The Project Gutenberg eBook of Runot; Lyhyet kertomukset, by Aleksis Kivi

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Runot; Lyhyet kertomukset

Author: Aleksis Kivi

Release Date: July 14, 2004 [EBook #12907]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Produced by Tapio Riikonen

RUNOT; LYHYET KERTOMUKSET

Kirj.

Aleksis Kivi

1916.

SISÄLLYS:

Mansikoita ja mustikoita -albumissa julkaistut runot

Unelma

Kaunisnummella

Kanervala

Saatesanat

Kanervankankaalla

Keinu

Joulu-ilta

Eksynyt impi

Anjanpelto

Karhunpyynti

Helavalkea

Äiti ja lapsi

Rippilapset

Uudistalon-perhe

Ruususolmu

Mies

Niittu

Ikävyys

Metsämiehen laulu

Kirjallisessa Kuukauslehdessä julkaistut runot

Tornin kello

Ensimmäinen lempi

Lintukoto

Kaukametsä

Sunnuntai

Uneksuminen

Sota

Onnelliset

Pohjatuuli

Lapsi

Alma

Myrsky

Jälkeenjääneet runot

Immen unelma

Impi ja ryöväri

Jäähyväiset

Kesä-yö

Pilvilaiva

Suomenmaa

Härkä-Tuomo

Paimentyttö

Atalantta

Oli mulla kulta kaunoinen

Kontiolan kaski

Lyhyet kertomukset

Koto ja kahleet

Eriika

Vuoripeikot

MANSIKOITA JA MUSTIKOITA -ALBUMISSA JULKAISTUT RUNOT

UNELMA

Kerta seisoin, niin näin unta,

Meren reunal vieraas maas;

Etääl siinti koti-ranta,

Sinne mielin tulla taas.

Mutta uni, joka ensin

Vei mun maastain, immestäin,

Hänen siivillänsä lensin

Jälleen koti-maahan päin.

Siirsin mielel intovalla

Pojes Suomeen ihanaan,

Siirsin vinhast pilvein alla,

Siks kuin löysin kunnasmaan.

Tuima tuuli pilvet poisti,

Kaunis päivä paisto taas;

Vuori loisti, viita loisti,

Koski pauhas koti-maas.

Impein eteheeni väikky:

Silmä iski salamoi,

Kiharien yössä läikky

Otsa niinkuin aamun koi.

Ihastelin otsan aamuu,

Mesi-huulii suutelin.

Suutelinko taivon haamuu?

Hekumasta heräsin.

KAUNISNUMMELLA

Tapauksen tahdon kertoo, vaik'ei juuri

Ihmeellisen, mutta lempeän ja hellän.

Äiti, lapsi helmas, illan paistees nukkui

Kaunisnummen kankahalle. Korkeet hongat

Humisivat ympärillä, päivän loimo

Länteen kallistui ja pilvet purjehtelit

Lumi-valkoisina sinertäväl taivaal.—

Aurinkoa, joka kuumoittaa jo vaisust

Puitten välis, lapsi ihastelee;

Luulee että hän sen käsittäis, ja jättää

Uneksuvan äitins, lähtee kulta-pyörää

Hongan oksalt ottamaan ja katoo metsään.—

Äiti heräyy ja pelol lastans kaipaa,

Rientää häntä etsimään ja etsii tuskal

Illan himeydes ympär Kaunisnummee.

Huutaa ei hän tainnut, sillä ääni

Säikäyksest lankes. Vaitina hän juoksi

Kanervaista maata myöden: poski poltti,

Veri suonis riehui, tuskan hiki-helmet

Juoksit otsalt ales. Se oil' sielun myrsky,

Joka äänetöinnä ärjyvi ja polttaa.—

Vimmasta hän pyörtyy, mutta ätin-lempi

Iskee tulta taas ja mieli kirkastuvi

Ja hän nousee, etsii kiivaammin kuin ennen.—

Mutta koska illan hymyilevä lamppu

Sammui töyrään taakse, seisoi lapsi yössä

Kummastuneena ja sydämmessä pelko.

Lähti jälleen astelemaan äitii kohden,

Astelikin ahkerast, mut joutui aina

Samaan paikkaan, josta vasta lähti.

Yö jo pimeni ja epäilyksen tuska

Lapsen käsitti ja itkemään hän päätyi;

Itkun saattoi äitin korviin lempee kaiku.

Äiti riensi vilkkaasti kuin öinen haamu

Ääntä kohden, löysi lapsens kanervistost,

Kääri hänen helmohins ja ilons

Muuttui niinkuin vaisuks unen-näöks.—

Mutta aukenivat lopult kyynel-lähteet,

Että kiiriit helmet kirkkaat sammuttamaan

Posken polttoo. Kelmeys nyt kaunis väikkyi

Kasvoillansa niinkuin itä-pohjan reunal,

Jossa valkeni jo päivä, sillä pian

Pohjolassa katoo kesä-yösen hämär'.

Kelmeempi kuin ennen äiti oli,

Kelmeempi kuin ennen lapsi äitins helmas;—

Mutta hellemmin kuin ennen tytkyi sydän

Sydänt vastaan somas hiljaisuudes.

Myrskyy seuraa tyyneys, mut tyyneydes

Kävi onni-autuu'n hymisevä tuuli,

Hieno niinkuin louna-tuuli,

Joka, tultuansa yli vilja-pellon,

Lähenevi meitä viherjäisel niitul.

KANERVALA

Runoelma

Lukija on näissä runoelmissa kohtaava useita päätelyhennyksiä, joita tähän asti kirjakielessä osittain ei liene ollenkaan—senlaiset lyhennykset ovat tässä toki hyvin harvat—osittain on säästäväisesti käytetty, ja silloin aina lyhennysmerkillä, mutta tässä ilman, ja joita hän sentähden aluksi ehkä oudoksunee. Vaan kun puhekieli, ainakin Etelä-Suomessa, näitä lyhennyksiä käyttää ja koska niiden käyttämisellä voidaan kielellemme lisätä lyhykäisiä ja varsinkin yksitavuisia sanoja, joita se tarvitsee, voidaksensa keveämmästi liikkua vaihtelevaisissa, uudemmissa runomitan laaduissa, uskaltaa tekijä pitää mainituita lyhennyksiä luvallisina. Sallittakoon se olla hänellä vakuutuksena, että suomenkieli on vastedes siinä suunnassa muodostuva. Myös hiljaan on Herra Kanslianeuvos E. Lönnrot tunnustanut noita lyhennettyitäkin säännöllisiksi. Hän lausuu (Katso »Vanhoja ja Uusia Virsiä Suomalaisen Virsikirjan korjaamista varten». Siv. 158): »Kirjoittaisin ennemmin: uskos, uskoi, uskom, uskokam j.n.e. kuin uskoss', uskoll' uskomm', uskokaamm'. Miksi suomenki kielen sanoilla ei saisi paikoin olla kaksi päätettä, toinen lyhempi toinen pidempi?» Niin hän, ja sitä tapaa on hän myös käytellyt virsissänsä, vaikka toki harvemmin kuin tekijä tässä kirjassa.

KANERVANKANKAALLA

Kanervakankaalla sauvupi miilu

Honkien juurilla,

Vartija on sillä vakava ukko,

Partanen harmaapää;

Hän ahkerast nuijaansa käyttelee,

Ja kumahtaa kanervakangas.

Taas kiven ääressä istuuvi vanha

Kauhaansa veistellen,

Hohteessa tervasen, leimuvan kannon,

Syksysen taivaan ali,

Kosk korkea Pohjola tulta lyö

Ja loistavat tuhannet tähdet.

Tähtien joukkoa katselee ukko,

Tyyneesti miettien:

Onko ne kynttilöi taivahan häistä,

Salista loistavast,

Tai hurskaitten kirkkaita henkii täält,

Nyt kunnian istuimil siellä?

Mietteilee ukko ja ummistaa viimein

Silmänsä unehen,

Kohtapa kuitenkin joutsenten liuta

Siivillä vinkuvil

Pois tienoihin etelän kiitäen,

Taas unesta herättää vanhan.

Vauhdilla vasaman jänönen juoksee

Ohitse nuotion,

Vainoo hänt valkeakuononen kettu

Vikkeläst oikaisten,

Ja huhkain kuin keijunen Tuonelast

Heit hienoilla siivillä seuraa.

Ääni nyt kaikuvi: »Kankahan-Ranki,

Kiirehdi katsomaan

Kuolemaa kuusiston sankarin vanhan!»

Nuotiolt vastataan:

»En jouda, kosk suojella täytyy mun

Täss' valkeal ystävää vanhaa.»

Hetken pääst ryske ja pauhina ankar

Tienoissa ympär käy,

Jyskyyvi tanner ja oksiltans linnut

Lentävät säikähtäin,

Ja kaatuipa kuusista korkein nyt,

Ja kuollut oil »sankari vanha».

Vartija nukkuu, mutta kosk taasen

Unest hän heräyy,

Korkea, harteva Metsolan herra

Seisovi nuotiol;

Hän selkäänsä lämmittää myhäillen

Ja pyhkeilee karheaa partaans.

Katsannol tyyneel, kaukana pelvost,

Huulilla hymyvil,

Kanervavuoteeltans katselee ukko

Kuningast ankaraa,

Mi viimein taas vakaasti astelee

Pois linnaansa himmeään, jylhään.

Näköjä kummia ilmestyy vielä,

Kauniita neitoja,

Tapion neitoja hyppelee ympär

Leimuvan valkean,

Ja kivensä juurelta hymyten

Heit katselee vartija vanha.

Kirkas kuin auringon paisteessa lähde

On heidän silmänsä,

Seppele päässä on varsista puolan,

Helmensä mustikoist,

Ja rintojen pyöreillä kunnahil

Kaks kaunista mansikkaa hohtaa.

Niinpä, kosk kankaalla pohjonen soittaa,

Tähtien loistaes

Hyppelee Tapion impien joukko

Nuotion ympäril,

Ja katoo kuin sumut ja auereet,

Kuin myrskyssä sääksien parvi.

Sammuvat tähdet ja aurinko nousee

Idästä kiirien,

Metsäsilt vuorilta kaikuvi kauvas

Kuherrus terrien,

Ja oksilla pisarat kastehen

Nyt kirkkaina helminä kiiltää.

Paimenet ukkoa katsomaan käyvät

Pilliä soitellen,

Käy hänen luoksensa ampuja metsäst

Torvea soitellen,

Ja sillonpa piippunsa pilveilee,

Niin ukon kuin ampujan uljaan.

Sillonpa hymyten kertoilee ukko

Ihmei ja tarinoi

Metsolan tummista, kaikuvist linnoist,

Luolista Vuorelan;

Sä kuultelet kanervavuoteella,

Ja hongiston kantele kaikuu.

Niinpä hän, kylästä kaukana, viettää

Aikansa, harmaapää:

Millon hän istuu ja kauhaansa veistää

Leimuval nuotiol,

Ja millon taas nuijiilee miiluans,

Ja kumahtaa kanervakangas.

KEINU.

Nyt kanssani keinuhun käy,

Mun impeni, valkeal liinal;

Kuin morsian kauniina seisoovi luonto

Iltana helluntain.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

On allamme viherjä maa

Ja päällämme sininen taivas,

Ja läntinen lehtistä laaksoa soittaa

Lintujen laulaes.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

Kun väikyn mä ylhäällä tääl,

Tääl tuulien viileäs helmas,

Niin kaukana näen mä kaunoisen

Paisteessa iltasen.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

Kuin Onnelan kaukainen maa

Niin kimmeltää ihana kunnas;

Ja sinnepä lentäisin impeni kanssa

Siivillä läntisen.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

Siel lehtinen kauhtana ain

On hartioil unisen koivun,

Ja ainiaan lempeillä kunnailla läikkyy

Helluntain vainiot.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

Siel laaksossa vainion all

On keväinen, viherjä niittu,

Mi ainiaan herttaises hämäräs siintää

Kukkasil keltaisill.

Heilahda korkeelle, keinu,

Ja liehukoon impeni liina

Illalla lempeäl.

Siel suutelee ehto ja koi

Ja siel ijankaikkinen aika

Pois kiitävi vauhdilla kiitävän virran

Himmeään Unholaan.

Seisahda, heiluva keinu,

Jo kelmenee impeni poski

Illalla lempeäl.

JOULU-ILTA

Sumunen ilma vuorilla väikkyy,

Raskaasti pilvet käy,

Hengittää kostee, suojanen tuuli

Himmeäs männistös,

Toki riemu lemmekäs

Himmeydes hymyilee

Kuin hääjuhla synkeäs yössä;

Tullut on joulu-ilta.

Huoneesta loistaa valkeus hauska

Vastahan kulkijan,

Hedelmii vuoden ahkerast työstä

Tornina seisoovi

Pöytävaatteel valkeal

Vierahille tarjona,

Ja laattial kiiltävät oljet

Leimues iltapystyn.

Pöydässä istuu asujat kaikki

Huoneessa loistavas,

Kellenkään määrää eteen ei panna

Lahjoista taivahan;

Kaikki yhtä ansainneet,

Kaikki tässä vierahat;

Ja koska he pöydästä käyvät,

Pauhaavat jouluvirret.

Veisaavi nuori, veisaavi vanha,

Kuultelee hartaast laps;

Sionin juhlasta veisunsa kaikuu,

Ihmeestä suurimmast,

Sankarista seimessä

Bethlehemin kaupungis,

Ja silmissä kyynele loistaa

Kuultelevalla lapsel.

Heikenee vihdoin valkean loiste,

Virsi myös vaikenee,

Äänettä kauvan istuvat kaikki

Vakaasti miettien

Tulisian hohtaes,

Punahiilen himmetes;

Ja lepohon käyvät he viimein

Vuoteelle olkiselle.

Korkea juhla, ihana ilta

Oljilla kultasil,

Valossa valkeen, ilosen liekin

Sumusen yösen kohdus!

Ken sua taitaa unohtaa?

Ken sun virttes kaikunaa?

Ken lapsukaist äitinsä helmas

Vajassa Bethlehemin?

EKSYNYT IMPI

Metsään keltakiharainen impi

Asteleevi kanervaisel maall;

Kohden taivast otsa puhdas välkkyy,

Katsannossa onpi tyyneys.

Haastelee hän yksin käydessänsä:

»Vallitsija kirkkaan korkuuden,

Suo mun aina silmät puhtaal, vakaal

Puolees taitavani katsahtaa.

Opeta mua eloo rakkauden,

Valkeutes pyhä virtakoon

Poveheni, ja mä, pelkäämättä

Pimeyden valtaa, tieni käyn.

Ja kun viimein päätetty on matka,

Astun kunniasi kaupunkiin,

Jonka muurit kullast, krysoliiteist

Hohtaa kesäsillä kunnahil.»

Mutta päivän heljä silmä sammuu,

Luonto pimeydes hengittää;

Polultansa kaunis neito eksyy,

Öises salossa hän harhailee.

Pilvet taivaal kiitää, leimahtelee,

Jyrisee, ja itkee raskahaast;

Mitä elävätä maassa, ilmas,

Rientää kätköin luolain, pesien.

Mutta mihen pakeneevi neito,

Missä myrskyssä hän suojan saa?

Eteenpäin hän yhä käyskeleevi

Kuusistossa ruohottomal maall.

Toki vakaana hän asteleevi

Jalolla ja tyyneel katsannol;

Hameliepeens tuulen siivil liehuu,

Keltakiharansa sinkoilee.

Hänen ympärilläns synkees laaksos

Tuli sinertävä välähtää,

Sillon kimmeltävän impihaamun

Näet kirkkaudes seisovan.

Harhaileevi neito sinnen tännen,

Salost jylhästä ei loppuu tul,

Öinen laakso murheellisest huokaa,

Kuni uhkais päivä tuomion.

Kohtaa häntä viimein vuori jyrkkä,

Mustat luolat vastaan tuijottaa,

Niinkuin tahtoisivat hänen niellä

Ahneest ammottaviin kitoihins.

Kun nyt seisoo impi mietiskellen,

Mihen kääntäisi hän retkensä,

Mikä ääni vuoren luolist kaikuu

Hirmuinen kuin murhan riehues?

Mitä kauheutta silmäns näkee

Tulen leimahtaes ukkosen?

Hirvei peikkoja ja kyöpeliä

Uumennoista rynkää kiljunal.

Ympär impeä he pyörötanssis

Häijyst irvistellen hyppelee,

Kiukun katsantoja viskeleevät

Öisen vaeltajan puolehen.

Mielel kamovalla, kasvoil kelmeilt

Impi seisoo heidän keskelläns,

Toki korkeuteen teroitetut

Lakkaamatta sinisilmät on.

Mutta korkuus jyrisee ja pauhaa,

Väsymättä myrsky riehuu ain,

Öinen laakso murheellisest huokaa

Kuni uhkais päivä tuomion.

Kirkuna nyt peloittava kaikuu

Karkelevain peikkoin joukosta,

Neito horjuu heidän keskellänsä,

Toki ylhääl viipyy katsantons.

Mutta myrsky äkist vaikeneevi,

Vaikeneevi ukon jyrinä,

Metsä kuultelee ja pilvet seisoo.

Mitä luonnossa nyt varrotaan?

Katso mikä kirkkaus ja loiste,

Koska pimee taivas aukenee,

Katso kuinka peikot kiljunalla

Kiirehtivät taasen luolihins.

Alla vuoren vaeltaja seisoo,

Valkeudes muotons kimmeltää,

Ihastuksella hän katsahtelee

Ylös säteilevään aukioon.

Siellä kasvot kauniit, ihmeelliset,

Juhlalliset neito nähdä saa;

Kaksi silmää ihaninta loistaa

Kohden nuorta naista vuoren all.

Kiharat kuin loimottavat liekit

Hänen ohauksil liekkuvat,

Ja hän hymyy niinkuin ylkä hymyi

Lempi hohtaa hänen huuliltans.

Mutta paistehessa kaukaisimmas

Impi näkee vielä kauniin maan,

Niitut vihannot ja tummat vuoret,

Vuoril purpuraiset hattarat.

Toki vilaukses peittyy taasen

pilviin korkeuden aukio,

Mutta peittyessä lempeet silmät

Katsahtelit vielä impeä.

Silloin autuaana impi rientää

Kotihins kuin tuulen liehaus,

Kuni jalkansa ei maata polkis,

Siivil halki metsäin lentää hän.

Nyt hän kotons pimeydes löytää,

Niinkuin henki häntä johdattais,

Päivän koittees vuoteellensa vaipuu,

Äitin murhe iloks käynyt on.

Mutta pian impi heräyypi,

Kuume hänen poskil liekehtii,

Helläst äitiäns hän syleileevi,

Taivaan tulta iskee katsantons.

»Oi, mun armas äitin!» niin hän lausuu;

Mutta houraileeko neitonen?

»Armas äiti, hame ompel mulle,

Valkase se lumivalkeaks.

Mailmaan, joka korkeudest loisti

Läpi kultakirkkaan akkunan

Tuolla pilvitunturien keskel,

Vaeltaa nyt tyttäresi pois.

Ruhtinaan, sen valtakunnan herran,

Näin mä valkeudes väikkyvän;

Kiharansa kuni liekit leimuit,

Armaasti hän mua katsahti.

Katsahti kuin onnenpäivän aamu,

Koska kuuluu tuulen hyminäs:

'Autuutes sua vartoo, riennä, riennä,

Pue päälles puhdas kauhtana.

Pääsi voitele, se kohta kantaa

Ihanaisen kunjan seppelin;

Riennä kotokartanosi juhlaan,

Sali lehditetty vartoo sua'.

Niinkuin aamu tämä katsahti hän,

Kaunis sulhaiseni, puoleeni.

Hän mun sulhaiseni, ylkämiehein?

Mikä onnen autuus ääretön!

Aatokseni ihanasti pyörtyy

Harhaellen hänen povessans,

Manttelinsa pyhäs hämärässä

Sieluin eksyileevi hymysuin.

Että synnyin tänne! Miksi synnyin

Tätä herrautta perimään?

Enpä tiedä, hekumassa hourin,

Huohottelen, neito vienoinen.

Mutta ylistetty ollos, päivä,

Koska elon kalleuden sain.

Soma päivä, kaunis kultapaiste,

Terveiseni sulle lähetän.

Niinpä ylistelen armast päivää,

Joka aukas tieni Kaunolaan;

Sinnen morsiamena mä riennän,

Riennän, riennän poskil hehkuvil.

Äiti, ompel mulle hame uusi,

Sulamithin puvun kaltainen,

Valkase se lumivalkeaksi

Pellon kukkaskedol ihanal.»

Niinpä neito lausui, mutta äiti

Päänsä murheellisna kallisti;

Ei hän Tuonelle sois tytärtänsä,

Eipä kaunist kulta-omenaans.

Mutta ahkerasti askaroitsi

Neito kuolon tuskallises työs:

Elon lippu, Kalman kelmee viiri

Liehuit vuoroin hänen kasvoillans.

Meni päivä kuumas taistelossa,

Meni kesän päivää kaksi, kolme,

Mutta vuoteeltansa impi nousi

Laskiessa päivän kolmannen.

Vuoteeltansa jalo neito nousi,

Otsa välkähteli kirkkahast;

Kiharans hän kiireest palmikoitsi,

Päällens pukei hameen valkean.

Illan ruskopilvii kuvaileevat

Hänen liekehtivät poskensa,

Hänen puheens on kuin tulen liekki,

Koska äitillens hän haastelee:

»Äiti, kukkaisia saata mulle,

Sinearist toivon kukkaisii;

Hohtakoon mun povellani ruusu,

Koska astun saliin kunnian.»

Sinearin niitult viherjältä

Hellä äiti kukkaisia tuo,

Joilla koristaavi povens kummun

Komeest katsahtava neitonen.

Puettuna, juhlallisna seisoo

Impi kaunis, sinisilmänen

Vaipuu unisena äitins helmaan,

Nukkuu kantajansa povelle.

Mutta ulkona käy raitis myrsky,

Pauhaa mänty satavuotinen,

Työstä kotihinsa miehet käyvät,

Kotihinsa karjat laitumelt.

Ahol tuulisella hyppeleevi

Karitsainen emons ympäril.

Mutta nukkunut on äitin helmaan

Kaunis tyttärensä ainiaaks.

ANJANPELTO

Läksin markkinoille Anjanpellon

Syyskuun päiväl armahal;

Ihanasti vaalea ja tyyni

Taivas päälläin kaarteli.

Kellastunut, äänetön kuin hauta

Oli Tapiolan kaupunki.

Milloin seisoin mäel korkealla

Kaukarantaan katsahtain,

Milloin laaksois hymyvissä kuljin,

Huuhelivat paimenet;

Niinpä vaelsin mä Anjanpeltoon

Hämeenmaitten kultasilla teil.

Seisoin viimein markkinoitten pauhus,

Harput soi ja kanteleet.

Poika ruskea Germaniasta

Leiskui harpun helinäl,

Vaimo vakaa Pohjanlahden ranteilt

Soitti kanteletta lempeää.

Soitto hymisi ja rattaat ryskyi,

Orhit hirnuit komeast;

Silloin näin mä ihanaisen immen,

Nuoren Hämeen-tyttären;

Mailman hyörinää hän katsahteli

Otsal vakaal, suulla hymyväl.

Näinkö koskaan impeä niin kaunist?

Oi! en elon saarel tääl;

Kuni aamun valo koillisessa

Hänen poskillans oil kelmeys;

Hänen purpuraisil huulillansa,

Mikä autuaitten hekuma!

Häntä katsahdellen matkan päästä

Uneksuen seison mä,

Autuaaksi tuntuu tämä hetki,

Tuskalliseks tuntuu se;

Povi polttaa, aatos harhaileevi,

Hämäryys ja valo vaihtelee.

Mutta katos neito näöstäni,

Kansan joukkoon peittyi hän,

Enkä löydä enään haamuansa

Anjanpellol ihanal,

En tän mailman turul lakealla

Silmiensä tähtiparii nää.

Soitto pauhasi ja orhit hirnuit

Anjanpellon markkinoil;

Sinne tänne käyskelin mä kauvan

Ihmeellisis aatoksis,

Katsahtelin löytääkseni neitoo,

Mutta turhaan kiehtoi silmäni.

Kotiin matkustin mä viimein taasen:

Millon seisoin kunnahil,

Millon laaksois hymyvissä kuljin,

Huuhelivat paimenet.

Niinpä vaelsin mä Anjanpellolt

Hämeenmaitten kultasilla teil.

Ihanasti korvissani aina

Nimi Anjanpelto soi;

Sydämmeni riutumaan sä saatat,

Anjanpelto kaukana;

Siellä näin mä taivaan kauniin immen,

Mutta katosi hän ainiaaks.

KARHUNPYYNTI

Miesjoukko urhea metsähän hiihtää

Pyssyil ja kirkkail keihäil,

Kahleissa seuraavat reijuvat koirat

Silmillä leimuvilla,

Kosk aamun koi

Otsalt taivahan

Pois viskasee synkeän yön,

Ja aurinko kiireensä nostaa.

Pohjoseen kulkevi ampujain retki

Humisten hankikanteel,

Härmäset hiukset hartioil liehuu

Vauhdissa vinkuvassa,

Ja harjanteilt

Tuuli tuima käy

Ja laaksoja siivilläns lyö,

Ja Metsola luminen pauhaa.

Kontion kaupungis seisovat viimein

Tunturil korkealla,

Sieltä, jos katsahdat puolehen päivän,

Allasi väikkyy mailma,

Ja säteetön

Pyörä auringon

Käy reunalla taivaan ja maan;

Ja sinertää kaukaset metsät.

Kahleista päästetään reijuvat koirat

Halunsa valtakuntaan,

Mykkinä ampujat hiihtäen kulkee

Mielikin jylhäs linnas,

Ja kontion

Korvat pystyyn käy,

Ja hyyrteinen kuusisto soi

Jo haukkunast Killin ja Leijun.

Saloen kuningas, sammalet otsal,

Karkaavi konnostansa,

Tulta ja luotia laukee hänt vastaan,

Ei toki juoksuns seiso,

Mut hankehen

Tahrot purpuran

Hän jättäävi ryskyväl tiel,

Pois kiitäen kuusien suojaan.

Koirat hänt vainoovi, kauvas hän kiitää

Ankaran kaaren tehden,

Vastahan rientävät hiihtävät miehet

Lakeal tanterella;

Ja, huohottain

Lennos kiivahas,

Ja korkeal kantaen pääns,

Hän lähestyy, verinen sankar.

Mutta nyt ampujan tulinen luoti

Sankarin maahan kaataa,

Nousee hän vieläkin, karkaen päisin

Kiljunal kauhealla;

Nyt isketään,

Lumi tuiskahtaa,

Kun kontio, koirat ja mies

Lyö painia tunturin harjal.

Viimein tok' hämmentää taistelon tuiman

Kumppanein kirkas keihäs,

Kontio rinnassaan liehtovas, kuumas,

Tuntevi raudan kylmän

Ja kallistuu

Kinosvuoteellens,

Ja tummaksi katsanto käy,

Mi tulta ja liekkiä iski.

Kaatuneen ympäril seisovat miehet

Riemuten tunturilla;

Sieltä kun katsahdat puolehen päivän,

Allasi väikkyy mailma,

Ja säteetön

Pyörä auringon

Käy reunalla taivaan ja maan;

Ja haamottaa kaukaset metsät.

Saaliinens kotia rientävät viimein

Talvisen yösen loistees,

Kosk revontulien seppeli säihkyy

Taivahan otsal pohjas,

Ja kelmee kuu

Hymyellen ain

Tuol korkeal aholla käy

Ja paimentaa tähtien laumaa.

HELAVALKEA

Vuorella kaikuuvi riemu ja soitto

Helluntain kelmees yössä,

Ilosest karkelee nuorison liuta

Laattial kallioisel,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Mailmojen äärihin kantaavi silmä

Öiseltä kunnahalta,

Kaukaiset kylät ja kylien pellot

Vuorelta korkeelt nähdään,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Kuvataan seitsemän kirkkojen tornit

Vaalean taivaan rannalt

Ilosen nuorison kirkkaisin silmiin

Tulisel kalliolla,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Äänetön, hopeakiiltävä virta

Laaksossa kärmeileevi.

Pinnalla lentelee kirkuvat sorsat

Öisessä lemmen-leikis,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Öillisten liekkien lumovas loistees

Nähdessään neidon kasvot

Nyt moni poikainen polttavast tuntee

Lempensä ensimmäisen,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Nyt moni neitonen, kylmänä ennen,

Riutuen katsahtaavi

Puolehen poikaisen vaisuna yönä

Tunteilla armahilla,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Viidassa kuiskaavat kultasten kieltä

Impi ja nuorukainen,

Vannotaan ijäistä uskollisuutta

Koiviston tummas kohdus,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Toiset he karkelos kalliol väikkyy

Kimmeän viulun soides;

Helisee viulu ja tienohin ympär

Ihana kaiku virtaa,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Mistä on ruskeatukkanen neito

Rinnoilla pyöreillä,

Hän, joka karkelee sylissä poijan,

Hartevan nuorukaisen,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen?

Neito on kylästä vieraasta tullut

Tuulisen järven saarest.

Kas kuinka poskilla purpura hehkuu

Karkelos kalliolla,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Mistä on neitonen hoikka ja kaino

Silmillä sinisillä,

Hän, joka karkelee sylissä poijan,

Ilosen nuorukaisen,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen?

Kotonsa pohjosel rinteel on tuolla

Himmeän koivun varjos.

Kas kuinka kiharans karkelos liehuu,

Karkelos kalliolla,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Mutta nyt heikenee riemu ja soitto,

Vaalenee immen kasvot,

Niinkuin jo päivä tuol itäisel reunal

Kuusien tutkaimilla,

Helluntai-yön helavalkean leimues

Ja hohtaes korkuuden kiireen.

Leikistä lähtevi nuorison liuta

Kultasta tietä käymään.

Seisoo jo sillalla tuomien tuoksus

Kiiltävän virran partaal,

Helluntai-yön helavalkean sammues

Tuol vuorella äänettömällä.

ÄITI JA LAPSI

Mökki matala on kankahalla;

Kenen kurjan asuinmaja tää?

Vaimo köyhä, raukeneva sairas

Asuu siellä poikans pienen kans.

Kinostornit mökin ympär seisoo,

Rakentamat vinkan pohjosen,

Taivas kirkkahana kaarteleikse,

Seinis paukkuu tammi-pakkanen.

Äyriä ei äitin arkus löydy,

Huoneen kaarnaleipä kaikki on,

Nälkäsenä tulisijal istuu

Äänetönnä pieni poikainen.

Äitin silmä, häntä katsellessa,

Viruileevi säälin kyyneleis,

Mutta viimein olkivuoteeltansa

Äänel vaisulla hän haastelee:

»Oma poikaiseni, armahani,

Sydämmeni kultakäpynen,

Täytyypä mun lähettää sua käymään,

Mieron kurjaa tietä astumaan.

Tule tänne, puenpa sun päälles,

Ettes talven kylmäs palele;

Ota olkahasi paimenlaukku,

Siihen pannos antipalaset.»

Äiti huohottaen vuoteen reunal

Poikaans varustelee matkahan,

Ottaa kerran vielä sylihinsä

Sydämmensä kultakäpysen.

»Ole oma, uljas poikaiseni,

Koska mieron kenkii polkeilet,

Toivo päivii parempia vielä,

Onnen päivii majassamme tääl.

Meil on kohta kesä lämmin, kaunis:

Viita soi ja linnut laulelee,

Koska mansikkoja poimeilemme

Ahol paistehessa auringon.

Ole oma, kiltti poikaiseni,

Madollenkaan pahaa elä tee,

Astu siivost kylissä ja teillä,

Muista aina taivaan Jumalaa.»

Niinpä vaimo huohottaen lausuu

Poikaans kyyneleillä valellen;

Lähtee poika tielle talviselle

Emäntien armoo anomaan.

Kauvan äiti häntä katseleevi

Äärelt mökin pienen akkunan;

Kyynelvirta hänen helmaans vuotaa,

Povi painuu, sydän musertuu.

Katoo viimein hänen silmistänsä

Metsän korpeen pieni matkamies,

Äiti vuoteellensa kallistuuvi

Taivaan korkeuteen rukoillen.

Eteläisen kelmeällä reunal

Päivän lamppu seisoo hymyten,

Himmentyy ja sammuu lounaisessa,

Kuumottavat kruunut honkien.

Yö on tullut, myrsky vuorilt kiljuu,

Kaikkial on pauhu, pimeys,

Pinta maan ja otsa kylmän taivaan

Peittyy lumituiskun kierroksiin.

Mikä ääni hirveä nyt kaikuu

Kankahalla majan ympäril?

Petoin ulvominen herättäävi

Kurjan vaimon vaisust unestans.

Niinkuin kirouksen kaupungista

Vimmattujen sieluin kirkuna,

Niinpä kaikuu susilauman ääni,

Parku, meteli ja ähellys.

Tämän kuulee kauhistuksel vaimo,

Toki liikkumatta vuoteeltans;

Hikihelmet kylmät otsalt kiirii,

Kun hän hiljaisuudes rukoilee:

»Pelasta mua täältä, korkee taivas,

Pelasta myös pieni poikaisein!

Täällä aina ahdistus ja tuska,

Siellä rauha ijankaikkinen.»

Niin hän hiljaisuudes rukoileevi

Myrskyn riehuessa kankahal,

Villin petojoukon ulvoessa;

Rukouksens kuultiin korkuudes.

Tähtikirkas puol-yön taivas kiiltää,

Myrsky raueten jo hengittää,

Äänetön, kuin lähde lehtilaaksos,

Sinisyydes loistaa kelmee kuu.

Vaaleana olkivuoteellansa

Vaimo kuolon unta uneksuu

Kädet ristis rinnoillansa kylmil;

Rukoukseen on hän nukkunut.

Vaaleana lumivuoteellansa

Talvimetsäs poika uneksuu

Kädet ristis vasten kylmää rintaa;

Rukoukseen on hän nukkunut.

Kinoksella pieni poika istuu,

Lumi kiireellänsä kimmeltää,

Kainalossa onpi paimenlaukku,

Laukus kaarnaleivän palanen.

Tammipakkanenpa seisautti

Vienon sydämmensä sykkinän,

Mut nyt ollos huoletonna aina

Kylmän, nälän tuskist, poikainen.

Tähtikirkas puol-yön taivas kiiltää

Hurja myrsky lepoon käynyt on.

Äänetön, kuin lähde lehtilaaksos,

Sinisyydes loistaa kelmee kuu.

Kaksi tähtee, armahammat muita,

Säteilee tuol taivaan kannen all.

Miks niin ihmeellisen ihanasti

Murheen laaksoon katsahtavat he?

Runotarpa kertoa nyt tietää:

»Siellä kirkkaudes kunnian

Onpi äiti poikans pienen kanssa;

Alas katsovat he hymyten.»

Mikä autuus tyynees katsannossa,

Sointo, rauha ijankaikkinen!

Heidän menneet päiväns kankahalla

Unelmana johtuu mielehens.

RIPPILAPSET

Temppeliin astuvi nuorukaisjoukko,

Astuvi impiä valkeissa vaatteis

Kellojen kaikunas

Ja urkujen huokaavas soitos;

Ja läntinen myrsky käy.

Kuva on korkea alttarin seinäs:

Pilvissä väikkyy siel Ihmisen Poika

Sankarin katsannol,

Mut ihanast hymyvät huulens

Ja otsansa kimmeltää.

Näät siellä Saaronin viherjät niitut

Siintävän kaukana; korkeat palmut

Kidronin rannalla

Ja Hermonin himmeät vuoret

Näät hohtavan taivaan all.

Mutta nyt vaikenee juhlainen soitto,

Alttarin ääressä seisovat vieraat;

Saarnaaja lausuvi

Getsemanen synkeäst yöstä

Ja Sionin kaupungist.

»Kilvellä uskon ja miekalla hengen

Taistele aina ja lohdutust etsi

Taivahan atriast,

Ja kunnian kultasen kruunun

Saat Sionin kaupungis.»

Alkavi taasen laulu ja soitto,

Ales hän kumartuu, neitonen kaino,

Alttarin juurehen,

Ja rintansa nousee ja vaipuu

Ja poskensa liekehtii.

Humisee, kaikuuvi temppelin kumos,

Kaikuu kuin kultasten koskien pauhu

Seinissä vuorien

Ja kirkkaana Ihmisen Poijan

Näät pilvien korkuudes.

Atria päättyy ja temppelist astuu

Nuorison joukko, ja läntisen myrskys

Huohottain impi käy,

Sireenien aaltova metsä

Sen poskille liehtoilee.

UUDISTALON-PERHE

Raikas tuuli Pohjolasta

Käy ja metsä humisee,

Korven rannas raiskiossa

Niittuu raivaa uljas mies.

Risut tieltä singahtelee,

Vesat maasta temmataan,

Juuret räikyy, kannot nousee,

Kaikki siirtyy röykkiöön.

Katseleevi lakeutta

Jäljissänsä nuori mies,

Toivo hänen kasvoilt loistaa,

Toivo niitost tulevast.

Niin hän seisoo ilon katseel:

Metso korves kotkottaa,

Tuliluikkuns kuusen juurelt

Ottaa mies ja korpeen käy.

Hetken päästä metsän kohdust

Kaikuu tuima paukaus,

Korvest astuu ampuniekka

Koirasmetso saaliina.

Taasen työhönsä hän käypi,

Kirves vilkuu raivaes,

Kirves vilkuu, metsä mäikyy,

Uusi niittu laajenee.

Pohjolasta tuuli pauhaa,

Kesän taivas kirkas on,

Heljä aurinkoinen ehtii

Puolipäivän korkuuteen.

Sillon kuuluu soma laulu

Kanervaiselt kankahalt;

Kenen onpi lempee ääni?

Kuka nummel helottaa?

Miehen oma nuori vaimo,

Avionsa armahin,

Nainen keltakiharainen

Kultanummel laulelee.

Miksi käypi nainen tännen,

Korven rantaan raiskioon?

Evästä hän miehellensä

Huivis valkeassa tuo.

Rakentaa hän päivällisen

Ystävällens nurmelle;

Mätäs onpi miehen pöytä;

Mieluisa on atrians.

Istuu nainen miehens vieres

Imehtien saalista,

Metsän poikaa, jonka luoti

Kaatoi kuusest korkeast.

Mutta mies hän kertoileevi,

Kuinka ennen lapsena

Tässä karjas käydessänsä

Taloa hän rakensi.

Missä seisoi asuinhuone,

Missä talli, ometto,

Kuinka naapurien kanssa

Raja-aidoist riideltiin.

Kuinka kurja emäntäinen

Isännältä löylyy sai,

Kosk ei miesten työstä tulles

Valmis ollut atria.

Tätä kuulteleevi nainen

Ilonaurun helinäl;

Ruusut hänen poskil hohtaa,

Katsantonsa liekehtii.

Mutta koska atriansa

Päättänyt on uljas mies,

Emäntänsä pöydän korjaa,

Tähteet huiviin valkeaan.

Lähtee taasen nuori nainen

Kotihinsa kulkemaan;

Huuheleevi kankahalla,

Kultanummel laulelee.

Mutta mies hän työhöns käypi:

Vesat maasta temmataan,

Juuret räikyy, kannot nousee,

Kaikki siirtyy röykkiöön.

Niin hän toivon katsannolla

Työksentelee ahkerast

Korven rannas raiskiossa;

Hiki otsalt helmeilee.

Tuuli pohjan tuntureilta

Taistelosta lepoon käy,

Heljä aurinkoinen seisoo

Lännen kultakynnyksel.

Miesi työnsä vihdoin päättää,

Kirveens iskee kantohon,

Katseleevi lakeutta,

Viheltelee veisuans.

Viheltelee veisuansa,

Uutta niittuu katsellen

Korven rannas himmeässä,

Kesäpäivän nukkues.

Kuuluu sillon juhlallinen

Kirkonkellon helähdys,

Lakkiansa nostaa miesi,

Kotihinsa astelee.

Tuliluikku kainalossans,

Metsän saalis laukussans,

Olallansa tuima kirves,

Niin hän kotihinsa käy.

Häntä vartoo kotonansa

Vaimo nuori toimeljas,

Rakennellen ehtoollista

Päähän pöydän honkasen.

Vartoo häntä aatto-illan

Lehditetty laattia,

Lepopäivä rauhallinen

Naisen armaan huomassa.

Onnen myyri on se miesi,

Kellä oma tanner on,

Ystäväinen vieressänsä,

Povel kalliin synnyinmaan.

RUUSUSOLMU

»Kaunis impi, kysymyksein kuule,

Sydämmeni pyhä salaisuus.

Sano, taitaisiko lemmen liekki

Leimua mua kohtaan povestas?

Niinpä kysyn sulta, impi kaunis,

Jonka kuva aatoksissain käy

Täyttäen mun uneksuvan sieluin

Tunteil ihmeellisil, polttavil.

Huomenna, kun kesä-aamu koittaa,

Yrttitarhassa sun taasen nään;

Solme kaulaliinas ruususolmuun,

Jos mua lemmit, neito armahin.

Huomenna, kun silmäni sua kiehtoo,

Leikitse sen soman ruusun kans,

Sormillasi poves kunnahilla,

Ja se mulle taivaan leikki on.

Mutta ellen näe leikkii tätä,

Ellen ruusuu leukas lumen all,

Sillon toivon päivä multa peittyy

Ijankaikkisesti pilvihin.»

Kirjoitti näin kirjeen neitoselle

Nuorukainen päivän sammues;

Tuli yö, mut Unonen hän viipyi,

Viipyi kauvan hänen vuoteeltans.

Mikä tuska ihana ja vimma,

Mikä ihmeellinen kesä-yö!

Mitä aattelee nyt kaino neito?

Ruusun, näkeekö sen nuorukain?

Leimaukset hänen sielus käyvät,

Mustat pilvet kiiriskelee siel,

Taasen pilvist paistaa valo toivon

Niinkuin jumalien kaupungist.

Mutta näkyy viimein aamun hohde

Etääl lännes vuorten harjanteil,

Nuorukainen kohta kammiostans

Yrttitarhaan ihanaiseen käy.

Puhaltelee hieno aamutuuli,

Haju tuoksuu kedol viherjäl,

Koska ruusut, kainot sinikellot

Kumartelee alla siipein Koin.

Yksin käyskelee hän puiston verhos

Niinkuin, tuomioonsa vartoes,

Kuolleen varjo ijäisyyden rannal,

Tietämättä missä kodon saa.

Määrätäänkö hälle synkee Hades

Tahi ihana Elysium?

Siitä levotonna väikkyilee hän,

Niinpä yrttitarhas nuorukain.

Vihdoin toki ääniä hän kuulee,

Joukon naisia hän nähdä saa,

Heidän seurassansa impi kaunis

Levottomil askeleilla käy.

Vallattomast nuorukaisen sydän

Sykkii, silmänsä hän teroittaa

Kohden povee lähestyvän immen,

Näkyisikö onnen merkki siel.

Näky armahin! Siel ruusu kaunis

Huohottavil rinnoil punertaa:

Niinkuin haamu nuorukainen seisoo,

Kuulee kaukaa meren pauhun vaan.

Hälle Saaronis ei kukkaist löydy

Ihanata niin kuin ruusu tuol,

Joka neidon kaulas myhäileevi,

Kuni viitta maahan autuuden.

Salasilmäyksen impi heittää

Kohden nuorukaista, matkan pääs,

Sormens suutelevat liinan solmuu,

Tuli hänen poskillensa käy.

Yrttitarhas naisten joukko kulkee,

Äänetönnä impi astelee,

Ja kun haastelee hän, toisialla

Toki kuleksivat aatoksens.

Senpä näyttää hänen huultens hymy

Suloinen, täys lemmen hekumaa;

Niinpä hymyileevi sielu taivaas,

Pyhää kirkkautta hengittäin.

Kummul viherjällä joukko seisoo

Alat riemusasti haastellen,

Mutta äänetönnä impi seisoo

Poskilt kiharians viskellen.

Katsahtaa hän säteilevil silmil

Avaruuteen sinikorkuuden,

Otsa loistaa niinkuin pilven kiire

Tämän kauniin aamun paistehes.

Mutta nyt, kuin koska tuulen kierros

Koivun kruunust sateen ravistaa,

Impi ihanassa itkus hyrskyy,

Tannert kyyneleillä kastellen.

Kyselevät armaat kumppaninsa,

Miksi neito nuori itkuun käy,

Mutta hymyten taas seisoo neito,

Poskilt kiharians viskellen.

Mikä kuva, tämä, yrttitarhas,

Jota katsahteli nuorukain!

Siirtyisikö hänen muistost hetki,

Koska impi itki kunnahal?

Mutta poistui viimein naisten joukko,

Niinmyös impi heidän seurassans,

Toki leikittelit kerran vielä

Vienot sormet ruususolmulla.

Silmäns heitti hän viel nuorukaiseen,

Poskil leimui kaino punerrus.

Kaksi aamutähtee sillon peittyi

Metsän reunaan pilvis ruusujen.

Mutta harhaellen puiston yössä

Nuorukainen kauvan käyskeli;

Kalliol korkeel viimein seisoi,

Meri aava alla aaltoili.

Vihaisina laineet myrskys riehuit,

Temmeltelit tuulen kierrokset.

Kierrokset te armahimman tuulen!

Kaunis myrsky onnen päivänä!

MIES

»Korkee kuusi kunnahalla tuolla,

Uros vakaa vuosisatojen,

Ollos kuva elämäni aina!

Kuni sä ma seistä tahdon tääll,

Koska myrskyt käyvät elon saarel

Keskel ijäisyyden aavaa merta.

Niinkuin nyt tuo tähti kiireelläsi

Kiiltää, sankar tyyni, partanen,

Niinpä alat katseestani käyköön

Puhdas, säteilevä kirkkaus,

Koska tuhon, kiusauksen henget

Sydäntäni piirittämään käyvät.»

Niin on aatos miehen, jonka huone

Komee seisoo harmaal kalliol,

Ja hän itse portaal, katsahdellen

Kunnahille, kuusten kranssaamat,

Hengittäes lempeen kesä-illan,

Taivaan tähtijoukon loistaessa.

Lepoon käy hän, makeasti nukkuu,

Vuoteens vapaa synkeist muistoist on.

Unes vaeltaa hän onnellisna

Katsahdellen korkeilt tuntureilt

Laaksoon, jossa lempeesilmä neitons

Käyskelee ja ilosesti laulaa.

Hänen laulunsa on toivontähdest,

Joka juhlallisest säteilee

Halki ijäisyyden avaruuden.

Laulu kaikuu, sota pilvis on,

Miekan kalske, temmellys ja jyske,

Mutta pilvet siirtyy, taivas selkii.

Niin hän uneksuu ja viimein herää

Idän rannal seistes aamun Koin;

Kirkastetuil kasvoilla hän nousee

Unohduksen virrast viileäst.

Elo hymyy niinkuin aurinkoinen

Nousussansa purpuraiselt vuoteelt.

Ulos astuuvi hän huoneestansa,

Koska karjankellot kilisee,

Käyskeleevi viljavainiolla,

Joka hienos tuules lainehtii.

Valmis onpi säihkyväinen vilja,

Sadon lupaavi se monin kerroin.

Mutta mikä mailma taivaan reunal,

Synkeä kuin päivä tuomion?

Mitä vuorii toinen toisens seljäs

Tulenkarvasilla päärmeil siel?

Ylösrynkää sieltä ukkospilvi

Pimee, raskas; jyry vaisu kuuluu.

Nyt se korkeuden kiireel seisoo,

Jylisee, ja vapiseva maa

Tules, raesatees uiskentelee,

Pilvikorkeet kuuset pirstotaan;

Pelto, äsken vihanto ja kaunis,

Kuvailee nyt hävityksen leirii.

Mies tän näkee, katsahtaavi jalost

Luonnon kamppausta, lausuen:

»Ihanata! Neitoni on jäljel,

Kartanossa korkeel nummel tuol,

Vaikka mailman kalleuksist köyhä,

Mutta sydänt rikasta hän kantaa.

Käteni on vahva, silmäin kirkas,

Uudestaan mä kylvän peltoni,

Ja kun vuosi kierroksens on tehnyt,

Vilja kultainen täs kimmeltää.»

Niin hän lausuu kotiin käydessänsä;

Katsannosta loistaa lemmen liekki.

Mutta näytös ankarampi vielä

Vartoo häntä kotokalliol:

Katso, ukon kadehtiva nuoli

Miehen huoneeseen on iskenyt,

Liekkein helmas asuntonsa seisoo,

Taivaan otsaa tulikielet nuolee.

Mies tän näkee, katsahtaavi jalost

Luonnon kamppausta, lausuen:

»Ihanata! Neitoni on jäljel,

Kartanossa korkeel nummel tuol,

Vaikka mailman kalleuksist köyhä,

Mutta sydänt rikasta hän kantaa.

Käteni on vahva, silmäin kirkas,

Toisen huoneen rakennan mä taas,

Ennenkuin kaks kertaa aurinkoinen

Käynyt onpi eteläisil mail.

Impi, ihanalle lempein tuntuu

Humisevan tulimeren ääres.

Komee impi, joka väikyt nummel,

Jossa pauhinalla tuulet käy,

Tuimat tuulet männistössä tuuhees

Ympär armahimman kartanon,

Voimallisesti kuin liekit tässä

Lempein leimuu; luoksesi mä riennän.»

Koska viimein sammunut on liekki,

Kohden immen kotoo kulkee mies,

Uljaal mielel, säteileväl silmäl

Halki salojen hän astelee.

Näkyy huone mäntymetsän suojas,

Akkunat sen lempeest katsahtavat.

Käyskelee hän keltasantast tietä,

Impi kaunis häntä vastaan käy.

Mutta miks niin röykkeä on käyntins?

Miks ei kuulu äänens helinää?

Mikä penseys on niillä huulil,

Katsannossa mikä talven kylmyys!

Niinkuin tuuli öisest, jäisest merest

Miehen sieluun sanat puhaltaa:

»Toisen lemmen-ystävän mä löysin,

Hae itselles myös toinen sä»,

Sanoi neito, hyväst jätti, poistui,

Ylevästi astuva Diana.

Kotons raunioille mies taas käypi,

Vitkon astelee hän öisel tiel

Kelmentyneil poskil, katseel synkeel,

Huomaamatta matkan joutumist,

Huomaamatta onko yö vai päivä

Käy hän synkeen salon hyminässä.

Kaikki sumus, sekamelskas kiirii

Silmis yksinäisen kulkijan,

Niinkuin koska talven tuisku peittää

Pyörteihinsä laaksot, korkuudet,

Tahi niinkuin aarnios hän väikkyis,

Kohdus humajaavan rautavuoren.

Ei hän kuule askeleitans tiellä

Eikä metsäs ääntä huhkaimen;

Aatoksensa epäilyksen korves

Kulkee niinkuin lapsi eksynyt;

Kadottanut on hän sieluns päivän,

Kadottanut syämmen-ystävänsä.

Mut kosk tumma puol-yön valo pohjaa

Kuusten tutkaimille hengittää,

Huoneens sauvuvilla raunioilla

Äänetönnä seisoo kalvee mies;

Siinä seisoo hän ja mietiskelee

Ihmisluontoo, elon arvotusta.

Kuinka toivon kauniit rakennukset

Lepää meren santarannal tääll,

Niin hän kalveana mietiskelee,

Sydän tempoellen poves lyö,

Hurjat virrat sielussansa kiitää,

Pimeä kuin syvyys valtameren.

Niin hän kauvan kalliolla seisoo,

Viimein aamutuuli puhaltaa,

Korkee kuusi kunnahalla pauhaa;

Sinnen katsoo kalliolta mies,

Ja hän kohottaavi tukehtuvan rintans,

Aatoksissansa hän haastelee:

»Ilo elämäin on hautaan pantu,

Itse murheellisna ristinä

Seison haudan äänettömäl kummul.

Mihen katsantoni teroitan?

Mitä vartoon, koska rakentelen?

Maata Tuonen, Kalman santapeltoo.

Mutta tämän pellon toisel partaal

Alkaa taasen toivon aamumaa,

Siellä onpi isieni linna,

Siellä onpi istuin mulle myös.

Ihanata! Itä valkeneevi!

Toivo virtaa halki ijäisyyden!

Peltoni mä kynnän taas ja kylvän,

Sarat loiskiessa lintusten;

Vilja sieltä elantoni olkoon,

Juomain kirkas vesi lähteestä.

Tähän majan pienen rakennan,

Täs on asuntoni, työni pellot.

Ole lystitarhain, pelto, niittu,

Metsola, mua ota helmahas,

Mutta kaunis, ihanainen neito

Kartanossa mäntyin varjomas,

Miksi oli syämmes petollinen!

Miksi huikenteli kurja mieles.»

Niin hän mietiskelee kalliolla,

Siitä nukkuu syvään unehen

Päätäns nojaellen rauniolle,

Mutta nukkuessaan kiilostaa

Kirkas kyynel hänen poskellansa;

Aamupaiste kyynelhelmen kultaa.

Mutta vielä kertoella tahdon,

Kuinka elämänsä päivät mies

Yksinänsä iltoihin tääl vietti.

Kalliot hän asui majassans,

Peltoons viljeli hän ahkerasti,

Hedelmänpä runsaan työnsä kantoi.

Köyhän turva, orvon suoja aina

Onpi majassans mies äänetön,

Harvoin sanat hänen huulil kaikuu,

Harvoin hänen huulens myhäilee.

Vakaana hän aina käyskeleevi,

Kaukaisuutta katsantonsa kiehtoo.

Käsivarrellans kiväärii kantain

Usein käy hän yössä metsien,

Siellä uskollisen koirans kanssa

Viipyilee hän iltahämäriin.

Niin hän vuosikymmeniä viettää

Poudas, satees. Uros harmeneevi.

Moni syntyy, moni hautaan vaipuu

Kiertoessa täällä aikojen.

Saapi kerran sanoman mies kuulla:

Nainen, joka petti sydämmes,

Kuolon portilla nyt vapiseevi;

Anteeks-antamust hän pyytää sulta.

Anteiks-antamuksen uros antaa

Lempeän ja kultahymyvän

Niinkuin kauniin päivän lasku lännes.

Tämän kuulee neito katala,

Kasvons kirkastuu, ja siunauksel

Koht hän ijäisyyden uneen nukkuu.

Vuosii monta sankar vielä nähtiin

Käyskelevän pelloil, metsän yös

Niinkuin korkee, juhlallinen haamu

Entisyyden tummast hämäräst

Harmaat kiharansa tuules väikkyy,

Ihmeellisest loistaa katsantonsa.

Mutta kerran koska iltahetkel

Kuusen kruunus tähti uneksui,

Mies oil lepoon käynyt, sydämmensä,

Lemmenlämmin ennen, kylmä oil,

Mutta hänen otsalt aamu paistoi,

Hänen huulilt hymy taivaallinen.

NIITTU

Niittu on metsässä kalteva pohjaan,

Kuusilta ympäröitty,

Korkeilta kuusilta synkeäs kaapus,

Kiireillä kotkat sinkoo;

Kumpu on sen keskellä

Viherjäinen, sileä,

Ja kallistuuvi rauhallinen niittu

Matalakoivuseen suohon.

Seistessäs niitulla ihanal kummul

Katsahda tienoon pohjan:

Aho siel paistaavi, mansikkatöyräs

Toispuolel harmaat suota.

Onko kotokunnas siel,

Ilomäki lapsuuden,

Kun sydämmeni tunteist kummallisist,

Muistoista ihanist riutuu?

Olipa pilvinen sunnuntaipäivä

Helteises heinäkuussa,

Juhlallist muotoa kantoivat kuuset

Kotkien kirkkuessa;

Tuuli oli vaijennut,

Vitkon pilvet kiiriilit,

Kuin vuoret mustanharmaat, kuusten kärjil

Vallitsi himmeys kaunis.

Vaikkapa lapsuuden liepeä viiri

Otsallain väikkyi vielä,

Nuorison seurassa karkelin niitul,

Kunnaalla ruohosella;

Nuorukaiset karkelit,

Vilkkaat immet karkelit,

Ja ilon pauhinasta metsä kaikui,

Kuusisto synkeä kaikui.

Yks oli impien iloses joukos

Kaarevil silmäripseil,

Hartioil aaltoilit kiharat mustat,

Kiiltävät, hiilumustat;

Hopeekellon helinä

Oli hänen äänensä

Ja liikuntonsa niinkuin taivaan-haamun,

Koska hän kunnaalla väikkyi.

Miksi niin ihanast hekumast sykkyy

Hohtavat ohauksein?

Miksi tuo pyhästi kuohuva kuume

Syämmeni kammioissa?

Miksi kuuset synkeät

Katsahdit niin armahast?

Maa, taivas, miks niin autuaasti hymyit?

Enpä mä tietänyt sillon.

Alat vaan virtasi impeä kohden

Katsantoin säteet kaikki,

Harhaillen viivyit he kaunosen kasvoil,

Purpurahuulillansa.

Hänen silmäins lähteistä

Kaukamailma riutuva,

Kuin vaisut kodon sinikunnaat tuolla,

Kangasti sieluuni armaast.

Iloitsit kunnaalla immet ja poijat

Ehtoosen myöhään asti;

Aamua, sillon kosk niitulle tultiin,

Muistin kuin entisyyttä.

Kotihin nyt käyskeltiin

Tuleniskus Kalevan,

Kuin houraileva seurasin mä heitä

Ihanal heinäkuun illal.

Viimeisen kerranpa katselin sillon

Kaunista neitoo täällä;

Valkean säihkynäs äänettömässä

Kiharans uiskentelit;

Otsa! tulen valkeus,

Silmäkuopis, hämäryys,

Ja lempee äänens kerran kaikui vielä,

Ainiaaks meistä hän siirtyi.

Ainiaaks siirtyi hän kaukaisiin maihin

Lainetten aavaa tietä,

Ei toki kuvansa muistostain siirry,

Ei tämän taivaan alla,

Eikä päivä pilvinen;

Eikä niittu himmeä,

Siel näin mä mustakiharaisen immen,

Näin hänen unessa armaas.

IKÄVYYS

Mi ikävyys,

Mi hämäryys sieluni ympär

Kuin syksy-iltanen autiol maall?

Turha vaiva täällä,

Turha onpi taistelo

Ja kaikkisuus mailman, turha!

En taivasta

Mä tahdo, en yötä Gehennan,

Enp' enään neitosta syliini suo.

Osani vaan olkoon:

Tietämisen tuskast pois,

Kaik' äänetön tyhjyys olkoon.

No, ystävät!

Teit' kerranpa viimeisen pyydän,

Oi! kuulkaat mitä nyt anelen teilt:

Tuonen-tupa tehkäät

Poijan tämän asunnoks;

Hän kätköhön mullan astuu.

Mun hautani

Nyt kaivakaat halavain suojaan

Ja peitol mustal se peittäkäät taas,

Sitten ainiaksi

Kartanostain poistukaat;

Mä rauhassa maata tahdon.

Ja kumpua

Ei haudallein kohokoon koskaan,

Vaan multa kedoksi kamartukoon,

Ettei kenkään tiedä,

Että lepokammioin

On halavan himmeän alla.

METSÄMIEHEN LAULU

Terve, metsä, terve, vuori,

Terve, metsän ruhtinas!

Täs on poikas uljas, nuori;

Esiin käy hän, voimaa täys,

Kuin tuima tunturin tuuli.

Metsän poika tahdon olla,

Sankar jylhän kuusiston,

Tapiolan vainiolla

Karhun kanssa painii lyön,

Ja mailma Unholaan jääköön.

Viherjäisel laattialla,

Mis ei seinät hämmennä,

Tähtiteltin korkeen alla

Käyskelen ja laulelen,

Ja kaiku ympäri kiirii.

Kenen ääni kiirii siellä?

Metsän immen lempeän;

Liehtarina miehen tiellä

Hienohelma hyppelee,

Ja kultakiharat liehuu.

Ihana on täällä rauha,

Urhea on taistelo:

Myrsky käy ja metsä pauhaa,

Tulta iskee pitkäinen

Ja kuusi ryskyen kaatuu.

Metsän poika tahdon olla,

Sankar jylhän kuusiston,

Tapiolan vainiolla

Karhun kanssa painii lyön,

Ja mailma Unholaan jääköön.

(1866)

KIRJALLISESSA AIKAKAUSLEHDESSÄ 1866 JULKAISTUT RUNOT

TORNIN KELLO

Yksin illan hämärässä

Impi pitkin tietä käy,

Linnut laulaa, lensee tuuli

Hongistossa hiljaa soi.

Astelee hän onnellisna

Sulhastansa muistellen;

Siitä katseens' taivaan tuli,

Siitä hymy huulillens'.

Alkavi nyt pyhä soitto,

Torninkellon kuulee hän;

Vuorten kiireilt' laaksoin pohjiin

Kaiku ympär humisee.

Siinä seisoo neito nuori

Unelmissa autuaiss',

Muistelevi hetkee armast',

Kosk' hän kultaans' vihitään.

Astelee hän onnellisna,

Vaeltaja vastaan käy,

Häitä neito kyselevi,

Miksi torninkello soi.

»Sentään soipi torninkello,

Että kuoli nuorukain,

Poika komeest' kartanosta,

Joka kaukaa siintää tuoll'.»

Nytpä neito itkuun päätyi,

Kyynel juoksi rinnoillens.

»Miksi itket, impi kaunis,

Kaulaliinaas kastelet?»

»Sitä itken, impi koito,

Että kuoli sulhasein;

Kaikuessa torninkellon

Kiirehti hän Tuonelaan.

Äsken tässä astellessain

Olin onnen helmalaps',

Sillon loisti ilon päivä,

Nyt on murheen, kuolon yö.

Mihin vertaan ihmis-onnen?

Mikä onpi ilo tääll?

Päivän paiste pilven reijäst'

Kankahalla autioll'.

Pian soikoon kello taasen,

Murhevirsi kuulukoon!

Kultain kanssa tahdon aina

Asua ja rakentaa.»

ENSIMÄINEN LEMPI

Käy nuorukainen synkeess' Metsolassa,

Pylvässaliss' kaikuvass';

Kiväärii kantaen hän kiiteleevi

Halki sinisaloen,

Ja kuusiston kuningast'

Luotinsa kiehtoo,

Se tuima ja tarkka kuin Pitkäisen nuoli.

Hän viimein vuorten vinkalossa kohtaa

Partahisen kontion,

Kiväärins pamahtaa ja savu kiirii:

Ohto otsall' verisell'

Päin karkaavi ryskyen,

Vihasta hurja,

Mut rintansa keihääsen syöksee—ja kaatuu.

Niin lepää siinä voimallinen sankar',

Povi verta vuotaen,

Hän nukkuu, kylmenee, ja unohdettu

On nyt elon taistelo,

Ja nuorukain käyskelee

Kotihins taasen,

Kosk' väsynyt aurinko läntehen vaipuu.

Ja kaunis onpi nuori ampuniekka:

Otsa kirkas, viaton,

Kuin aurinko on silmä säteilevä,

Poski kuumast' liekehtii,

Ja ruskeat kiharat

Poskellans' väikkyy.

Kosk' ehtoosen liehaus vuorilta lentää.

Hän jalost' käyskeleevi, tiensä kulkee

Ohi komeen kartanon,

Ja ilosoitto sieltä kauvas kuuluu,

Saarnimetsä kajahtaa;

Ja katsomaan leikkiä

Nuorukain rientää

Ja pian on edessään loistava sali.

Ja saliss' loistavassa joukko tanssii

Häitä kauniin tyttären.

Jasmiineistä ja ruusuist' purpuraisist',

Sinertävist' sireeneist'

Ja morsius-myrtistä

Haju käy ympär,

Ja saarnisto hymisee ihanast' soitost'.

Mut morsian, se nuori, mustakihar',

Huohuttaen tanssist' käy.

Hän kaunis on kuin ehtoo Eedenissä,

Vakaa, kaino, viaton.

Kuin ihmeellii'n kangastus

Toivomme maasta

Hän seisoovi raueten lehtien varjoss'.

Ja nuorukaisen katse matkan päästä

Kohden kaunist' morsiant'

On teroitettu niinkuin hourailevan;

Posken liekki siirtyy pois

Ja sydän lyö tuimasti

Paisuvass' rinnass',

Ja sieluns on teiskova, kiertova kaaos.

Ja impi, joka lehtein varjoss' seisoo,

Toisen kallis aarre on,

Se vuorittaavi nuorukaisen sielun

Muurill' mustall', hirmuisell',

Ja toivonsa aurinko

Pilvihin sammuu

Ja mielensä harhailee synkeäss' yöss'.

Tok' vielä viipyy kelmee ampuniekka,

Viipyy häitä katsellen,

Kosk' morsian se nuori, ihmeenkaunis,

Tanssiss' väikkyy raueten,

Ja morsius-myrtistä

Haju käy ympär,

Ja saarnisto hymisee ihanast' soitost'

Pois ryntäävi hän viimein äänetönnä

Halki puiston pimeän

Ja seisoo sammaleisell' kalliolla

Keskell' öistä männistöö;

Kiväärinsä leimaus

Valkasee metsän,

Ja kuolleena kaatuu hän mäntyen juurell'.

Niin nukkui uljas, kaunis nuorukainen

Käärittynä savuhun,

Ja Metsolassa kaiku ampumuksen

Hänen uneen viihdytti.

Ja tyyneys vallitsi

Tienoossa ympär,

Vaan yösiikko lenteli mäntyen kärjill'.

Mut pauhinalla ilojoukko viettää

Häitä kauniin neitosen;

Jasmiineistä ja ruusuist' purpuraisist',

Sinertävist' sireeneist'

Ja morsius-myrtistä

Haju käy ympär,

Kosk' hääkunta pyörien ringissä juoksee.

Mut hiljaisuus on nuorukaisen vaiheell'

Metsäss' sammalkallioll',

Ja lempee kuu hänt' taivaalt' katseleevi.

Äänetönnä makaa hän

Ja tunturin lumena

Kasvonsa loistaa,

Ja katkera vakuus on huulillens seisnyt.

LINTUKOTO

Meress' kaukaall' eräs saari soma löytyy,

Lehtinen. Sen jyrkät, kallioiset rannat

Vastarinta ijankaikkinen on myrskyss',

Koska aavan meren vallattomat lapset,

Kuin sotajoukko kransattuna, päällekarkaa,

Anastaaksens Lintukodon kauniin saaren.

Niitty viherjä on keskell' tätä saarta,

Keskell' niittyy kulta-keltain pelto läikkyy,

Kantain hedelmiä ilman talven unta;

Keskell' peltoo soipi tuuhee lehtimetsä,

Soi kuin rauhan kaupungissa, lemmen maassa;

Keskell' metsää pieni kukkas-kunnas seisoo,

Kunnaan kiireell' huone linnunlaulupuusta.

Hieno sammal tämän huoneen katoll' kasvaa,

Kukkainen siell' hymyellen luoksens viittaa

Lintuja ja hyrrääviä mehiläisii.—

Kuolematta, ijäisessä nuoruudessa

Asuu tässä kerikansa pieni, kaunis;

Kaunis, vaan ei kymärtynyt peikkojoukko,

Niinkuin tarinoissa usein kuulla saamme.

Tässä linnut asuu, lauluniekat pienet,

Tässä käki, ilolintu, kyntörastas

Lehdistössä äänens ympärkaikuu antaa

Pelkäämättä ilmass' sinkoilevii haukkoi,

Kotkia ja öitten ilkeit' huhkaimia.

Elo ystävyyden!—

Vilkkaat keripojat

Pellot kyntää, kukostavat niityt niittää;

Laulaen käy alat' heidän ilotyönsä.

Keri-immet, ruusuposkill', valkeiss' vaatteiss',

Miehustalla vyö kuin kesän kirkas taivas

Sinertävä, kukkasseppel kiireillänsä,

Kangast' kutoo helskyttäen korkeess' lakass',

Tahi yhteist' atriaa he rakentavat

Viherjälle tanterelle lehdon suojaan.

Sillon liike elävä on impiparvess',

Sillon kieli virkeästi livertelee,

Kilahtelee usein naurun hopeekello.—

Yhtyvät he atrialle, uljaat pojat

Niinkuin neidot kauniit vaatteiss' valkehissa,

Vöissä sinisiss' ja kukkas-seppeleissä.

Kanssapuhe ilonen käy pöydän ääress'

Elämästä Lintukodon saaress' kauniiss',

Tarinoja himeit' mailmoist' kaukaisista

Siinä haastellaan ja ihmetellään

Ympär pitkän pöydän, tuuheen metsän varjoss',

Koska oksill' lintuin laulujoukko ääntää,

Pieni, vilpas kiuru viserrellen

Pyöriilevi paistehessa päivän kullan,

Ja kosk' tuuli hieno, kukkas-hajuu täynnä,

Koivistossa lehtiin kanssa leikittelee.—

Taasen rinkitanssissa he kiitelevät

Niinkuin niityll' kiertelevä länsituuli

Keveästi; tahi, kyllästyen tanssiin,

Käyvät purjehtimaan sini-lainehilla.

Laivastonsa, lumivalkee joutsenparvi,

Alat' heitä rannall' vartoo. Nytpä alkaa

Purjeretki, iloretki ympär saarta,

Laivat kimmeltävät, kaikki kuormans' saavat.

Parittaisin nuori kerijoukko istuu

Hartioilla joutsenen, ja rivi kulkee

Yhtä rinnan pitkin saaren tyyntä rantaa.

Ihanasti laulaa poika niin myös neito

Armaas' syleilyksess' laivan hienoll' kannell'.

Joutsen alakuloisesti ääntää,

Ihanasti toki; linnut visertelee

Rannall' kiistellen ja saaren metsä kaikuu;

Meri kaikuu, taivaan kansi kaikuu,

Kaikki yhteensulaa sointuun ihmeelliseen,

Kaikk' on hyminä kuin Tapiolan linnass',

Koska soivat siellä kultakanteloiset.

Niinpä purjehtivi kaunis kerijoukko

Joutsenvenheillänsä ympär rauhansaarta,

Ja kosk' viimein täytetty on iloretki,

Maalle astuvat he iloleikkiin toisiin.—

Mutta usein puitten juurilla he istuu

Vasten rintaa aleskallistuneell' päällä;

Tyyneest', armaast' tuijottelee katsantonsa

Mietiskellen hiljaisessa ikävyydess'.

Miksi ikävyydessä he uneksuvat?

Miksi ihanasti kallistuvi päänsä?

Senpä syytä eivät ymmärtää he taida

Mutta tuskaton on heidän ikävyytens',

Pian pois se haihtuu niinkuin aamun kaste

Poskelt' kukkasen, ja karkeloihin taasen

Rientävät he viherjälle tanterelle,

Laulain onnen elämästä rauhan saaress'.

Niin he iloitsee, ja viimein illan tulless'

Vaipuvat he unen hienoon helmaan

Unta kultast' näkemään, ja päälläns' väikkyy

Kesä-yöseen tyyni, hymyilevä taivas,

Niinkuin vaisunsinii'n, hiilakkainen huivi.

Hiljaisuus on kaikkialla, aalto rannall'

Makeasti makaa, liikahda ei lehti.—

Aamu hohtaa, koivuin valkeet rangat loistaa,

Lempee tuuli idän purpuraisilt' porteilt'

Meren pintaa viivottaa ja ilma täyttyy

Taasen lintuin viserryksest' lehdistössä.

Sillon ihanasta unestansa herää

Kerikansa, ijankaikkisesti nuori,

Rientää ilotyöhöns Lintukodon saaress'.

Uljaat pojat pellot kyntää, niityt niittää,

Naiset kangast' helskyttävi korkeess' lakass'.

KAUKAMETSÄ

Alas kallioita lapsi riensi,

Äitins luoksi riensi hän,

Lausui loistavalla katsannolla:

Nähnyt olen taivaan maan.

»Mitä haastelet, mun pienoseni,

Mitä taivaan kaukamaast'?

Missä näit sä autuitten mailman?

Sano, kulta-omenain.»

Vuoren harjanteella kauan seisoin,

Katsahdellen koilliseen,

Siellä näin mä nummen sinertävän,

Honkametsän kaukasen.

Puitten kärjill' näin mä kunnaan kauniin,

Armas päivä paistoi siell',

Ylös kunnaan kiirehelle juoksi

Kultasannotettu tie.

Tämän näin ja sydämmeni riutui,

Kyynel juoksi poskellein,

Enkä ymmärtänyt miksi itkin,

Mutta näinhän taivaan maan.

»Ei, mun lapsein; sineydess' ylhääll'

Taivaan korkee sali on,

Siellä lamput, kultakruunut loistaa,

Siell' on istuin Jumalan.»

Ei, vaan siellä, missä ilmanrannall'

Kaukametsä haamottaa,

Siellä ompi onnellisten mailma,

Siellä autuitten maa.

SUNNUNTAI

Mä muistan sen lempeän laakson,

Ainiaan muistan sen,

Miss' istuin ma neitoni kanssa,

Hellästi syleillen;

Ja kiirehti kesänen päivä,

Sunnuntaipäivä tyyni.

Me varjossa valkean tuomen

Istuimme ruohistoss',

Ja allamme kimmelsi järvi

Paisteessa auringon.

Ja loiskelit Ahtolan immet

Kultasell' santarannall'.

Sen toisella rannalla seisoi

Temppeli korkea,

Siell' kuulimme virsien veisun

Ihanast' huokaavan,

Ja viimein, kuin jumalten maasta,

Temppelin kello pauhas.

Ja katselin kaukasta vuorta

Ylhäällä pohjosess'

Kuin ihmeellist' Onnelan maata.—

Unien kangastus!

Kosk' impeni sylissäin istui

Temppelin kellon pauhuss'.

Mut vait oli impeni kaino,

Katsahtain korkuuteen,

Ja poskellans kyynele kiilsi

Helmenä kirkkaana.

Mun käteni ihanast' eksyi

Kiharains mustaan yöhön.

Niin vietimme lempeäss' laaksoss'

Päivämme autuaan;

Me varjossa valkean tuomen

Istuimme ruohistoss',

Ja läheni kesänen ehtoo,

Sunnuntai-ehtoo tyyni.

UNEKSUMINEN

Unta ma näin, mun impeni kaunis,

Mä kuolin sun helmahas;

Himeys lempee mun vaiheellain väikkyi,

Kuin Saalemin kesä-yöss'.

Autuas oil kuolema,

Kuolema sun helmassas;

Niin kuolisin tuhannet kerrat

Vaipuen helmahasi.

Näinpä mä kaikk', vaikk' hämäräss' tummass'

Kaikk' korvani kuuli myös,

Ihmisten äänet ja myrskyen pauhun,

Näin impeni sitovan

Myrttikranssii viileää

Kauneudeks kuolleelle,

Ja viimein sen päähäni painoi,

Poskillans tuskan kuume.

Hautaan mun kannoit, kaikuivat kellot,

Kuin tuomion ukkoset,

Pimeät pilvet peittivät taivaan,

Ja sieluni synkistyi,

Mutta immen katsannoss'

Taasen lemmen taivaan näin;

Mua saattoi hän kammioon kuolon,

Poskillans tuskan kuume.

Vaikeni viimein ankara soitto

Ja vallitsi hiljaisuus,

Kalmistoss' seistiin kuusien yössä

Mun hautani partahall':

Sillan neito kaunokihar

Esiintunkee punertain

Ja, otsaltans hiukset viskain,

Seisovi arkkuin ääreen.

Laski hän kätens rintani päälle,

Mua hyvästi jättäen,

Suudelma kuuma huuliain poltti

Ja pyörrytti ihanast';

Leimahti mun povessain,

Elon virta koskena,

Mua herättäin unesta lemmen,

Kiertonsa alkoi taasen.

SOTA

Jo leimuuvat tuliset viirit,

Kaks joukkoa tanterell' seisoo,

Kuin ukkosen pilveä kaksi,

Niin uhaten toinen toistans.

He ryntää päin

Ja yhteen iskee,

Kuin aalto ja karinen ranta,

Ja alkavi hirveä leikki.

Käy ympäri ankara kaiku

Kiväärein ja tykkien jyskeest';

He, oksentain tulta ja savuu,

Nyt antavat kuoloo kylmää,

Ja torvi soi,

Ja trumpu pauhaa,

Ja kumisee kultanen kangas,

Kosk' Tuonelan enkeli niittää.

Kuin tuhanten koskien melske,

Niin temmeltää, teiskaa ja ryskää

Se kuolon ja kunnian pelto,

Ja pilvenä savu kiirii.

Ja pilvien yöss'

Käy sankarlauma

Kuin peikkoen synkeä parvi,

Ja vilkkaasti välkkyvät miekat.

Ja voitettu pakenee viimein,

Kuin murrettu, huokaava laine,

Hänt' vainoen voittaja seuraa,

Kuin riehuva myrskyn kierros,

Ja riemuitsee

Ja houraileepi,

Kosk' kunnia päällensä loistaa,

Kuin kirkkaus taivasten taivaast'.

Mut kaatuneen sankarin sielu

On astunut korkuuden linnaan,

Ja, hymyen autuaass' rauhass',

Hän katselee tannert' allans:

Siell' torvi soi,

Ja trumpu pauhaa,

Ja kumisee kultanen kangas,

Kosk' Tuonelan enkeli niittää.

ONNELLISET

Jo valkenee kaukanen ranta

Ja koillisest' aurinko nousee

Ja auteret kiirehtii pois,

Kosk' Pohjolan palkeet käyvät,

Kosk' mennyt on yö,

Kosk' kimmeltää kesänen aamu

Ja linnut ne laulelee.

Mä kiireelle korkean vuoren

Nyt astelen raikkaassa tuuless';

Mun toivoni aamusen koin,

Mun kultani kohtaan siellä,

Kosk' mennyt on yö,

Kosk' kimmeltää kesänen aamu

Ja linnut ne laulelee.

Mut kauniimpi koittoa päivän

Ja lempeempi auringon laskuu

Hän hymyten luokseni käy,

Mä syliini kierron immen,

Kosk' mennyt on yö,

Kosk' kimmeltää kesänen aamu

Ja linnut ne laulelee.

Mun sydämmein autuudest' sykkyy

Ja taivaana otsani loistaa,

Kosk' seison täss' impeni kanss',

Täss' vuorella sammaleisell',

Kosk' mennyt on yö,

Kosk' kimmeltää kesänen aamu

Ja linnut ne laulelee.

Täss' seison mä impeni kanssa,

Ja kiharamm' tuulessa liehuu,

Ja laaksoen hyminä soi

Kuin ijäisen lemmen ääni,

Kosk' mennyt on yö,

Kosk' kimmeltää kesänen aamu

Ja linnut ne laulelee.

POHJATUULI

Syyskuun päivä on ja raikas pohjatuuli

Vuorten harjanteilta huminalla kiitää,

Pilvivuorii harmait' alas kiiritellen

Pimentolan summast' maasta. Hurja leikki

Onpi taivaan kannen alla: sumutornii

Siellä nousee, kaatuu, koska taistelevat

Sotasankarit ja hirveet lohikärmeet.

Ankarasti Tapiolan kannel kaikuu,

Lempeen koivun seppele, se kellastunut,

Alas riistotaan ja sinkoilevat lehdet

Ympär' avaruutta, koska syksyn myrskyt

Pauhaa, riehuu, kosket kuohuvina jyskyy,

Paimen-savu niitun kantoselta töyräält'

Korkealle kiertoilee ja kurkiliuta,

Niinkuin lumireki, sineyttä kyntää,

Kiirehtien päivän maihin helteisihin.—

Ulos kohti pohjaa nuorukainen lähtee

Temmellykseen myrskyjen, ja sydämmensä

Urheasti sykkyy, ylös rintans kohoo,

Hengittäen ilman viileätä virtaa,

Niinkuin hauki veden väljän aaltoo nielee,

Koska pahtehesta pataman hän pääsee.

Uljaasti hän astuu, kultanummen povi

Alla kumahtelee; ylös kunnahalle

Käyskelee hän vastavirrass' pohjatuulen.

Ja hän seisoo viimein kunnaan kiirehellä,

Josta katse kauas Pohjolahan ehtii;

Näkeväsi luulet tarinojen mailman,

Siintävän siell' Lapin sammaleiset vuoret.

Jalon kartanon myös näet ja sen ympär'

Halaviston juhlallisen, kumarrellen tuuless';

Neito nuori, ihana kuin kevät-aamu,

Väikkyilevi halaviston himeydess',

Ruusu kauniin kartanon tän kukkatarhass'.

Kenpä poimasee tän ruusun? Kelle suotiin

Onni häntä kiinnittämään povehensa?

Nuorukainen, joka kunnahalla seisoo

Tuimass' pohjatuuless', neidon lemmen voitti.

Lakkaamatta yhdess' heidän sieluns' käyvät

Sekä laaksoiss' että vuotehella pilvein

Ijankaikkisuuden sini-tanterella.

Kaunis ruusu halavien hyminässä

Päänsä uneksuen alas kallistavi,

Unissansa hymyilee, ja nuorukainen

Pohjatuuless' kultanummen kunnahalla

Ylös päänsä nostaa, otsans kirkkaast' loistaa,

Ja hän lausuilevi hourauksess' lemmen:

Riehu, onnen tuuli, raikas pohjatuuli,

Riehu vapaast' ympär' poskieni tulta,

Puhaltaen kultain kotokartanosta.

Hänen näin, terävä on lemmen katse,

Niinkuin säde kesäpäivän auringosta.

Neidon näin, hämärässä yrttitarhan

Korkeen halaviston suojass' käyskelee hän

Ylkääns muistellen, ja keltakiharansa

Loiskeilevat tuiman tuulen siipein alla.

Riehu, onnen tuuli, raikas pohjatuuli,

Riehu vapaast' ympär' poskieni tulta,

Puhaltaen kultain kotokartanosta.

LAPSI

Kaukokotihinsa kulkee

Pitkin tietä pieni laps',

Ja lähestyvi ehtoo tyyni,

Lempeesti loistavat korkuuden tähdet.

Nukkuvi hän väsyneenä

Pimeen kuusen kohinaan,

Ja sinikorkeuden tähti

On hänen vartians hämäräss' yösen.

Koska aamu hymyilevi,

Tielle lähtee lapsi taas,

Ja kotomäki viimein siintää,

Siintää sen riippuva-oksaset koivut.

Niin hän ehtii kototuvan:

Äiti leipoo pöydän pääss'

Ja kultakirkas uuni leimuu,

Heleesti aurinko akkunast' paistaa.

Paistehessa aurinkoisen

Kehto seisoo laattiall',

Ja lapsi helmass' kehtoon istuu

Äiti jo aukasee povensa aarteet.

Koivistosta Kotomäen

Sisär tulee vihdastost'

Ja tuomisia Metsolasta

Lapselle äitins' rinnoille hän kantaa.

Hajahtaess' vihdan lehden,

Kulta-uunin leimuess'

Ja paistehessa aurinkoisen

Lapsi on nukkunut äitinsä helmaan.

Ihanasti äitin kasvot

Päivän hohteess' kimmeltää;

Hän laulelevi, kuinka lapsi

Kulkevi unissaan taivahan maahan;

Kuinka kuusen kohinassa

Makeesti hän uneksuu,

Ja korkeuden tähti tyyni

On hänen vartians hämäräss' yösen;

Kuinka viimein kuumottavi

Kototalo kaukanen;

Ja on siell' lehtimajan juhla,

Vuorilla valkeat leimuen loistaa.

ALMA

Koreess' kartanossa Alma kasvoi,

Kauniiks' immeks' yleni,

Isä oli hänell' armas, lempee,

Äitin hellän Kalma vei.

Ei hän tiennyt, miten ompi vaipuu

Emon oman helmahan;

Emo vieras häntä kasvatteli

Kädell' kiivaall', ankarall'.

Toki leppeytt' ja lempee täynnä

Loisti Alman katsanto,

Mutta hymy synkee, murheellinen

Väikkyi hänen huulillans.

Tyyni oli hän kuin pohjan valo

Vuorten kiireill' kesä-yöss',

Lempeä kuin lehdikköinen saari,

Kosk' on myrsky vaijennut.

Riensi viheljäinen immen luoksi,

Avun, turvan aina sai,

Lohdutuksen murheellinen mieli,

Armon aina rikkoja.

Metsän huminassa käyskelevi

Alat', impi unelmiss',

Katsahdellen silmäll' riutuvalla

Sineyteen korkuuden.

Mitä mietiskelee kelmee neito,

Uneksuen laaksossa?

Miksi riutuen hän katsahtelee

Sineyteen korkuuden?

Eipä pääsnyt täällä kenkään käymään

Sydämmensä kammioon,

Sieltä virtasi vaan lemmen liekki

Taivaallisest' säteillen.

Pian toki Kalman kylmä tuuli

Liekin tämän sammutti.

Kuolon syliin tyttö kaunis nukkui,

Niinkuin päivä läntehen.

Nuoret neidot, kasvinkumppaninsa,

Hänen kääreit liinoihin,

Koristelit arkkuns kukkasilla;

Tuonen tupaan vietiin hän.

Kirkas oli pyhäpäivän taivas,

Kirkas päivä heluntain.

Metsä humisi ja linnut lauloi,

Koska impi vietiin pois.

Tuli kalmistosta murhejoukko,

Eipä impi tullutkaan,

Silloin naiset nuoret itkuun päätyi,

Ettei tullut ystäväns.

Murehtivat nuoret, niinmyös vanhat,

Kauan häntä kaivattiin;

Muistellessa kadonnutta haamuu

Kyynel juoksi virtana.

Mutta ihana on murhe tämä,

Sointoon taivasten se vie,

Läpi kyynelsateen lempeest' paistaa

Toivon päivä armahin.

MYRSKY

Meren pintaa haaksi kyntelevi

Täydess' purjeess' seilaten, ja aurinkoinen

Alas kiirii puolipäivän korkuudesta

Lännen satamiin ja ihanasti nukkuu

Pilvikehtoon. Ahden valtakunta lepää.

Juhlallisest' haaksi, majesteetin kuva,

Retkeilevi lakeudell' sininiityn,

Voimallisest' huippuns pilvein piiriin nostain.

Perämies hän kädell' vahvall', silmäll' tarkall'

Johtaa suunnan, laivan herra kannell' käypi

Komea kuin kuningas, ja miehistönsä

Partahalla seisten, katsahtelee kauas,

Toiveess' nähdä sinerrystä isäin maasta.

Mutta läheneepi yö, ja mustat pilvet

Tuulen siivill' idän rannalt' ylös kohoo.

Leimahtaapa pilvein alla, Ukon nuolet

Ovat lentämässä maan ja taivaan väliss';

Aalto, aina heräymään kerkee,

Kuohuen jo rynkää vasten haaksen laitaa.

Tuuli myrskyks' käy, ja hirmuisessa kaaress',

Yli taivaan kestäin, etelästä pohjaan,

Ukkospilvi päälle karkaa uhkaileva,

Ankara ja täynnä metelii ja pauhuu,

Niinkuin päivä tuomion, ja aallot riehuu,

Kihisee ja temmeltää ja pehtaroitsee

Ympär laivan, kuni hurjat lohikärmeet,

Kuiskain miesten korviin kuolon kylmää kieltä.

Laivattaren ääni pimeässä yössä

Haaksen kannell' kaikuu manaten ja käskein.

Miehet kiipee, vetää, köydet myrskyss' vinkuu,

Mastot natisee ja purjeet tuimast' pläikkyy

Niinkuin sodassa kiväärein sekapauke.

Synkeet pilvet taivaan peittää, kaikkialla

Vallitsevi pimeys, mut pimeydess'

Välähtelee salavat ja korkuus kaikuu

Pauhinasta, joka mailman ääriin kiirii;

Elon Herran jyrisevä ääni!—

Hirmuisesti riehuu korkeus ja syvyys:

Tulen välkkynäss', kosk' karkeleva laine

Haaksen rintaa lyö ja ylös roiske lentää,

Näet kuvan, niinkuin korkee hyyrtehinen

Talven koivu, hetken väikkyilevän ilmass';

Mutta samassa se kaatuu, valelevi

Laivan kannen vedell' kuohuvalla.

Tulen välkkynässä miesten kasvot loistaa

Kelmeät kuin peikkoin, epäilyksen vimmast'

Väännetyt, ja kätens' lannistua tahtoo.

Mutta laivattaren ääni haaksen kannell'

Halki myrskyn voimallisest' kaikuu,

Manaten ja lohduttaen miehistöä.

Miehet kiipee, vetää, köydet myrskyss' vinkuu,

Mutta purjeet, kokoon käärittyinä viimein,

Ovat vaijenneet, eik' kumartele enään

Haaksi yhtä syvältä kuin ennen

Kohden ammottavaa, pohjatonta hautaa.

Toki syvyys alat' huokaa, korkuus pauhaa,

Rankasatehena vettä ammentaen

Meren aavan poveen, joka nousee, vaipuu,

Kohisee ja kuohuu tuskissansa myrskyss'.

Mutta haaksi, vaikka mastoill' tyhjill',

Eteenpäin, kuin kotka, nopeasti kiitää,

Keularaa'allansa aaltoo tempoellen;

Nenä hyrskyy, roiske ammahtaen lentää

Ylös korkuuteen ja laivaa valelevi:

Leikki ankar' Ahden lakealla aholl'!—

Mutta viimein toki myrsky heikenevi,

Masentuvi aalto, käyden lepoon taasen,

Ilman rantohin pois pakenevat pilvet,

Taivas kirkastuu ja aurinkoinen nousee,

Hymyellen niinkuin isä lapsillensa.

»Terve elon, toivon lähettiläs, terve!»

Riemuten nyt miehet laivan kannelt' huutaa.

Kosteill' silmill' seisovat he, nähdessänsä

Kodon sataman; sen vuoret aamuss' hohtaa.

Ja tän aamun kutsuvat he onnen aamuks',

Myrskyn menneen kutsuvat he onnen myrskyks'.

JÄLKEENJÄÄNEET RUNOT

IMMEN UNELMA

Unta ihmeellistä uneksuin mä kerran,

Syksy-yönä; taivahalla paistoi kuu

Alasvuodattaen metsihin ja maahan

Koljon valon. Riutumuksen kelmee yö,

Jonka synkee muoto poveheeni painui

Yksin käydessäni vuoteen lepohon.

Tuonne tänne siinä mietiskelin kauvan,

Kunnes vihdoin aatokseni valkeus

Muuttui sumuhäiriöksi himmeäksi,

Kuvitelman tenhosauva vallan sai,

Ja niin sielu unta uneksumaan päätyi,

Unta kummaa, jota kertomaan nyt käyn.

Uni alkoi: Lähestyi mun vuodettani

Haamu kelmeä kuin tämän yöseen kuu,

Niinpä kelmeen kirkkaat olit hänen kasvons,

Hänen hiuksens ja viitta hienoinen,

Valkeus mun kammiooni ympärvirtas

Hänen kuvastansa, kylmä valkeus.

Päälleni hän katsoi; mutta katsantonsa—

Kuinka maalata sen taitaisin?

Eihän sädehtinyt sieltä rakkautta,

Eikä ystävyyden lämmint hymyä,

Enkä myöskän vihan karmeutta nähnyt

Kasvoillansa, vakaat ijankaikkisest.

Mutta vakuudessa, tyynyydessä

Mikä jalous ja suuruus ääretön!

Kuin yhtaikaa olis hänen silmän nähnyt

Taivahat ja kirouksen mustan yön.

»Kuka olet kylmä vieras?» minä kysyin,

Hämmästyen nousten ylös vuoteeltain,

Ja hän vastas: »minä kuolon enkel olen,

Herran palvelja, nyt taivaan portahalt

Alasastunehena sua saattamahaan

Tuomiolle, sillä hetkes lyönyt on.»

Niin hän lausui, mutta hänen sanomansa

Läpi sieluin kauhistaen järähti;

Hetken tuijottaen häneen katsahtelin,

Hän mua katsahteli vakaast vastahan;

Kuin kaks teroitettuu miekkaa, niinpä silmät

Silmihiini tunkesivat ankarast.

Siitä aukasi hän käsivartens hoikat,

Ja mä juoksin kohta hänen helmahans.

Toki; miksipä niin nopeasti juoksin,

Vaihka häntä kauhistuen lähenin?

Kummallista! Mutta poskeni mä painoin

Hurjin kimmoin vasten hänen rintaansa,

Joka jäsentäni väristykset reutoi,

Koska hänen syliinsä mä suljettiin.—

Mutta ylös taakkonensa kohosi hän,

Ylös vauhdilla päin tähtein tarhoisin;

Vaiti lepäsin mä hänen povellansa,

Alat' tuijotellen häntä kasvohin.

Ylös joutui matkamme ain lakkaamatta

Halki öisen avaruuden kamalan,

Ilma korvissani kellohina kaikui,

Liehtoi kylmä viitta kuolon-enkelin.

Retki myrskyn siivillä! Jo vaipui, riutui

Alas synkeähään syvyytehen maa,

Kaukana jo kiilsi allam illan tähti,

Kaukana myös allam hopeainen kuu.

Tuossa linturata ohitsemme siirtyi

Kuni ijäisyyden kiilostava tie

Kaartaellen pitkin niittuu ääretöntä.

Tuhansittain aurinkoja näin

Juhlasesti retkeilevän tarhoissansa

Ympärsinkoelemina tähtien.

Kohden meitä riensi, ohitsemme riensi

Enkeleitä ylös alas väikkyen.

Korkeuden uskolliset käskyläiset!

Katso: tuossa alas murheen laaksohin

Yksi ilon, onnen antajana kiitää,

Ohauksillansa öljyseppeli,

Helmassansa yltäkylläisyyden sarvi.

Onnen tieno, jolle kalliit lahjas suot!

Tuossa toinen, mutta otsal karmealla

Alas kirmasee, ja vihan astiaa,

Maljaa katkeraa hän kädessänsä kantaa.

Kaukasen maapiirin kurja asujain,

Jonka kiirehelle vuodatetaan malja!—

Niinpä kohtasimme siivinlentävii,

Kohtasimme enkeleitä ylös alas sinkoellen

Kuolemani kolkol tiel.

Retkemme niin joutui. Mutta ilman tanner,

Öinen, lakeammaksi jo aukeni,

Kasvoilleni liehtoi ihanainen tuuli

Kuni kevään niitulta. Ja minä näin

Etähällä muurin korkean ja kirkkaan

Pilvenkaihun kaltaisena seisovan;

Näin mä siellä komjan portin avettuna,

Jonka pylväät yli muurin kohosit

Hohtaen kuin vaski sulavana hohtaa.

Mutta ylähälle, kumoon taivahan,

Valo ihmeellinen sädehtien lensi.—

»Lähestymme istuhinta tuomion!»

Kaikui korvissani. Ijankaikkisuuden

Kauhistukset sydämmeni valloitit

Ja mun ruumistani väristykset reudoit,

Pyrstöksi mun kiharani nostatit.

Itkeä en tainnut, sillä kyyneleemme

Onpi toivon lapsi, maasta syntyisin,

Mutta hikihelmet otsaltani vuosit

Alas povelleni kylminä kuin jää,

Koska, yhä tuijotellen kohden miestä,

Kuolon miestä, painui aina poskeni

Vasten hänen rintahansa hurjin kimmoin.

Mutta rohkeninpa toki lausumaan,

Sanan saattamahaan kantajani korvaan,

Kysyin äänel kuiskaavalla tuskissain:

»Kylmä enkel, kuinka päivieni päätös,

Kuinka onpi tuomioni lankeava?

Kutsutaanko minä valkeuden piiriin,

Tahi pimeyteen ulos-heitetään?

Sano! sillä kamastuva kurja sielu

Vapiseevi; sano, enkel kelmeä!»

Minä kysyin, mutta vaiti oli enkel,

Avannut ei huuliansa vastaen,

Vaan hän riensi kohden porttii kultahista,

Sinne yhä teroittaen silmänsä.

Toki vihdoin retki päättyi. Seisoin minä

Kynnyksellä portin pilvikiiltävän,

Siinä seisoin kuni patsas kylmä, jäinen,

Keral äänettömän kuolonsankarin,

Mutta povessani humajava helle

Pelvon, epäilyksen helle kaiveli.

Katsantoni eteheeni siirotteli,

Ja mä jylisevän pylvässalin näin:

Korkeuteen pyörryttävään pylväät nousit

Kuni rakettuina pilvest hienoimmast.

Kaukana ei kynnyksestä pöytä seisoi

Peittämänä huivin lumivalkean,

Mutta kultakansin välkkyi pöydäl kirja,

Joka huivil lepäs, kirja elämän.

Tulest ihmeen lempeästä, puhtahaasta

Sali aava aava valkeuden sai,

Jonka paistees liikkui, väikkyi tuolla täällä

Soma haamu pylvästössä pyhässä;

Pieni lapsi-enkel heidän joukossansa,

Ruusuposki, ilosena karkeli,

Karkeli hän, hämmentäen taivaan rauhan.

Tämän näin ja tämän kuulin vilahtais

Seistessäni portin korkeen kynnyksellä,

Koska huusi enkel äänel pauhaaval,

Miesi, joka maasta immen kurjan kantoi:

»Tässä vaimo nuori laaksohista maan,

Lapsi vaimost syntynyt. Jo päivätyönsä

Siellä katkastihiin, nyt hän taivahan

Tuomiolle käy; ja tuomari jo tulkoon!»

Niin hän huusi äänel kauvas kaikuval,

Kiljui aavaan salihin, ja kohta enkel,

Lapsi-enkel pieni, kaunokihara

Pylvästöstä ulos vilkkahaasti juoksi,

Ilosena riensi kohden ovea

Etähällä pylväsmetsän partahalla.

Ovi aukeni ja enkel siirtyi pois

Kirkkauteen kultaseen, ja pois mä käänsin

Heijastuvan silmän ulos kohtuun yön.

Taakseni mä katsoin, otsa kylmis helmis,

Vimmoissani alas kasvoin kallistin

Äärettömään syvyyteheen siirotellen.

Mitä kuvasteli silmihiini siel?—

Yleniko sieltä pikimusta pilvi

Kohden korkuuttamme, pilvi hirmuinen?

Oliko tuo sauvu palavasta mailmast,

Joka levotonna palloeli noin?—

Eihän ollut tämä pilvi eikä sauvu,

Vaan oil kirottujen henkein paljous,

Nousten ylös pimeästä alhostansa,

Kuulemahaan tuomioa neitosen,

Toivees, temmaaksensa onnettoman uhrin.

Tuiman tuulen tuiskuna he kiirehdiit,

Pian ehdiit kohinalla kauhealla

Portahalle portin, siihen latoen

Heidän joukkonsa kuin musta muuri nousi,

Kaihtain yöseen tumman valon ulkoa.

Kiukun silmin katselit he puoleheeni,

Irvistellen, vihan tulta pyrskien,

Kuni peto kohden lammast vienoo katsoo.

Liki rynkäsit he kimmoissansa päin,

Mutta kätens nosti kuolon sankar jalo

Uhkaellen: lauma siirtyi matkan pois

Kuni sauvu myrskyn siiven alta siirtyy.

Tuosta kasvoni mä kylmät käänsin taas

Kohden pylvässalia. Mä kalliona

Seisoin, toki sydämmeni karsinois

Kuohui, kiertyi kauhistuksen jyrkkä koski.—

Mutta ovi etähällä aukeni,

Sisään tuomar astui kanssa pyhäin miesten,

Kanssa naisten pyhien ja enkelten;

Esiin virtasit he kunniansa loistees

Säteillen, ja korkee pylvässali soi.

Ruhtinaansa oikealla, vasemmalla

Esiin astui joukko, pöydän ääreen seisoi

Paistaen kuin päivä ijankaikkinen.

Ankar edessäni kimmellys ja hehku,

Moniläikkyväinen, tulileimuva,

Kuni seisnyt olsin aamuruskon piiris

Ja mua kasvoin katsahdellut aurinko

Tuhansien kultahattarien keskelt.

Niinpä edessäni taivaan herraus,

Niinpä edessäni maan ja taivaan sankar,

Kaunis, ankara ja kirkkautta täys.—

Mutta soitto vaikeni ja pyhä pauhu

Pylvästössä: äänettömyys kaikkial.

Sillon kuolon enkel lujal äänel lausui

Tuomarille hohtavalla istuimel:

»Tässä käskystäsi tuomiolles saatan

Ihmislapsen, neidon sumuisesta maast.

Onko taivaalle hän otollinen vieras,

Kirjotettu kirjaan elämän,

Tahi onko ulos-syöstävä hän täältä

Ikuiseheen yöhön, suuri tuomari!»

Niin hän sanoi, mutta kohta elon kirja,

Kaunokansi tuomarille kannettiin,

Hän sen avasi ja etsimähään päätyi

Kultalehdist immen kurjaa nimeä.—

Äänettömyys, hiljasuus kuin erämaassa

Pyhän kansan piirissä nyt vallitsi.

Katsoi ylös kohden tuomaria kansa,

Katsoi taasen kohden kurjaa minua;

Samoin lapsi-enkel pieni, leikitellen

Hameliepeis tuomitsevan kuninkaan,

Millon katsoi jumal-silmiin ihanaisiin

Kysyvällä katsehella, millon taas

Armeljaasti kohden kelmeätä neitoo.

Aavehena kelmeänä seisoin mä,

Tuomarihiin katsahtelin, koito,

Katsahtelin joukkoon hänen oikeal,

Joukkoon hänen vasemmalla kädellänsä:

Kaunihimmat haamut paistees kunnian,

Ikuhiset vieraat hameissanne heljis,

Minä valkeuden valkeudes nään,

Päivän otsal tähdet ilosina kiiltää,

Myhäileevät aurinkoisen olkapäil!

Taivaan kansa, oi sä lemmen lempee kansa,

Laupeus kuin liepee sini-salava

Silmistäsi lentää, kaunis kaunis kansa!

Mutta kauniimpana toki ruhtinas

Tulikiharainen istuimella istui

Puettuna pukimeheen valkeaan

Kuni kesäpäivän kimaltava pilvi,

Pilvi juhlapäivän ankaran,

Heljäs korkuudessa. Hänen silmässänsä

Asui lemmen kevät, aamu ikuinen,

Taivas helottava ilman yöseen äärtä,

Ilman riutumuksen äärtä kaukana.

Niin hän katsoi päälleheni, niin hän katsoi

Pyhään kirjaan, nimeäni etsien.

Otsa kirkas kääntyi: sali aava läikkyi,

Pylväsmetsän hämärässä leimahti.—

Kuva kaunihin! Mun poveheeni syttyy

Halu polttava sua katselemaan ain,

Viipymähään silmiesi paisteheessa.

Oi! mun pitäisikö siirtymän

Pimeyteen kauvas pois sun kasvois alta?

Taivas! katso kurjan immen puoleheen!

Hänen sieluns värisee ja kauhistuuvi!—

Seisoin, tuomiooni vartoen,

Seisoi vaiti edessäni taivaan joukko,

Oven pielis pimeyden lauma vait.—

Mikä ainiaaksi arvakseni lankee:

Yötön päivä tahi loppumaton yö?—

Mutta ylös tuomar ihanasti katsoi

Kultaisesta kirjastansa, katsoi hän

Puoleheeni kuni ylkä ja nyt kuului

Korvahaani sanat ijankaikkiset:

»Lapsi murheen maasta, nimes kirjas loistaa

Kirkkaana, ja taivas on sun perintös!

Astu sisään, istuimes sua vartoo

Sädehtien korkeudes kunnian!»

Lausui armiaasti kaikuvalla äänel

Tuomari, ja ääni kauvas helähti.

Pyhään joukkoon ruhtinaansa ympärillä

Nousi ilon, riemun kohina

Kuni tuulen tulles kultasessa viidas.

Iloitsivat kaikki, sali aava soi,

Tuossa lapsi-enkel istuhimen juurel

Käsiänsä paukutteli iloissaan.

Mutta ulkoa taas yöseen aukolt kuului

Kirous ja kiljuminen kamala,

Koska vihoissansa pimeyden henget

Pakenivat leirihinsä takasin.—

Mutta ilo oli autuitten joukos,

Ympärkaikui riemulaulu ihana,

Kaikui laulu, soitto; ylähällä

Lentelivät siivitetyt sinkoen,

Lentelivät kultahisten torvein pauhus:

Pylvästössä pyhä jylinä,

Korkeuden helmas hymisevä sointu!

Katso: Luoksenipa rientää pienoinen,

Lapsi-enkel ilon voittamana rientää,

Käsiänsä paukuttaen kiirehtii

Kaunohinen: polviani syleileevi.

Syleilee hän, kasvohin mua katsahtaa

Leimuvilla silmillänsä, myhäellen.

Kohden armast pääni alaskallistui,

Käteni mä laskin hänen kiireellensä

Helläst silitellen, sormein eksytin

Hänen taivaan-kiharainsa yöhön:

Oi, kuin silitellyt olsin mä

Pilvihaitaletta hienoa ja pyhää!

Hetki jalo! Sumut armaan häiriön

Tulit tuollon, tulit tällön, ammahtaen

Kulmiani vasten; mutta aatoksein,

Muuttuen jo heljäks taivaan-aatokseksi,

Päivän säteheenä sumut lävisti,

Arvan ikuhisen nähden aina,

Nähden immen korkeudes kunnian.—

Siinä, miekkoisena kallistaen pääni,

Lapsukaisen kiharia kiemailin;

Onneani kuvaelin ääretöntä,

Muistin murheet menneheet ja unohdin;

Kohos silmihiini autuitten kyynel,

Juoksi kyynel lapsen kultakihariin,

Kyynel juoksi, laulu kaikui, torvet soivat,

Koska aukes ovi Onnelan

Neitoselle kyynelien maasta.—

Ovi etähällä aukeni,

Valo sieltä kirkas kimmahtaen vuosi

Salihin, ja heijastuna seisoin mä

Kuni käärittynä hiilakkaiseen huiviin.

Silmä himmeästi katsoi, mutta kaikkialt

Korvihiini kaikui ihanainen huuto:

»Tule, riennä sylihimme, neitonen!»

Huudettihin; veti kädestä mua enkel,

Pieni lapsi-enkel ruusuposkinen:

Horjuin, alasvaivuin saattajani helmaan

Viileään, ja unestani heräsin.

IMPI JA RYÖVÄRI

Asui miesi, kasken lanko,

Ilosella aholla;

Ilon saattoi viertovanko

Ja tytär, kukkanen kaunis.

Antoi luonto neitoselle

Äänen lahjan ihanan:

Laulu kaikui suloselle

Tuon hienon koiviston kohdus.

Läksi kerran ruunallansa

Miesi kirkkoon kulkemaan,

Pirttinsä ja tavaransa

Hän immen haltuhun heitti.

Tämän ryövär korvest huomas

Ja hän lausui iloissaan:

Heittää paimen vienon vuonans,

Ja susi kaartelee läsnä.

Sillon työnsä kamalimman

Tehdä päättää ryöväri,

Ja niin vallas murhan kimman

Hän kohden pirttiä rientää.

Mutta pirtin akkunasta

Laulu ihmeen ihana

Vavahtavi häntä vastaan;

Ja seisoo hirveä miesi.

Viherjästä vainiosta,

Paimenest, jok' lampahans

Verellänsä kuolost ostaa,

On immen lempeä laulu.

Leimahtelee huhdan vilja,

Kultameri hymisee,

Koska pauhaa laulu heljä

Tuon rosvon synkeän korvis.

Tuuli koivuu tuuittavi

Pyhän virren helinäs,

Koivu kiireens kallistavi

Ja taivas kirkkaana kiiltää.

Mikä lentää tuolla ilmi?

Joutsenk' lumivalkea?

Ei, vaan kimaltava pilvi

Siel laulun kuulee ja seisoo.

Siinä viipyy uros synkee

Maan ja taivaan riemuten,

Alas katsantonsa lankee

Ja elon aamuns hän muistaa.

Muistelee hän muinost aikaa,

Lapsuutensa vainioi,

Koska laulu kaunis kaikaa

Ja tanner kiikkuvi alla.

Viimein neito huulens sulkee;

Ryövär seisoo aatellen,

Päänsä vaivuttaa ja kulkee

Taas korven tummahan yöhön.

JÄÄHYVÄISET

Katso linna tuol,

Valkasema juhlavalkeitten,

Lähtöjuhla soman tyttären.

Kluostarin immeks

Ristiin ja kaapuun

Hän jo tuomittu on;

Isän tahto niin vaatii.

Toki kerran viel

Isän valta ei hänt johdata.

Kultansa hän tahtoo kohdata!

Varkain hän rientää

Saarniston helmaan

Kesän kuutamo-yös

Kukkasseppeli päässä.

Häntä vastahan

Jalo nuorukainen astelee,

Jalo, vaihka onni pilveilee.

Kohtalons herra

Tahtoo hän olla,

Kauvas katsoen pois

Yli elämän saaren.

Nuorukainen.

Terve, kaunoinen!

Sinä väikyt yössä ihana

Kuni autuitten unelma:

Kulmies taivaat

Heljinä kiiltää.

Oi, mun lempeni koi,

Eron hetkelle riennät!

Impi.

Ijankaikkisest

Erokam! Oi isä armoton!

Lapses, joka ainoasi on,

Kluostarin yöhön

Huomenna suljet.

Onpa tahtosi tää

Kuni kallio luja!

Nuorukainen.

Miksi tahtoo hän

Kauneutes valkeutta yöks,

Luonnon mestartyötä turhaks työks?

Loistavan linnan

Ylpeä herra,

Kylmä sydämmesi on

Kuni kallio, kylmä!

Impi.

Toki tahtonsa

Tämä onpi ehkä Jumalan.

Sentähden kuin kaste taivahan

Lempeenä vuotaa

Silmäni kyynel.

Mutta itkenpä ain

Että kultani heitän!

Nuorukainen.

Huomenna jo siis

Pyhänpiian kaapu iloton

Peittää elämäni auringon.

Kapina vimman

Lempeni linnas

Täällä hurjasti lyö,

Ja mun toivoni kuolee!

Impi.

Mitä sankar tääl

Elon taistelossa kadottaa,

Hälle antaa jälleen toinen maa.

Siellä, oi siellä

Armiaaks onneks

Taas hän aarteensa saa,

Joka täällä poissiirtyi.

Pyhä haamotus,

Joka aurinkosi laskust jää,

Elämäsi luotees hengittää,

Koilliseen kulkee,

Valkenee siellä,

Siellä aarteesi saat,

Joka täällä poissiirtyi.

Yöstä päivä käy,

Yöhän kutoo aamuruskon vyön;

Sentähden kuin kaste tämän yön

Lempeenä vuotaa

Silmäni kyynel;

Mutta itkenpä ain,

Että kultani heitän!

Nuorukainen.

Yhtä ainoaa

Ensimmäisnä, viimeisenä myös

Sulta pyydän jäähyväisten yös:

Suutelman hohtees

Leimukoon muistom,

Meille kallihin ain,

Puhdas lempemme muisto!

Impi.

Puhdas lempem oil

Kuni kuu tuo kelmeen ihana,

Mi nyt kirkkaan pilven povea

Suutelee tuolla.—

Oi mitä pyysit.—

Peity pilvehen, kuu,

Peity, poskeni liekki!

Nuorukainen.

Impi ikuinen,

En sua kiusaa; mutta ole ain

Kuni Cynthia, niin kaunokain,

Tyyven ja kaunis

Jumalten vuoril.

Ijankaikkinen niin

Lemmenliittomme olkoon!

Impi.

Oi, mua huudetaan!

Kauemminhan viipyä en saa;

Ota vastaan tämä suutelma,

Ota ja anna

Katkera autuus.—

Oi, jo huudetaan taas!

Öinen saarnisto kaikuu!

KESÄ-YÖ

Tyyni oli yö ja pilvetön ja kuuton

Yöseen taivas. Ulos läksin minä käymään;

Arveskelin, mihen tieni tarkoittaisin,

Itään, länteen tahi vaaleahaan pohjaan,

Jonka vuoril kohta syleilemään käyvät

Toinentoistaan Koi ja Hämmärikki kaino.

Asetinpa askeleeni vienoon viitaan,

Jonka helmas niittu kastehinen kiiltää,

Viherjäinen, keltakukitettu niittu.

Luoteiseheen niittu kaatuu,

Tuonne, jossa taivaan partahall

Ahot korkeet näet, laiholliset halmeet

Mäen sinihaamottavan rintehellä.

Sileä on niittu; ei pensasta

Hänen pinnallansa esteheenä viikatteen.

Toki; yksi hänen poveansa varjoo,

Koivu tuuhee lehtiviitallansa hienol;

Siihen kerran nousneheena, siihen kerran

Heitettynä niittuu-raivaavalta miehelt.

Korkealle koivu tutkaimensa nostaa,

Kaikkialle oksans levittää hän ympär,

Mutta ranka, kuni valtahinen pylväs,

Mahtavana alas syvyyteheen tunkee.

Rauhan armas kuva rauhan tanterella!

Sinne läksin vaeltamaan kesä-yönä.

Hetken astelin ja ehdiin vainiolle,

Suojaan lempeen koivun. Siinä kauvan seisoin

Äänetönnä äänettömäs yössä;

Vasten valkeet rankaa nojaten mä viivyin

Tyyneheenä kuin tää yö, tää niittu.

Hengitystä povestani en mä kuullut,

Kuullut en mä lehden liikahdusta koivus.

Mutta usein, täällä vallitessa rauhan

Rinnassam ja kaikkialla ympärilläm,

Rauhan syvän niinkuin haudan kammiossa,

Kuni ehtis soma kuiskaavainen ääni

Meille hiljaisuuden kaaoksesta.

Tarkemmin me korvam teroitamme

Kuultelemaan—kaikki vaiti; toki ääni

Äänettömyydessä kaikuu; mutta mistä?

Niin nyt kuulin äänen liepeän; ja mistä,

Sen myös tiesin hetkel tällä. Eihän tullut

Semä idäst eikä lännest, tullut ei se

Syvyydestä eikä taivaan korkuudesta,

Vaanpa hyötökoivun viileästä kruunust,

Kasteheena alas korvahaani väikkyi.

Oilko enkel vieno yösijalle käynyt

Ihanaiseen lehtikehtoon? Uneksuiko

Siellä unta lemmen hän ja haasteliko

Unissaan hän lemmen kieltä, jaahatellen?

Mutta eipä sanat unen houreheena

Hänen huuliltansa käyneet; häiriöttä

Mulle kuiskaeli hiljahinen ääni.—

Siinä hetken mietiskelin, kuultelin mä

Alla koivun rauhaisena kesä-yönä.

Mutta silmäni tok' vihdoin ylösnostin,

Luoteiseheen loin pois varjovista lehdist;

Mutta kauvan seisoin hämmästynnä

Nähtyäni kuvauksen kumman.

Tämä oilko mielihoureen synnyttämä,

Tahi ilmestyvä kaukahinen mailma?

Katso: tuolla kankahan ja korkeen ahon

Hartioilla seisoi äkist ihmeellinen,

Kallioinen tanner, himmeä ja hieno.

Etähällä ilman rannalla se väikkyi

Pyhä tieno myhäellen salaisesti.

Kuitenkinpa ilmiö mun silmihiini

Selkeästi peilaellen muotons näytti,

Niinkuin eteheeni maalattuna kaikki.

Näin mä vuoret kuni sinihattaraiset

Kohoaavan kuverjaina; vuorten kyljil

Tuolla täällä yrtti viherjäinen kasvoi,

Tummanviherjäinen taivaanyrtti.

Mutta huomaa mikä ihanainen loiste!

Huomaa: yrtin lempeen lehden päärmehistä

Kultavalo sädehtien yössä paistoi

Kirkkahaasti vuoren hämäräisel pohjal.

Valo armas kesä-yöseen valjus päiväs!—

Mutta ylähäällä vuorten kukkuloilla

Päilyi vaisu, kaino valkeuden kaari,

Kuni koite pyhä, kuni pohjan tulet

Seppelinä talven taivahalla päilyy.

Mutta kelle suotiin asunnoksi

Tieno ihmeellinen? Kuinka rakennellaan

Kesä-yöseen himmeässä maassa?

Tahi onko asujaamista se tyhjä?—

Eihän ole tyhjä ihanainen saari

Asujaimista ja heidän ilostansa,

Onnestansa sini-vuorel kaltevalla.

Siellä olentoja näin mä komeoita,

Kauneita kuin jumalien heimokunnast.

Tuossa haamu seisoi, tuossa haamu liikkui

Hämärässä vuoren tummal pohjal

Kultakajasteessa taivaanyrtin lehden.

Heljä puhtaus ja povessansa sointu

Heille hekumansa kallein aina;

Tämän kuvasteli, tämän ilmi-antoi

Ilo uneksuva heidän kasvoillansa.

Mutta kuitenkin ain armahin ja kauniin

Oli heidän kasvojensa tyyni loiste,

Koska katsahdit he juhlalliseen leimuun,

Joka suloisesti kaukasuudest paistoi,

Kuni valtahinen, kimaltava tähti

Kiilsi monimuotoisilla säteillänsä.

Sinne heidän silmän alat mieluisasti

Kääntyi kesä-yöseen kalveasta maasta.

Toki; mitä kaikki tämä? Mikä tieno,

Mikä lumouksen saari? Tämä kansa,

Joka äänetönnä oljentelee vuorel?

Mikä säteilevä valkeus tuo tähti

Kummallinen kaukahalla, jonka puoleen

Heidän kasvons aina autuina kääntyy?

Tuota arvellessain, taasen äänen kuulin

Kuiskaavan mua korvahaani lehtein kohdust.

Minä äänen kuulin, käsitin sen lauseen:

»Tieno, jonka silmäs kuvattuna huomaa

Tuolla luoteisessa maan ja taivaan ääril,

Onpi odottavain lasten maa ja taivas.

Eihän toki tämä taisteleva maamme,

Siellä väikkyy rauhan viiri, myrskyt lepää;

Eikä ol se päivä valo pyhäin miesten,

Joille elon aurinko ain kirkkaast paistaa.

Näet sinä vartomuksen tumman portaan,

Hurskahitten sankarien rauhansaaren,

Joiden elonaamu täällä syttyi,

Joiden päivä, puhtahaana synnin pilvist,

Sammui ennen nousuu Bethlehemin tähden,

Ennen ilon sanomata kuultuansa.

Tuossa heidän maansa, asuntonsa,

Siinä vuosituhansien kiertoessa

Vuottavat he päivää suurta, jona kerran

Kutsuu heitä kotimaansa torven-ääni.

Ja tuo valo, loistava kuin tähti ankar,

Uloslähtee heille toivon valtakunnast.

Mutta aatokses mä arvelevan kuulen:

'Eikö vartoomisen kauvalliset hetket,

Eikö aika yhtäpintahinen aina

Toki ikävyyden synkeyttä saata

Heidän sieluillensa tumman yöseen kohdus?'

Niin sä kysyt, mutta huomaa: Tyynihinä

Autuuttamme vissiä me odotamme,

Ilman tuskaa ajan pitkän aikaellen.

Vuosi kuni riemuhetki meiltä vierii

Vilkkaasti ja toinen helmohimme rientää.—

Hetket, päivät, vuodet kiitää—ja, mi ihme?

Kodon pyhä vainio on edessämme!

Uskoa me emme voi ja toki uskom,

Suloisessa häiriössä viehkeilemme,

Silmän kirkkaan suljemme ja aukasemme,

Viehkeilemme kuni lapset pienet.

Myhäellen ympärkäännymme ja käymme

Takasin taas harhailemaan metsän yöhön,

Tielle kerran tullessamme käytyämme,

Mutta väleheen me kiirehdimme jälleen

Kohden maata miekkoisten. Kuuluu pauhu,

Pyhän metsän pauhu meidän ympärilläm—

Ennen kuultu!—ja me kuni liepeet haamut

Astelemme, ihanasti kainostellen,

Kodon kumiseval tiellä. Sydämmemme

Riutuen nyt muisteleevi: kaikki ennen

Ammoin nähty!—Mutta vastaan meitä rientää

Lehdon vienot immet lehtiseppeleillä

Viilehillä kaunistaen kiharamme.

Riemuten nyt juhlajoukko esiinkulkee,

Jalosti me sisäänkäymme linnahaamme

Komeahaan; autuus kulmillamme paistaa.

Mutta niinpä aikaeli matkamiesi

Leikitellen liepehillä kotoniitun,

Ilon vuosikymmenen taas vieriessä.

Samoin joutuu aika heidän, maassa tuolla,

Odottaissa, tuliloimoon katsahdellen.

Sydän helläst huutaa: 'herraus, jo joudu!'

Mutta heti rientää lausumahaan taasen:

'Viivy toki, viivy; onnellisna varron!'

Siitä hymyhuulin haamu kasvons peittää

Uneksuen lehtein suojaan; pian taasen

Peitostansa ylös katsahtaa hän

Otsal leimuval päin valkeutta kallist,

Ja niin posken kajasteessa kelmeässä

Ilon kyynel helmiheleänä kiiltää.»

Tämän äänen kuiskaavan mä kuulin,

Kuulin hienon hyötökoivun hämärästä.

Mutta hiljaisesti soma ääni kuoli

Aamutuulen virtaan, joka suloisella

Hyminällä päivän sanomana riensi

Ilmast koillisesta. Pian aurinkoisen

Tuliviilu ylös taivahalle nousi,

Sumuna poiskarkoittaen yöseen kuvat,

Yöseen armaat haamut luoteen partahalta;

Ja taas syntyi kesän juhlapäivä kaunis.

PILVILAIVA

Uneksumisen nyt kertoo tahdon,

Joka muistostain ei pakene;

Vielä kosk se aatuksiini johtuu,

Päädyn ihmeellisiin tunteisiin.

Näin oil unelman: Kaukamaissa,

Vierahissa yksin harhailin,

Kävin vuoret, kävin pimeet laaksot

Tietämättä mihen tarkoitin.

Muistui viimein mieleheeni aika,

Minkä vietin kototantereil

Seuras armahimman nuorenimmen;

Povel viattomal vietin sen.

Sillon ikävyys kuin iltapaiste,

Vuorten jyrkis syksy-iltana,

Sydäntäni raskahaasti painoi;

Immen luoksi tieni käänsin taas.

Astelin mä vaivaloista tietä

Neidon kirkkai kasvoi kuvaillen;

Hän oil valkeuden haamu ylhäält,

Jalol otsal maata polkien.

Illan tulles kodon portaal seison:

Allamielin impi laulelee

Majas yksinään ja viskeleevi

Laattialle lehtii helmastans.

Akkunat hän koristelee kauneiks

Tuomenkukkaisilla tuoksuvil,

Oksil pihlajan ja engelmillä,

Alat kiirehtien ankarast.

Huonees vallitsee nyt rauhallinen

Pyhä-aaton ehtohämäryys,

Aurinkoinen lempeest katsahtaavi

Lännen lehtimetsiin vaipues.

Allamielin impi lauleleevi,

Pukee päällens niinkuin matkahaan,

Miehustallens esiliinan solmee,

Huivin päähäns, kiirehtien ain.

Miksi levotonna, kaunis impi,

Mikä kiire ilta-askareis?

Tässä olen kaukaisilta mailta;

Riemuten sua taasen katselen.

»Immen lähtöhetki onpi tullut,

Mutta ennen kuni siirryin pois,

Tahdoin kammiosi koristella,

Lehditellä valkeen laattian.»

Miksi jätät sinä kammioni,

Miksi lemmittysi entisen?

Kyselin mä murheellisel mielel

Immeltä, jo valmis lähtemään.

»Miksi himeys nyt otsallasi,

Joka ennen puhdas, kirkas oil?»

Niin hän kysyi äänel vakavalla,

Hälle vastaukseks lausun mä:

Metsis autioissa vaeltelin,

Pensastoissa orjanruoskist täys;

Tuulen murheellinen ääni laaksois

Sydämmeni kovin synkisti.

»Puhtautta korkee taivas tahtoo,

Puhtaus on lemmen asunto.

Lias lammikon ei ruusu kasva

Eikä saastaisuudes rakkaus.

Tahtoisitko lemmen maljast nauttii

Jumalien suosimana tääl,

Olkoon mieles puhdas niinkuin lumi

Tunturille vasta lankenut.

Toki ei niin lieto, häilyväinen,

Tuulen tuiskahtais se kiitää pois,

Mutta luja niinkuin pohjan tähti,

Luja, seisova ja kirkas ain.»

Niin hän lausui. Hältä kysyin taasen

Eron hetkes mielel synkeäl:

Ijankaikeksiko erkanemme

Joutumatta yhteen kerran viel?

Vastasi hän katseel kostealla:

»Tuhansien vuotten mentyää

Toinentoistam vastaan hymyilemme,

Ja kosk yhteentullaan, syleillään.»

Impi, mikä hirmuhinen aika,

Aika pyörryttävän kauvallii'n!

Tuomitse mua vuosi tahi kaksi

Seurastasi oljentelemaan.

SUOMENMAA

Maa kunnasten ja laaksoen,

Mi on tuo kaunoinen?

Tuo hohtees kesäpäivien,

Tuo loistees pohjan tulien,

Tää talven, suven ihana,

Mi onpi soma maa?

Siel tuhansissa järvissä

Yön tähdet kimmeltää

Ja kanteleitten pauhina

Siel kaikuu ympär kallioi

Ja kultanummen hongat soi:

Se onpi Suomenmaa.

En millonkan mä unohtas

Sun lempeet taivastas,

En tulta heljän aurinkos,

En kirkast kuuta kuusistos,

En kaskiesi sauvua

Päin pilviin nousevaa.

Oil monta näissä laaksoissa

Tok' aikaa ankaraa,

Kun yöseen halla hyyrteinen

Vei vainiomme viljasen;

Mut toivon aamu, toivon työ

Taas poisti halla-yön.

Viel monta näissä laaksoissa

On käynyt kauhua,

Kun sota surman, kuolon toi

Ja tanner miesten verta joi;

Mut sankarien kunnian

Sai Suomi loistavan.

Nyt ihanainen, kallis maa

On meidän ainiaan;

Tuos aaltoileva peltomme,

Tuos viherjäinen niittumme,

Tuos metsiemme jylhä yö

Ja meriemme vyö!

Tuon lehtimetsän kaikunaa

Mi autuus kuultella,

Kun valjetessa aamuisen

Siel pauhaa torvi paimenen,

Tai koska laulain laaksossa

Käy impi iltana!

Mi autuus helmaas nukkua,

Sä uniemme maa,

Sä kehtomme, sä hautamme,

Sä aina uusi toivomme,

Oi Suomenniemi kaunoinen,

Sä ijankaikkinen!

HÄRKÄ-TUOMO

Kasvoi uros urhee Kaimalassa,

Tuomo, emäntänsä heimolainen;

Teki työtä, uhmaili kuin peikko;

Milloin peltoa hän pöllytteli

Väsymättä, milloin möyriskeli

Soita, luhtia kuin korven karhu

Talvikontoansa rakentaissaan.

Mitä sai hän, mitä puuhastansa?

Sai hän leipänsä ja ruumiin verhon.—

Kuni mäkitammi oli varsi

Sankarimme, pojan palleroisen;

Kuhilaana hivus karhee peitti

Hänen päänsä, joka, huolimatta

Maailmasta ja sen pauhinasta,

Aina miestänsä vei omaa tietä.

Eipä syntiä hän kielin tehnyt,

Harvasanahinen Härkä-Tuomo;

Mutta mykkänä hän myöskin seisoi

Lukukinkerillä, jonne vaivoin

Hänet saatti kerran kirkonmiesten

Käsky sekä kylänmiesten voima.

Mutta siellä vakavana istui

Tarhapöllönä hän pöydän alla

Kuuman hetken; sieltä vakavana

Käyskeli hän kotihinsa taasen.

Oli hälle tuntematon vieras

Aina A ja O ja aapiskirja;

Eivät tuossa avittaneet ämmät,

Eivät puuhat lukkarein ja pappein,

Eikä mustan jalkahirren keino.

Lukemahan oppinut ei Tuomo;

Oli paljon, jota ei hän tainnut,

Johon luja luontonsa ei käynyt,

Johon myöntynyt ei jyrkkä mieli:

Kirvesvarttakaan ei veistämähän.

Yksi oli toki työ ja toimi,

Johon iski aina miehen into:

Härkäparillansa peltosarall'

Ajeskella poudan pahtehessa

Käärittynä sakeahan pöllyyn,

Miehelle se huvi suurin täällä.

Ajeli hän: silloin kauas kuului

Luihkina ja halkaisevat huudot,

Räminätä, rähinätä kuului.

Toki tuolloin taasen jutteli hän,

Juhdillensa jutteli, kuin veikko

Veikollensa ilvehtien juttuu.

Mutta sitten taasen hirveästi

Miesi ärjäht ja hulja heilui;

Taivaan tuulta löi hän, harvoin härkää.

Niinpä uhmaili hän talon työssä,

Talon tantereilla tallusteli

Elämänsä päivät äänetönnä—

Äänetönnä ilman juhtiansa—

Kuni koira uskollinen aina.

Näki tuskin täällä toisen kylän,

Toista pitäjää ei milloinkana,

Mutta kerran toki Herran huoneen,

Kuuli kerran omat kirkonkellot,

Koska poika hikinaamoin istui

Jalkahirress' suvisunnuntaina.

Senpä täällä elon tanterelta

Ulkopuolla kodon vainioita

Päivänä hän pahteisena huomas.

Miellyttikö häntä kerran vielä

Mailmaa tuntemahan laajemmalta?—

Mitä huoli hän sen huminasta,

Yksin junnaili hän juhtinensa

Kuulematta kiusauksen ääntä.

Eipä koskaan täällä käsivartta

Kannun ääressä hän koukistanut,

Katsonut ei silmä milloinkana

Kohden naisen poven kukkuloita—

Miehen mieltä eksyttävä tieno.

Oli hällä toki elki pieni,

Tapa urohien muiden mukaan:

Pyhäsiltä pesällistä kaksi

Poltti lehteä hän venäläistä,

Koska härkiänsä katsomassa

Käyskeli hän talon härkähaassa.

Onpi ihanainen kesäpäivä,

Kirkas juhlapäivä. Kylän kansa

Kirkkoretkensä on tehnyt, käynyt

Ravittuna hauskalt' atrialta

Nuoret huviansa etsimähän,

Tuolta yksi, toisialta toinen,

Kuinka tila kunkin on ja luonto,

Sekä nuorukaisen että immen

Että lapsen tulihilpee mieli.—

Pian riemu käy, ja kaikkialla

Kuulet ilon hengen siipein iskut:

Tuolla kunnahalla kaltevalla,

Soimioisten kivisellä mäellä

Keinu korkealle ilmaan heiluu;

Keinu heiluu, huivit impein liehuu,

Kauas kaikuu kultahinen pauhu.

Taasen korvas toisialle käännä,

Kylän kujalta sä kuulet kiekon

Paukkinan. Siell' uljaat miehet nuoret,

Miesivoimaan jaettuina kahteen,

Karttujansa käyttelevät tiellä,

Visakiekkoinensa kiistelevät.

Mutta lapset missä liekiöitsee,

Missä elon aamukansa vilkas?

Katso: helmassa tuon peltokedon

Leikkiänsä kirkuen he lyövät.—

Mutta missä Kaimalan on Tuomo?

Eipä keinumäell' eikä tuolla

Kujallakaan kiekkotaistelossa.

Ei hän ole tuolla eikä täällä;

Kohden härkiänsä astelee hän

Härkähakaan jyrkkärintehiseen

Kosken kaatuvilla partahilla.

Sinne vakavana käyskelee hän,

Nysä taskussa ja tulusmaaru;

Korkeana kesäjuhlan taivas,

Pilvetönnä, hänen päällään päilyy.

Pianpa hän kohtaa kumppaninsa;

»Luikinsa» ja »Poikansa» hän kohtaa

Veräjällä, nurmell' lakealla.

Myhäellen, tyytyvänä istuu

Juurelle hän koivuhisen kannon

Iskemähän tulta, polttamahan

Pesällisen lehtee venäläistä.

Iskee hän ja pian savu ryöhää;

Tuulettomass' ilmassa se kiirii

Pallosina miehen ympärillä.

Siinä mieluisasti katselee hän

Kohden Poikaansa ja Luikiansa,

Jotka itse on hän kasvattanut,

Vetohärjiks' opettanut heitä,

Tehnyt heistä verrattomat juhdat.

Ajan alasmäkeä jo vierii

Heidän elämänsä toikot päivät;

Vuotta kaksikymmentä jo lähes

Monessa he ovat kantanehet

Helteessä ja kylmäss' iestänsä.

Mutta eihän ydintä ja voimaa

Vielä jäsenistä jykevistä

Puutu; vielä vuosia he käyvät

Tuomon turviss' ikeen jynkän alla

Kaimalassa, Luiki niinkuin Poika.

Tuossa he nyt, voimaa uutta luoden,

Ahkerasti atrioitsee, purren

Lempeen nurmen mehukasta heinää,

Koska hiilakkaana juhlan taivas

Heidän päällään päilyy, päivän loimo

Lämmittäen loistaa, käen äänen

Ihanasti hymisevä kaiku

Riutuvana ympär' soi ja koski

Vahtoisena matkan päässä pauhaa.

Niinpä iltapäiväll' ihanalla

Suvisunnuntaina tyytyvänä

Tuomo koivukannon juurell' istuu,

Nysä suussa, katsoin härkiänsä,

Koska ilo telmeisenä liikkuu

Kylän tantereilla. Siellä keinu

Ylös heilahtelee räikynällä

Taivaan luhtihin ja visakiekko

Lentelevi tomuavalla tiellä.

Mutta katso: jopa muuttamahan

Käyvät leiriänsä Tuomon härjät;

Tuonneppa he astelevat alas

Alhoon lomass' ojan-puurtamien;

Likemmäksi koskea he siirtyy.

Heitä kumppanina uskollisna

Tuomo seuraa, istuu äyrähälle:

Alahalla juhtansa hän näkee.

Siinä istuu, nysän toisen lataa,

Karkullansa tulta lyö, ja taasen

Savun sinisiä kierroksia

Ympärillensä hän hellittelee,

Katselevi myhäilevin huulin

Alas kohden härkähempujansa.

Alhossapa kosteassa härjät,

Ojan äyrähällä miesi viipyy,

Nysä hampahissa, joka vihdoin,

Pohjaan poltettuna, savun kieltää.

Mutta aurinkoisen iltalämmin

Lempeä ja kohiseva koski

Maanittelevatpa härkämiestä

Unen syliin vaipumahan viimein.

Vasten kiveä hän sammaleista

Tuossa kallistunna huoahtaapi,

Unta uneksuen rakkaimmista.

Mitä haastelee hän, möyryää hän?

Kuules: Luikillensa luihkaisee hän,

Taasen parahtaa hän Pojallensa;

Milloin makeata maikausta

Juttelee hän tovereille taasen,

Uhmaellen unen vainioilla.

Mutta laskenut on päivän loimo,

Yö on tullut, taivas pilveen käynyt,

Kesä-yösen valon himmentäen.

Yösen levolle jo vaipunehet

Ovat juhdat pajistohon alhon;

Mutta kuorsatenpa aina Tuomo

Sammalkiven suojass' uneksuvi;

Koski hälle univirttä veisaa.

Vielä hetki vierii. Korven ukko,

Hyypiöinen, istuimensa heittää,

Kohden kosken pauhua hän lähtee

Hienoisilla siivill' lentämähän;

Tuolloin synkäll' äänellä hän huutaa,

Lentää yli uneksuvan miehen,

Siinä huutaa kerran huikeasti,

Katoo avaruuteen öisen taivaan.

Mutta silloin herää Härkä-Tuomo,

Ylös pöllähtäen maasta lentää,

Löyhähtääpä kerran miesi taaja.

Tuossa hän nyt tuijottelee hetken,

Harjastoa kyhnii; toki viimein

Kotihinsa astelemaan päätyy.—

Niin hän vietti juhlan iltapuolen

Härkiensä kanssa härkähaassa,

Hälle parhaat elon kannikalla.

Mutta Tuomon metsäss' astellessa

Kerran, kirveskynä kainalossa,

Tuli teurastaja taloon, tuima

Verkatakki herra; kysyi miesi:

»Onko myytävänä Kaimalassa

Teurasnautaa mulle oivallista?»

Huomasi hän härjät, valtahiset,

Pöyhkeet, suuret kuni villit hirvet

Lehtikammioissaan Metsolassa.

Kohta heihin herra kaupungista

Mieltyi, hinnan kunnollisen tarjoi.

Silloin tuumiskeli isäntäinen

Tuonne tänne; rakas oli raha,

Rakas myöskin jalo juhtapari,

Talon verrattomat vetohärjät.

Kerran toisen vielä miesi tarjoi,

Kolikkoja lisäten, ja katso:

Eihän enään Kaima tuossa kauan

Tuumiskellut, mutta heitti härjät,

Tuiman teurastajan haltuun heitti.

Tuli Tuomo metsäretkeltänsä,

Riensi talliin kohden tovereita

Ainoisia. Toki, tyhjänäpä

Hinkalot hän löysi, nurkass' ikeen

Muistopatsahana murheellisna.

Siinä, pahintansa aavistellen,

Uros seisoi, kasvot kalveana

Kuni kylmän tulisijan tuhka.

Mutta hänen tuossa arvellessaan.

Tuli piika, sanat jyrkät lausui:

»Mitä seisot, miesi, tirkistellen,

Koska marssivat jo sarvijuhtas

Kaupunkihin kohden kuolemaansa?»

Silloin Tuomo, sanat kuultuansa,

Sanat korvillensa kamalimmat,

Kelmeänä kuni aave astui

Talon pirttihin ja huolimatta

Ilta-atriasta vaipui alas

Vuotehelle, kohottaen peiton

Korkealle yli kiirehensä.

Meni päivä, meni vitkoin viikko,

Tuomon aina maatess' äänetönnä,

Huohottaen helteisessä työssä,

Kunnes kerran, tulless' illan lempeen,

Vaaleana makas vuoteellansa

Miesi milloinkana heräämättä.

Niin hän päätti elämänsä päivän;

Pian pois hän räikynällä vietiin,

Talon korske'illa hevosilla,

Talon vainioilta haudan helmaan.

Tyhjinähän tallissa nyt seisoi

Härkähinkalot, pois oli Tuomo;

Muistopatsahana murheellisna

Vajan loukoss' ies seisoi tuolla.

Itkemähän silloin emäntäinen,

Silmäss' isännänkin kyynel kiilsi,

Koska hartaall' äänellä hän lausui:

»Olipa tuo uskollinen miesi,

Teki työnsä täyteen mittaan aina;

Mistä löydän hänen vertaistansa?»—

Mutta pohjan puoleen kirkonmaata

Tuomo haudattiin. Ei pyhät kellot

Hälle soineet eikä murhejoukko

Hänen haudallansa huokaellut.

Missä miesi lepäs, osottihan

Ajan maassa musta multapilkku.

Mutta kohos toki tanterelle

Heinä viherjäinen taas; ja katso:

Pian kenkähän ei tiennyt täällä,

Missä löytyi hauta Härkä-Tuomon.

PAIMENTYTTÖ

Katri, pieni karjanpaimen,

Askartelee ahol laakeal,

Karjankello korven rannal

Kilahtelee kaulas Helmiken.

Pieni »Jalli», jörönaama,

»Turkin» luppakorva penikka,

Venyy vieres pienen piian,

Yksitoikkohinen, äkeä.

Äkeänä, ärmättinä

Päivää ensimmäistä karjassa,

Istuu Jalli väsyneenä,

Poros karvahiset tallukat.

Miksi otti pentun kurjan

Katri karjaan, kiusankappaleeks?

Miksi vastoin taaton tahtoo,

Vastoin äitin armaan kieltoa?

Mutta mitä askartelee,

Mitä laitteleevi lapsinen?

Hattua hän valmistaavi,

Komeata »krullaa» tuohesta,

Kaunistaa sen kukkasilla

Oikein herrashatun muotoiseks.—

Viimein törttö päähän pannaan,

Krulla ankar, kukkashehkuva,

Niistinhuiviks hieno tuohi

Vielä kuverretaan kourahan.

Ja niin seisoo nipahuulin

Hepenissään herrashempukka.

Sievästi hän asteleevi

Tanterella edestakasin,

Keksahtelee, keikahtelee

Kenokaulahinen fröökinä.

Keksahtaa hän varjollensa,

Varjo kiltist vastaan keksahtaa,

Keksahtaa hän Jallillensa,

Tomppelina Jalli töröttää,

Väsyneenä, voipuneena,

Pörrönaama, porotallukka.

Impi ylpee, niuskanokka

Tuosta veikkarians nuhtelee,

Häristäävi huivillansa,

Kilakoiten äänel kileäl,

Mutta taasen tapsuttaa hän

Salissansa edestakasin,

Keksahtelee, keikahtelee,

Niistinliinallansa liehuttaa

Arvokkaille kasvoillensa

Kenokaulahinen heilakka.—

Niinpä herrashepenissä

Käy hän kaupungissa Metsolan.

Aurinkoinen aleneevi

Kohden tutkaimia kuusiston,

Likka raukka leikissänsä

Unohtaavi karjan kirjavan.

Hellansa ja Helmikensä

Viimein toki muistaa hän.

Sillon seisoo niinkuin seiko,

Äänel helottaval huuhelee,

Kuulteleevi korval tarkal,

Ei hän kuule kelloo Helmiken.

Kiirehtii hän kiepomahaan,

Hatasarviansa hakemaan,

Kutsuu Jalliansa, kurja,

Pelko poskella jo kelmeä.

Paimen hyppää, huuheleevi,

Karjan ammumista matkien;

Äyhkinällä äkeällä

Peräs haarustellen tallustaa

Pieni penttu pörrönaama,

Kieli ulkona hän läähättää.

Ja hän astuu miten jaksaa,

Miten julkee laiska lalluttaa.

Astuu jäles Katrin kiltin

Korven juurikkoista kamaraa,

Mutta Katri, soma sorsa,

Lentää kuni Lemmon leimaus;

Jalli kontii kahnustellen;

Aina kauvemmaksi köntti jää.

Lahorunko, koivu kääpänen;

Yli muurin päästäksensä

Karvakölli kerran koettaa.

Kiipee, kynsii, äyhkii, nilkkuu,

Alas takasinpa tuupahtaa.

Tuosta nousee meno tuima,

Tuhattulimmainen rähinä.

Kuulee Katri kiusaksensa,

Että käydä tie on takasin,

Pauhaa, itkee, kiitää kohden

Jallin kiljunata kiukkuista.

Tuhopaikkaan tyttö ehtii,

Löytää tallin koivun kyljeltä,

Häneen kouran kiivaan iskee,

Häntä ravistellen raapottaa,

Niskaturkist nytkäseevi,

Laskee tanterelle tallukan.

Tuosta Jalli julmistuuvi

Eikä paikastansa pakene,

Makaa, musta kilpikonna,

Killistellen kohden taivasta.

Killistellen kohden taivasta.

Tyttö häntä turhaan kutsuu,

Turhaan pistäyy hän piilohon:

Jalli lepää, läähättäävi,

Kuulematta Katrin huutoa,

Tuijottelee taivahalle,

Taivahalle tassut torkottaa

Takasinpa tyttö juoksee

Vihan jupinalla Jallin luo,

Peikon sieppaa sylihinsä,

Kerran niskanaavast nytkäsee;

Tuosta toinen tiuskaseevi,

Vallan riivatusti rähisee.

Sylissänsä karvakölli

Tyttö korves kolkos kiitelee;

Hattu päässä, herrashattu,

Krulla koristettu kukkasil

Kahahtelee kuusten oksis,

Kilvan keikahtelee kukkaset.

Huuhelee hän, huutelee hän,

Karjan ammumista matkiilee.

Kelloa hän kuulteleevi

Korval tarkal, eikä hengähdä:

Kyhkyläinen hyyhyäävi,

Ikävyyden oksal istuen,

Kylkeen salon kuivan kuusen

Tikka punaharja paukuttaa;

Sen hän kuulee, vaan ei kuule

Karjan kileätä kelloa,

Koska päivän aurinkoinen

Iltariutuvana alenee.

Niinpä syämmel surusella

Salos synkeäs hän samoilee,

Huuhelee hän, huohottaa hän,

Murheen metsäs itkee hyryttää;

Taakkana viel sylissänsä

Karjasankarinsa katala;

Kiikkuu kölli jörötellen

Lapsen helmassa vaan, huoleton.

Kuuluu korves kirveenpauke,

Metsä mäikyy, tanner tömisee;

Hakkaa siellä »Hanko-Heikki»

Juuret visakoivun kaarevan.

Hankoa hän hankkiileevi,

Sivakasta sahranhankoa

Isäntien ihasteeksi,

Monen miehen mieliteoksi;

Onpa äijä parkkiposki

»Hankoniekka Suomes parahin».—

Hänpä korves kalkuttaavi;

Kohden häntä likka liehtomaan.

Tuulosena tultuansa

Ukon luoksi koivun äärehen,

Kyselee hän kyynelsilmin,

Huokaellen kurja haikeast:

»Sano, miesi, metsän ukko,

Anna mulle armas vastaus:

Näitkö karjaa kadonetta,

Helmikeä, kellolehmääni,

Kyytöäni, Koivoani,

Kultahista karjaa kotoni?

Sano, kuulitko sä kellon,

Helmikeni kellon kileän?»

Tuohon vastaa ukko uhkee,

Pidättäen kirvest kiiltävää:

»En ol nähnyt, en ol kuullut,

Nähnyt karjaa, kuullut kelloa.»

Mutta tyttö tuskissansa:

»Voi mua, lasta onnetonta, voi!

Kadotin mä kodon karjan,

Saatoin ehkä Mehkon kitahan.

Hakien nyt hukkuneita

Samoelen ympär saloja;

Mutta vaiva samoella

Taakka tämä käsivarsillain;

Väsyi kurja käydessänsä

Päivää ensimmäistä Paimelas.

Ota häntä huomahaasi,

Ukko sinä, avullinen ain,

Että voisin vilkkahaasti

Etsii kadonetta karjaani;

Tuo hän kotja illan tulles,

Hankonesi kylään palaten.»

Tuohon vanha vastaeli,

Ukko moukkiposki, leikkisuu:

»Suostuisiko sonnisilmä

Tässä kanssain iltaan istumaan?

Tulpas tänne, töllökuono,

Sedän vanhan seurakumppaniks.—

Mene hiiteen; vihakiiski,

Mene viistosilmän vietäväks,

Murhanainen 'Muuri-Jussi'!

Kuka käski sinun puremaan?

Purit paukon peukalooni,

Ukon peukalohoon, peijakas.—

Katsos niin! nyt turkkis tuoksuu,

Piti sulle! musta murrisuu,

Että saapi saivaristos,

Tukkas pöllytyksen pienoisen.—

Onhan tuota kerraks tuossa;

Piisaa jo, mun Katri-piikasein!

Mitä tietää turriainen,

Mitä äkeissänsä ärmätti?

Nytpä toki tietäköön hän

Purreheensa ukkoo uhkeaa,

Purreheensa peukalooni

Punapaukon, peni peijakas!

Eihän suostu sonnisilmä

Tässä kanssain iltaan istumaan;

Kontis metsäkyöpeliksi,

Paistikaksi pedon poskehen.

Pidä hän viel poikanasi;

Pian itse taas hän talluttaa;

Eihän pila paljon paina,

Viisi kuusi naulaa korkeintaan.—

Vitkommin sä varvastele,

Noinpa ällös tulta pyrskien,

Heitä suru Helmikeistä,

Kyytöseljistä ja Koivopäist;

Kyllä jälleen lehmät löytyy,

Löytyy säästäminä susien.»

Tuohon lausui tyttö vieno,

Rukoellen äänel haikeal:

»Huuda kerran huikeasti,

Huuda, Hanko-ukko kultanen,

Anna pauhaa partakuusten,

Että peto kauvas pakenis;

Huuda kerran huimaavasti,

Valta-äänelläsi luihkase.»

Tuohon lausui ukko uhkee,

Moukin poskestansa painaen:

»Pianpa on tuokin tehty,

Pian pantu julma jolaus»;

Ja hän huusi hirveästi

Ammottaen kohden korkeutt',

Huusi kerran, huusi toisen,

Huusi kerran kolmannenkin viel:

Kaiku ympärkiiriskeli,

Metsä, maa ja pilvet jylisi.

Huuttuansa lausui äijä,

Ruttoruskeana poskiltaan:

»Tekee työnsä moinen huuto,

Kolme jolausta julmaa näin.

Mutta ellei tuostakana

Vetonaulaks oikein olisi,

Kyllä keinon toisen tiedän,

Jolla soitan suren sukkeloon,

Hiien hakaan hallaturkin,

Tahi leukaluunsa lukkoon lyön

Lappalaisen lukemilla,

Sanasilla vallan sarvipäil.

Kuules nyt, mun kynäseni,

Kuinka Mehko meiltä manataan:

'Marssi, poika, muille maille,

Korven kammo, konnan sikiö,

Häntähurri, Hornan halli,

Vilkase kuin tuli turkanen!

Ellet mielis melkotella

Pojes tuntureille tuulien,

Äläst pure Katrin karjaa,

Äläst sarvipäitä peljätä,

Pure puuta, pure maata,

Pure murhamielin paasea;

Noidun muuton leukas lukkoon,

Silpaan turveturkkis seljästäs,

Viskaan rankas Rutjan koskeen,

Turkkis Tuonen virtaan tuliseen!

Niin sua tahdon kuranssata,

Elles koreasti kuljeskel,

Tassuttele taitavasti,

Koskematta kirjo-karjahan.'—

Moiset sanat työnsä tekee,

Tekee Susilassa teposet.

Ole rauhas, likka leiska,

Ilman yhtään huolen huokaust;

Kohtahanpa lehmäs löydät

Säästäminä suren hampaitten;

Käyppäs taasen huuhelemaan,

Kuultelemaan kilikelloa.»

Niin hän lausui, ukko uljas,

Lausui, painoi moukin poskeheens,

Kääntyi taasen kirveinensä

Kimppuun visakoivun kaarevan.

Mutta läksi likka liesuun,

Halkasemaan sammalsaloa,

Huuhelemaan, kuultelemaan,

Turhaan kuultelemaan kelloa,

Riipotellen retkellänsä

Karva-köllii käsivarsillaan.—

Mitä huomaa tyttö tuossa?

Pienen metsähiiren hyppäävän

Kannon-koloon keitahalta,

Kiirehtien kitivitinäl.

Senpä huomaa huolen lapsi,

Lausuu sydämmestä synkeäst:

»Miekkohinen metsähiiri,

Onnellinen kanto-koturi,

Ei ol karjas kurjan teillä,

Ei sua uhkaa viha vanhimpais.

Olsin pieni piikkisilmä,

Oi mä 'onnen-myyri' olisin!»

Niin hän juttuu juostessansa,

Maata sammaleista samoten,

Näkee tuolla tintin pienen,

Tiasen partakuusen kehdossa,

Lausuu taasen tuskissansa,

Koito kadehtien kujertaa:

»Tintti pieni kuusen kehdos,

Olisin mä oma siskoses,

En nyt murhees murentuisi,

Kadonetta karjaa etsien.

Olisin mä siskos pieni,

Ilolintu aina olisin!»

Niin hän rientää riipponensa,

Hyppää Hyypiöisten ahoilla,

Jossa armaal aamuhetkel

Kirjokarjaansa hän paimensi.

Aho pyörtää ympärillä,

Kanto-aho alakuloinen,

Kannon kärjel rastas raukka

Ehtovirttänsä jo visertää,

Aurinkoinen taivahalla

Iltariutuvana loimottaa.

Mutta karja, kultakarja,

Onpi teillä tietämättömil;

»Ehkä surmansa jo saaneet

Kaunis Kyytö, Hella, Helmike.»

Tyttö seisoo: vimman silmä

Ympär ahon aavan leimahtaa,

Kyynelkoskeen hyrskähtäävi

Sydämmensä murheen aholla,

Kyynel virtaa, rinta reutoo,

Ijankaikkinen on ikävyys,

Päivä synkee Paimelassa,

Hyypiöisten kiviahoilla.

Eukko vanha vastaan käypi,

»Pihkamuori» mustanaamanen,

Kaunoisien kaakkusien,

Pihkaleipäin kiltti leipoja,

Kiltisti hän leivät leipoo,

Ympärkiertoileevi kauppien;

Noilla kauppakierroksilla

Sanaa saarnailee ja laulelee;

Sillä muori mustanaama

Vallan ankara on lukija.—

Moinen monna kohtauuvi

Kantain pihkatuokkoaan

Käsivarrel vasemmalla;

Kirveskynä kädes oikeas.

Kyseleevi kyynelsilmin

Paimen kurja vaimolt vanhalta:

»Sano mulle, Pihkamuori,

Anna, eukko, armas vastaus;

Näitkö karjaa kadonetta,

Kultahista karjaa kotoni?

Sano, kuulitko sä kellon,

Helmikeni kellon kileän?»

Tuohon vastaa muori vanha

Kohden katsahtaen karmeast:

»En ol nähnyt, en ol kuullut,

Nähnyt karjaas, kuullut kelloas.»

Tuohon tyttö tuskissansa:

»Voi mua lasta onnetonta, voi!

Kadotinhan kodon karjan,

Haen vaivalla nyt hukkunei.

Onhan vaiva samoella

Taakka tämä käsivarsillain;

Väsyi peni Paimelassa

Päivää ensimmäistä käydessään.»

Tuohon taasen vanha vastaa,

Lausuu tuikealla tavalla:

»Oikeinpa sua taivas tassii,

Syystä lennättäävi liekkiöö,

Rankasee hän rikollista,

Vihan lasta vallatonta lyö.

Mitä vielä? Huomasinpa

Aamul teidän tarhapihalla:

Vastoin tahtoo vanhimpainsa

Lapsi karjaan pentun vietteli;

Siis nyt ansiosta aivan

Tuossa karvakuormaas kantelet

Kaukana sun karjastasi.—

Mitä vielä? Suuri Jumala!

Tässä perkel lapsen pukee

Hullun 'Kukko-Leenan' krullahaan;

Hepenissä herrasnaisten,

Mukamakin tervatentti sä!

Mitä sanon, mitä saarnaan?

Voi sä ylpeyden enkeli!

Oikeinpa sua taivas tassii,

Syystä lennättää hän syntistä.

Syököön susi karjan kaiken,

Lyököön epeliä leimaus!

Läsnä on jo mailmanloppu,

Läsnä onpi hetki hirmuinen!»

Pakisi niin Pihkamuori,

Eukko murhan-musta muodoltaan,

Mutta pian piika pieni

Muorin metelistä pakeni,

Riensi kolkol katsannolla;

Tuonne katosi hän koivistoon.

Kalpeassa koivistossa,

Liimus lempeässä lentää hän,

Hatun päästään viskaseevi

Kolinalla kannon kylkeheen.

Siitä hyppää hassatukka

Halki hymisevän hongiston,

Toki taasen kuultelemaan

Karjankelloa hän seisahtaa.

Kellon kuulee koillisessa,

Kohden koillista hän kiirehtii,

Kiirehtii hän kiihoissansa,

Mutta kerran vielä kuultelee:

Kuulee kellon lounaisessa,

Kääntyy kohden lounasta hän taas.

Kaikuu tuolla, kaikuu täällä,

Kaikkialla kellot tuhannet;

Tuonne juoksee, tänne juoksee

Tuskissansa paimentyttönen

Katri kurja, miksi juokset,

Miksi tuiki turhaan kiitelet?

Kellot kaikki valhekellot

Korvis murehtivan paimenen.

Tuonpa hän tok' viimein huomaa,

Vaipuu alas hongan juurehen;

Valittaa hän, vaikertelee,

Vuotaa kyynelhelmet virtana.

Päänsä vasten polveansa

Alaskallistaa hän kiljunal;

Mutta Jalli, pöllö-penttu,

Lepää huokuvassa helmassa.

Niinpä itkee iltanummel

Likka pieni hongan juurella,

Vasten polvee päänsä painaa,

Polven peittää tukka tumpura.—

Mut jo paimen vaikeneevi,

Hetkes itkemästä herkenee,

Korkeuteen katsahtaen,

Päänsä vasten honkaa nojaten,

Taivasta hän rukoileevi,

Ristis kädet pienet polvilla:

»Elon herra, Jumalamme,

Katso puoleen kurjan paimenen,

Hälle armostasi anna,

Että löytyy karja kadonut!

Synnin tein mä, koska toivoin

Velhosanat onnen saattavan,

Synnin tein mä, kummitellen

Herrashepenis ja kukkasis;

Kadunpa tok' katkerasti,

Anteeks syntejäni anelen,

Lupaan lujal sydämmellä

Olla täällä kuuliainen laps,

Valmis käskyyn vanhimpaen,

Ylpeyden kauvas karkottaa.

Kotja taasen käytyäni

Kotokarjan kellon kilinäl,

Anon anteheeksi emoltani,

Hänen kaulahaansa lankien.

Mutta saata, että löydän

Kulta-omenani ihanat,

Elon herra taivahaassa,

Katso puoleen kurjan paimenen!»

Niin hän lausui, kunnes sammui

Ääni raukeneva rinnassa.

Mutta eipä sammunutkan

Rukouksen hohde huulilta.

Huulet liikkuu hiljasesti,

Hartauden kieltä kuiskaten,

Silmä kirkas, tumpurainen

Ylös korkeuteen katselee,

Heleänä kyynelvirta

Seisoo poskel päivän polttamal,

Kuni tahtoisi hän kuulla

Rukousta pienen piikasen.

Niin hän istuu iltanummel

Hymisevän hongan juurella;

Rukoilee hän: soma rauha,

Kuni aamun kaino kajaste,

Väikkyy hänen kasvoillansa,

Huulillansa liehe lempeä;

Sanoo hälle sydämmensä,

Että kuultu onpi äänensä.

Liehuu illan tuuli liepee,

Lapsen kiharia kiemaillen,

Pienen peittää päivän tähti

Säteittensä kultaan kiiltävään.

Ja niin vaipuu silmän vaippa,

Väikkyy punertava pimeys,

Koska nukkuu nurmilintu,

Uneen raukeneevi makeaan.

Unohtaavi karjan kellot

Paimen unen ihanassa maas;

Kaikki Jalli unohtaavi

Huovahtaen helmas paimenen;

Yhdessä he uneksuuvat

Päivän huolet kauvas heittäen.

Honka heitä viihdyttäävi

Ylähällä hiljaa hymisten,

Ylähällä hongan huipus

Heporastas vilkas visertää.

Unta mitä uneksuuvi

Tuossa paimen? Unta ihanaa:

Kumo taivaan aukeneevi,

Alas astuu heljäst aukiost

Enkel hamees hiilakkaassa,

Kohden paimenta hän kiirehtii.

Likenee hän murheen maata,

Hopeaisten siipein sihinäl

Hongan juurella hän seisoo

Lempeänä luona paimenen,

Kätensä hän laskee hienon

Lapsen kiirehelle hempeäst,

Kuiskaa hänen korvahansa

Ilon ihanaisen sanoman:

»Kuuli taivas tuskas äänen,

Katsoi armiaasti puolehees;

Ol siis rauhas, paimen pieni,

Kohta löydät karjas kadonneen.

Lähe tästä lounaisehen,

Tuonne kohden koivumäkeä,

Ilokeimon kunnahalle,

Sanajalkaselle aholle.»

Niin hän lausuu, taasen päätyy

Ylös korkeuteen kiitämään;

Aukion hän ennättäävi,

Kirkkahaana päilyy kynnyksel;

Katoo hän ja valo peittyy,

Kumo taivaan ihanasti soi.—

Herää paimen huoveestansa,

Kuni liekki ylös lentäen,

Muistaa mitä lausui enkel—

Unen ihmeellisen muistan ain—

Rientää vasten lounatuulta

Kohden Ilokeimon ahoa;

Kuni leimaus hän kiitää,

Eikä tunne taakkaa helmassaan.

Kuuleevi hän kellon kaikun,

Löytäävi hän karjan kultasen

Kultamaalta mansikkaiselt,

Sanajalkaselta aholta.

Mikä hetki, ilon-hetki

Iloheimos ijankaikkinen!

Syleilee hän lehmiänsä

Ilon polttavissa kyynelis,

Katsoo ylös korkuutehen,

Taivaan laupeutta ylistää.

Kuni aurinkoisen viilu

Tuolla loistaa honkain välistä,

Niinpä loistaa lapsen kasvot

Paimelassa kesä-iltana.

Enhän tiedä, mihen vertaan

Riemun paimenpiikasen.

Ehkä naiseen, joka löytää

Helmen kallihimman taivaan al;

Tahi mieheen, joka astuu

Ylös korkehimpaan kunniaan?

Kehno heidän hekumansa

Ilon rinnal tuossa paimenen.—

Autuaana astelee hän,

Äänel heleällä huuhelee,

Asteleevi karjans kanssa

Kohden ihanaista kotoa.

Jalkimillaan omillansa

Astelee jo pieni Jallikin,

Totisena toisten seuras

Kohden kotoansa taaputtaa.

Surun päivä, ilon päivä!

Syvät ovat surut lapsenkin;

Surust toki synkimmästä

Kirkkaana hän astuu ulos ain;

Helmassa hän iki-äitin,

Luonnon kohdussa hän hengittää;

Itkee, huokaa murheen yössä,

Yö se ilon aamun kirkastaa;

Mikä vielä vienon mieli?

Aina taivaan liki naapuri.

Niin oil päivä Paimelassa,

Katrin kerran karjas käydessä;

Tuota alat muistelee hän,

Alat armiaasti hymyten,

Emäntänä onnellisna,

Onnellisena myös äitinä.

Seuraa onni oivallinen

Häntä askareissa ainiaan;

Tuosta yksi haasteleevi:

»Velhon keinot kyllä tuntee hän»,

Toinen taasen todistaavi:

»Usein hartaasti hän rukoilee.»—

Mutta vaihka valtiasna

Katri emäntänä elelee,

Ei tok' käyskel kempaellen

Turulla hän mailman turhuuden.

Kainona hän käyskeleevi,

Kasvohilla rauhan kirkkaus,

Kuni katsahtelis silmä

Aina valkeuden enkeliin.

ATALANTTA

Päiviltä jo kauvan pojes vierineiltä

Onpi kertoelma Atalantasta.—

Seisoo linna tuolla alppein rintehellä

Korkee Unterwaldenissa, helmassa

Vuorisen Helvetian. Päin koilliseheen

Linna tuijottaavi yli tunturein,

Yli laaksojen ja tuhansien virtain,

Mutta lounaiseheen vuori ylenee,

Metsä tuulinen sen harjanneella pauhaa.

Kennen onpi linna ja sen ympäril

Jylhän-kaunis tieno? Neito Atalantta,

Kansan lemmittyinen, tässä perintönsä

Omistaavi, suurelt sankar-isältänsä.

Tehnyt oli isä voimallisen työn:

Karkoitti hän Itävallan istuimelta

Verimiehen, hirveen hirmuvaltiaan;

Siitä toisen puetti hän, kunnon uroon,

Kantamahan majesteetin kruunua.

Mutta siirtyi sankar isiensä luoksi,

Heitti kartanons ja tavaransa kaikk'

Ainollensa; ja nyt kaunis Atalantta,

Suosiossa valtijaansa korkean,

Emäntänä linnassansa hallitseevi.

Kaunis oli neitonen Helvetian,

Ruhtinaattarien oli hänen haamuns,

Kelmee, kuni vuoril kesäjuhlan yö,

Korkea ja kelmee. Povi korskeana,

Uhkaavana, armiaana kuitenkin,

Ylöskohosi ja monen synkeänä

Ihasteena täällä, toivotonna ain.

Kuni päivän paistees kirsikkainen valmis,

Hehkui ihanainen suu, ja kuin tuo hattara

Tuolla kalveana paisuu taivahalla,

Niinpä Atalantan poski pyöreä

Lempeästi paisui, kajastaen kauvas.

Hänen silmäns terä tummansininen,

Kuinka tyyni, jalo! toki syvyydessä

Hohti lemmen liekehtivä aarnio.

Niin hän väikkyi linnassansa, niinpä linnan

Pihalla hän väikkyi; mustat kiharat,

Hiuskata kaarnemusta tuules liehui.

Tienon Onnetar ja ilon antaja,

Kaikkein turva armahin oil Atalantta,

Linnan emäntäinen antelias ain.

Kovan onnen koito hänen portillensa

Millonkana turhaan kolkuttanut ei;

Portti aukeni ja ravinto ja suoja

Vartoi vanhaa, vartoi lasta vienoista.

Itse antoi ihanasta kädestänsä

Aina antimensa nainen ylevä;

Katso: usein lahjojansa jakellessa

Likentää hän murehtivan pienoisen

Polvellensa hellästi kuin oma äiti,

Luoden kauvas katsantonsa riutuvan.

Niin hän usein täällä katsahtavan nähtiin,

Niinpä koska linnan tummas pylvästös

Laulu heleänä kajahteli ympär.

Kennen ääni kaikui? Ken tääl kirkasti

Äkist laulullansa Atalantan kasvot?

Nuori Agnes, kuni pääsky ilonen,

Uskollisin emäntänsä ylevän.

Lauloi hän, ja päätyi usein itkuhun

Herttaisehen kuulijansa, toki tyynnä,

Mutta uneksuen kuni autuas,

Kauvas katsahtaen Atalantta seisoi.

Toki armahimmasti hän katsahti

Vuoren rinteheltä laaksoon himmeään,

Koska uljas ratsastaja lähestyi

Komeata linnaa orhil pyrskivällä,

Nuori Arnold, linnan-immen sankari.

Ihanahan oli tämä hetki,

Hetki oman yljän lähenemisen.

Tuli kaunis ritari ja riemu paisui

Korkealle, riemu taivahan;

Sillä jumalien liekkinähän poltti

Atalantan lempi kuni aurinko;

Ylös ritari myös ihasteella katsoi

Kohden morsianta mustakiharaa

Kuni kohden ilmestystä hämärkaunist.

Koska oil hääpäivä heidän nouseva,

Kuni määrättihin viime eron-hetkel?

Ennen kuni kaari tämän vienon kuun

Kultaviiluna taas pyöreänä loistaa.

Mutta kertoelmani käy pilvihin,

Kaupungista suuresta ne pilvet karkaa

Myrskyn hurjan heittäminä linnahan.—

Valtikkansa hellitti ja hautaan vaipui

Lempee ruhtinas, ja taasen vallan sai

Joukkonensa hirmuhallitsija herra,

Jonka kerran immen isä ankara

Ulos maasta syöksi; mutta hirveänä,

Verijanova ja kostonhimova,

Taasen istuimelta silmänsä hän iski.

Mikä miehen valta-sana ensimmäin,

Koska päähänsä hän kultakehän painoi?

Tämän lausui peloittava ruhtinas:

»Huomatkaatte, käskyläiseni, ja tehkäät

Mitä käsken. Vuorilinna komea,

Rakentama miehen, valtarikkojan,

Unterwaldenissa seisoo, kuni tiettään.

Mutta minä valan olen vannonut,

Että kauvemmin ei seisköön tämä linna,

Pilvein korkeudes tuol; se vaipukoon

Riistämänä sotilasten ahneen joukon.»

Somas rauhas Atalantan asujaamet

Askartelit suojas muurien,

Kukin tyytyvänä tehtäväänsä tehden;

Mutta äkkiin ampui myrsky ukkosen.

Kuului vaskitorvein pärinä ja huuto,

Huuto hurjain miehien, ja räikynäl

Portit, ovet auki iskettihin linnas,

Atalantan rauhanlinnas.

Mutta kauhistuen linnan asujat

Tuonne tänne pakenivat yöseen kohtuun;

Tuonne Atalantta kasvoil vaalehil,

Tuonne Kaarin, silmät pallohina pyörtäin,

Riensi, kaamea; mikä minnekkin.

Miesivoimaa löytynyt ei rauhan linnas,

Jossa ryövärjoukko riistäen nyt käy.

Sieltä huuto, kirous ja nauru kuuluu,

Kuuluu sälähteleminen akkunain,

Koska huoneen riista kilvan jaksetahan

Ahnehitten kynsiltä, ja aikojen

Luomat kuvapatsahat ja ritarkilvet

Kirveillä ja keihäil maahan runnotaan.

Siitä, paljahaksi pian riistettynä,

Tuliloimona jo linna lekkoaa

Öisel tunturilla, kajastaen kauvas.

Palo ankar oil; ja näki aamuinen

Synkän raunion vaan ylpeästä linnast.

Yössä tummas harhaeli Atalantta.

Löysi viimein valjetessa koillisen

Laakson varjossa hän tuttavien huoneen;

Toki turhaan tälle ovelle hän löi.

Kuuli vaeltaja vastauksen kolkon:

»Kieltää meitä avaamasta oveam

Sinulle, oi neito, ruhtinaamme uhka,

Jonka miehet keihästetyt, miekkavyöt,

Vielä vaiheillamme karmehina käyvät.»

Siitä huonetta hän toista läheni,

Ovelle sen kolkutti, mut saman äänen

Humajavan kuuli yössä kulkija.

Vielä kohden majaa kolmatta hän astui,

Astui huoneheesen; mutta katsannot

Häntä vastaan käyvät kylmät, lausuellen:

»Älä viivy kauvan alla kattomme,

Älä ruhtinaamme uhkauksen tähden.

Elles onneamme tahdo hämmentää.»

Sillon synkeänä, harmistuen jatkaa

Vaeltaja tiensä; niinpä heistä käy

Emäntäinen vallan ylistetty ennen,

Heistä, joille vielä eilen ammensi

Linnanimmen yltäkylläisyyden sarvi.—

Synkeänä Atalantta käyskelee,

Mailman kiittämättömyyttä mietiskellen,

Tuota julkeata petoo; käyskelee

Huokuen hän, kaatuneena suuruutena.

Äsken linnan haltijatar korskea;

Hame yllänsä nyt rikkaus on ainoo.

Mutta myrsky ankarampi ensimmäist

Immen ennätti, kun sanoman hän kuuli:

»Kaunis Arnold, Atalantan lemmitty,

Valinnut on itsellensä toisen lemmen,

Neidon ihanimman keisar-kaupungis;

Siellä majesteetin paisteessa hän väikkyy.»

Niinpä sanoma kuin nuoli pitkäisen

Alas iski Atalantan kiirehelle,

Hänen peitti pimeyteen autioon,

Kuni pilvi varjokas kuun kasvot peittää,

Koljo kuutamoinen yöksi mustaks käy.

Syvä tuskan henkäys päin tähtein tienoon

Hänen huulillensa vaikerruksen toi:

Impi huusi, ääni kiljuvana kaikui,

Huusi koito halki vimman synkän yön.

Povi nousi, kaatui kuni aalto myrskys,

Koska hänen sydämmensä ystävä

Pimeyden ruhtinaksi musteni

Hänen silmissänsä, taivaan-kaunis ennen.—

Mutta ääni, joka äsken valitti,

Hetkessä nyt muuttui kirouksen kieleks,

Ulosammentaen vihan oikean.

Toki; tuskin oli kirouksen kuuro

Vuotamahaan alkanut, jo vaikeni

Neitonen ja alas tanterelle vaipui

Kastelemaan helmojansa kyyneleil.

Kauvan itki hän ja väkivaltaisesti,

Rinnas kadotetun lemmen katkeruus,

Riutumus ja vihan kuluttava loimo.

Niinpä sydämmensä kimmain taistelos

Atalantta oljentelee kaltehella

Himmeen niitun. Aurinko Helvetian

Puolipäivän korkeutta lähestyvi.

Mutta kiiriipä jo sama aurinko

Taivaan alasmäkeä; tok viipyy vielä

Atalantta ikävyyden niitulla.

Mutta eihän enään kyynel vuoda

Eikä rinta jätise, vaan tyyven taas

Onpi hänen olentonsa, tyyven, kylmä;

Katse yhtiälle yhä tuijottaa.—

Viimein niitun heittää hän ja käyskeleevi

Jalona ja huoletonna eteenpäin

Vakavilla askeleilla. Rohkeana

Povi nousee taas ja ihanainen pää,

Jonka hiuspalmikot kuin kärmeet mustat

Luikertelee vaeltajan hartioil.

Käyskelee hän, koska säteilevä päivä

Länteen kaatuu; mutta päivän paisteessa

Vaaleana loistaa poski pyöree immen,

Niinkuin lumitutkahimet tunturin

Tuossa itäisessä ihanasti loistaa.

Huomaa impi, kuinka vuori kimmeltää,

Seisahtaa ja kuni hymyä hän tahtois;

Mutta karvaus, koiruohon katkeruus

Hänen huuliltansa hymyn himmentää.

———————

———————

Eipä lapsi helleyden helmaan tullut.

Samennus jo entisien aikojen,

Muisto verisestä riidoist veljeskunnan

Hämäränä väikkyi Atalantan silmis.

Viipyi neito päivän heimon huomassa,

Viipyi kaksi, mutta aamul kolmannella

Pakeni hän ylenkatseen linnasta,

Läksi kerran vielä omiensa luoksi

Kartanohon toiseen; siellä viipyi hän

Hetken synkeän, jo toisella hän poistui,

Poistui vimmoissansa kuni tuulispää;

Sillä kärsimyksen lapsen tarkka silmä

Pian huomas katsantojen kylmyyden,

Sydämmien kuolettajan. Pois hän kiiti,

Kohden alppein korkeutta pakeni.

Mutta samoaa hän, alat hurjasti hän

Rientää yli vuorten, halki metsien,

Teroittaen katsantonsa lakkaamatta

Kohden tunturia pilvikorkeaa,

Kohden jäistä pyrstöö, komottaen tuolla.

Kiivahasti kiirehtii hän, haastelee

Äänel kimmeällä, tulisella kielel

Jätti-uroholle kylmäs haarniskas:

»Vuori, ota jäiseen helmahaasi koito,

Pian elämänsä liekki sammuta;

Sillä sulosempahan on neidon kuolla

Vinkan, hyyrtehisen henkäykses al,

Kuni alla ihmislasten kylmäin silmäin

Sydämmeni tuhansittain kuolee tääl.

Ota helmahaasi, ota helmahaasi

Atalantta, linnanimpi hyljätty!»

Niin hän lausui lakkaamatta kiirehtien

Kohden maaliansa kylmää, korkeaa.

Mäet jyrkät alenee ja laaksot nousee

Neidon jalkain alla, koska juoksee hän,

Juoksee eikä huomaa, että yö on tullut

Kasteinen. Ain hurjana hän samoaa,

Kunnes viimein väsyneenä maahan kaatuu,

Vaipuu uneen horrouden sikeään.

Mutta yö on poistunut ja päivä nousnut,

Koska herää unestansa impi taas.

Ympärillensä hän katsoovi ja huomaa

Rintehellä pienen majan matkan pääs.

Mutta ulos majasta käy miesi vanha,

Kohden lammastarhaansa hän astelee

Seuraamana vienon tyttösen. Hän päästää

Ulos laitumille lammaslaumansa

Kirjavan, ja itse paimeneksi lähtee.

Vaeltaja häntä vastaan kiirehtii,

Atalantta hälle murheisena lausuu,

Nimensä ja kohtalonsa kätkien:

»Kuule, miesi vanha, vaeltajan ääni,

Onnettoman pakolaisen anomus.

Suo mun ajan viipyä sun kattos alla,

Suo mun nauttia sun tules lämmintä

Ja sun leipääs syödä. Sulle palkinnoksi

Tahdon olla palveljasi ahkera,

Joko päivän huoneheessa askartellen

Tahi lampahitas vuoril vaalien.»

Tuohon ukko vastas, partahinen paimen,

Laupeasti neidon puoleen katsoen:

»Tule huoneeseeni, kovan onnen nainen,

Tule tämän lapsukaisen hoitajaks,

Jolta äsken äiti armas kuoli,

Kuoli emäntäni, oma tyttärein,

Kuoli vuonna menneheenä isä uljas,

Heitti henkens tunturien retkillä.

Astu sisään huoneeseeni rohkeasti,

Kuka mahdat sinä ollakkin;

Muotos sanoo, ettes ole meidän majoist.»

Lausui harmaapäinen; mutta neitonen,

Nähden pimeydes valkeuden piirron,

Astui matalaiseen mökkiin lampurin.—

Oljenteli Atalantta rauhan loukos,

Emännöitsi: askarteli, ompeli,

Ompeli hän pukimia pienoiselle;

Mutta hänen otsallansa viipyi yö.—

Ylähällä, pilvein naapurina seisoo

Vuoren penkerellä maja lampurin.

Ankaran Helvetian sä laaksot näet,

Näet tunturien jylhät harjanneet

Longottavan jalkais alla, näet virrat

Tuhannet ja monta merta hymyvää.

Tämä oli kuva Atalantan nähdä;

Mutta synkeänä alaskatsoi hän.

Mutta ajan kulkee pyörä, kiirittäen

Ylös yhden, toisen maahan vaivuttain

Arvelemaan, mistä kotoa me ollaan.

Niinpä kumouksen mahtavan se toi

Kaupunkihin suureen. Alas istuimelta

Verisehen kuolemahan syöstihin

Hirmuvaltias, ja vapauden päivä

Nousi kirkas taas. Ja nuori ruhtinas,

Joka valtakunnan kruunua nyt kantoi,

Muisteleevi ystäviä isänsä,

Hänen, joka, edellisnä verimiehen,

Kerran kansan suosiossa vallitsi.

Tämän ystäviä poikahinen muistaa,

Tahtoo heidän mahleitansa lievittää.

Raunion hän Unterwaldenissa muistaa,

Murheellisen patsaan neidon linnasta;

Katso: siihen rakentaa hän linnan uuden,

Jalomman viel ensimmäistä, kaunistaa

Ulkoaa ja sisältä sen kalleuksil.

Mutta linnan kohotessa ympärkäy

Käsky sulohinen kaikkeen neljään tuuleen:

»Tulkoon Atalantta, nainen kunnian,

Ottamahan omaksensa uuden linnan;

Tulkoot hänen uskolliset palveljans!»

Kaikkialle käsky tämä armas ehtii,

Kaupunkeihin, kammiohon paimenen

Ylähällä tunturil; ja valmihiina

Seisoo uusi linna Unterwaldenis.—

Lähestyi jo yksi, lähestyi jo monta

Linnan entisistä asujaamista,

Jotka pakenivat kauhistuksen yönä.

Soma Kaarin ilosena palasi

Onnelaansa ihanaan; ja taasen kaikui

Ympär tienoo laulu kannis, viaton,

Koska vartoi emäntäänsä linnan kansa,

Yhä silmäellen alas laaksohon.—

Päivän pitkän vielä kallis vieras viipyi,

Viipyi kaksi, mutta päivän kolmannen

Hämärtyissä lähenee tok' Atalantta

Etähällä, seljäs ruunan korskean,

Pukimessaan kuni linnan impi ennen;

Häntä seuraa uros, harmaapartanen

Paimenukko; aasiansa kannustaavi.

Sillon vastaan joukko rientää riemuten,

Kaarin ensimmäisnä laulun helinällä.

Atalantta heitä tervehtii,

Mutta ilon sädettä ei silmä anna,

Eihän siirry hänen otsaltansa yö.

Joukko yöseen huomaa, huomaa vieno Kaarin:

Kyyneleihin sammuu hänen laulunsa.—

Mutta valtiatar linnahansa astuu:

Rakennetaan juhlallinen atria,

Tyhjennetään toivon kultahiset maljat,

Muistot unohduksen virtaan manataan.

Toki synkeänä miettii Atalantta,

Juhla hiljaisena jymisee.

Päivät nousee, päivät laskee. Kuni ennen

Atalantan kartanossa eletään,

Taasen työ ja toimi hedelmänsä tuovat;

Ihanina loistaa vilja-vainiot.

Kuni ennen moni kovan onnen lapsi

Läpi linnan väljän portin käy,

Mikä nälkäsenä tullen, mikä taasen

Ravittuna, puettuna poistuen.—

Ei tok' valkeutta mennehitten päiväin,

Elämällä muotoo entisyyden ei;

Sillon valtiatar aurinkona antoi

Kaikkialle iloa ja lämmintä.

Antaapa tok' impi anovalle aina,

Mutta kylmä oli katse antajan.

Eipä lemmekkäästi millonkana enään

Pienoista hän sylihinsä viettele.

Ja mi ennen hekumansa korkein täällä?

Povellansa syleilyksen ahdistus,

Koska lohdutti hän kärsimyksen lasta.—

Ja mi ennen hälle ilon hetken toi,

Semä kaikki hältä pannahan nyt pantu.

Laulun äänen vaikenemaan käski hän,

Vaikenemaan kultakanteleitten kielet;

Jaahailevaa jutteloa tarinan

Ethän enään kuullut iltavalkealla;

Siitä Kaarin murheisena huokailee.—

Huokaileevat naiset kyynelkosteil silmil,

Suruansa näyttäen, tok' ainiaan

Yksinänsä Atalantta käyskeleevi,

Millon aikaellen tunturilla tuol,

Siellä seisten, kauvan-aatteleva neito.

Vieriessä vuosien ei muutu muoto

Linnan immen vakavan, ei ikäväns

Yksinäisyydessä yhä oljennella,

Vaeltella, mietiskellen viipyä.

Millon niituilla hän käyskeleevi, millon

Virran partahilla. Mutta vuorilla

Useammin toki seisovan hän nähdään,

Mykkä naisen-kuva, jalo, kelmeä.

Tuollon astuupa hän ylös korkehimman

Alpin tutkaimelle, pilvein äärihin,

Jossa myrskyt pauhaa.—Katso, luoteisesta

Myrsky jymisevä pieksee, neitonen

Vaaleana väikkyy sumukierroksissa,

Kosteassa yössä pilvi-aaltojen.

Tuonne tänne vallan temmoileevi aalto,

Mutta jäykkänä ain seisoo neitonen;

Kiharansa mustat lainehilla loiskii.

Toki välkähtäävi päivän valkeus

Hattarien lomasta, ja mailma aava

Väikkyy neidon silmäin alla pyörtäen.—

Mutta kiljunalla luodetuuli pieksee

Haamua, mi tyyneheenä seisoo ain;

Kiharansa tuulen siivil loiskii,

Kunnes taasen aalto pilven, kostea,

Hämärässä kiharia pyörittelee.—

Mutta usein toki taivas selkeä

Hänen kiireellään ja ympärillään päilyy,

Koska ilmakerroksissa eeterin

Viipyy nainen. Mutta mitä kiehtoo silmä

Vuorilt katsahtajan väsymättömän?

Mitä mietiskelee yksinäisen sielu

Sinertävän leimauksen kartanos?

Tahtooko hän elämämme arvoitusta

Käsittää ja täällä korkeimman

Viisauden löytää? Tahi etsiiko hän

Nähdäksensä kangastusta lemmen maast,

Jossa ystävä ei ystäväänsä heitä?

Tuot ei kenkään tiennyt. Yhä palasi

Retkiltänsä mykkänä hän kammioonsa,

Eikä hymyn ainohisen liehettä

Täällä vienoiselle lapsellekan suonut.

Niin hän alat valtijana synkeänä

Vitkon vieriessä vuosikymmenen

Haaveksien käyskeli. Ja koitti päivä,

Jona Atalantan elon aamuinen

Kerran täällä nousi. Hänen synnyinpäiväns,

Vuodel tällä sabathina pyhänä,

Taasen koitti keväpukimessaan, kaunis.

Kaunis oli päivä, mutta ilta oil

Vielä kaunihimpa, ilta juhlantyyni.

Tullessa tän illan, taasen neitonen,

Yksinänsä, iltakelmeänä

Kohden harjannetta riensi. Ylemmäks,

Aina ylemmäks hän ehti, joutui eteen

Hälle viimein jalaviston hämärä.

Sisäänpä hän astui hämäräiseen yöhön;

Toki lumikukkasien valkeus

Tuolle yölle päivän ihmeellisen antoi.

Mutta kenen löysi neito lehdon yössä?

Metsä-impisenkö? Katso, pieni Kaarin

Yksin istuu kukkasien kinokses,

Seppeliä siteleevi ihanaista

Atalantan kiharien kaunisteeks,

Linnan emännälle päivän kunnioiksi.

Siinä vilauksen viipyi kulkija,

Kukkassiteljälle sanahisen lausui,

Mutta kauvemmas hän taasen yleni.

Jopa harjanteella tuolla neito seisoi,

Katseli hän ehtoa Helvetian,

Joka ihanana ihmeellisen loisti

Alasvaipuessa alppein auringon,

Rauetessa pyhän juhlapäivän.

Taasen tuolla etähällä itäises

Kiilto lumitunturien tutkaimilta,

Joiden säikkä ilman liepeen reunastaa,

Levi taivahalle, sädekiilto ankar;

Ja he korkeuden luhtiin kohosit,

Kukkulat, kuin pyhät immet valkeis vaatteis,

Tuliloisteheessa monen kynttilän.

Mutta alahalta vainiot ja virrat

Kajastivat tuntureille vastahan,

Myhäellen armiaast, ja virran purjeet

Pyhäs kajasteessa vitkon retkeilit,

Kauka-vuorilt kaikuessa paimenien torven.

Kaikki lemmen kuva. Kuvan ankaran

Näki tämän allaan Atalantta jalo,

Näki hän, ja poski vaalee kuumeni.

Mutta käärittihin maa ja taivas

Ruskoon riutuvaan, ja seisoit kukkulat,

Metsät, virran venheet kuni kultavaatteis

Hiljaisessa hetkes ilta-hämärän.

Kaikui toki halki ihmeellisen illan

Kaukahalta tunturien torvi ain,

Kaikui häntä vastaan tornin-kellon ääni

Sälähtäen laaksost. Äänen ankaran

Kuuli tämän allaan Atalantta jalo,

Kuuli hän, ja povi tulta löi;

Tunsi halun polttavan kuin sulkemahaan

Sylihinsä mailman kaiken, lausumaan

Helleyden kieltä, jossa mykkänä hän

Käynyt oli kauvan. Aikaan menneesen

Katsahti hän kuni kamalahaan juopaan,

Koska, rinta levotonna huokuen,

Iltana hän seisoi katumuksen vuorel.

Vielä toki tahtoi neito hillitä

Kapinan, mi sydämmessä riehui, tuima.

Mutta kuuluipa nyt ääni muinoinen

Jalaviston hämärästä helähdellen,

Koska lauloi siellä Kaarin lempeä,

Lauloi ihanasti, metsä tumma kaikui.

Kaarin, ettäs rikkomahaan rohkenit

Kieltoo kovaa, korottamaan heljän äänes,

Koska lähellä hän seisoi, kieltäjä.

Mutta vapaastihan korotit sä äänes

Laulamahaan kaipauksen joutsenest,

Joka merel aaval harhaeli kauvan,

Toki löysi viimein kukkassaariston.

Vilkkahaana Atalantan korvaan

Laulun hopeainen virta kiirehti

Ylös vuoren selkämälle. Hurja myrsky

Nousi hänen povehensa paisuvaan,

Korkealle karkelivat syämmen laineet.

Mutta siinä seisten, käsi otsalla,

Koska mustenivat hälle maa ja taivas,

Huusi linnan neito: »Kaarin, lapseni!»

Kertoen hän huusi, ei tok' Kaarin kuullut,

Vaan hän lauloi joutsenesta saaristos.

Mutta läksi heti alas harjanneelta

Juoksemaan hän kohden äänen kaikunaa.

Tuimasti hän juoksi, lensi, vaihka tanner

Pyörsi hänen silmissänsä pimeten.

Riensi hän, ja äkisti nyt maahan kaatui,

Koska hurmeen ulos suustaan syöksi hän

Kultapilvenä, ja punattihin kentäs;

Siinä hetken huokuen hän huovahti,

Riensi taasen kohden armahinta ääntä.

Kerran toki seisahtaa hän, nojaten

Vasten röystehistä pallasta ja huutaa

Alas kohden jalaviston lehtoa,

Huutaa äänel leppeästi kaikuvalla,

Pientä laulajata luokseen kutsuen:

»Tule, Kaarin, minä syleillä sua tahdon,

Tule kiirehesti, lapsi kaunoinen!»

Kertoen hän huusi, ei tok' Kaarin kuullut,

Vaan hän lauloi joutsenesta saaristos.—

Tuosta taasen Atalantta, linnan impi,

Lumikelmeänä samosi

Kohden lehtoa, ja lehdon ennätti hän

Kukkasvuotehelle alasvaipuen

Äänetönnä. Mutta avettuhuun helmaan

Luokseen viittasi hän vienon laulajan,

Viittasi hän, katsoi puoleen lemmekkäästi.

Sillon Kaarin heti ylös karkasi

Kiljahtaen tanterelta, seppel kädes,

Kiljahtaen, huomatessaan korkean

Emäntänsä aaveheena lehdon yössä

Hälle helmans aukasevan mykkänä.

Mutta riensi Kaarin ihanaiseen helmaan,

Kuni houreessa hän alasraukeni;

Atalantta hänen sylihinsä sulki,

Hänen huulillensa painoi suutelman

Pyhän, lemmen tulta täys, ja katsahti hän

Vielä kerran häntä kohtaan suloisest.

Siitä kallistui hän lehdon kukkaskohtuun

Kylmänä, kun sielu ruumiin kammion

Heitti ainiaaks. Mut vielä kuolemassa

Atalantta vienoistansa syleili,

Armahinta laulajaa, mi häiriössä

Lemmen hekuman ja kammon huovahti.

Hetki vieri; viimein Kaarin, aina helmois

Kuolleen emäntänsä, päänsä kohotti

Ylös rinnoilt kylmiltä kuin jää. Hän katsoi

Hämmästyen kohden naista kalveaa,

Katsoi ympärilleen kuni lapsi villi.

Ei tok' pyrkinyt hän kuolon kahleista,

Ei, vaan hekumalla hurjalla hän viipyi

Tämän helman ihanassa kylmyydes.—

Makasihan maassa lumikukkaskranssi,

Senpä sieppasi hän kätehensä tuskal,

Sillä seppelöitsi Atalantan kiireen;

Ja hän synkeästi hymyili.

Siitä kiharistaan kourin temmasi hän,

Koska, tuijottaen taivaan kumohon,

Lauloi kimmeästi vaikertavan laulun,

Laulu vaikertava linnan ennätti.

Linnassapa asujaamet arvelemaan,

Miksi laulu hurja, ihmeen murheinen

Ilman ääris temmelteli kiljunalla,

Millon riutuvana, millon ärjyen.

Arvelit he, taasen kuultelit he tarkoin

Ympärillä korkeuden luhtia

Aina kajahteli sama murheen ääni.

Sillon vuoren kaltaa ylös kulkemaan

Linnan kansa kiirehti; ja lehdon suojas

Kukkasvaipal valkealla löyttihin

Yhteenliitettyinä kuolon, vimman vieraat.

OLI MULLA KULTA KAUNOINEN

Oli mulla kulta kaunoinen

Ja ilonen kuin aamu;

Eikä muistostani koskaan men

Se tyyni taivaanhaamu.

Viel kuolon maassakin mun korvissani kaikuu

Äänensä lempeä.

Kuni kannel länsituules soi,

Niin ääni kauniin immen,

Unet ihmeelliset mulle toi

Se heljä ääni lemmen,

Sen kuulen vielä muiston mennehestä mailmast,

Riutuen kuulen sen.

Hetken Paimelasta muistan ain,

Kun pilvi synkee pauhas,

Pian päivä toki voiton sai

Ja heljän helmans aukas

Ja Pohjannummen niitult himmeältä kuului

Impeni huuhellus.

Muistelenpa hetkee ankaraa—

Oi muisto pyhä aina!—

Tuol Kauniaisten ahoilla

Ma seisoin sunnuntaina,

Ja kaukahaalla huokailivat torninkellot—

Kultani kuollut oil.

Impi kuoli, lausui kuoltessaan:

Pois taivaan maahan lähden.

Murheemm' riensi kyynelvirtahaan

Tuon taivaan-immen tähden,

Mut taivaan murhe kyyneleistä leimahteli,

Polttaen autuaast.

KONTIOLAN KASKI

Jylhä kuusisalo kaskeksi on kaattu

Pohjarintehelle Kontiolan vuoren,

Jossa, ennen lankeemista talven lumen,

Moni kirves läimähteli päivää monta

Kouras monen urosen, ja metsä kaatui.

Korkea on vuori: kauvas kaikkialle

Silmäs kantaa seistessäsi harjanneella;

Taasen astellessas kallioista tietä

Mäikyy jalkais alla, kumahtelee kuuset,

Kumahtelee, kamahtelee, korpi kaikuu.

Melkonen on kaski: tuhat askeletta

On sen pituus ilmast itäisestä länteen,

Levyys seittemän ja sata päiväst pohjaan.

Ja sen risurytö ruskea ja runsas,

Kuivattama kesäpäiväin kirkkaan poudan,

Peittää kallistuvan rinteen, peittää monta

Karhunkontoa ja surenluolaa monta.

Mutta kasken partahalta vuoren juureen

Mäel kaatuvalla seisoo vielä metsää,

Kuusistoa, armahtamaa kirveen terän,

Seisoo kuni partahinen sankarlauma

Alaskatsahdellen tappotantereesen,

Jossa joukko veljeksiä, uneksuen

Kuolon unta, maahan kaadettuna makaa.

———————-

———————-

Niinpä neito, mutta sanoi taasen poika:

»Siellä talo, jonka pirtis laakeassa,

Jonka aittamäel käyskelet sä kerran

Tommin emäntänä, kiltist askartellen.

Siellä talo kaltevilla pelloillansa,

Nurmillansa heinäsillä, joilla kerran

Tommi isäntänä kylvelee ja niittää

Päivän helottaissa, mutta illan tulles

Käyskelee taas oman emäntänsä luoksi.»

Niin hän lausui, mutta myhäellen neito

Yhä katsahteli koillisehen kauvas,

Huuliltansa kuului toki sanat:

»Kontiolan päivä, voiton, lemmen päivä,

Pysy pyhänä mun muistossani aina!»

Tuohon uljas Tommi, otsal riemun loiste:

»Pysy muistossani, sinä päivä jalo!

Keltä sain mä käsivarsihiini voiman,

Työhön, toimeen uuden voiman? Ken mun silmäin

Kirkasti? Se impi, joka kuusen juurel

Tuolla seisoi hämärässä kultaisessa

Vuodattaen korvihiini taivaan kieltä.

Sinua mä kiitän, ihanainen impi!»

Mutta neito, kauvas katsahdellen aina,

Taasen haasteleevi äänel vakavalla:

»Ken soi mulle mahdin lausumahaan kieltä,

Joka uuden väen, voiman sulle antoi?

Korkeuden henki, rauhan tyyni henki.

Mutta ken mun ylös katsahtamaan nosti

Kohden taivahitten vainioita?

Kasken juhlaisesti lainehtiva liekki,

Joka aaltoeli pilvein tanterilla.

Teitä minä kiitän, Kontiolan loimot!

Yli kaiken toki häntä minä kiitän,

Valtiasta tulen riehuvan ja myrskyn.»

Niinpä haastelit he onnen kalliolla

Aurinkoisen ehtiessä lännen rantaan.

LYHYET KERTOMUKSET

KOTO JA KAHLEET

Metsässä eräällä kivisellä aholla seisoo pieni uudistalo. Sen eteläisellä puolella näemme somalla, päivänkaltevalla rinteellä vihannot pellot, peltoen alla niityt; mutta pohjoisessa kohoo ylös korkea, harmaa vuori, jonka harjulla seisoo muutama matala ja kuihtuva mänty.

On kaunis sunnuntai-ilta kesäkuussa. Heleästi paistaa aurinko länsitaivaan jyrkältä, lähestyen metsien reunaa. Vuorella näemme kaksi miestä. He ovat isä, joka tämän uudistalon jylhästä korvesta rakensi, ja poikansa, joka parhaillaan hallitsi isäntänä samassa talossa. Hauskalla, iloisella silmällä katselevat he luontoa, joka heidän jalkaensa alla näytäiksen kesän täydessä puvussa. Me kuullelkaamme heidän kansapuhettansa.

Sanoi isä: »Poikani, sinä olet onnellinen; raitis on ruumiis ja mieles; on sinulla nuori, rakastettava vaimo, jonka par'aikaa näen astelevan kotoansa kohden tuolla niitulla, ja isä olet sinä terveelle, korealle lapselle. Ja mitä vielä? Vapaana asut sinä omalla turpeellas, jonka kamaralta sua kenkään ei karkoita pois. Ja katsos kuinka niityt ovat mehuisat ja mikä muhkea oras tänäkin kesänä lainehtii pellollas. Poikani, huomaitse onnes».

»Siihen tyydyn, isäni; mutta huikeammin, suruttomammin tässä elettäis, jos tuo naapuritalo tuolla, Raiskio, joka kohta myydään, joutuisi alleni myös, liittyisi yhteen kototaloni kanssa. Aatos, että joutuu se kohta jonkun toisen omaksi, vie minulta usein öitten unen.» Niin lausui nuori, uljas isäntä Eerikki vanhalle isällensä.

»Näenpä ettes vielä voi arvata rauhallisen onnes kalleutta. Mutta enpä sitä ihmettele. Ethän ole vielä nähnyt tuhon mustaa, hirmuista peräseinää; raatamista raskasta olet tosin koettaa saanut ja siinä kestänyt; mutta käärittynä helmahan onnettomuuden et ole vielä oljennellut, ja siitä sun korkeus varjelkoon.»

»Kuitenkin onneeni tydyn, sen sanoin; siinä, missä oli kylliksi teille, olkoon minulle myös ja kaikelle perheelleni.»

»Hyvä! Mutta muista, huomenna sun tulee lähteä kaupunkiin; sentähden nyt rientäkämme varustamaan kuorma.»

Niin haasteli isä ja poika kesä-illan liepeässä ilmassa vuorella ja riensit he viimein toimiinsa alas. Kotiin asteli myös pitkin pellon viheriäistä pientaretta Eerikin vaimo, nuori, keltatukkainen, lempeä nainen; syvä tyyneys ja vakuus asui hänen otsallansa. Riensi häntä vastaan eräs nuori tyttö, kantaen sylissänsä pientä, riepasta lasta, Eerikin ja hänen vaimonsa ensimmäinen rakkauden hedelmä. Rinnoillensa äiti lapsensa otti, istui tuuhean tuomen juurelle talon viheriällä pihalla, säteilevällä katsannolla povensa hän paljasti, ja pienoinen nautti ihanata ravintoonsa. Siinä istui onnellinen äiti, koska karja kujalla kotiin lähestyi ammuen ja kelloen kilinällä; ja kodon portilla seisoi nyt myös isä ja poikansa Eerikki. Vaimo, lapsi povella, tuomen juurelta ruohosella kedolla tervehti miestänsä iloisella myhäilyksellä, ja samoin vastasi häntä mies. Hellästi he rakastit toinentoistansa.

Uljaasti valmistavat nyt kaupunkikuormaa isä ja poika. Siinä kirveet paukahtelee ja köysiä kiivaasti jännitellään. Mutta talon lehditetyssä tuvassa nuori emäntä palvelijansa kanssa perheelle ehtoollista rakentaa ja evästä hänelle, jonka huomenna on matkalle lähteminen.

Honkasen, valkean pöydän ääressä istuvat viimein talon asujaimet kaikki, ja koska atria on päätetty, rientää he unen lepoon. Rauha ihana vallitsee sekä sisällä huoneessa että ulkona tyyneenä kesäkuun yönä.

Kaupunkiin Eerikki matkusti, kauppansa onnistui, ja viimein joutui hän seuraan iloisten kumppanien, joiden kanssa näemme hänen lopulta istuvan korttipöydän ääressä. Joukossa löytyi myös eräs petollinen pelaaja, tarkoittaen tässäkin tilaisuudessa harjoitella konstiansa. Kurjat kohtalot ja pahuus oli painanut inhoittavan kuvasimensa hänen kasvoillens'. Mutta luulipa toki olennossansa näkyvän jotain, joka osoitti, ettei vielä kaikki siemenet johonki parempaan olisi menehtyneet hänen povestansa. Toki, nyt harjoitteli hän kavaluuden ammattiinsa, ja Eerikki, huomaten hänen petoksensa, tulistui, rynkäsi hänen päällensä kuin kotka, ja ankaran muistutuksen sai pettäjä hänen kädestänsä.

Hetki kului. Petollinen pelaaja ilmoitti kadottaneensa kellonsa; yleinen katselmus pidettiin ja se kaivattu kappale löydettiin viimein Eerikin taskusta. Kaikki seurassa katsahtelit kauvan hämmästyen hänen päällensä. Hän itse kamastui, hän kauhistui, eikä tainnut moneen aikaan sanaakaan lausua. Viimein hän vimmoissansa vannoili ja sadatteli taivaan nimessä ei tietävänsä, kuinka kello on joutunut taskuunsa. Tämä ei auttanut. Hän vangittiin, johdatettiin linnaan, ja jääkylmä väristys karsei hänen ruumistansa, koska eteensä avattiin vankihuoneen musta, hirmuinen rauta-ovi. Pian istui hän kahleet jaloissa lavallansa, ja epäilyksen hurmiossa viehkeilivät hänen aatoksensa, jossa tilassa hän viimein kallistui alas ja nukkui. Mutta hirveämpä vielä tätä oli heräämisensä yöllä. Kylmät kahleet, akkunan paksut kalterit, lujasti teljetty ovi ja huoneessa haudan pimeys ja äänettömyys; kaikki tämä synnytti sielussansa äärettömän kauhistuksen. Hän muisteli kotoansa kivisellä aholla yläpuolella vihantoja peltoja ja korkean vuoren alla. Hän muisteli kaunista, lempeätä vaimoonsa, pientä lastansa ja vanhaa hurskasta isäänsä, ja koskena juoksit kyyneleet poskillensa. Hirmuinen kohtalo, olla syntynyt, kasvanut ja miehistynyt metsäsessä majassa keskellä hymyvää luontoa, parissa luonnonlasten lämpysten sydänten, ja äkisti tulla syöstyksi kylmien kivimuurien sisään ja vielä kylmempien vankivartiain huomaan! Tämä oli Eerikin kohtalo nyt.

Kauhea oli myös hetki, koska Eerikin onnettomuus tuli tiedoksi hänen kotonansa. Se oli käsimuserrusten, valituksen ja itkun hetki. Liikkumatta toki istui vanha isä pöydän päässä; mutta kosteat silmänsä ja huultensa vapiseminen näytti, kuinka vallattomasti sielunsa temmelsi. Mutta tuska perin valloitti hänen nuoren miniänsä, joka kiljui sydämmensä ahdistuksessa, tempoili koreata, keltaista tukkaansa, viskellen itseänsä sinnen tännen, ja hänen silmissänsä synkeä himeys peitti päivän valon. Viimein huomasi hän pienen, korean lapsensa; hänen sieppasi hän syliinsä, likisti sen vasten rintaansa, ja niin asettui vähitellen hänen sielunsa myrskyvä vimma ja sijan sai kyynelten helmivirta.

Monta päivää uudistalon tuvasta huokauksia kuultiin ja itkusta raukenevia katsantoja nähtiin; mutta viimein vallitsi toki huoneessa hiljainen, äänetön murhe. Kaukainen, riutuva toivon liekki loisti tämän talon asujainten silmistä, sen toivon, jonka esine on hautamme toisella puolella. Onnellinen hän, joka päänsä taitaa painaa ijankaikkisen isän helmaan; hän viimein kaikki kantaa voi.

Kulunut on kaksi viikkoa. Kohdataksensa vangittua miestänsä on talon nuori emäntä kulkenut kaupungissa, mutta eipä laskettu heitä suullisesti toinentoistansa kohtelemaan. Sanomattoman murheellisella mielellä lähti jälleen kotihinsa vaimo; mutta lähdettyänsä saattoipa toki vankivartia Eerikille melkoisen nytyllisen ruoka-aineita, jotka laittanut oli oman vaimonsa hellä käsi.

On heinäkuun ilta. Eerikki, syventyneenä aatoksiin, istuu hämärtyvän vankihuoneen lavalla. Huomenna on päivä, jona hänen tulee lähteä tutkintoon ja kuulla tuomionsa. Hän uumoili kellon joutuneen taskuunsa toisen miehen käden kautta, ja hänen sydäntänsä leikkeli, tietäessään olevansa mustimman petoksen saaliina. Aatos, olla syyttömästi pidettynä niin halpana pahantekijänä kuin varas, taitamatta todistaa viattomuuttansa, se aatos puree ytimiin. Mutta Eerikkiä lohdutti kuitenkin tieto, olla viaton edessä kasvoen korkeuden Herran. Näissä mietteissä ja muistellessa armasta kotoansa kivisellä aholla, harmaan vuoren alla, istui mies, ja tehtyään iltarukouksensa, ja hartaammin kuin koskaan ennen, vaipui hän lopulta syvään uneen.

Uneksumisen siivillä kiiteli hänen mielensä ulkona vapaassa luonnossa. Hän näki taivaan reunalla kototienoonsa metsäin ihmeellisen hienoina väikkyvän hopeavalkeassa ilmassa; sinertävät virrat hän näki ja koskien kohinan kuuli, ja ihanalle tuntui hänelle unensa. Metsien sanomaton hienous ja hiilakkaisuus kirkkaassa ilmassa tunkesi armahimmalla hekumalla hänen sielunsa syvyyteen. Hän heräsi, loiskahti ylös sijaltansa, mutta—mikä vimma!—kahleet kalisit jaloissansa. Hänen silmänsä tuijotteli, hirmuisesti vääntyivät huulensa, ja, kiivaasti painaen kätensä vasten otsaansa, kallistui hän vuoteellensa takaisin. Siinä hetken maattuansa synkeimmässä mielenlaadussa, nousi hän taasen ylös, puki päällensä ja varusti itsensä tutkintoon.

Kuuluu vihdoin askeleita hämäräisestä käytävästä, rauta-ovi avataan ja sisään astuu vankivartia ja hänen seurassansa petollinen, kortinheittäjä kolkolla muodolla. Tästä kummastuu Eerikki ja vielä enemmin, koska vihamiehensä lankee polvilleen hänen jalkainsa juureen lausuen:

»Hellitä kahlees, mies; minun on vuoro niitä kantaa nyt. Sinä viaton olet, mutta minä täynnä petosta kuin perkele. Hellitä kahlees ja anna ne minulle, minä huvikseni niitä kannan monen syntini sovinnoksi».

»Mitä tahdot? Selitä!» lausui Eerikki.

»Kuule tunnustukseni: minä itse saatoin taskuus kellon, kostaakseni sinua. Viaton olet sinä. Ja nyt, kiroo minua, jo ennen kirottua. Sinä viaton olet».

Vankivartia sanoi: »Sen on hän asianomaisille jo ilmoittanut vierasmiesten kuullessa. Sinä olet vapaa, ja minulla on käsky hellittää kahlees. Tänne tamppi ja väkivasara!»

Haasteli nyt Eerikki: »Siis astuu taivas helvettiin alas lausuen onnettomalle sielulle siellä: nyt on sovinnon ja riemun päivä, tule helmahani; sillä kaikki on anteiksi annettu. Mitä olet tehnyt, mies!»

»Pimeyden työn».

»Mutta olenhan onnellinen nyt! Kohta on sylissäni ihana, armahin vaimoni, kohta isäni ja lapseni. Oi sä pienoinen!»

»Taivas, tyhjennä hänen päällensä koko autuutes sarvi!» sanoi syntejänsä katuva mies.

»Kohta mun vuorittaa kodon metsät ja peltoen heilimätuoksu.

Todellisuudessa nyt kaikki on yhtä ihanata kuin unessa menneenä yönä.

Se uni vapautta ennusti, se oli taivaan uni. Siis olet tunnustanut,

mies? Mikä pakoitti sun siihen?»

»Omantuntoni vaivat kauheat. Oi, viattomasti kärsinyt mies! taidatko vielä anteiksi antaa?»

»Kaikki, ja sydämmeni pohjasta. Olis mulla enemmin sulle annettavaa, niin antaisin. Toki, jääpä multa tänne jäljelle muutama leipä, vaimoni kädestä tullut—sinä lempeä iltatähti!—jää, multa muutama leipä jää; ne olkoot sun perintös.»

»Ne tarvitset itse eväänä tielläs.»

»Mua evääni kotona vartoo; älköön murenata ennen suuhuni tulko. Minä aamukarjan laitumelle kulkevan näen kujalla lähellä Keltaniemen niittua. Ota vastaan almuni, mies; täällä on ravinto joteskin tiukka. Ota vastaan, sen sulle sydämmestäni annan.»

»En löydä sanoja kiitokselleni sua kohtaan. Myös kiitän taivaan Herraa, joka silmäni avasi vielä näkemään kadottavaa pimeyttä, jossa oljentelin. Tule, rautakahle, sä ihana, viileä voide polttavalle omalletunnolleni!»

Niin haastelit he, ja koskipa tämä kohtaus vankivartianki sydäntä. Hän tehtävänsä teki, päästi kahleista viattoman miehen; ja niinkuin janoova peura rynkäsi Eerikki linnasta ulos. Mutta sen toisen, kurjan, jalkohin kilisevät raudat kiinnitettiin ja ryskinällä taasen teljettiin vankihuoneen raskas ovi.

Kuumasti paistaa puolpäivän aurinko. Pitkin santaista, tomuvaa tietä astelee kiivaasti Eerikki kotoansa kohden. Hän astelee lepäämättä, tuntematta yhtään väsymystä, ja ilon tulesta silmänsä liekehtii, koska liehtoo häntä vastaan kesän liepeä tuuli. Ilta lähestyy, vaeltajamme poikkee sisään erääseen majapaikkaan, jossa hän kohtaa kaksi nuoruuden ystävää ja kylänmiestä. Heillä oli jo tietona Eerikin onnellinen vapautuminen vankeudesta ja siis hänen viattomuutensa myös. Riemuten käyvät he tervehtimään kasvinkumppaniansa, tarjoten hänelle mikä oltta, mikä viinaa. Mutta Eerikki ei viipynyt; vaan, tyhjennettyään kaljatuoppinsa, läksi hän kiireesti taasen kulkemaan eteenpäin.

On yö. Pitkin sumuista kotoniittua käyskelee jo Eerikki; nyt astelee hän tiellä, joka johdattaa ylös taloon laihosarkoen välistä, ja kaikkialla vallitsee äänettömyys ja rauha; kuuluu ainoastaan ruisrääkän ääni viheriänkeltasen, hedelmöitsevän viljapellon ihanasta kätköstä. Nyt seisoo hän kotonsa ruohosella pihalla katsellen huoneita, puita ja kiviä ympärillänsä, jotka synnyinpaikan ihanassa piirissä katsahtelit niin tuttavasti, lempeästi häntä kohtaan. Nyt kuulee hän aitan alta hiljaisen murinan; se on hänen koiransa, joka toki pian tunsi isäntänsä eikä haukkumisellansa ehtinyt herättämään talonväkeä, vaan loiskiili Eerikin ympärillä vingahdellen ja liehakoiten vimmatusti. Mutta tuvan akkunan ääressä seisoo nyt Eerikki, katsahdellen äänetönnä huoneeseen, jossa kaikki makaavat sikeässä unessa. Peränurkan vuoteella näkee hän isänsä syvästi nukkuneena, toisella vuoteella vaimonsa, vaalea, äänetön ja lempeä kuin yöseen lilja, makaavan, lapsi käsivarrella. Hän ei tahdo heitä herättää; vaan huvittaapa häntä enemmin, viipyä vielä joku aika tietämättömyyden ihanassa hämärässä ja säästää kohtaamisen hetkeä. Kauvan katseli hän tätä rauhan kuvausta lakeassa tuvassa tyyneenä kesä-yönä. Viimein läksi hän iloisen koiransa kanssa katsomaan märehtivää karjaansa, joka lepäsi tarhan havusella sialla. Hän ei tainnut olla vähän naurahtamatta katsellessansa pientä, jukuripäätä sonnivaskaa, joka vakailla, totisilla silmillä tuijotteli hänen päällensä ja, ravistaen päätänsä ja puhaltaen, viimein pakeni ometanvajan verhoon, josta kuului pääsköspariskuntain kirahteleva ääni korkeilta vuoteiltansa katto-ortten kyljissä. Tästä taasen astui öinen vaeltajamme harjulle sen korkean vuoren, joka, niinkuin tiedämme, seisoo talon pohjoisella puolella. Istui hän erään männyn juurelle vuoren kiireellä katsahdellen kaukaisiin ääriin, ja hänen aatoksensa käyskeli hiljaisessa hekumassa. Mutta tämä rauhallisesti lepäävä luonto ympärillänsä vaivutti viimein myös hänen Unosen hienoon helmaan.

Aamu koittaa. Levoltansa nousevat talon asukkaat, käyvät kukin askareihinsa, ihmetellen miksi heidän koiransa tänä aamuna niin tavattoman vilkkaana leiskuilee ja häntäänsä viskelee.

Kuuluu nyt kujalta kova rattaan tärinä ja korkea meteli. Ne kaksi kaupungista matkustavaa, jotka Eerikki kohtasi majapaikassa, ovat päättäneet tulla viettämään vapautetun vangin riemupäivää hänen kotonansa, ja, joteskin päissään, ajavat he nyt pihalle, huutaen: »Eerikki! Missä on Eerikki?» Käy heitä vastaan Eerikin vaimo katsahdellen heidän päällensä kummastuen, ja koska he taasen uudistavat kysymyksensä, lausuu hän:

»Miksi tämä pilkanteko teiltä? Miksi etsitte täältä häntä, jonka tiedätte istuvan kahleissa, te tunnottomat miehet?»

»Vaimo, kiitä Jumalaa, ettäs valehtelet nyt. Kahleet ja vankeuden on hän jättänyt kuin mato kuorensa. Vapaa on poika, vapaa kuin sorsa valtameren pinnalla, kuin pääsky ilmassa. Eikö ole hän jo kotona?»

»Korkeuden Jumala! Puhutko totta, mies, vai mielitkö laskea hirmuista leikkiä?»

»Jos en puhu totta, niin tulkoon käpy suuhuni kuin naudan suuhun. Mutta totuutta ilmoitan, ja sentähden olkoon suuni vapaa kuin rihtätappavan härjän. Jumala, suo minulle nyt Bileamin aasin puheen-voima, ja ravistelsinpa tässä selkämunia aamuhetkellä! Jaa, sinä Eerikin kaunis kukkanen, hänen valkea vuohensilmänsä, nyt kiiltäköön poskellas iloinen aamukaste. Ilosta itken minäkin ja rakas toverini tuossa myös. Jaa, vapaa on miehes. Viattomasti heitettiin hän pimeään torniin, mutta viattomuutensa tuli ilmi, ja nyt astelevat töppösensä kotoa kohden, sen tiedämme. Peijakas! jos ei hän nyt etsi itsellensä rautarahaa, niin saapa hän minulta aikalailla korvallensa. Kauppa oli alusta huono, mutta päättyi hyvin, ja sentähden tyhjennämme tänäpän oivalliset harjakannut. Mutta koira vieköön! istuupa poika nukuksissa männyn juurella tuolla vuoren harjulla.»

Vuorelle katsahti vaimo, näki siellä miehensä aamun hohtavassa paisteessa. Nyt, likistäen rintaansa kädellään ja nojaten itsiänsä vasten tuoksuvan tuomen rankaa, lausui hän: »Tukehtuuhan sydämmeni, mutta ihanasti. Oi minua katalaa naista, missä murheen synkeässä yössä olen käyskennellyt! Mutta pimeys siirtyy pois ja suljettu povi lievimään pääsee taas. Oi minua kurjaa, oi minua onnellista! Hän sydämmeni valkeus oli, ja nyt on hän tullut kuin aamun siivillä».—Niin hän haasteli ihanassa häiriössä; mutta äkisti jätti hän pihan, kiirehti ylös vuorelle kuin keväinen, hurja kilo. Siellä jo seisoi vanha isä ilon loistavilla silmillä katsellen uneksuvaa poikaansa. Hetken katselit he molemmat häntä äänettöminä, vaivuit sitten polvillensa hänen viereensä, ja kätensä laski vaimo miehensä olalle, kätensä laski isä poikansa toiselle olalle, ja ihana, juhlallinen aamuvirsi kaikui heidän huuliltansa. Uneksuvan korviin kuului laulu, ensisteen niinkuin hiljainen soitto etäisistä tienoista; viimein kuului se kovemmin ja herätti lopulta miehen. Muutama silmänrävähdys tuijotteli hänen katsantonsa; mutta pian oli hän täydessä huomiossa, istui liikkumatta virren loppuun asti, silmänsä teroittaen korkuuteen päin. Kahtena kirkkaana lähteenä, joiden pohjalla säteilee auringon kuva, loistit vapautetun vangin silmäkuopat, täytettyinä kyynelten hopealla. Kyynelissä viruivat myös isän ja nuoren naisen posket, mutta lempeästi helisi laulu ja vastauksen antoi aamumetsän kaiku. Virsi päättyi ja kiivaasti syleilit toinentoistansa mies ja vaimo, poika ja isä, ja astuit viimein vuorelta alas.

Mutta ne kaksi matkustajaa olit makeasti nukkuneet viheriälle pihalle, päät rakkaasti yhdessä. Väsyneet saivat levätä rauhassa; mutta iloiseen tupaan astui onnellinen seura. Ja katoisiko koskaan heidän muistostansa tämä aamuhetki?

Kuningas päähänsä painakoon voiman loistavan kruunun, konstiniekka laakeriseppelen ohauksiensa ympär, ja sodan-päämies voittakoon suurimman tappelon sodan tanterella, ja kenkään heistä ei kuitenkaan pidä tunteman iloa niin ihanata kuin asujaimet uudistalon avarassa tuvassa tänä aamuna. Pöydän päässä istui isä, lukien vanhasta virsikirjastansa »kiitosta matkan päätettyä»; loimottavan tulisijan vaiheilla nuori miniänsä rakenteli murkinaa perheellensä, usein katsahdellen ihmeellisellä hymyllä miestänsä kohden, joka, pieni lapsi sylissä ja hartaasti kuullellen isänsä lukua, istui akkunan ääressä, jonka kultanen kuva kimmelsi puhtaalla laattialla. Myös talon uskollinen koira näkyi ottavan osaa yleisestä ilosta. Liehutellen häntäänsä kävi hän milloin yhden, milloin toisen luoksi, katsellen heitä leimuvilla silmäniskuilla.

(1852-55)

ERIIKA

Etäällä kylästä, synkeen metsän takana, seisoo ahon rinteellä Muistolan talo; rikas ja kaikilta kiitetty, erinomaittain köyhiltä, joiden turva ja suoja se aina oli. Harvoin meni tässä päivä ilman osoittamista armotyön.

Tämä talo on kaunis päältänähden. Sen valkeet akkuna-pielet lainaavat sille lempeyden muodon. Sen ympäri seisoo kymmenen pihlajaa, »muistuttaen lain kymmentä käskyä», niinkuin tämän talon esi-isä sanoi, koska hän istutti nämät puut iki kauneudeksi talollensa.—Tästä muutama kivenviskaus pohjaan päin, seisoo vuori, jonka harjun seppelöitsee ryhevä mäntymetsä. Katsellessa tätä metsää, kuvaileevat sen puut monta eriskummallista kuvaa taivaan kannelle: Tuossa äiti lapsi helmassa seisoo; povi paljastettu ja pohjatuulessa liehuu kaula-liina. Piskuansa katselee hän nauru-suin, raviten sitä rinnan mannalla. Tuossa kaksi mäntyä niinkuin kaksi syleilevää ystävää. Tuossa kannustaa ratsastaja orhiansa, joka vimmassa loiskii. Siinä on sankarimme satoja vuosia osoitellut uro-töitänsä, miekka kourassa, sotien pilvi-peikkoja vastaan taivaan tantereilla. Korkein kaikista kuitenkin seisoo tuossa honka, niinkuin viisauden kuninkas, tyyni ja juhlallinen. Vielä näkyy tuolla vuoren jyrkällä yksi kuva; siinä kymärtynne ukko, sauva kourassa, haudan partaalla istuu. Autio ja tyhjä on hänen ympäristönsä, mutta hänen vieressänsä seisoo toivon enkeli, kuiskaen häntä korvaan ja viittaen kädellänsä itään päin.—Monta muuta muotoa näet siellä, aina kuinka mielit kuvastella. Mutta näin kuvasteli Muistolan ihana Eriika, talon ainoa tytär. Näin kuvasteli kesäöisiltä unetoin impi, katsellen luontoa salin akkunasta. Riutuva katsanto osoitti että hänen sielunsa havaitsi niinkuin jonkun kangastuksen tuntemattoman kaukaisuuden someudesta.—Kaunis hän oli, se laaksoen kaino impi: Tumperat hiukset reunastit hänen otsansa, joka kiilsi niinkuin pilvi päivä-paisteessa; ja silmät tämän otsan alla olit kuin rauhan kammiossa kaksi akkunaa; hänen suunsa hymäili niin armaasti kuin idän rannalla aamuruskon viiru, niin täynään ihastusta mutta myöskin osoittava jotain synkeyttä.—Hän oli vanhempainsa rakkaus ja ilo, monen nuorukaisen toivon koi ja köyhäen armahtava enkeli. Kirkkovieras joka sunnuntai, nähtiin hän arkioimina aina askareissa, autellen äitiänsä emännyksessä. Talosta aittaan, aitasta taloon asteli hän toimeljas ja vaiti, sekä ilta- että aamu-virkku.

Kaunis oli neitseen elämä, mutta kauniimpi vielä hänen kuolemansa, sillä varhain tuoni hänen temmai täältä. Ankaruus on täällä pysyväinen ainoastaan vähän aikaa.—Kerran koska hän heinä-niitulla haravoitteli päivän kuumuudessa, tunsi hän, illan joutuessa, voimansa raukevan ja käsivartensa raskauntuvan. Otsa poltti, veri suonissa kiehui ja korvissa kaikuit vaisut kelloen äänet. Nyt heitti hän heinät silleensä, pisti haravansa maahan ja lähti kotja päin; käsi otsalla kulki hän pitkin nummea illan ikävyydessä. Mihenkä hän katsoi tarjoi luonto synkeyttä vaan, sillä mieltä käänteli elon ilta. Tultuansa kotja, viskasi hän kiireesti liinan päästänsä, riensi vuoteen lepoon ja nukkui, nukkui, herävyi ja nukkui taas; rinta nousi ja vaipui, posket poltit ja hiki helminä otsalta juoksi. Neitsy, ennen aina vaiti ja harva-sanainen, haasteli nyt lakkaamati, hourien kiivaasti. »Mun äitini, mun armaani! hän sanoi, umpele nyt minulle uusi hame, valkaise ja kirkasta se pellon kauniilla kedolla, kirkkaaksi niinkuin aurinkon terä. Pois minun lähteä täytyy, sillä kellon äänen kutsuvan kuulen. Se sointo kaikuu niinkuin viita tuulessa, ilta-tuulessa kaukainen viita.» Niin juttui hän, mutta murhe taloon tuli; isä murehti, äiti synkeellä mielellä hametta umpeli tyttärellensä ja itki, itkit myöskin kaikki palveljat. Eriika, hän ei itkennyt, vaan teki ahkerasti työtä kuoloon päin: rinta nousi ja vaipui, posket poltit ja hiki helminä otsalta juoksi. Niin meni viisi kirkasta kesä-päivää, meni viisi yötä ihanaa ja koska kerran lähestyi lauvantai ja sen aurinko länteen kallistui, niin välähteli neitseen katsanto. Hän nousi ylöös vuoteeltansa, virutti kasvonsa, puetti päällensä hameen, jonka hänen äitinsä oli valmistannut, ja antoi piikoen palmikoita tumpuran tukkansa. Hänen poskensa loimotit niinkuin tulen liekki, ja niinkuin tuli oli hänen puheenpartensa. Hän sanoi nyt tytöllen, kuin oli hänen kasvokumppaninsa: »Sisareni! sido kranssi mulle. Armahaani, juokse Saaroniin ja poimi helmaasi kukkaisia sieltä. Saaronin kukkaisia tahdon minä, sillä niiden lempee viileys mun ohaukseni polton sammuttaman pitää.» Tyttö meni korkeella itkulla pellon pientäseelle noukkimaan kukkaisia kranssiksi sairaalle. Kransin kauniin toi hän Saaronista ja painoi sen kuolevaisen päähän. Niinkuin seppelöitty morsiain istui Eriika jälleen vuoteellensa nojaen itsensä vasten äitinsä rintaa. Siinä, kallistunneella päällä, hän väsynneenä ja uneljasna hiljaa huokutteli, eikä hänen muotonsa enään osoittannut taistellusta vaan rauhaa. Tuonen herra, kerran anastaen elon linnan, taukoi ampumasta nuoliansa ja salli että ne harvat ja voimattomat henkivartiat kuin vielä löytyi jäljellä elon karnisonista, lähdit vapaasti uloos linnastansa. Vaiti oli äiti, vaiti isä, vaiti olit kaikki, jotka ympäri seisoit. Äänettöminä katselit he Eriikaa, jonka henkitys heikeni ja huulet sinistyit.—

Nyt on Muistolassa liikuntoa, työtä sekä vanhoilla että nuorilla, teuhina ja kiire jokaisella henkellä, sillä se oli Eriikan peijais-aatto. Talosta aittaan, aitasta taloon pitkin polkua yli kauniin pihan juokseevat kylän neitseet vilppaina auttaina juhlan varustuksessa. Akat elo-tuassa toimitteleevat: mikä pesee, mikä oltta prykää ja mikä korstenilla keitossa pyörii. Emäntä itse, aina töissänsä tarkka, vehnaisia leipoo pöydän päässä ja silmäilee uloos vainiollen, koska tulleen vieraat kauka-kylistä. Perä-akkunasta päivä paistaa ja uuni loimottaen lämpii. Mutta sinisessä arkussansa Eriika lepää salin hiljaisuudessa, eikä kenkään hänen pyhää rauhaansa täällä hämmennä. Välistä toki käy hänen äitinsä tervehtimässä nurmelintuansa, katsomassa kelmeetä kalman vierasta. Asetellen hänen kranssiansa eli hänen pukuansa sovitellen, juttelee hän lapsensa kanssa:

»Levä rauhas kaunoiseni,

Kohta pääset tuonen-tupaan.

Siel on seinät sammaleiset,

Hieno hieta permanolla.

Eikos kelva lapsen maata,

Ilman kyljen kääntämätä

Olka-pään ojentamata.»

Niin hän, keskellä kiirettänsä, juttelee täällä tyttärensä kanssa; silittelee vielä hänen hiuksiansa ja rientää jälleen askareihinsa.

Ilta joutuu, vieraat lähestyyvät kauka-kylistä. Rattaat jyriseevät ja tomu tuoksuu kierteisellä tiellä. Talossa kiire karttuu, ovet moikaavat, meteli koirilla on ja hevoiset hirnuuvat. Mikä rientää vieraita vastaan, mikä lehtiä riistomaan ja mikä meijuja metsästä perään. Vieraita tuli, suru-vaatteissa kaikki, tuli sekä vanhoja että nuoria, niin ylhäistä kuin alhaista säätyä. Pihalla pienet tytöt, kroosi-kaulat, hyppeleevät illan hämärässä. Niin on Muistolassa liikuntoa, teuhina ja pauhu peijais-talossa. Mutta sinisessä arkussansa Eriika lepää salin hiljaisuudessa.

Yö nyt siivillänsä peittää maan, mutta suloiset on kesäyön siivet; hellästi, läpinäyttävinä väikkyyvät he laaksoissa pienien ruusuen päällä juotellen heitä kasteen hopea-helmillä. Peijais-talossa kaikki rauhassa lepäävät, rauha ihana ympäri sen tienoissa on; ei liiku pihlajoissa lehtikän. Tämän yön tyyneyden häiritsee ainoastaan koski, kohiseva kaukaalla, eli siikko ilmassa sinkoillen. Seiso vaiti ja katsele tätä luontoa, yön juhlallisessa muodossa. Välillä valkenee se pikaisesti ja pimenee sillä samalla; sillon leimahtaa lounaassa kalevan-tuli, leimahtaa ilman jyrinää. Mutta katso pohjaan, tonne ylös vuorellen, siellä näkyy jotain kummallista. Metsän tutkaimilia, pilvi-sialla istuu yksi neitseellinen haamu, kaunis ja komea kuin ruhtinnatar. Hän istuu äänetön ja alalleen, nojaa kyynäspäänsä pilven palloon ja katselee ales Muistolaan. Ja kuin lounaassa taivas tulta iskee, sillon hänen kasvonsa kirkastuu ja kaunis varjo silmä-kuoppiin jää. Eriikaa nämät kasvot muistuttaavat, mutta ihanemmat vielä kuin hänen. Seppeli hänen päässänsä on; se vissiin Saaronissa sidottiin, sillä senlaisia kukkaisia ei löydy muualla kuin sen niituilla. Hame hänellä on kimeltävän valkee kuin lumi, ja vyö kuin hänen rinnoiltansa käy on väristänsä niinkuin taivaan kaari. Hänen muotonsa on korkee vakuus, yhdistetty somalla hymäilyksellä, joka huulilla salaa leikittelee.

Vielä hän viipyy yhä katsellen lempiästi entistä kotoansa, läpi vaisun yön. Lempiästi häntä vastaan katseleevat jälleen kodon akkunat, läpi vaisun yön. Niin hän viivyttelee katselmuksessa, mutta suloista on sen viivytellä, ketä odottaa onni-autuus, kellä tietona on toivon maa.— Mutta, katso! Nyt hän katoikin, juuri vilauksessa niinkuin leimaus ja jätti Muistolan ainiaaksi.

(1859)

VUORIPEIKOT

Tarina Nurmijärveltä

(1864)

Ei kaukana Nurmijärven kirkolta, lähellä järveä, löytyy vuori, joka kutsutaan Korkeakallioksi. Tämä kuitenkaan ei ole korkeimpia vuoria; mutta länteenpäin loppuu se jyrkällä seinällä jossa nähdään kamoittavasti tuijottelevia luolia ja reikiä. Ylhäällä humisee tuuhea männistö, alhaalla on lakea niittu, jonka ylitse juoksee talvitie kirkolta Palojoen kylään.

Paitsi muutamia kummallisia jälkiä ja kaavoja, joita vuoren kamarassa löytyvän sanotaan, ei ole tällä juuri mitään ihmeteltäviä omaisuuksia, mutta tarina on sille antanut erityisen maineen.—Näin kertoillaan:

Muinoin, koska Nurmijärven rannalla ei vielä kirkkoa löytynyt, oleskeli tämän vuoren luolissa hirveitä peikkoja, rasitukseksi ja kamoksi kaikille. Muodostansa kerrotaan, että oli heillä ainoastaan yksi silmä; päälaelta, pitkin kyyryä niskaa selkään alas, juoksi pitkä harjas-rivi, ja miehustasta yläpuolelle polvea oli ihonsa pitkävillainen kuin vuohen. Työnsä olivat luonnollisesti pimeyden työt. Raivaten he öisiltä ympäri maata kuleksivat, vahingoittaen vilja-peltoja, varastellen kirkkoja ja saastutellen; ja ennen aamun koittoa riensivät he taasen kontohinsa Korkeakallion luoliin, tahi, jos kaukempana pesästänsä olivat, itsensä päiväksi kätköhin lymysivät koska eivät auringon valoa suvaita tainneet.

Näillä partioretkillään kulkeissansa varastivat he myöskin Tuusulan kirkosta kalkin ja vuorikotoihinsa veivät ankaran saaliin. Mutta tämä kansan tunteita loukkasi, että näin pyhä kalu ilkeitten peikkoin omaksi joutui; sillä olipa taikauskon aikakausi, ne ajat, koska Piispaa Roomassa (paavia) Jumalan maaherrana maan päällä kumarrettiin ja monta kappaletta, suinkin kirkollista, pyhänä pidettiin.

Asui tienoossa muuan sankari, hurskas ja rohkeamielinen, ja oli hänellä hevoinen kuuluisa vilkkaan juoksunsa tähden. Vasaman lentoon kiivas vauhtinsa verrattiin, koska ratsastajaansa hän sodassa vihamiestä kohden vei.—Uneksui sotilas kerran, että äkisti taivas eteensä avattiin ja enkelin hän näki, joka huusi hänelle: »ota hevoises, ratsasta Korkeakalliolle ja pyhä kalkki peikoilta saata pois», ja näin haasteltua katosi enkeli, taivas jyristen ummistui ja herätti uneksuvan miehen. Tästä unesta kummastui hän kovin, eikä tiennyt mitä aattelisi siitä; mutta kuitenkin, niin mietiskeli hän, oli tämä vaan tyhjä unennäkö.—Toki ilmestyi hänelle sama unelma seuraavanakin yönä ja eriskummaiseksi kävi miehen mieli. Jumalan ääneksi hän tätä arveli mutta kuinka taisi omin voimin hän vuoren luolista peikoilta kalkkia pelastaa? Niin tuumaili hän, eikä kyennyt vieläkään hankkeisiin, joihin häntä unissa käskettiin.—Tulipa kolmas yö, ja, ihmeellistä, aina sama uneksuminen koetteli häntä, ja sulki itsensä taivas nyt niin kovalla pauhinalla, että kauhistuen mies vuoteeltansa hyppäsi ylös. Ei epäillyt hän enään, vaan, kuinka hyvänsä käyköön, päätti täyttää korkeuden tahdon. Miekan vyöllensä hän vyötti, hevoisensa teräväksi kengitti, satuloitsi ja läksi ratsastamaan Korkeakalliota kohden, ja oli tämä jouluaamuna varhain, pilvet taivaan peittivät.

Ehdittyänsä peikkoin vuorilinnan, likeni sankari eräätä luolan suuta, astumatta toki alas hevoisensa selästä, huusi kovalla äänellä: »onko teillä mitään virvoitusta antaa harhailevalle ja väsyneelle matkamiehelle?» Tuotiinpa hänelle juotavata, mutta jotensakin kehnolla astialla, lehmänsorkassa hänelle joulua tarjottiin. »Niin huonosta astiasta en juoda taida. Eikö löydy teillä parempata?» sanoi hän ja tuotiinpa toisten, mutta eipä toki paljon paremmalla astialla, häränsarvella miehelle joulu-olutta tuotiin. Mutta haasteli rohkea sankari: »Enhän verisestä sarvesta juoda ilkee. Oi, ystävät! eikö parempata kannua joulu-aamuna teillä?» Peikko luolaansa takaisin kääntyi ja, hetken viivyttyään, palasi taasen, kädessään kiiltävä, hopeainen kalkki; tätäpä ratsastaja tarkoittanut oli. Kalkin hän vastaan otti, joka täynnä oli jotain valuvaa ainetta, ja arvasi hän hyvin, että olisi hän henkensä paikalla heittänyt, jos sitä huulillensa laskenut olis. Mutta vilauksessa hän kihisevän kuljun maljasta yli olkansa viskasi, kannusti hevoistansa, kiiti kuin leimaus pois ja pyhän astian myötänsä vei, ja riensi hän pitkin talvitietä Tuusulaa kohden. Mutta tästäpä kärhämä peikoille nousi, ja kiljuen läksivät he sankaria vainoomaan, maljaa häneltä takaisin saadaksensa ja kostaaksensa häntä kuolemalla.

Kahdenpuolen nyt koeteltiin jalkaen nopeutta. Ruuna vilkasi kuin siivillä varustettu noita-hevoinen; puut, kivet ja kannot sankarin silmissä ohitsemennessänsä yhteen sulivat vauhdin tuimuudesta. Mutta vinha oli myös peikkoin juoksu, aina likemmäs he joutuivat pakenevaa miestä, ja hirmuinen meteli ja pauhu oli, kauvas kaikui pimeä metsä heidän kirkunastansa.—Koska sankarimme lähes puoli penikulmaa näin ratsastanut oli ja ehtinyt mäen juuri likellä Palojoen kylää, niin eipä paljon enään puuttunut, etteivät saavuttaneet häntä peikot, ja kuolemata vartoi hän vaan. Mutta sillonpa äkisti eteensä aukeni taivas, ja enkelin, samoin kuin unissa, hän nähdä sai ja kuuli huudon: »aja ristikölle», ja tuli tämä ääni enkeliltä, joka kohta taasen pilvihin peittyi. Mutta, katsahtaen eteenpäin, huomasi uros mäen alla pellon, jossa vesivaot ristiin kynnetyt olivat, sitä kohden hän ratsasti, yksi loiskahdus ja ruuna ristikkö-saralla seisoi, ja tämä oli sankarin pelastus; sillä peikot he seisahtivat ulkopuolelle aitaa kuin olisi heitä kohdannut tulinen seinä. Hetken kiertelivät he ympäri peltoa, mutta koska päivä idässä siintämään rupesi, kiirehtivät he taasen kallioluoliinsa takaisin. Kiireesti ratsastajakin kirkkoa kohden tiensä jatkoi, koska havaitsi hän maljan sulaamiseen käyvän. Kuin tuulissa ja pilvissä hän eteenpäin ratsasti, ja koska ehti hän kirkon viimein, niin uljas ruunansa, vahdosta valkoinen, kaatui koskaan enään nousematta. Mutta kirkkoon, jossa parhailleen jumalanpalvelusta pidettiin, astui sotilas ja papille antoi kaikin, jonka syrjään pieni kolo oli jo sulamaan ehtinyt; mutta sulaminen seisahti ja jähtyi malja, koska pappi sen siunannut oli; ja korkealla äänellä seurakunta Jumalaa kiitti ja sankaria kunnioitti.

Todistukseksi, että näin on tapahtunut, kertoilevat vielä vanhat, heidän läsnä ollessansa nähneensä tämän kalkin syrjässä niinkuin sulanneen loven. Mutta vielä muistuttaa tapausta mäki, jonka harjulla sankari neuvon pelastukseen kuuli, ja pelto, joka hänen peikkoin kynsistä pelasti: mäki kutsutaan vielä Ristinmäeksi ja pelto siinä alla Ristinpelloksi.

Näin tapahtui maljan kanssa; mutta kauvan eleskelivät peikot vielä nimitetyn vuoren luolissa, ammattiansa harjoitellen; mutta viimein toki elonsa äkisti häiritettiin. Eräänä sunnuntai-aamuna tunki komeroihinsa ankara ääni, kelloin soitto Nurmijärven uudesta kirkosta, ja tätä eivät he suvaita tainneet, koska tulena se korvissansa poltti. Kuin kanuunoista ammutut he ulos luolistansa ylisniskoin sekamelskassa syöksähtivät, huutaen vielä mennessänsä: »jo Nurmijärven musta-sonni mylvää,» ja pakenivat ainiaksi.

Tämän kanssa yhteen muotoon vetäviä tarinoita on, kenties muillakin kansoilla; mutta laita on melkein kaikkien tarinain etteivät juuri koskaan ole ilman heimolaisetta muualla; ja tällä tässä on oikeus käydä omituisena, niinkuin muillakin muissa maissa.

Maalarille, mielestämme, olisi tässä kiitollinen aine. Kuvaus, jossa ratsastaja yöllä syksyisessä tienoossa pitkin tietä kiitää, jälissään peikot ahdistaen häntä, pilvet taivaalla hajoovat ja enkeli näkyy, joka sankarille huutaa jumalten neuvon, tämä ehkä olis miellyttävä kuvaus.

End of Project Gutenberg's Runot; Lyhyet kertomukset, by Aleksis Kivi

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

RUNOT; LYHYET KERTOMUKSET

SISÄLLYS:

MANSIKOITA JA MUSTIKOITA -ALBUMISSA JULKAISTUT RUNOT

UNELMA

KAUNISNUMMELLA

KANERVALA

KANERVANKANKAALLA

KEINU.

JOULU-ILTA

EKSYNYT IMPI

ANJANPELTO

KARHUNPYYNTI

HELAVALKEA

ÄITI JA LAPSI

RIPPILAPSET

UUDISTALON-PERHE

RUUSUSOLMU

MIES

NIITTU

IKÄVYYS

METSÄMIEHEN LAULU

KIRJALLISESSA AIKAKAUSLEHDESSÄ 1866 JULKAISTUT RUNOT

TORNIN KELLO

ENSIMÄINEN LEMPI

LINTUKOTO

KAUKAMETSÄ

SUNNUNTAI

UNEKSUMINEN

SOTA

ONNELLISET

POHJATUULI

LAPSI

ALMA

MYRSKY

JÄLKEENJÄÄNEET RUNOT

IMMEN UNELMA

IMPI JA RYÖVÄRI

JÄÄHYVÄISET

KESÄ-YÖ

PILVILAIVA

SUOMENMAA

HÄRKÄ-TUOMO

PAIMENTYTTÖ

ATALANTTA

OLI MULLA KULTA KAUNOINEN

KONTIOLAN KASKI

LYHYET KERTOMUKSET

KOTO JA KAHLEET

ERIIKA

VUORIPEIKOT

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE