The Project Gutenberg eBook of Elsa, by Teuvo Pakkala

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Elsa

Author: Teuvo Pakkala

Release Date: October 13, 2004 [EBook #13733]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Produced by Matti JÃ¤rvinen and PG Distributed Proofreaders

ELSA

Teuvo Pakkala

EnsimmÃ¤isen kerran julkaissut

Otava 1894

1

TÃ¤mÃ¤n talven tyveÃ¤ ei ollut enÃ¤Ã¤ paljon jÃ¤lellÃ¤. Se oli kulunut niin tyngelle, ettÃ¤ ei ollut kuin joulukuu jÃ¤lellÃ¤ eikÃ¤ ehyesti sekÃ¤Ã¤n. Mutta siinÃ¤ oli hiomista kÃ¶yhÃ¤lle, sillÃ¤ se tuntui terÃ¤skovalle.

Nikarasta nikaraan oli eletty NikkilÃ¤ssÃ¤kin. Niin oli aina, ettÃ¤ jos oli vÃ¤hÃ¤n yhtÃ¤, niin oli puute muusta, vaan useimmin oli kaiken puute. NytkÃ¤Ã¤n ei ollut leipÃ¤Ã¤ eikÃ¤ puita ja pirtti oli kylmÃ¤, ettÃ¤ henkensÃ¤ nÃ¤ki.

NikkilÃ¤ oli sairaalloisempi kuin ennen ja makasi sÃ¤ngyssÃ¤, jonne hÃ¤ntÃ¤ emÃ¤ntÃ¤nsÃ¤ peitteli.

Â»ElÃ¤ ole millÃ¤sikÃ¤Ã¤n, isÃ¤. KyllÃ¤ Jumala meitÃ¤ auttaa. On hÃ¤nellÃ¤ keinojaÂ», puheli emÃ¤ntÃ¤. — Â»Vimpari kertoi minulle aamulla soman tapauksen, ettÃ¤ oli ollut muuan kÃ¶yhÃ¤ mies ja hÃ¤n oli lÃ¶ytÃ¤nyt keisarin ruunun ristallin, josta oli saanut niin paljon rahaa, ettÃ¤ hÃ¤nestÃ¤ oli tullut upporikas mies.Â»

TyytyvÃ¤isen nÃ¤kÃ¶isenÃ¤ alkoi emÃ¤ntÃ¤ sitten latoa uuniin puun ruuppua, jota oli kÃ¤ynyt kartanolta kokoilemassa vaivaisen sylillisen. SiinÃ¤ oli monenlaista vanteen palasta, astian kimpeÃ¤, kelkanjalasta, viiririuvun palanen viirineen, jonka joku syysmyrsky oli poikki silpassut. HÃ¤n katseli niitÃ¤ uuniin pannessaan, kutakin erikseen, aivan kuin muistellen niitten elÃ¤mÃ¤n aikaa.

Â»Muistatko, isÃ¤, kun tÃ¤mÃ¤n rakentelit?Â» nÃ¤ytti hÃ¤n viirivarren tynkÃ¤Ã¤ ja alkoi itse naurusuin kertoa siitÃ¤. — Â»Janne oli silloin pieni, vyÃ¶ryÃ¤vÃ¤ pallukka, ei omin varoinsa vielÃ¤ kÃ¤vellyt. TÃ¤tÃ¤ riukua vastenhan, kun sinÃ¤ sitÃ¤ hÃ¶ylÃ¤ilit, poika nousi ensi kerran omin varoinsa pystÃ¶Ã¶nkin ja lÃ¤hti astua tarpomaan. Ja meitÃ¤ nauratti… SittenhÃ¤n se suurempana kiipeili sitÃ¤ myÃ¶ten navetan katolle. Ja minÃ¤ sanoin, ettÃ¤ merimies siitÃ¤ tulee. NiinhÃ¤n se itsekin kehui aina. MinÃ¤ muistan niin selvÃ¤Ã¤n, kun hÃ¤n sanoi aina teerevÃ¤nÃ¤, niskat kenossa: 'Atlantille tÃ¤mÃ¤n pojan mieli tekee, siellÃ¤ ei risut silmÃ¤Ã¤n pistÃ¤.' Oli se semmoinen nerokas poika, olisi siitÃ¤ merimies tullutkin.Â»

ElÃ¤mÃ¤ oli silloin kirkkaana edessÃ¤, tulevat pÃ¤ivÃ¤t valoisia, ajatteli NikkilÃ¤. Mutta ne pÃ¤ivÃ¤t peittyivÃ¤tkin pilveen, elÃ¤mÃ¤ muuttui mustaksi kuin hauta. Vaan kuinka monelle muulle on niin tapahtunut! Tuhansille. Ja sitÃ¤hÃ¤n ei ihminen silloin ajatellut. Kun hÃ¤n nÃ¤ki itselleen kÃ¤yvÃ¤n huonosti ja muille hyvin, oli hÃ¤n tyytymÃ¤tÃ¶n — nurkui ja napisi Jumalaa vastaan. HÃ¤n ei ajatellut, ettÃ¤ on tuhansia, joilla ei ollut niinkÃ¤Ã¤n hyvin, vaan vielÃ¤ raskaampi kuorma. EikÃ¤ hÃ¤n ajatellut, minkÃ¤ vuoksi Jumalan armon olisi pitÃ¤nyt paistaa hÃ¤nelle erityisemmin kuin muille, vÃ¤hinosaiselle lÃ¤himmÃ¤iselle…

Kosteat puut, joita ei ollut kuin pieni rykelmÃ¤ uunissa, kytivÃ¤t suitsuen vankkaa savua uuninsuusta. Ja sen parempaa siitÃ¤ ei syntynyt. Ei vilahdukseltakaan nÃ¤kynyt vilkasta tulenkielekettÃ¤, ei kuulunut iloista rÃ¤iskettÃ¤ eikÃ¤ singahdellut yhtÃ¤Ã¤n riemastunutta poukkaa. Se oli hiljaista kuin hautajaissaatto, harmajaa kuin syksyinen taivas.

EmÃ¤ntÃ¤ istui tuolilla sÃ¤ngyn vieressÃ¤ ja nypli jotakin kÃ¤sityÃ¶kseen ja vÃ¤hÃ¤ vÃ¤liÃ¤ hymyili iloisena.

Â»Kuulehan, isÃ¤, miten Jumala on auttanut muuatta perhettÃ¤. Kun oli ollut heillÃ¤ puute ja mies oli sairastunut, niin oli vaimo kÃ¤ynyt apua tahtomassa, vaan ei ollut mistÃ¤Ã¤n saanut, niin oli tullut kotia ja sitten omalla kartanollaan kompastunut hangessa ja kÃ¤siin tuntunut jotakin outoa. Ja kun alkoi kaivaa sitÃ¤, niin oli se sÃ¤kki, jossa oli hopearahoja niin paljon, ettÃ¤ ei yksin jaksanut sitÃ¤ kantaa. Se oli niin ohjattu.Â»

Ãiti rukkakin odottaa itselleen ihmettÃ¤. Mutta sitÃ¤ hÃ¤nkin kuin muutkin. Vaan mitÃ¤ oltiin odottajia! Yksin tuhansista onnettomista, joista monetkaan eivÃ¤t olleet saaneet nauttia elÃ¤mÃ¤n suloa ja riemua siinÃ¤kÃ¤Ã¤n mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤. HeillÃ¤hÃ¤n toki oli jÃ¤lessÃ¤pÃ¤in aika, joka oli valoisa, jota ikÃ¤vÃ¶i, kaiholla muisteli, joka tuntui nyt mieluisalta ja loistavalta. Lyhyt se oli kuin kipunan lento, mutta se on ollut kuitenkin. Ja on osattomia, joilla siellÃ¤kÃ¤Ã¤n tuskin yhtÃ¤ ainoatakaan valon sÃ¤dettÃ¤ pilkoittaa, musta synkkyys on takana niinkuin edessÃ¤kin.

Uskoa ja rukoilla itselleen parempaa osaa, keveÃ¤mpÃ¤Ã¤ kuormaa kuin onnettomimmalla lÃ¤himmÃ¤isellÃ¤, se on tyytymÃ¤ttÃ¶myyttÃ¤ Jumalan armoon. Sellaista rukousta ei Jumala kuulisi eikÃ¤ kuule. Se on vÃ¤Ã¤rÃ¤…

Iltapuoleen tuli Latun emÃ¤ntÃ¤ kÃ¤ymÃ¤Ã¤n tuoden Â»vÃ¤hÃ¤n lÃ¤mmintÃ¤ leipÃ¤Ã¤Â».

Itkien meni hÃ¤n sieltÃ¤ lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n talon toiselle puolelle, jossa asui

Viion leski. Istui kÃ¤skyÃ¤ odottamatta ja nyyhki vyÃ¶liinaansa.

Â»Surkeaa on kÃ¶yhÃ¤n elÃ¤mÃ¤, minkÃ¤ noittenkin raukkain. Viluissaan ja nÃ¤lissÃ¤Ã¤n kyhjÃ¶ttÃ¤vÃ¤t mÃ¶kissÃ¤Ã¤n ja siihen kuolevatkin, jos ei jotakin neuvoa keksitÃ¤.Â»

Â»EikÃ¶ heille antaisi apuaan kÃ¶yhÃ¤inhoito?Â» arveli Viion leski.

Â»SieltÃ¤ se on apu saatava. EihÃ¤n muuta keinoa ole. Mutta mikÃ¤ hÃ¤nessÃ¤ lienee, ettÃ¤ tuntuu niin mieltÃ¤kÃ¤Ã¤ntÃ¤vÃ¤lle tuo apu. Monen vaimon olen nÃ¤hnyt itkien menevÃ¤n tuota apua pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n ja itkien palaavankin, vaikka apua on myÃ¶nnetty. NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤kin on sitÃ¤ kammonut elÃ¤mÃ¤n ikÃ¤nsÃ¤ kuin hirviÃ¶tÃ¤ ja sen pelossa ponnistellut voimainsa takaa. Nyt turvautuu hÃ¤n uskoon, ettÃ¤ Jumala jotenkin auttaa tÃ¤stÃ¤ pahasta. HÃ¤n odottaa jotakin ihmettÃ¤ ja uskoo siihen. Jos minÃ¤ olisin Jumalana, niin tÃ¤yttÃ¤isinkin hÃ¤nen lapsellisen uskonsa.Â»

Â»HyvÃ¤Ã¤ Jumala tarkoittaa, heidÃ¤n parastaan koettelemuksella.Â»

Â»Niin sanotaan aina ja niin kai se on, vaikka en minÃ¤ jaksa ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤, minkÃ¤ vuoksi noillakin raukoilla pitÃ¤Ã¤ kuorma olla niin raskas, kuritus niin kovaa.Â»

Â»He ovat sen kurituksen ansainneet.Â»

Â»Niin, niin. Minulle sanoo jÃ¤rki toista. Ja sentÃ¤hden tulin teitÃ¤ pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ te kÃ¤visitte heitÃ¤ Jumalan sanalla lohduttelemassa. MinÃ¤ en osaa, kun olen sellainen maallinen ihminen, ilman aikojaan suruton hÃ¶kÃ¤le.Â»

Latun emÃ¤ntÃ¤ pyyteli moneen kertaan vielÃ¤ ovessa mennessÃ¤Ã¤n ja Viion leski lupasi kernaasti menevÃ¤nsÃ¤.

Aralla mielellÃ¤ oli hÃ¤n ennen antautunut keskustelemaan NikkilÃ¤n kanssa, sillÃ¤ tÃ¤mÃ¤ oli niin arvosteleva ja hÃ¤nellÃ¤ oli aina terÃ¤viÃ¤ vastavÃ¤itteitÃ¤, jotka saivat hÃ¤netkin epÃ¤ilemÃ¤Ã¤n. Mutta nyt hÃ¤n tunsi varmuutta.

TÃ¤mÃ¤ vitsominen on NikkilÃ¤n vihdoinkin nÃ¶yrÃ¤ksi tekevÃ¤, ajatteli Viion leski lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n NikkilÃ¤n puolelle, tahi on jo tehnytkin ja saattanut hÃ¤net huomaamaan kuka hÃ¤ntÃ¤ kurittaa ja minkÃ¤ vuoksi. KyllÃ¤ hÃ¤n nyt notkistuu ja taipuu uskottomuutensa hylkÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n ja etsimÃ¤Ã¤n turvaa lapsellisessa ja rohkeassa uskossa Jumalaan.

Kuun kapea sakara kuumotti heikosti jÃ¤isen ikkunan syrjÃ¤stÃ¤ NikkilÃ¤n tupaan eikÃ¤ muuta valaistusta ollut. NikkilÃ¤ sÃ¤ngyssÃ¤Ã¤n ja emÃ¤ntÃ¤ tuolilla siinÃ¤ Ã¤Ã¤ressÃ¤ nÃ¤yttivÃ¤t haamuilta tÃ¤ssÃ¤ kuulakkaassa valossa. Huone tuntui kylmÃ¤lle ja haisi raa'an ilman ihve. Vieraan mieli kÃ¤vi niin masennuksiin, ettÃ¤ hÃ¤n ei hyvÃ¤Ã¤ iltaa tahtonut kunnolla saada suustansa.

Â»Kuinka tÃ¤Ã¤llÃ¤ jaksetaan?Â» kysÃ¤si hÃ¤n sitten.

Â»Hyvin vain. Me tÃ¤ssÃ¤ mamman kanssa rupattelemme kuutamossa; vaikka en minÃ¤ ole suutani avannut, vaan mamma on puhetta pitÃ¤nytÂ», tuumi NikkilÃ¤ hilpeÃ¤sti.

Â»MitÃ¤ se isÃ¤ sanoo?Â» emÃ¤ntÃ¤ kysÃ¤si.

Â»Niin ettÃ¤ toimita mamma vieraalle tuoli.Â»

Â»Mamma!Â» nauroi emÃ¤ntÃ¤. Â»Jo se on tuo isÃ¤vaari lystikÃ¤sÂ», nauroi hÃ¤n tuolia etsiessÃ¤Ã¤n.

Viion leski istuutui, mutta jÃ¤i sanattomaksi. HÃ¤n ei tiennyt ei kerrassaan mitÃ¤Ã¤n sanoikseen.

Â»Te olette alakuloinen. Onko huolenne lastanne Elsaa?Â» kysyi NikkilÃ¤.

Â»MinÃ¤ en ole huolissani hÃ¤nen tÃ¤htensÃ¤. MinÃ¤ uskon, ettÃ¤ Jumala hÃ¤nestÃ¤ huolen pitÃ¤Ã¤.Â»

Â»TeitÃ¤ ei enÃ¤Ã¤ peloita nuot kamalat kuvat, joita on silmÃ¤imme edessÃ¤: sortuneita tyttÃ¤riÃ¤mme.Â»

Â»Ei ollenkaan, sillÃ¤ minÃ¤ luotan Jumalaan, ettÃ¤ hÃ¤n varjelee Elsan.Â»

Viion leski vakuutti tÃ¤mÃ¤n lujalla ja varmalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja odotti mitÃ¤ NikkilÃ¤llÃ¤ oli enÃ¤Ã¤ sanottavaa. HÃ¤nen epÃ¤ilyksensÃ¤ tÃ¤ssÃ¤ olisi potkimista tutkainta vastaan. Ja Viion leski tunsi sisÃ¤llistÃ¤ voimaa alkaa puhua NikkilÃ¤lle kehoittaakseen hÃ¤ntÃ¤kin luottamaan Jumalaan, jolle hÃ¤n oli uppiniskainen.

Â»Samalla tavalla kuin te, on Jumalaan turvautunut moni muukin Ã¤iti, jonka tytÃ¤r on sortunut, vai mitÃ¤ luulette?Â» sanoi NikkilÃ¤.

Â»Vaan ei ole turvautunut tÃ¤ydellÃ¤ uskolla, koko sielustaan ja mielestÃ¤Ã¤n.Â»

Â»Niinkuin te?Â»

Tuntui Viion leskestÃ¤ kuin hÃ¤n olisi joutumassa lutistuksiin NikkilÃ¤n epÃ¤ilyksien vÃ¤liin.

Ei hÃ¤nkÃ¤Ã¤n aina tÃ¤ydellÃ¤ luottamuksella ollut uskonut, epÃ¤ilys oli usein voittanut, selitti hÃ¤n, vaan vakuutti:

Â»Nyt minÃ¤ luotan. Jumala armossaan on minulle niin paljon todistuksia osoittanut.Â»

Â»Minua ei ihmetytÃ¤ teidÃ¤n luottamuksenne, vaan peloittaa.Â»

Viion leskeÃ¤ nauratti, eikÃ¤hÃ¤n hÃ¤n sitÃ¤ pidÃ¤ttÃ¤nytkÃ¤Ã¤n. Mutta se kuulosti pahalle hÃ¤nen omissa korvissaan ja hÃ¤n muuttui Ã¤kkiÃ¤ vakavaksi. HÃ¤n ei tiennyt mikÃ¤ pani hÃ¤net nauramaan ja alkoi suututtaa hÃ¤ntÃ¤ oma kÃ¤ytÃ¶ksensÃ¤. SiitÃ¤ syytti hÃ¤n mielessÃ¤Ã¤n kuitenkin NikkilÃ¤Ã¤, joka tuntui olevan entistÃ¤Ã¤n paatuneempi ja kiusaavampi.

TÃ¤nne oli hÃ¤n tullut lohduttamaan, vaan tÃ¤Ã¤llÃ¤ tahdottiin riistÃ¤Ã¤ hÃ¤neltÃ¤ omakin lohdutuksensa! NikkilÃ¤n puhe tuntui nyt vain ilkeydeltÃ¤, pirulliselta. Viion leskeÃ¤ alkoi kammottaa tÃ¤Ã¤llÃ¤ olo ja hÃ¤n nousi lÃ¤hteÃ¤kseen.

Â»Se on lystikÃ¤s tuo meidÃ¤n isÃ¤Â», sanoi emÃ¤ntÃ¤, kun huomasi Viion lesken nauravan.

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ taas kujeilet?Â» meni hÃ¤n NikkilÃ¤ltÃ¤ kysymÃ¤Ã¤n hyvÃ¤ntuulisena.

Â»Ei sinulle Ã¤iti kulta mitÃ¤Ã¤n. Vaan paneppas taas se matto peitteeksi, tuntuu vilustavan.Â» Ja kun emÃ¤ntÃ¤ oli hÃ¤net peitellyt, sanoi hÃ¤n Viion leskelle:

Â»Istukaa vielÃ¤, niin puhelemme lÃ¤mpimiksi.Â»

Viion leski istuutui uudelleen, tyyntyneenÃ¤, vaan asiatonna. Se mitÃ¤ hÃ¤n oli aikonut sanoa, oli jÃ¤Ã¤nyt sanomatta, eikÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ enÃ¤Ã¤ ollut halua siihen.

Â»TeidÃ¤n naurunne karsi ruumistani. Se muistutti erÃ¤Ã¤n toisen naurua, joka kuitenkin oli pÃ¶yristyttÃ¤vÃ¤n kamalaa. MinÃ¤ kerron teille sen: Oli muuan vaimo, jolla oli tytÃ¤r niinkuin teillÃ¤kin. HÃ¤n oli harrassydÃ¤minen Ã¤iti niinkuin tekin ja luotti Jumalaan samalla tavalla kuin tekin. Se oli Ã¤itini. TyttÃ¤rensÃ¤ sortui ja sortui syvÃ¤lle: surmasi salaisesti tekemÃ¤nsÃ¤ lapsen. Kun kamala teko tuli pÃ¤ivÃ¤n valoon ja Ã¤itikin sai sen tietÃ¤Ã¤, niin rupesi hÃ¤n nauramaan. Kun tyttÃ¤rensÃ¤ tuomittiin, nauroi hÃ¤n yhÃ¤ eikÃ¤ hÃ¤n siitÃ¤ naurusta selvinnyt sen koommin.Â»

Â»Mutta eihÃ¤n Jumala voi olla armoton!Â» huudahti Viion leski tuskissaan kÃ¤siÃ¤Ã¤n vÃ¤Ã¤nnellen.

Â»Ihmiset ne ovat armottomia, jotka eivÃ¤t vÃ¤litÃ¤ Jumalan kiellosta eikÃ¤ kÃ¤skystÃ¤. Vanhurskaan Jumalan kielto on: elÃ¤ tapa. Vaan yhtÃ¤ hyvin surmataan tyttÃ¤riÃ¤mme niin, ettÃ¤ sellainen rikos on jokapÃ¤ivÃ¤inen. SurmamiehiÃ¤ on paljon, ja niistÃ¤ kÃ¶yhÃ¤n tyttÃ¤ren maine, kunnia ja siveÃ¤ henki ei ole arvokkaampi kuin vanha kinnas, jonka hylkien loukkoon viskaa, josta ei tule tunnon vaivaa ei kuolinvuoteellakaan, sillÃ¤ se on niin vÃ¤hÃ¤pÃ¤tÃ¶inen asia, ettÃ¤ sitÃ¤ ei silloin muista. Surmamiehet kiihkeinÃ¤ hiipivÃ¤t tyttÃ¤riemme ympÃ¤rillÃ¤ kaataen niitÃ¤ uhrikseen. HeitÃ¤ ei hÃ¤iritse mikÃ¤Ã¤n, ei estÃ¤ Jumalan kielto, ei peloita Jumalan uhkaus.Â»

Â»Mutta Jumala voi varjella vihollisten kÃ¤sistÃ¤Â», ehÃ¤tti Viion leski vakuuttamaan.

Â»Niin, me ihmiset uskollamme asetumme vaatimaan Jumalalta mahdollisia jos mahdottomiakin oman mielemme mukaan. Te tiedÃ¤tte, ettÃ¤ tyttÃ¤riÃ¤mme sortuu yhtÃ¤ varmasti kuin sodassa kaatuu miehiÃ¤. Te uskotte, ettÃ¤ Jumala varjelee teidÃ¤n tyttÃ¤renne. Mutta nuo muut? EikÃ¶ niiden kunnia, maine, puhdas, siveÃ¤ henki, kuolematon sielu ole yhtÃ¤ kallis kuin Elsan, eikÃ¶ heissÃ¤ kaikissa ole yhtÃ¤ pyhÃ¤ Jumalan kuva? EikÃ¶ Jumala rakasta kaikkia yhtÃ¤ paljon? MitÃ¤ syytÃ¤ teillÃ¤ on sitten uskoa, ettÃ¤ Jumala varjelee juuri Elsan, teidÃ¤n tyttÃ¤renne?Â»

Â»Se, ettÃ¤ minÃ¤ uskon?Â»

Â»Mutta millainen on teidÃ¤n uskonne? Millainen rukouksenne? TeidÃ¤n rukouksenne on: IsÃ¤ meidÃ¤n — — — anna minulle. Ja sellainen on uskonnekin. Onko tÃ¤llaisessa rukouksessa ja uskossa rakkautta, onko se Jumalan kÃ¤skyn mukainen: Rakasta lÃ¤himmÃ¤istÃ¤si niinkuin itseÃ¤si?Â»

NikkilÃ¤n Ã¤Ã¤ni oli pehmoinen ja vakava. Ja vÃ¤liin tuntui Viion leskestÃ¤, ettÃ¤ NikkilÃ¤n puheessa leyhÃ¤hteli lÃ¤mpÃ¶Ã¤ ja jotakin sydÃ¤meen tunkevaa. Mutta vÃ¤liin tuntuivat sanansa jyrkiltÃ¤ ja repiviltÃ¤. MitÃ¤ hÃ¤n oikeastaan tarkoitti? MitÃ¤ oli pohjalla piilemÃ¤ssÃ¤? EikÃ¶ sittenkin jotakin ivaavaa, kiusaavaa, halu repiÃ¤ toisen uskoa?

Â»Millainen teidÃ¤n uskonne on?Â» kysyi Viion leski kylmÃ¤sti.

Syntyi pitkÃ¤ Ã¤Ã¤nettÃ¶myys.

Â»MinÃ¤ en puhunutÂ», sanoi sitten NikkilÃ¤, Â»tÃ¤ssÃ¤ mitÃ¤Ã¤n sen vuoksi, ettÃ¤ tahtoisin sillÃ¤ kehua uskoani. SillÃ¤ siinÃ¤ ei ole kehumista. Jos minulla on uskoa, niin on se pieni kipuna mustassa hiilikossa.Â»

Ruoskivalta tuntui Viion leskestÃ¤ tÃ¤mÃ¤kin! HÃ¤n oli kehunut uskoaan ja nyt hÃ¤nellÃ¤ ei kuitenkaan ollut puolta sanaa vastustaakseen niitÃ¤ epÃ¤ilyksiÃ¤, joita NikkilÃ¤ oli lausunut, ja jotka kiertelivÃ¤t hÃ¤nen mielessÃ¤Ã¤n kuin aaveet. HÃ¤ntÃ¤ oikein peloitti, ettÃ¤ NikkilÃ¤ vielÃ¤ jotakin sanoo, ja kammottavalta tuntui Ã¤Ã¤nettÃ¶myyskin.

Oli pimennyt niin, ettÃ¤ ikkunain luona esineet vÃ¤hÃ¤n hÃ¤Ã¤mÃ¶ttivÃ¤t ja jotakin mustaa nÃ¤ki liikkuvan sÃ¤ngyn edessÃ¤, missÃ¤ NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤ nyÃ¶kkÃ¤si. Pakkanen paukkui ulkona, jymÃ¤hteli aivan kuin olisi taloja kerralla kahtia iskenyt. Jossakin koira ulvoi, joka kuulosti kaamealle, ettÃ¤ selkÃ¤Ã¤ karsi. Vilu puistatti niin, ettÃ¤ hÃ¤n aivan tutisi.

Kuin kesken kaikkea tuntui hÃ¤nestÃ¤ itsestÃ¤Ã¤nkin poislÃ¤htÃ¶nsÃ¤, kun hÃ¤n ilman muuta nousi ja sanoi:

Â»HyvÃ¤Ã¤ yÃ¶tÃ¤!Â»

Peloitti, ettÃ¤ NikkilÃ¤ vielÃ¤ pidÃ¤ttÃ¤Ã¤ hÃ¤net.

Â»JÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤ hyvÃ¤sti, Viioska. Rukoilkaa kaikkein edestÃ¤ rakkaudella…Â»

Omalla puolella tuntui hyvÃ¤lle, kun leppoisa lÃ¤mmin huokui huoneessa ja oli valoisa. Mutta vilu puistatti vielÃ¤kin ruumista. Ja niin hauskalle ja rauhalliselle kuin tÃ¤Ã¤llÃ¤ tuntuikin, ei mieliala ottanut kohoutuakseen, vaan pysyi raskaana ja arkana.

HÃ¤n tunsi jotakin tuskallisen peloittavaa, mikÃ¤ sai hÃ¤net sÃ¤ikkymÃ¤Ã¤n jokaista pakkasen paukahdusta. Ja silloin tÃ¤llÃ¶in kadulta kuuluvia, lumessa vingahtelevia askeleita jÃ¤i hÃ¤n kuuntelemaan aivan kuin olisi se ollut jotakin hyvinkin outoa.

Elsan tultua kotia tuntui turvallisemmalle, mutta maata pannessa uusiutui arka mielialansa ahdistaen kuin painajainen. Tuntui synkÃ¤lle ja pahalle. SilmiinsÃ¤ tuli NikkilÃ¤n pimeÃ¤, kylmÃ¤ ja kolkko tupa, korvissaan kaikuivat NikkilÃ¤n lauseet aivan kuin olisi hÃ¤n niitÃ¤ kuiskinut karkean kÃ¤heÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤, sydÃ¤ntÃ¤ ahdistavia epÃ¤ilyksiÃ¤, kylmiÃ¤ kuin rauta pakkasessa, synkkiÃ¤, luottamusta masentavia, uskoa raatelevia.

Ja niitten vallassa hÃ¤n ajelehti kuin lastu kosken kihossa. ElÃ¤mÃ¤ tuntui sekavalle, toinen seikka kumosi toisensa ja siinÃ¤ myllÃ¤kÃ¤ssÃ¤ hÃ¤n painui alle ja kohosi taas pinnalle uudelleen upotakseen.

HÃ¤n koetti takertua uskoonsa kiinni, kiskoen kaiken muun mielestÃ¤Ã¤n.

Mutta kuin vÃ¤kirynnÃ¤kÃ¶llÃ¤ paiskausi sinne kauhistuttava kertomus

NikkilÃ¤n sisaresta.

SydÃ¤ntÃ¤ kouristi.

Voisiko hÃ¤nenkin tyttÃ¤relleen kÃ¤ydÃ¤ noin, vaikka hÃ¤n uskoisi Jumalaan, uskoisi niin vakavasti kuin on uskonut, ettÃ¤ hÃ¤n varjelee Elsan? Ei, se on mahdotonta!

Mutta mahdottomalta se ei tuntunut sittenkÃ¤Ã¤n. Ja murhe syÃ¶ksyi mieleen, ajatellessa, ettÃ¤ turvaa ei olisi tuossa uskossa.

Aamulla ihmetteli hÃ¤n heikkouttaan tuntiessaan taas entistÃ¤ varmuutta. Miten hÃ¤n oli voinutkin noin antautua epÃ¤ilyksien valtaan, hÃ¤n, joka oli niin monia todistuksia nÃ¤hnyt ja niin paljon saanut kokea Jumalan armoa. HetkeÃ¤kÃ¤Ã¤n hÃ¤n ei olisi saanut epÃ¤illÃ¤, ei vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n epÃ¤varmuutta tuta. HÃ¤nen olisi pitÃ¤nyt kumota NikkilÃ¤n epÃ¤uskon kuiskutukset ja olisi voinut kumota, sillÃ¤ eivÃ¤thÃ¤n ne muuta olleet kuin uskoa vastaan kiivastelevia jÃ¤rjen viisasteluja.

Kun hÃ¤n nÃ¤issÃ¤ mietteissÃ¤Ã¤n tyÃ¶hÃ¶nsÃ¤ istahti, kuului liikettÃ¤ porstuassa ja kamarin oven takana haparoitiin aivan kuin olisi sitÃ¤ pyyhitty yltÃ¤ yleensÃ¤. HÃ¤n meni avaamaan ovea katsoakseen, pyrkikÃ¶ joku tÃ¤nne.

Ovea avatessaan huomasi hÃ¤n sen olevan sisÃ¤ltÃ¤ sÃ¤pissÃ¤, ja hÃ¤n kun ei ollut pitÃ¤nyt sitÃ¤ sÃ¤pissÃ¤ milloinkaan, ainoastaan avaimen poissa kamarin oven suulta Ã¶isin. Itse hÃ¤n sen tietystikin oli sÃ¤ppiin pannut illalla. HÃ¤n nyt naurahti:

Sellaista se on epÃ¤usko: pelkuruutta ja raukkamaisuutta.

Â»EmÃ¤ntÃ¤kÃ¶ se on?Â»

Â»MinÃ¤hÃ¤n se tÃ¤Ã¤llÃ¤ hankasin ja suhuutin kuin mikÃ¤hÃ¤n maalari, kopeloidessani avaintaÂ», tuumiskeli naurusuin emÃ¤ntÃ¤ sisÃ¤Ã¤n tullessaan.

Â»HyvÃ¤n aikaa sain haparoida porstuassa, ennenkuin oven lÃ¶ysin. Miten lienen ollut niin pyÃ¶rÃ¤llÃ¤.Â»

Â»KÃ¤ykÃ¤Ã¤ istumaan, emÃ¤ntÃ¤Â», toimitti Viion leski ja tavallisiksi sanoiksi kysyi: Â»MitÃ¤s kuuluu?Â»

Â»EipÃ¤ muuta kuulu, kuin ettÃ¤ meillÃ¤ on kuolema kÃ¤ynyt.Â»

Â»NikkilÃ¤ kuollut?Â» kysyi Viion leski.

Â»Niin.Â»

Â»NikkilÃ¤ kuollut?Â»

Â»Kuollut se nyt on.Â»

Viion leski vaipui mietteisiinsÃ¤ kÃ¤det ristissÃ¤ helmassa ja katse maahan kiinnitettynÃ¤.

Â»Mihin aikaan hÃ¤n kuoli?Â» kysyi hÃ¤n vihdoin.

Â»EnpÃ¤ minÃ¤ aikaa tiedÃ¤ sen tarkempaan kuin ettÃ¤ viime yÃ¶n aikana. Aamulla kun herÃ¤sin, niin ihmettelin, ettÃ¤ kun ei isÃ¤ juomaa tahdokaan, niinkuin aina teki ja vÃ¤liin herÃ¤ttikin minut sitÃ¤ varten. Minulla mieleen heti tyÃ¶nnÃ¤hti, ettÃ¤ eikÃ¶hÃ¤n ole noutaja kÃ¤ynyt. PÃ¤reeseen tulen hommasin ja aloin katsella ja tarkastaa: kuollut se oli. Ruumis oli jo kylmÃ¤.Â»

Viion leskeÃ¤ melkein kauhistutti. Kuolema tullut noin Ã¤kkiÃ¤, salaa kuin varas. Herra Jumala!

HÃ¤nestÃ¤ tuntui kuin olisi hÃ¤neltÃ¤ jÃ¤Ã¤nyt jotakin tekemÃ¤ttÃ¤, mikÃ¤ oli tehtÃ¤vÃ¤ ollut, ja hÃ¤n aivan kuin tuomitsi itseÃ¤Ã¤n. Olihan hÃ¤n ollut aikeessa puhua NikkilÃ¤lle juuri siitÃ¤kin, ettÃ¤ kuolema voi tulla millÃ¤ hetkellÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤ ja ettÃ¤ tulisi olla valmis. Mutta eilen jÃ¤i tÃ¤mÃ¤ ja kaikki muu sanomatta.

NikkilÃ¤ veti hÃ¤netkin epÃ¤ilyksiin. MikÃ¤ tekikin hÃ¤net niin heikoksi! HÃ¤n oli kykenemÃ¤ttÃ¶mÃ¤mpi kuin koskaan ennen.

SitÃ¤ jÃ¤i hÃ¤n miettimÃ¤Ã¤n ja ihmettelemÃ¤Ã¤n emÃ¤nnÃ¤n mentyÃ¤. Kenties tÃ¤mÃ¤ hÃ¤nen voimattomuutensa ei riippunutkaan hÃ¤nestÃ¤ itsestÃ¤Ã¤n? EhkÃ¤ oli toisin nÃ¤hty hyvÃ¤ksi. NikkilÃ¤llÃ¤ oli armon aikaa ollut kauan ja kuolema vÃ¤ikkynyt hÃ¤nen silmÃ¤insÃ¤ edessÃ¤ muistuttamassa hÃ¤ntÃ¤ siitÃ¤ alinomaa. Jumala oli kaikin tavoin kutsunut hÃ¤ntÃ¤ armonsa helmoihin, mutta hÃ¤n vaipui vain syvemmÃ¤lle jÃ¤rkensÃ¤ viisauksiin, kuunteli mieluummin uskoa vastaan sotivia epÃ¤ilyksiÃ¤ kuin Jumalan Ã¤Ã¤ntÃ¤.

Viion leski otti tapauksen tarkoitetuksi varoitukseksi, ettei milloinkaan saa antaa epÃ¤ilysten sortaa uskoaan, vaan tulee pysyÃ¤ jÃ¤rkÃ¤htÃ¤mÃ¤ttÃ¤ siinÃ¤ kiinni.

PÃ¤ivÃ¤n valettua meni hÃ¤n NikkilÃ¤n puolelle. SiellÃ¤ oli jo Latun emÃ¤ntÃ¤, istuu itkuisin silmin puhellen NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤n kanssa odotellen miehiÃ¤ nostamaan ruumista makuusijalta. Viion leskestÃ¤ tuntui kamalan kolkolle. SilmÃ¤ttyÃ¤Ã¤n ruumista pikimmÃ¤ltÃ¤Ã¤n istui hÃ¤n syrjÃ¤Ã¤n, niin ettei nÃ¤hnyt sitÃ¤.

Â»Kuolema se on meidÃ¤n kaikkien osa, niin rikkaan kuin kÃ¶yhÃ¤nkinÂ», sanoi

Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»Onnen osa se oli NikkilÃ¤lleÂ», sanoi NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤ tyytyvÃ¤isellÃ¤ muodolla.

Â»Onnen osa kerrassaanÂ», vakuutti Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»Maalliseen elÃ¤mÃ¤Ã¤n nÃ¤hden se oli onnen osa epÃ¤ilemÃ¤tÃ¶nÂ», lausui Viion leski huoaten. Â»Mutta tÃ¤mÃ¤n elÃ¤mÃ¤n takana on iankaikkisuus…Â»

Â»Joka on itsekullekin Jumalan armopÃ¶ydÃ¤llÃ¤Â», huomautti Latun emÃ¤ntÃ¤ terÃ¤vÃ¤sti.

Tuli samassa Vimpari, joka oli toverikseen hakenut naapurin miehiÃ¤

Korhosen.

Â»ÃkkilÃ¤htÃ¶ tuli NikkilÃ¤ paralle, jotta ei saanut pappiakaan puhutellaÂ», tuumi sÃ¤Ã¤lien Vimpari.

Â»No siitÃ¤ ei vahinkoaÂ», sanoi Korhonen, joka oli muutaman uskonlahkon etevimpiÃ¤. Â»Ei se kuitenkaan pappi olisi voinut hÃ¤ntÃ¤ taivaaseen johtaa. Ei sinne mennÃ¤ vain niin, ettÃ¤ pappi tulee ja viskaa.Â»

Â»EipÃ¤, ei. Ei pappi eikÃ¤ sakramentit autaÂ», selitti Vimpari, Â»vaan pitÃ¤Ã¤ olla uskoÂ».

Â»SitÃ¤ puuttui NikkilÃ¤ltÃ¤.Â»

Â»MistÃ¤ sen Korhonen tietÃ¤Ã¤?Â» kysyi Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»MinÃ¤ sen tiedÃ¤n Jumalan sanasta.Â»

Â»Ei NikkilÃ¤ uskonut mitÃ¤Ã¤n. Oli liian jÃ¤rkimies ja antoi jÃ¤relle vallanÂ», vakuutti Vimpari.

Â»Se liika jÃ¤rki se estÃ¤Ã¤ uskoa ja viepi helvettiin. Sinne se jÃ¤rki on

NikkilÃ¤nkin vienyt.Â»

Â»Mutta ajatelkaapas, Korhonen, ettÃ¤ tuo ruumis tuossa olisi joku lÃ¤heisenne, jos se olisi oma poikanneÂ», huomautti Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»Sama se olisi. MinÃ¤ sanoisin samoin ja ajattelisin, ettÃ¤ kun ei ole armon aikaa hyvÃ¤kseen kÃ¤yttÃ¤nyt, niin menkÃ¶Ã¶n kadotukseen.Â»

Â»Te nyt niin kehutte. Vaan jos Jumala antaisi teille luvan tulla taivaaseen ja ottaa jonkun hurskaan mukaanne, niin ottaisitte uskottoman poikanne.Â»

Vimpari nauraa hÃ¶rÃ¤ytti ja sanoi:

Â»No, niin tekisi todemmastaan ihminen. KyllÃ¤ sitÃ¤ itsensÃ¤ ja omaisensa taivaaseen toimittaisi.Â»

Â»Sanokaa mitÃ¤ sanotte, vaan Jumalan tuomio on langennut uskottomalle jo edeltÃ¤pÃ¤in kauhistukseksi ja peloitukseksiÂ», lausui Korhonen kiihtyneenÃ¤ ja NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤lle uhkaavasti sanoi: Â»Sinulle tÃ¤mÃ¤ on varoitukseksi pitÃ¤mÃ¤Ã¤n armonajastasi vaari. Ei se ole sinulle sillÃ¤ hyvÃ¤, ettÃ¤ uskot, vaan sinulla pitÃ¤Ã¤ olla oikea usko, muuten et paremmin kuin NikkilÃ¤kÃ¤Ã¤n taivaaseen pÃ¤Ã¤se.Â»

Â»Mihin ei NikkilÃ¤ pÃ¤Ã¤se?Â» kysyi emÃ¤ntÃ¤.

Â»TaivaaseenÂ», huusi Korhonen.

EmÃ¤ntÃ¤ katseli Korhosta silmÃ¤t renkaina, joista vedet rupesivat valumaan norosinaan ja leuka alkoi vippasta niin, ettÃ¤ hampaat yhteen kalisivat. Vihasta vÃ¤risevÃ¤llÃ¤ ja katkonaisella Ã¤Ã¤nellÃ¤ sai hÃ¤n sanotuksi:

Â»Tuskin NikkilÃ¤ kovin pyrkiikÃ¤Ã¤n, jos sinne tulee sellaisia kuin sinÃ¤ olet.Â»

Latun emÃ¤ntÃ¤ purskahti itkemÃ¤Ã¤n:

Â»Voi meitÃ¤ ihmisparkoja. Me kÃ¶yhÃ¤t kurjimpia. MeidÃ¤t jokahetkisten koettelemusten pitÃ¤isi tehdÃ¤ nÃ¶yriksi, mutta me olemme kopeita. Me odotamme ja toivomme Jumalan armoa ja rakkautta kukin itsellemme, vaan meillÃ¤ ei ole armahtavaisuutta sinapin siemenen vertaa, lÃ¤himmÃ¤isen rakkaus meistÃ¤ on kaukana kuin taivas maasta. LÃ¤himmÃ¤isen kuolinvuoteenkaan Ã¤Ã¤ressÃ¤ meillÃ¤ ei ole yhtÃ¤Ã¤n ainoatakaan rukoussanaa armolliselle kaikkivaltiaalle Jumalalle, vaan asetumme toisiamme tuomitsemaan elÃ¤vinÃ¤ ja kuolleina kadotukseen.Â»

Kun Viion leski silmÃ¤si ruumista, jota miehet alkoivat liikutella, muisti hÃ¤n vainajan sanat:

Â»Rukoilkaa kaikkien edestÃ¤ rakkaudella.Â»

Sanomakellojen vakavaa soittoa kuunteli hÃ¤n vesissÃ¤ silmin istuessaan toimetonna kangaspuittensa Ã¤Ã¤ressÃ¤. Ajatuksensa olivat aivan kuin pysÃ¤hdyksissÃ¤, mieli tÃ¤ynnÃ¤ raskautta, sekaannusta ja rauhattomuutta.

Talvinen aurinko, joka jo pyrki pilkoittamaan matalimpien rakennusten harjan yli, paistoi punertavalla valollaan NikkilÃ¤n tupaan, mikÃ¤ oli nyt asujattomaksi joutunut. Kyynelsilmin istui siellÃ¤ Viion leski ja Vimparin vaimo puhellen tÃ¤mÃ¤n ajallisen elÃ¤mÃ¤n kirjavuudesta odotellessaan Latun emÃ¤ntÃ¤Ã¤, joka oli lÃ¤htenyt viemÃ¤Ã¤n NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤Ã¤ kÃ¶yhÃ¤in huutokauppaan kansakoululle, minne NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤n oli mÃ¤Ã¤rÃ¤tty tulla. Latun emÃ¤ntÃ¤ oli luvannut tulla sanomaan minne ja millaiseen taloon emÃ¤ntÃ¤ oli huudettu.

Terveiset hÃ¤n toikin vielÃ¤ NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤ltÃ¤ ja kertoi emÃ¤nnÃ¤n olleen ja lÃ¤hteneen tyytyvÃ¤isellÃ¤ mielellÃ¤. Toimeentulevan talon oli sanottu sen olevan, johon emÃ¤ntÃ¤ joutui, ja hyvÃ¤sti oli luvattu hoitaa, kun Latun emÃ¤ntÃ¤ oli sitÃ¤ pyydellyt.

Â»Vaan eihÃ¤n sitÃ¤ tiedÃ¤ siltÃ¤ minkÃ¤laiseen hoitoon sattuuÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤. Â»Kuulosti siltÃ¤ ja olen minÃ¤ itsekin nÃ¤hnyt, ettÃ¤ ei ole aina hoitoa minkÃ¤Ã¤nlaista, vaan pÃ¤invastoin pidetÃ¤Ã¤n hoitolaista huonommin kuin elukkaa.Â»

Â»Ei ole kÃ¶yhÃ¤n elÃ¤mÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ ruusujen ja kukkasten pÃ¤Ã¤llÃ¤Â», huokasi

Vimparin vaimo. Â»Kurjuudesta kurjuuteen.Â»

ÃÃ¤nettÃ¶minÃ¤ istuivat he pitkÃ¤n aikaa huoaten ja silmÃ¤t kosteina.

Â»PÃ¤ivÃ¤kulta paistaa vain niin lempeÃ¤sti tÃ¤hÃ¤nkin menneitten majaanÂ», lausui Latun emÃ¤ntÃ¤ melkein kuin itsekseen ja se oli Ã¤Ã¤nettÃ¶myyden vahvistamiseksi. Kukin tarttui yhÃ¤ lujemmin kiinni yksinÃ¤isiin ajatuksiinsa tÃ¤mÃ¤n elÃ¤mÃ¤n katoavaisuudesta ja surullisuudesta.

Tuntui sÃ¤psÃ¤yttÃ¤vÃ¤lle, kun Vimpari astui sisÃ¤Ã¤n tÃ¤mÃ¤n syvÃ¤n hiljaisuuden kestÃ¤essÃ¤.

HÃ¤n oli ollut hakemassa asuntoa, sillÃ¤ se, jonka kÃ¤siin NikkilÃ¤n talo oli joutunut, oli kÃ¤skenyt sekÃ¤ Vimparin ettÃ¤ Viion lesken muuttaa pois, kun taloa ruvettiin rakentamaan. HikipÃ¤issÃ¤Ã¤n oli Vimpari ja asunto oli sittenkin vielÃ¤ tietymÃ¤ttÃ¶missÃ¤.

Â»Minne hÃ¤ntÃ¤ jouduttaneen ja miten tultaneen toimeen!Â» pÃ¤ivitteli

Vimparin vaimo.

Â»Kysy sinÃ¤, eukko, miten tÃ¤hÃ¤n asti on toimeentultu! SitÃ¤ minÃ¤ ihmettelen, ettÃ¤ minÃ¤ en ole vielÃ¤ kertaakaan kuollut. HÃ¤tÃ¤kÃ¶ meidÃ¤n on? Onhan meillÃ¤ poika mieheksi joutumassa ja siitÃ¤hÃ¤n tulee pappi. Sitten ei ole hÃ¤tÃ¤Ã¤Â», vakuutteli Vimpari.

Â»Siihen kurki kuolee, kun suo sulaaÂ», arveli vaimonsa.

Â»ElÃ¤ sinÃ¤ niin sano. Onhan ihmisellÃ¤ joka hÃ¤nestÃ¤ huolen pitÃ¤Ã¤, se joka linnut ruokkii ja kedonkukkaset vaatettaa, kun uskoo. EikÃ¶ niin, Viioska? Mutta sitÃ¤ ihminen ei aina tahdo uskoa. MeillÃ¤ on ollut lujilla elÃ¤mÃ¤ usein, olen luullut, ettÃ¤ ei muuta kuin tuohon paikkaan alamme nyykistyÃ¤ toinen toisemme jÃ¤lkeen. Mutta eipÃ¤s!Â»

Â»NiinhÃ¤n se on, ettÃ¤ kauan on kÃ¶yhÃ¤ kallellaan, ennenkuin kaatuuÂ», sanoi vaimo.

Â»EikÃ¤ kaadu sittenkÃ¤Ã¤nÂ», vakuutti Vimpari, Â»vaan voi nousta hyvinkin pystÃ¶Ã¶n. Mutta sinÃ¤ et usko mitÃ¤Ã¤n, vaikka olet nÃ¤hnyt sellaisen ihmeen, ettÃ¤ meidÃ¤n asuntoon astuu kaksi herrasmiestÃ¤, toinen tahtoo pojan omakseen kasvattaakseen ja kouluttaakseen ja kouluttaa pÃ¤Ã¤llepÃ¤Ã¤tteeksi papiksi. Sellainen Jumalan armon osoitus, etkÃ¤ siltÃ¤ usko. Mutta minÃ¤ uskon, minusta ei olisi mahdotonta uskoa vaikka rahasÃ¤kin tipahtavaksi syliini pilvettÃ¶mÃ¤ltÃ¤ taivaalta. Niin se pitÃ¤Ã¤ luja usko olla, kun kerran uskoo.Â»

Â»Mies parkaÂ», ajatteli Latun emÃ¤ntÃ¤. Â»HÃ¤nkin vetÃ¤Ã¤ elÃ¤mÃ¤Ã¤nsÃ¤ kuin raskasta kivikuormaa, saa palan tÃ¤nÃ¤Ã¤n, siksi hengen pidettÃ¤, ettÃ¤ elÃ¤Ã¤ ylihuomiseen, jolloin taas ehkÃ¤ saa vÃ¤hÃ¤n enemmÃ¤n, vaan ei tiedÃ¤ saako sitten pÃ¤ivÃ¤n kahden perÃ¤stÃ¤ vaiko vasta kolmannen. ElÃ¤Ã¤ toivossa, uskoo itsellensÃ¤ rikkauden arkun aukenevan, huomaamatta sitÃ¤, ettÃ¤ vieraskumppaneitaan, jotka uskovat itselleen samaa, odottavat samanlaista ihmettÃ¤, uupuu, joko nÃ¤Ã¤ntyen kesken kultaisia toiveitaan tahi synkistyen elÃ¤mÃ¤Ã¤n, kun uskomaansa armoa ei nÃ¤y. Moni raukka synkistyy niin, ettÃ¤ kiroo itse Jumalaa.Â»

Â»Mutta meidÃ¤nhÃ¤n ei tarvitse enÃ¤Ã¤ mitÃ¤Ã¤n ihmettÃ¤ odottaakaan, se on meille jo tapahtunut. Vai eikÃ¶ teistÃ¤kin, Viioska ja Latun emÃ¤ntÃ¤, ole todellakin aivan kuin Jumalan omin kÃ¤sin tekemÃ¤ armotyÃ¶, kun meidÃ¤n Aappo otettiin sellaisille pÃ¤iville, ettÃ¤ pappi tulee?Â»

Â»Mutta Vimpari kulta, Aapon papiksi tulo on vielÃ¤ monessaÂ», sanoi vaimonsa.

Vimpari vÃ¤itti vain, ettÃ¤ se on jo niinkuin tapahtunut asia ja ettÃ¤ jos ei tulisikaan pappia, niin tulee joku muu virkamies, joka elÃ¤ttÃ¤Ã¤ vanhempansa. SitÃ¤ on Jumala tarkoittanut.

Alemmalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ alkoi hÃ¤n sitten puhella, ettÃ¤ tÃ¤llaista armoa hÃ¤n ei olisi ansainnut, sillÃ¤ ei hÃ¤n ennen ole Jumalasta vÃ¤littÃ¤nyt, vaan ollut uskoton niinkuin moni muukin ja horjuu vÃ¤liin nytkin.

Â»Vaan tuskinpa sitÃ¤ on, joka ei uskossaan joskus horjuisi. Vai mitÃ¤ luulette, Viioska?Â»

Â»Tuskinpa onÂ», myÃ¶nsi Viion leski pitkÃ¤n ajan kuluttua.

Â»NiinpÃ¤ minÃ¤kin. Mutta ei saa antaa epÃ¤ilyksille valtaa, muuten voittaa uskottomuuden synkkyys, niinkuin voitti sen, jonka elÃ¤mÃ¤ntarina vasta on silmÃ¤imme edessÃ¤ pÃ¤Ã¤ttynyt, ja jonka kallistunut elÃ¤mÃ¤ ei pÃ¤Ã¤ssyt uskottomuutensa vuoksi pystÃ¶Ã¶n, vaan lahosi lahoamistaan ja kaatui.Â»

Latun emÃ¤ntÃ¤ kohahti seisaalleen. HÃ¤nen verensÃ¤ kuohui. HÃ¤n ehti ajatella, ettÃ¤ kun lakkaamatta saa kuulla tuota samaa virttÃ¤. Ja ne etupÃ¤Ã¤ssÃ¤, jotka uskovat itselleen ihmeitÃ¤ Jumalalta, vaikka tunnustavat itsensÃ¤ ansaitsemattomiksi ja uskonsa horjuviksi, ovat valmiit lÃ¤himmÃ¤isensÃ¤ uskon heikkoutta syyttÃ¤mÃ¤Ã¤n. SitÃ¤ ei NikkilÃ¤ tehnyt, vaan puhui sÃ¤Ã¤lillÃ¤ ja rakkaudella Vimparista niinkuin muistakin kovaosaisista.

Latun emÃ¤ntÃ¤ ei ollut ehtinyt sanoa vielÃ¤ sanaakaan, kun Viion Elsa tuli tupaan, mikÃ¤ kokonaan ehkÃ¤isi hÃ¤nen mielenkuohunsa.

Elsalle ei oltu uskallettu sanoa emÃ¤nnÃ¤n joutumisesta kÃ¶yhÃ¤inhoitoon, kun oli pelÃ¤tty hÃ¤nen panevan sen niin kovin pahakseen, niinkuin oli pahonut NikkilÃ¤n kuolemaakin. Viion leski oli koettanut jouduttaa muuttoaan NikkilÃ¤stÃ¤ ennen tÃ¤tÃ¤ tapausta, jotta siten pÃ¤Ã¤sisi se Elsan tiedon sivu tuonnemmaksi. Mutta huoneita ei ollut niin saatavissa, jotta muuttoaika oli siirtynyt huomiseen pÃ¤ivÃ¤Ã¤n.

Elsa loi heti kysyvÃ¤n katseen kaikkiin, aavistaen emÃ¤nnÃ¤n poissaolon tavattomaksi, kun hÃ¤ntÃ¤ ei nÃ¤kynyt ja nÃ¤in paljon oli vÃ¤keÃ¤.

Â»Onko emÃ¤ntÃ¤kin kuollut?Â» kysyi hÃ¤n terÃ¤vÃ¤sti.

Â»Ei, lapseniÂ», vastasi Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»MissÃ¤ sitten?Â»

Jokainen tapaili jotakin vastatakseen, kun Elsa vuoronperÃ¤Ã¤n heitÃ¤ katsoi, vaan kaikki jÃ¤ivÃ¤t toisiaan odottamaan.

Â»Jaa! KyllÃ¤ minÃ¤ tiedÃ¤nkin. EmÃ¤ntÃ¤ on myyty. Voi kauhistus!Â» sanoi hÃ¤n ja rupesi itkemÃ¤Ã¤n.

HÃ¤ntÃ¤ koetettiin lohduttaa selittÃ¤mÃ¤llÃ¤, ettÃ¤ ei emÃ¤nnÃ¤llÃ¤ ole paha olla, vaan Elsa itkunsa seasta vÃ¤itti toisin. Eilen kun koulussa oli ilmoitettu tÃ¤ksi pÃ¤ivÃ¤ksi lupa, niin olivat muutamat tytÃ¶t tienneet, ettÃ¤ lupa on sen vuoksi, kun on koululla kÃ¶yhÃ¤in huutokauppa, ja muutamat tytÃ¶t olivat kertoneet millaista se on. NiistÃ¤ kertomuksista Elsa, nyt mainitsi sitÃ¤ ja tÃ¤tÃ¤ ja kuulijoita kauhistumasta esti tieto, ettÃ¤ kaikki ei toki totta ole, vaan lasten mielikuvituksen synnyttÃ¤mÃ¤Ã¤. Vaan Elsan sydÃ¤mellinen itku, lapsen vilpitÃ¶n osanotto menneitten kohtaloon liikutti kaikkien mieliÃ¤. SiinÃ¤ oli menneitÃ¤ kohtaan jotakin hyvittÃ¤vÃ¤Ã¤ ja palkitsevaa. Latun emÃ¤ntÃ¤kin tunsi lohduttavaa ja keventÃ¤vÃ¤Ã¤ mielessÃ¤Ã¤n. PoislÃ¤htiessÃ¤Ã¤n hÃ¤n Ã¤Ã¤neensÃ¤ itkien syleili Elsaa:

Â»Jumala siunatkoon, auttakoon ja varjelkoon sinua, herttainen lapsi!Â»

Illalla maata pannessa ratkesi Elsan itku uudelleen, vaikka hÃ¤n oli sen saanut tyynnytetyksi pÃ¤ivÃ¤llÃ¤ isoksi aikaa. HÃ¤n itki hiljaa nyyhkien myÃ¶hÃ¤iseen yÃ¶hÃ¶n, unohuttaen kaikki rukouksensa, senkin, jota hÃ¤n tÃ¤hÃ¤n asti oli hartaimmin rukoillut.

SiitÃ¤ joulusta saakka, kun hÃ¤n kÃ¤vi ensi kerran joulua ihailemassa keskikaupungilla ikkunain takaa ja nÃ¤ki siellÃ¤ muutamassa talossa Vimparin Aapon, joka oli KarÃ©nin rouvan ottopoikana, oli hÃ¤n toivonut pÃ¤Ã¤sevÃ¤nsÃ¤ johonkin keskikaupungille ottotytÃ¶ksi. Joka pÃ¤ivÃ¤ hÃ¤n oli odottanut sitÃ¤ tapahtuvaksi. Kuvailunsa siitÃ¤, miten se olisi hauskaa, olivat vain aina kiihtyneet ja kiihoittuneet. HÃ¤n oli koettanut olla oikein hyvÃ¤ ja rukoili ja toivoi katkeamatta. HÃ¤n oli kÃ¤ynyt joskus keskikaupungilla kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤ sitÃ¤ varten, ja masentunein mielin palasi, luullen ettÃ¤ hÃ¤n ei ole tarpeeksi hyvÃ¤ ollut. Viime aikoina oli hÃ¤n alkanut luulla, ettÃ¤ sitten vasta hÃ¤n pÃ¤Ã¤see, kun saa koulunsa lopetetuksi kevÃ¤Ã¤llÃ¤. Ja siitÃ¤ oli hÃ¤n iloinnut jo.

HÃ¤n olisi hyvin sievÃ¤: vaaleanpunainen leninki, vaaleanpunaiset sukat, sievÃ¤t matalat kengÃ¤t, tukka hajallaan, tummanpunaisella nauhalla pÃ¤Ã¤laen yli. HÃ¤n olisi niin hyvÃ¤, ettÃ¤ kaikki hÃ¤nestÃ¤ pitÃ¤isivÃ¤t, hÃ¤nestÃ¤ ja Aaposta. Aapon kanssa he yhdessÃ¤ kÃ¤visivÃ¤t tÃ¤Ã¤llÃ¤ Vaaralla tuomassa apua kÃ¶yhille ja opettamassa kÃ¶yhÃ¤in lapsia.

Vaan mitÃ¤ hauskaa se nyt olisi enÃ¤Ã¤, kun ei ollut NikkilÃ¤Ã¤ eikÃ¤ emÃ¤ntÃ¤Ã¤. Ei ollut hÃ¤nen tuttujaan enÃ¤Ã¤ kuin Ojanniemen Marin Ã¤iti ja Aapon vanhemmat, jotka eivÃ¤t olleet niin avun tarpeessa, kun Latun Liisa kÃ¤vi niille kerjÃ¤Ã¤mÃ¤ssÃ¤ varkain Ã¤idiltÃ¤Ã¤n.

Turhaan olivat menneet hÃ¤nen toiveensa ja sÃ¤Ã¤li oli NikkilÃ¤Ã¤ ja emÃ¤ntÃ¤Ã¤, joita hÃ¤n ei saanut auttaa.

Â»MiksikÃ¤hÃ¤n Jumala ei sitÃ¤ sallinut?…Â»

2

SyksyllÃ¤ pÃ¤Ã¤si Elsa muutaman rouvan ompelutehtaaseen oppilaaksi.

Viion leski olikin ollut huolissaan ja miettinyt mitÃ¤ Elsalle nyt toimeksi, kun koulukin oli loppunut. Kotona ei ollut mitÃ¤Ã¤n tÃ¶iksi asti eikÃ¤ mitÃ¤Ã¤n oppiakseen sellaista, millÃ¤ vastaisuudessa voi toimeentulonsa hankkia. Joutenolo oli kaikkein pahinta, se oli kaiken pahuuden siemenen hyÃ¶tyisÃ¤ pelto. Vaan nyt kun Elsa tyÃ¶paikan sai, olisi hÃ¤n melkein mieluummin suonut, ettÃ¤ sitÃ¤ ei olisi ilmestynyt. HÃ¤n itki Elsan mentyÃ¤ ensi pÃ¤ivÃ¤nÃ¤.

Pelko, mikÃ¤ mieleen oli pyrkinyt jo varhaisimpina vuosina Elsan tulevaisuutta ajatellessa, ja jota pelkoa hÃ¤n oli hÃ¤Ã¤tÃ¤nyt turvaumalla Jumalan isÃ¤lliseen huolenpitoon, virisi nyt liekkiin ja kiihkeÃ¤mpÃ¤Ã¤n kuin koskaan ennen.

Elsa on nuori ja herkkÃ¤ vaikutuksille. Ja millaiseen seuraan on hÃ¤n joutunut? Synti oli ajatella kenestÃ¤kÃ¤Ã¤n pahaa, vaan sellaisessa joukossa on molempaa, hyvÃ¤Ã¤ jos huonoakin. SiellÃ¤ voi Elsan sydÃ¤meen tulla kylvetyksi turhamaisuutta ja kevytmielisyyttÃ¤, mikÃ¤ nuoreen lapsekkaaseen mieleen niin helposti imeytyy ja mikÃ¤ nuoria tyttÃ¶jÃ¤ lumouksen voimalla kulettaa houkuttelevaa polkua turmelukseen.

Tuskallisesti ahdistivat peloittavat ajatukset. HÃ¤n turvausi Jumalaan ja koetti kiskoutua niistÃ¤ irti. Illalla saikin hÃ¤n aina haudatuksi pelkonsa rukouksiin, kun Elsa oli tyÃ¶stÃ¤ kotiutunut lapsellisena, avomielisenÃ¤, Ã¤itiÃ¤Ã¤n hyvÃ¤ilevÃ¤nÃ¤ ja entisestÃ¤Ã¤n mitenkÃ¤Ã¤n muuttumattomana. Ummistipa usein silmÃ¤nsÃ¤ levollisella tunteella, ettei mitÃ¤Ã¤n vaaraa olekaan. Mutta aamulla herÃ¤tessÃ¤Ã¤n oli pelko leimuamassa aivan kuin olisi se syttynyt jo hÃ¤nen nukkuessaan. Tuskallista ja rauhatonta oli sitten yksinÃ¤isyytensÃ¤ pÃ¤ivÃ¤llÃ¤. SitÃ¤ enemmÃ¤n kiihtyi levoton mielensÃ¤, kun kuului puheita erÃ¤Ã¤stÃ¤ tytÃ¶stÃ¤, joka oli samassa tyÃ¶paikassa ja muuten kelpo tyttÃ¶nÃ¤ pidetty. Ja silloin tuli mieleen NikkilÃ¤n puhe selvÃ¤nÃ¤, kuin olisi suurilla kirjaimilla joka sana ollut eteen maalattu.

Niin arka ja jÃ¤nnityksissÃ¤Ã¤n hÃ¤n oli, ettÃ¤ kun Elsa erÃ¤Ã¤nÃ¤ iltana viipyi tavallista pitempÃ¤Ã¤n, sai se jo hÃ¤net epÃ¤toivoon ja melkein uskomaan, ettÃ¤ siinÃ¤ se nyt oli, mitÃ¤ hÃ¤n oli odottanutkin. Tavatonta oli Elsan viipyminen ja jos mitÃ¤ tahansa syyksi koetti ajatella, niin se ei voinut muuta olla, kuin ettÃ¤ Elsa oli jossakin kevytmielisyyden jÃ¤lillÃ¤, joko kaduilla kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤ tahi huvipaikkain Ã¤Ã¤rillÃ¤ kurppailemassa. Ja siitÃ¤hÃ¤n se oli alku. Ankaraa tutkintoa ja vakavia nuhteita ehti hÃ¤n pitÃ¤Ã¤ odottaessaan kiihtyvÃ¤llÃ¤ tuskalla. HÃ¤n rukoili, itki, oli ankara, uhkamielinen, heltyi samassa ajatellessaan, ettÃ¤ jos joku onnettomuus on kohdannut, ilahtui kuvaillessaan jotakin onnen sattumaa, vaan taas synkistyi, ja se lopuksi voitti.

Elsa oli ollut muutamissa hartausseuroissa. ErÃ¤s tyÃ¶toveri oli hÃ¤net sinne vienyt, ja Elsa oli innostuksissa siellÃ¤ olostaan ja niin ihastunut iltaansa, ettÃ¤ pahoitteli, kun seuroja ei ollut joka ilta.

Kuin kivitaakan alta keveni Ã¤idin mieli. HÃ¤n hÃ¤pesi pahoja luulojaan samalla, kun hÃ¤nen ilonsa tunteet olivat niin irrallaan, ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ oli tÃ¤ysi tyÃ¶ pidÃ¤ttÃ¤essÃ¤Ã¤n itkua.

Aivan pÃ¤invastoin oli tapahtunut kuin hÃ¤n oli tÃ¤nÃ¤ iltana ja pitkin aikoja ajatellut. Ja jos mitÃ¤ onnellista sattumaa Elsalle tapahtuneeksi oli mieleen tullut, niin ei kuitenkaan tÃ¤llaista. Aivan toisille teille oli hÃ¤n luullut Elsaa hÃ¤nen toveriensa vievÃ¤n, sillÃ¤ jos luuli hyviÃ¤kin olevan heissÃ¤, niin ei tullut ajatelleeksi heidÃ¤n mitÃ¤Ã¤n sellaista vaikuttavan.

Elsasta tuli ahkera ja innokas seuroissa kÃ¤vijÃ¤, niin ettÃ¤ hÃ¤n ei millÃ¤Ã¤n syyllÃ¤ jÃ¤Ã¤nyt kertaakaan pois. Ja sitÃ¤ mukaa muuttui hÃ¤n huomattavasti. Rukouksissaan hÃ¤n ei kÃ¤yttÃ¤nyt enÃ¤Ã¤ entisiÃ¤ kirjoistaan oppimia tahi supattanut jotakin lapsellista, niinkuin ennen, vaan rukoili omin sanoin ja puki rukouksensa varsin somaan muotoon. HÃ¤n huomasi synniksi seikkoja ja tekoja, sekÃ¤ ikÃ¤istensÃ¤ ettÃ¤ aikaisten, joita Ã¤iti ei ollut koskaan miksikÃ¤Ã¤n ajatellut. KÃ¤ytÃ¶ksensÃ¤ Ã¤itiÃ¤Ã¤n kohtaan oli myÃ¶skin muuttunut. SiinÃ¤ ei ollut entistÃ¤ herttaista hellyyttÃ¤, ja avonaiset sydÃ¤melliset hyvÃ¤ilynsÃ¤ olivat jÃ¤Ã¤neet kerrassaan. ÃidistÃ¤ se tuntui vieraalle, vaan syyksi hÃ¤n ajatteli sen, ettÃ¤ Elsa tÃ¤ssÃ¤kin oli vakaantunut niinkuin muussakin, niinkuin oli muuttunut harvapuheiseksikin, vakavaksi, niin ettÃ¤ hÃ¤n ei nauranut juuri eikÃ¤ koskaan lapsellisesti riemastunut. HÃ¤n oli kuin aikaihminen, vakava ja arvokas.

Aina oli hÃ¤n ollut ikÃ¤isilleen esimerkkinÃ¤. Niin hyvÃ¤llÃ¤ sanalla ohjatessaan kuin kuritettuaan pehmitellessÃ¤Ã¤n lastensa mieliÃ¤ puhelivat vanhemmat hÃ¤nestÃ¤, neuvoen heitÃ¤ olemaan niinkuin Viion Elsa, joka oli kuuliainen Ã¤idilleen, nÃ¶yrÃ¤ kaikille ja joka ei tehnyt koskaan mitÃ¤Ã¤n, mistÃ¤ olisi voinut nuhdella eipÃ¤ edes vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n moitesanaa lausua. Nyt asetettiin hÃ¤net malliksi ikÃ¤isemmilleenkin, rippikoulun kÃ¤yneille. Kaikki puhuivat hÃ¤nestÃ¤ suurella ihastuksella ja pitivÃ¤t hÃ¤ntÃ¤ ihmelapsena.

Â»Jumalan lahja on tuollainen lapsi. Se on teille, Viioska, erityinen

Jumalan armon osoitusÂ», vakuutettiin Viion leskelle.

Siksi uskoi sen Viion leskikin ja tunsi ennen tuntematonta onnea syvÃ¤ssÃ¤ nÃ¶yryydessÃ¤ tunnustaen ansaitsemattomuutensa. MielihyvÃ¤llÃ¤ katseli hÃ¤n aina tytÃ¤rtÃ¤Ã¤n, kun tÃ¤mÃ¤ toimi toimiaan kotona, iloinen tyytyvÃ¤isyys kasvoilla ja koko olossaan elÃ¤mÃ¤n keveys.

Â»MinÃ¤ olen niin iloinen, niin onnellinen…Â»

NÃ¤in oikein uhkuvana riemua ja ylimmilleen innostuneena tuli Elsa kerran kotia seuroista.

Ãiti vastasi siihen vain hymyllÃ¤. HÃ¤ntÃ¤ halutti sulkea Elsa syliinsÃ¤, niin sanomattomasti halutti, mutta kun Elsa ei nÃ¤yttÃ¤nyt sitÃ¤ huomaavan, ei katsonutkaan hÃ¤neen, vaan oli melkein kuin yksikseen, niin esti Ã¤itiÃ¤ omituinen ujous. HÃ¤n kuitenkin jÃ¤i odottamaan, ettÃ¤ Elsa tulisi hÃ¤ntÃ¤ hyvÃ¤ilemÃ¤Ã¤n niinkuin teki ennen, kun oli jostakin noin riemastunut. Mutta Elsa nÃ¤ytti hillitsevÃ¤n siitÃ¤ itsensÃ¤ ja Ã¤idinkin tunteen ponnistus vÃ¤heni hiljalleen.

Seuroissa oli lukenut ja selittÃ¤nyt erÃ¤s herra, joka oli muualta kotoisin ja kÃ¤ymÃ¤seltÃ¤Ã¤n vain tÃ¤Ã¤llÃ¤. HÃ¤n oli vanha, tukka valkoinen, joka oli kiharainen niskassa. Parta oli niinikÃ¤Ã¤n valkoinen, tuuhea ja pitkÃ¤. HÃ¤n oli kaunis, ja kauniisti kertonut siitÃ¤, kun lapsia tuotiin Jeesuksen tykÃ¶, ettÃ¤ hÃ¤n siunaisi heitÃ¤.

Â»EtkÃ¶ haluaisi lukea minulle siitÃ¤?Â» kysyi Ã¤iti pyydellen.

Â»EttekÃ¶ ole koskaan siitÃ¤ lukenut, Ã¤iti?Â»

Viion leski aivan kuin itseÃ¤Ã¤n puolustellen selitti:

Â»Olen, lapseni, olen joskus lukenut ja tapauksen muistan. Lukisin useammin ja mielellÃ¤ni raamattua, mutta kun minulla on heikot silmÃ¤t, etten laseitta nÃ¤e.Â»

Elsa otti uuden testamentin ja jonkun aikaa etsittyÃ¤Ã¤n luki:

Â»Ja he toivat hÃ¤nen tykÃ¶nsÃ¤ lapsia, ettÃ¤ hÃ¤n heihin rupeisi: niin opetuslapset nuhtelivat heitÃ¤, jotka niitÃ¤ toivat.

Mutta koska Jeesus sen nÃ¤ki, nÃ¤rkÃ¤styi hÃ¤n ja sanoi heille: sallikaat lasten tulla minun tykÃ¶ni ja Ã¤lkÃ¤Ã¤t kieltÃ¤kÃ¶ heitÃ¤, sillÃ¤ senkaltaisten on Jumalan valtakunta.

Totisesti sanon minÃ¤ teille: jokainen, joka ei Jumalan valtakuntaa ota vastaan niinkuin lapsi, ei hÃ¤n suinkaan siihen tule sisÃ¤lle.

Ja hÃ¤n otti heitÃ¤ syliinsÃ¤ ja pani kÃ¤tensÃ¤ heidÃ¤n pÃ¤Ã¤llensÃ¤ ja siunasi heitÃ¤.Â»

TÃ¤ssÃ¤ ei ollut mitÃ¤Ã¤n, jota Viion leskikin ei olisi voinut ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤. Helppo hÃ¤nen oli myÃ¶s kÃ¤sittÃ¤Ã¤ miten kaunista, ylentÃ¤vÃ¤Ã¤ ja riemastuttavaa sen vanhan herran saarna on voinut olla. Ja tÃ¤mÃ¤ synnytti hÃ¤nessÃ¤ omituisen kaipauksen tunteen. HÃ¤n nÃ¤ki muitten ilon ja riemun, heidÃ¤n onnelliset tunteensa ymmÃ¤rsi. Mutta se teki hÃ¤net surulliseksi, pani hÃ¤net masennuksiin. HÃ¤n tunsi itsensÃ¤ osattomaksi kaikesta ja aivan syrjÃ¤iseksi. Elsan tÃ¤hden voi hÃ¤n tuntea iloa ja onnea ja pyrki sitÃ¤ tekemÃ¤Ã¤n omakseen ja elÃ¤hyttÃ¤mÃ¤Ã¤n sillÃ¤ innostusta, riemua ikÃ¤vÃ¶ivÃ¤Ã¤ sydÃ¤ntÃ¤Ã¤n. Mutta tÃ¤mÃ¤ hÃ¤nen tunteensa ei saanut valtaa, kun Elsa pysyi itsekseen, ikÃ¤Ã¤nkuin omalle varalleen sÃ¤ilyttÃ¤en kaiken onnensa. Ãiti rupesi tuntemaan itsensÃ¤ yhÃ¤ enemmÃ¤n syrjÃ¤iseksi ja osattomaksi, yhÃ¤ kiihkeÃ¤mpÃ¤Ã¤ kaipausta. Ja masennuksissaan alkoi hÃ¤n katsella heikkouttaan, puutteellisuuttaan, muistella uskonsa horjuvaisuutta ja ajatella ansionsa mitÃ¤ttÃ¶myyttÃ¤ Jumalan armon osallisuuteen ja isÃ¤lliseen rakkauteen.

Elsa pÃ¤Ã¤tti, ettÃ¤ Ã¤iti ei ymmÃ¤rtÃ¤nyt sitÃ¤ luettua, kun hÃ¤n ei ollut iloinen niinkuin olivat kaikki siellÃ¤ seuroissa. Vakavampi kuin koskaan ennen nÃ¤ytti Ã¤iti olevan, aivan kuin pahoillaan jostakin. Mutta sen pitempÃ¤Ã¤n hÃ¤n ei kuitenkaan sitÃ¤ ajatellut. HÃ¤nen mielensÃ¤ oli kuohuksissa riemusta.

Ja hÃ¤n antautui itsekseen palauttamaan mieleensÃ¤ muistoja seuroista. HÃ¤n kuvaili ne uudelleen ja uudelleen kiintyen aina enemmÃ¤n muutamiin yksityiskohtiin.

Niin hauska ei ollut ennen koskaan seuroissa. Ei ollutkaan muulloin niin paljon vÃ¤keÃ¤ ollut, lapsia varsinkaan. Ja kaikki olivat niin iloisia. Rouvat, jotka aina olivat ystÃ¤vÃ¤llisiÃ¤ keskenÃ¤Ã¤n, taputtelivat nyt toisiaan ja syleilivÃ¤tkin muutamat iloissaan. Lapsia kaikki hyvÃ¤ilivÃ¤t aina, vaan nyt tÃ¤nÃ¤ iltana vasta…

Elsa ei jaksanut muistaa kaikkia, jotka olivat hyvÃ¤illeet hÃ¤ntÃ¤, eikÃ¤ hÃ¤n kaikkia tuntenutkaan. Se oli niin hauskaa ja herttaista, mutta ei mikÃ¤Ã¤n kuitenkaan niin herttaista kuin Montinin rouvan hyvÃ¤ily. Se oli kaikista ylintÃ¤, se tuntui Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n onnelliselle.

Montinin rouvaa Elsa ihaili, jumaloi tavallaan. MitÃ¤ hÃ¤n pyhÃ¤stÃ¤ ja autuaasta kÃ¤sitti, sen sovitti hÃ¤n Montinin rouvaan. HÃ¤n oli jo tyytyvÃ¤inen, kun sai nÃ¤hdÃ¤ hÃ¤net. Ja se sai hÃ¤nen jÃ¤senensÃ¤ vÃ¤rÃ¤jÃ¤mÃ¤Ã¤n ja siinÃ¤ oli kylliksi suosion osoitusta hurmaamaan asti, kun rouva taputteli hÃ¤ntÃ¤ poskelle. SillÃ¤ Elsa voi riemuita jo monta pÃ¤ivÃ¤Ã¤, jos sai seuroissa tervehtÃ¤Ã¤ Montinin rouvaa, niin ettÃ¤ rouva hymyillen katsahti hÃ¤neen ja ystÃ¤vÃ¤llisellÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤ lausui: Â»HyvÃ¤Ã¤ iltaa, hyvÃ¤, kaunis lapseni!Â»

Kukaan lapsista ei koko maailmassa ollut niin onnellinen kuin Montinin Hulda, joka silloin tÃ¤llÃ¶in kÃ¤vi seuroissa. Kun puhuttiin Jumalan lapsista, niin ajatteli Elsa ainoastaan Huldaa. Ja kuvitellessaan iloa taivaassa oli Hulda onnellisista onnellisin mammansa kanssa. Kaikki hyvÃ¤, mitÃ¤ siellÃ¤ oli tarjona, oli Montinin rouvan ja Huldan ennen muita. Muita tyttÃ¶jÃ¤ seuroissa piti Elsa hyvinÃ¤, herrasvÃ¤keÃ¤ kun olivat, eikÃ¤ ollut heidÃ¤nkÃ¤Ã¤n suosiostaan vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤tÃ¶n. Mutta Huldan ystÃ¤vÃ¤llinen katse, hÃ¤nen hymyilynsÃ¤ oli Elsalle enemmÃ¤n kuin noitten toisten koko suosion tulva yhteensÃ¤.

Koko muistelemisensa keskittyi Montinin rouvan syleilyihin ja Huldan armauteen. Ja nuo muistot saivat hÃ¤nen riemunsa vielÃ¤kin partaitten tasalle.

HÃ¤n ajatuksissaan antoi Montinin rouvan syleillÃ¤ itseÃ¤Ã¤n, tunsi hyvÃ¤lle lemuavan tuoksun, samettiset vaatehihat, nÃ¤ki hÃ¤nen pyÃ¶reÃ¤n, ystÃ¤vÃ¤llisesti hymyilevÃ¤n muotonsa. Ja kun hÃ¤n siitÃ¤ syleilystÃ¤ irtausi, joutui hÃ¤n Huldan viereen, joka kietoi kÃ¤sivartensa hÃ¤nen vyÃ¶tÃ¤isiinsÃ¤. Se oli Elsaa ujostuttanut ja vielÃ¤kin veri syÃ¶ksi kasvoihin. Huldan toimittamisella hÃ¤n oli uskaltanut ottaa Huldaa vartalosta, jolloin katsoi hÃ¤ntÃ¤ silmiin.

Voi kuinka kaunis Hulda oli. Valkoinen otsa, tumma tukka. Ja hÃ¤nen poskensa kun oli pehmoinen, kun hÃ¤n sen painoi Elsan poskea vasten! Elsa oli aivan huumauksissaan ollut eikÃ¤ osannut oikein hengittÃ¤Ã¤, nytkin vielÃ¤ pidÃ¤tti hÃ¤n henkeÃ¤, niin ettÃ¤ tuli viimein syvÃ¤ huokaus. Montinin rouva syleili heitÃ¤ molempia, kun he Huldan kanssa olivat sylitysten, poskitusten.

Miten sanomattoman onnellista oli! MitÃ¤Ã¤n ei ollut enÃ¤Ã¤, jota hÃ¤n olisi odottanut tahi halunnut. Taivaallisen elÃ¤mÃ¤n onnella oli suurempi viehÃ¤tys ainoastaan iankaikkisuutensa ja loistonsa vuoksi. Kun hÃ¤n sinne siirsi mielikuvituksensa, niin he siellÃ¤kin samalla tavalla Huldan kanssa sylitysten, poskitusten olivat, liitelivÃ¤t halki valkopilvien, lÃ¤pi avarien sinisalien, jossa kohtasivat ystÃ¤vÃ¤llisiÃ¤, herttaisia ihmisiÃ¤, jotka heitÃ¤ ihailivat ja seurasivat heitÃ¤, ja niin he edellÃ¤ riensivÃ¤t taas uusien pilvien sisÃ¤ti ja siniaukkojen lÃ¤pi sÃ¤teilevÃ¤Ã¤n kirkkauteen, jossa taivaan loistavat joukot ympÃ¤rÃ¶ivÃ¤t Jumalaa ja johon kaikki autuaat kokoontuivat, ja jossa heidÃ¤t, Huldan ja hÃ¤net, Jeesus syliinsÃ¤ sulki ja kaikki iloitsivat…

Mutta kun Elsa katsahti Ã¤itiin, niin tuli hÃ¤n Ã¤kkiÃ¤ surulliseksi.

Ãiti istui siinÃ¤ tyÃ¶ssÃ¤Ã¤n vakavan nÃ¤kÃ¶isenÃ¤. Elsasta nÃ¤ytti kuin olisi hÃ¤n itkusilmissÃ¤. Paikkainen rÃ¶ijy oli hÃ¤nellÃ¤, toinen hiha rikki, niin ettÃ¤ kyynÃ¤rpÃ¤Ã¤ nÃ¤kyi. Hame oli karkea ja ruman harmaja, sukat parsittu monenvÃ¤risellÃ¤ langalla ja kantapÃ¤istÃ¤ rikki. KyyryselkÃ¤inen ja laiha, kÃ¤det suoniset ja toisessa kalvosessa pongotti luu korkealla.

Elsalta tahtoi itku vÃ¤kistenkin tyÃ¶ntÃ¤ytyÃ¤. Ãiti ei sopinut tuollaisena hÃ¤nen mielikuviinsa, hÃ¤n oli aivan erilainen kuin ne rouvat, jotka kÃ¤vivÃ¤t siellÃ¤ seuroissa. Tuntui kun Ã¤iti olisi iankaiken tuollaisena pysyvÃ¤, niinkuin se ukkokin kuussa, jonka pitÃ¤Ã¤ ikuisesti kuuta tervata. Elsaa oikein kauhistutti.

Jos Ã¤itikin olisi rouva! Mutta se ajatus oli vain kuin vÃ¤lÃ¤hdys, sillÃ¤ se ei sopeutunut hÃ¤nen tunteisiinsa. Montinin rouvan sijalle hÃ¤n ei voinut Ã¤itiÃ¤ asettaa ja muut eivÃ¤t olleet niin arvokkaita, niin lÃ¤hellÃ¤ Elsan ihailua kuin Ã¤idin olisi pitÃ¤nyt olla, ja tyhjÃ¤Ã¤ paikkaa hÃ¤n ei huomannut.

Mutta lapsi olisi Ã¤iti voinut olla, pieni tyttÃ¶, Huldaa ja hÃ¤ntÃ¤ pienempi, josta he kaikki pitÃ¤isivÃ¤t niin Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤sti…

Â»Voi jos tekin, Ã¤iti, olisitte niinkuin lapsi!Â» sanoi Elsa yht'Ã¤kkiÃ¤.

Â»Niin, jospa minÃ¤ olisin, jospa aina voisin ollaÂ», vastasi Ã¤iti heti aivan kuin sitÃ¤ olisi miettinytkin.

Elsan puhe olikin aivan kuin Viion lesken herkÃ¤n omantunnon kuuluva Ã¤Ã¤ni, jolle hÃ¤n vavahti. HÃ¤nen silmÃ¤nsÃ¤ vettyivÃ¤t eikÃ¤ hÃ¤n kyennyt, jos olisi tahtonutkin, hillitsemÃ¤Ã¤n enÃ¤Ã¤ itseÃ¤Ã¤n. HÃ¤n syleili Elsaa ja itki.

Elsa itki myÃ¶skin ja kiihkeÃ¤sti. SÃ¤Ã¤lin tunne purkausi itkuun, mitÃ¤ ei saanut helposti tyynnytetyksi. Ja syleilyssÃ¤ kyynelten mukana nousivat kaikki hellÃ¤t tunteensa Ã¤itiÃ¤ kohtaan kÃ¤tkÃ¶istÃ¤Ã¤n.

Aivan puutteelliseksi, vajanaiseksi ja mitÃ¤ttÃ¶mÃ¤ksi tunsi hÃ¤n nyt sen ilon ja riemun, jonka osallisuudessa hÃ¤n itse oli, jollei Ã¤iti olisi mukana. SillÃ¤ ei ollut muuten mitÃ¤Ã¤n viehÃ¤tystÃ¤, niin ettÃ¤ hÃ¤n olisi siitÃ¤ voinut luopua tykkÃ¶nÃ¤Ã¤n. Ja siitÃ¤ hÃ¤n jonkun aikaa ikÃ¤Ã¤nkuin kiisteli mielessÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ joko Ã¤itikin tahi ei hÃ¤nkÃ¤Ã¤n…

Ãidille uudet vaatteet ja sitten he yhdessÃ¤ kÃ¤yvÃ¤t seuroissa. Varma oli, ettÃ¤ Montinin rouva rupeaa pitÃ¤mÃ¤Ã¤n Ã¤idistÃ¤ enemmÃ¤nkin kuin niistÃ¤ rouvista siellÃ¤. Tunsihan Montinin rouva Ã¤idin…

Ja Ojanniemen Marin pÃ¤Ã¤tti hÃ¤n myÃ¶skin ottaa. Mari raukka, joka oli sairastanut ja puhunut hÃ¤nestÃ¤ houreissaan ja oli kaivannut hÃ¤ntÃ¤.

HÃ¤n oli varma, ettÃ¤ kaikki mieltyvÃ¤t Mariin. HeitÃ¤ olisi kolme, joista kaikki pitÃ¤vÃ¤t, Hulda, hÃ¤n ja Mari.

Mutta muitakin alkoi tunkeutua siitÃ¤ aukosta, joka oli nÃ¤in revennyt siihen maailmaan, missÃ¤ Elsan ajatukset, hellÃ¤t tunteet ja kauniit kuvailut olivat ennen liikkuneet ja minkÃ¤ hÃ¤n oli unehuttanut jouduttuaan uuteen piiriin, joka oli niin erilainen, niin uutta tÃ¤ynnÃ¤, tulvillaan viehÃ¤tystÃ¤, onnea, iloa ja riemua. Kaikki entiset sydÃ¤men lÃ¤heiset tulivat pyytelemÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤stÃ¤kseen tuon onnen osallisuuteen.

Vaan joutavaksi meni kaikki ajatellessa Latun Liisaa mukana. Vaikka olihan Liisa aina niin hyvÃ¤ hÃ¤nelle, sanoi aina ettei hÃ¤n kenestÃ¤kÃ¤Ã¤n niin paljon pidÃ¤ kuin Elsasta. Mutta kuitenkin hÃ¤vetti jo ajatellessakin hÃ¤ntÃ¤, kun hÃ¤n on semmoinen hÃ¶kÃ¤le ja kaikki hÃ¤nelle nauravat! Ja muutenkin semmoinen pahanilkinen: Ã¤itinsÃ¤ tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ kulkee kerjuulla. Elsa hÃ¤pesi itseÃ¤Ã¤nkin, kun hÃ¤n oli viime kevÃ¤nnÃ¤ ollut Liisan mukana siellÃ¤ porvarin hautajaisissa hakemassa keittoa, ja kerran kerjÃ¤Ã¤mÃ¤ssÃ¤kin. Silloinkin kun tulivat kerjuulta, varoitti Liisa, ettÃ¤ ei saa sanoa kenellekÃ¤Ã¤n, ei Vimparillekaan, ettÃ¤ hÃ¤n on ollut mukana. Liisa pani hÃ¤net yksin viemÃ¤Ã¤n Vimparille, mitÃ¤ olivat saaneet. Vimpari oli sanonut Elsaa parhaaksi lapseksi maailmassa.

Â»Kun Aappo pÃ¤Ã¤see papiksi, niin minÃ¤ toimitan, ettÃ¤ hÃ¤n naipi sinut, jotta pÃ¤Ã¤set papin rouvaksiÂ», oli Vimpari sanonut.

Elsa hyitteli nyt! Aappokin oli ollut seuroissa nyt, vaan ei hÃ¤n ollut vÃ¤littÃ¤nyt hÃ¤nestÃ¤ ollenkaan, eikÃ¤ ollut vÃ¤littÃ¤nyt kaukaan aikaan. Ensi kertaa ollessaan seuroissa, jolloin Aappokin oli, oli hÃ¤nellÃ¤ hauska Aapon vuoksi ja sitten kaipailikin, kun hÃ¤ntÃ¤ ei enÃ¤Ã¤ nÃ¤kynyt siellÃ¤. Vaan sitten kun hÃ¤n mielistyi Huldaan, unohtui Aappo.

Aapon rouvaksi hÃ¤n ei tahdo! Ei, ei, ei! HÃ¤n ei tahdo papin rouvaksi, hÃ¤n haluaa olla vain Huldan kanssa. Naikoon Aappo Latun Liisan, joka vielÃ¤kin kerjÃ¤Ã¤ Vimparille, vaikka kevÃ¤Ã¤llÃ¤ kÃ¤y jo rippikoulun.

Elsaa ei haluttanut enÃ¤Ã¤ kÃ¤ydÃ¤kÃ¤Ã¤n Vimparilla. SiellÃ¤ oli niin likaista ja ahdasta, Vimpari on niin ruma ja vaimolla on likaiset ja resuiset vaatteet ja lÃ¤tistyneet pieksunruojuset nilkkasiltaan jaloissa…

IkÃ¤vÃ¤lle ja pahalle tuntui Elsasta olonsa. HÃ¤n oli kuin pahalla tuulella jostakin. Kiiruhti maata ruvetakseen ajattelemaan hauskaa. Mutta sittenkin tuntui vastenmieliselle kaikki eikÃ¤ hÃ¤n saanut mielikuviaan liikkeelle. Unikaan ei tahtonut tulla, hÃ¤n kÃ¤Ã¤ntelihe levottomana pitkÃ¤n aikaa, luki muutamia runomittaisia rukouksia ja ummisti silmÃ¤nsÃ¤.

Aappo, hÃ¤n ja Latun Liisa olivat poskitusten, Hulda viipotti sormea ja Vimpari nauraa hohotti, johon hÃ¤n herÃ¤si. Se tuntui ilkeÃ¤lle. HÃ¤n koetti olla mitÃ¤Ã¤n ajattelematta ja pitÃ¤Ã¤ silmiÃ¤Ã¤n auki odotellen Ã¤itiÃ¤. Mutta aina vaipui hÃ¤n unenhorroksiin ja vavahti hereilleen, kun oli putoavinaan jostakin, tahi lankeavinaan Vimparin asunnossa, tahi Vimparin vaimo tuli hyvin rumana hyvÃ¤ilemÃ¤Ã¤n hÃ¤ntÃ¤. Vasta pÃ¤Ã¤si rauhalliseen uneen, kun kuuli Ã¤idin lukevan IsÃ¤meidÃ¤n ja Herransiunauksen.

TÃ¤yttÃ¤ rauhaa, suloista levollisuutta ja ehyttÃ¤ luottamusta tÃ¤ynnÃ¤ painoi Ã¤iti silmÃ¤nsÃ¤ umpeen tuntien, ettÃ¤ hÃ¤n samalla mielellÃ¤ voisi sulkea silmÃ¤nsÃ¤ kuolemaankin.

3

Seuroissa kÃ¤yntiin olivat molemmat, niin Elsa kuin Ojanniemen Marikin, kyllÃ¤styneet. Mari heti alkuaankaan ei ollut niihin erityisemmin mieltynyt, sillÃ¤ ei hÃ¤nestÃ¤ siellÃ¤ koskaan ollut niin hauska kuin Elsa oli kuvaillut. Elsan ihastus oli laskeutunut vÃ¤hitellen, kun ei kesÃ¤aikoina seuroissa ollut paljon ketÃ¤Ã¤n ja kun syksyllÃ¤ taas alkoi vÃ¤hÃ¤n enemmÃ¤n niissÃ¤ vÃ¤keÃ¤ kÃ¤ydÃ¤, niin ei Montinin rouva ollut sittenkÃ¤Ã¤n kuin joskus ani harvoin eikÃ¤ Hulda kertaakaan. SÃ¤Ã¤nnÃ¶llisesti olivat Elsa ja Mari kÃ¤yneet seuroissa, mutta ikÃ¤vikseen, josta kumpikaan ei tullut toiselle sanoneeksi. Kuin tottumuksesta hakivat he toisiaan sinne. VÃ¤syneinÃ¤ lÃ¤htivÃ¤t he aina sieltÃ¤ ja haukotellen, kunnes ulkona raitis ilma virkisti ja sai reippaalle mielelle. EivÃ¤tkÃ¤ he seuroissa pysyneet aina vakavinakaan, vaan pyrkivÃ¤t nauramaan tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ mille oikeastaan nauroivat. Usein seuroihin mennessÃ¤Ã¤n jo olivat naurutuulella, jotta heidÃ¤n piti peloittaa ja kauhistuttaa toisiaan vakaviksi.

Talven tultua he sunnuntaisin jÃ¤lkeen pÃ¤ivÃ¤llisen rupesivat, kerran sen keksittyÃ¤Ã¤n, tekemÃ¤Ã¤n kelkkaretkiÃ¤ sellaisia, ettÃ¤ vuoron perÃ¤Ã¤n toinen makasi kelkassa silmÃ¤t peitossa ja toinen veti kiertÃ¤en ja mutkitellen, pyÃ¶rittÃ¤en ja kaikilla tavoin eksyttÃ¤en ja lopuksi kuletti johonkin outoon sopukkaan, jossa sitten toinen sokossa kuletettuna sai arvailla missÃ¤ oli. Se oli hauskaa. Sokossa kulkien oli aivan kuin olisi retkeillyt oudoille maille ja kun pysÃ¤hdyttiin vihdoin, niin ei ollut tuttua muuta kuin taivaan tÃ¤hdet. ErÃ¤Ã¤nÃ¤ sunnuntaina kulkeusivat he kelkkaretkillÃ¤Ã¤n keskikaupungille asti. Ja siellÃ¤kÃ¶s oli hauska, kun ei koskaan tiennyt sokko missÃ¤ oli.

Â»Emme viitsi lÃ¤hteÃ¤kÃ¤Ã¤n seuroihinÂ», sanoi toinen, ja se oli toisenkin ajatus ollut.

Sen jÃ¤lkeen he eivÃ¤t kÃ¤yneet seuroissa kuin joskus, kun ei muu sattunut huvittamaan, ja vÃ¤liin, kun pisti pÃ¤Ã¤hÃ¤n lÃ¤hteÃ¤ varsin katsomaan oliko siellÃ¤ ketÃ¤Ã¤n.

KevÃ¤ttalven arki-illat ja sunnuntaipuhteet kuluivat hangella mÃ¤kiÃ¤ laskiessa joltakin nystyrÃ¤ltÃ¤, kinoksissa telmiessÃ¤, jolloin oli toisinaan hyvin hauska, kun sattuivat vallattomalle pÃ¤Ã¤lle, toisinaan vielÃ¤ hauskempi, kun antautuivat katselemaan tÃ¤htitaivasta ja laskivat sinne mielikuvituksensa tahi kirkkaalla kuutamolla kuvittelivat hyvien henkien liikkumista maan pÃ¤Ã¤llÃ¤.

Mutta talvi meni ja sen tÃ¤hdekkÃ¤Ã¤t illat. Tuli kevÃ¤t ja pyyhki lumen maalta. Pojat telmivÃ¤t palloilla, ja pienemmillÃ¤ tytÃ¶illÃ¤ oli lukemattomia leikkejÃ¤. Niihin ei heidÃ¤n sopinut ottaa osaa, he olivat siksi isoja, rippikouluun aikovia, eikÃ¤ heitÃ¤ haluttanutkaan. Suuret tytÃ¶t olivat illoin kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤ puhellen keskenÃ¤Ã¤n iloisasti. PyhÃ¤isin olivat uusissa kauniissa puvuissa, kerÃ¤ysivÃ¤t toistensa luo ja keskustelivat menemisistÃ¤Ã¤n, kutsuista, huviretkistÃ¤. Kaikilla nÃ¤ytti olevan jotakin hauskaa aikeissa ja odotettavissa.

NiillÃ¤ oli hauska, noilla isoilla tytÃ¶illÃ¤! Ja muutenkin tuntui heistÃ¤, ettÃ¤ isona tyttÃ¶nÃ¤, aikaihmisenÃ¤ olo oli jotakin erinomaista. HeillÃ¤hÃ¤n oli omia salaisuuksia, toimia ja retkiÃ¤, joista sai sen kÃ¤sityksen, ettÃ¤ heidÃ¤n elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ oli hÃ¤ikÃ¤isevÃ¤n iloista. HeitÃ¤ kohtelivat vanhemmat ihmiset aivan toisin kuin rippikoulua kÃ¤ymÃ¤ttÃ¶miÃ¤ ja tavalla, jossa oli jotakin salaperÃ¤istÃ¤.

Onnellisia olivat ne, jotka olivat rippikoulussa ja pÃ¤Ã¤semÃ¤ssÃ¤ isoiksi tytÃ¶iksi. He kun olivat kuin salaperÃ¤isen tulevaisuuden kynnyksellÃ¤. Ja sen lisÃ¤ksi kuvailtiin rippikoulussa oloa hyvin hauskaksi ja riemuisaksi.

RippilÃ¤isen ensimmÃ¤inen rippipyhÃ¤ oli suurimpia juhlia, niin tuntui nuoremmista. Kansa vaelsi kirkkoon laumoittain. RippilÃ¤isen kotona vallitsi syvÃ¤ hiljaisuus ja harvasanaisuus. Jos ei isÃ¤n vakavuutta huomannutkaan, niin oli Ã¤iti sen sijaan itkusilmin ja hÃ¤nen kohtelunsa nuorta rippilÃ¤istÃ¤ kohtaan oli hellÃ¤ ja palveleva. RippilÃ¤inen itse oli uusissa juhlavaatteissa, paremmissa kuin koskaan ennen, outo ja kankea kÃ¤ytÃ¶ksessÃ¤Ã¤n, joka jo nuorempia esti kunnioituksen vuoksi lÃ¤hestymÃ¤stÃ¤ hÃ¤ntÃ¤. SyÃ¶mÃ¤ttÃ¶myytensÃ¤ pyhitti hÃ¤net kerrassaan.

Jos hÃ¤n ripille pÃ¤Ã¤styÃ¤ heti kuolisi, niin olisi hÃ¤n autuas ja pÃ¤Ã¤sisi taivaaseen. HÃ¤n oli onnellinen Jumalan lapsi, onnellisin kaikista!

SyksyllÃ¤ olivat Elsa ja Mari pÃ¤Ã¤ttÃ¤neet mennÃ¤ kouluun. Ja tÃ¤llÃ¤ pÃ¤Ã¤tÃ¶ksellÃ¤ kiinnittivÃ¤t mieltÃ¤nsÃ¤. He lukevat ahkerasti rippikoulua varten kesÃ¤n, ettÃ¤ ovat parhaita he kahden. HeillÃ¤ on sitten niin hauska. Tulevana kesÃ¤nÃ¤ ovat isoja tyttÃ¶jÃ¤!

Tuntuihan tÃ¤mÃ¤ nyt joltakin, kun muuten olivat kuin jouten, tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ mihin ryhtyÃ¤.

Mutta Ã¤iti oli Elsan tuumaa vastaan, ettÃ¤ hÃ¤n jo ensi syksynÃ¤ menisi rippikouluun, sanoen ettÃ¤ ei siitÃ¤ hiljastu, jos myÃ¶hemminkin kÃ¤y. HÃ¤n myÃ¶nsi, ettÃ¤ Elsa mahtanee osata ja ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤kin sen, minkÃ¤ useakin, mutta parempi oli kÃ¤ydÃ¤ se hyvin ymmÃ¤rtÃ¤en.

Â»Panen mielellesi, ettÃ¤ jos luulet ymmÃ¤rtÃ¤vÃ¤si asian niin kalliiksi ja vakavaksi kuin se on, niin mene, jos epÃ¤ilet, niin jÃ¤tÃ¤Â», sanoi Ã¤iti niin vakavasti ja nÃ¶yrÃ¤n pyytÃ¤vÃ¤sti, ettÃ¤ Elsa ei olisi voinut tehdÃ¤ vastoin tÃ¤tÃ¤. HÃ¤n luopui ehdoin tahdoin aikeestaan, ilman vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n vastenmielisyyttÃ¤, vaan masentuneena.

HÃ¤n oli nyt kuin yksikseen jÃ¤Ã¤nyt, eikÃ¤ ollut mitÃ¤Ã¤n, joka olisi kiinnittÃ¤nyt mieltÃ¤. Aika oli ikÃ¤vÃ¤ tyÃ¶ssÃ¤ ja jouten ollessa. TyÃ¶ tuntui rasittavalta, niin ettÃ¤ oli jaksamista viime tunneilla tyÃ¶paikassa. PÃ¤ivÃ¤n istuttuaan alkoi pistÃ¤Ã¤ hartioihin ja uuvuttaa, jotta piti oikoa myÃ¶tÃ¤Ã¤n ruumistaan. Hartaasti senkin vuoksi odotti tyÃ¶ajan loppua ja joutohetkeÃ¤. Mutta mieli enin uupui. Jos jotakin hauskaa koetti ajatella, niin ei jaksanut, tuntui kaikki tahkealle, raskaalle ja painostavalle. Joskus kun pistÃ¤ysi mieleen joku aie aikansa kuluttamisesta illalla tyÃ¶stÃ¤ pÃ¤Ã¤styÃ¤ tahi sunnuntaiksi, niin tympÃ¤si se taas heti.

TyÃ¶paikassa tytÃ¶t olivat mahdikkaita, kiusasivat ja pilkkasivat toisiaan. Elsaa peloitti, ettÃ¤ joskus rupeavat hÃ¤ntÃ¤kin kiusaamaan. HÃ¤n ei ymmÃ¤rtÃ¤nyt useinkaan heidÃ¤n kiistojaan ja kujeitaan, vaan tuntui hÃ¤nestÃ¤, ettÃ¤ se oli jotakin hirveÃ¤n pahaa.

Â»Luulisi tuota konsulin pojan morsiamen kannattavan pitÃ¤Ã¤ omat saksensa, ettei aina olisi muitten varassaÂ», sanoi kerrankin muuan toiselle, joka siihen vastasi:

Â»KÃ¤ypikÃ¶ kateeksesi, kun ei itsellÃ¤si ole kuin pahanen merikoululainen?

Luuletko saavasi sitÃ¤kÃ¤Ã¤n vÃ¤Ã¤rÃ¤nokkaa? Hassuttaa vain sinua!Â»

Â»Jos hassuttaneekin, kun ei anna pastihuiveja ja viisimarkkojaÂ», vastasi taas toinen ja nauroi muille silmÃ¤Ã¤ iskien.

Â»Kun ei ole mistÃ¤ antaa!Â»

TÃ¤llÃ¤ tavalla kerrankin sÃ¤tti pari tyttÃ¶Ã¤ toisiaan toisten nauraessa. Ja hÃ¤nkin oli eilen illalla ollut muutaman pojan, KivelÃ¤n Riston kanssa soutelemassa! HÃ¤ntÃ¤ peloitti niin, ettÃ¤ kÃ¤det vapisi.

Kun hÃ¤n nÃ¤ki jonkun tuttavan ohi kulkevan, olisi hÃ¤n itkenyt, jos olisi uskaltanut, kun ajatteli ettÃ¤ tuo sai olla ulkona ja omassa vapaudessaan. HÃ¤n odotti iltaa kuin pelastuksen hetkeÃ¤. Ja sunnuntai piili mielessÃ¤ hauskana, kun sai olla jouten ja mennÃ¤ johonkin.

Mutta joutohetket olivat sitÃ¤ ikÃ¤vÃ¤mpiÃ¤, kuta pitempiÃ¤ olivat. Ne olivat kuin tyhjyyttÃ¤ tÃ¤ynnÃ¤. HÃ¤nellÃ¤ ei ollut mitÃ¤ tehdÃ¤ eikÃ¤ mihin mennÃ¤.

Usein kun hÃ¤n lÃ¤hti johonkin naapuriin, missÃ¤ oli tovereita hÃ¤nelle, joko ikÃ¤isiÃ¤Ã¤n tahi vanhempia, pyÃ¶rÃ¤hti hÃ¤n takaisin Ã¤kkiÃ¤ tympeyksissÃ¤Ã¤n. Ja jos meni perille, niin rupesi siellÃ¤ kyllÃ¤styttÃ¤mÃ¤Ã¤n, vaikka kaikkialla kohdeltiin hÃ¤ntÃ¤ ystÃ¤vÃ¤llisesti, vanhemmat ihmisetkin kuin omaa vierastaan. Se saattoi hÃ¤net vain halveksimaan omaa itseÃ¤Ã¤n, varsinkin jos ihmeteltiin, niinkuin usein tapahtui, ettÃ¤ kun Elsa ei vielÃ¤ rippikouluun aikonutkaan. Ei lohduttanut isosti, jos sitten aina sanottiinkin:

Â»EipÃ¤ sillÃ¤ ettei sitÃ¤ ehdi kÃ¤ydÃ¤ myÃ¶hemminkin.Â»

Rippikoulu oli lykkÃ¤ynyt epÃ¤mÃ¤Ã¤rÃ¤iseen tulevaisuuteen, sillÃ¤ Ã¤iti oli sanonut, ettÃ¤ Elsa saisi ainakin pariksi vuotta jÃ¤ttÃ¤Ã¤ tuon aikeensa, eikÃ¤ Elsa ollut sentÃ¤hden mitÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤tÃ¶stÃ¤ vielÃ¤ tehnyt. Mutta syksyllÃ¤ kun Mari koulun alkoi, pÃ¤Ã¤tti Elsa ettÃ¤ kahden vuoden perÃ¤stÃ¤ hÃ¤nkin kÃ¤y, ja se jo tuntui vÃ¤hÃ¤n lohduttavammalta. Mutta sittenkin katui hÃ¤n, ettei ollut jo Marin kanssa yhtÃ¤ aikaa, kun kuuli ettÃ¤ Montinin Jori ja Vimparin Aappokin kÃ¤vivÃ¤t samalla kertaa. Itse olivat sen Elsalle sanoneet. Ja sitÃ¤ muisteli Elsa usein ja hÃ¤pesi itseÃ¤Ã¤n ja kadehti Maria.

He olivat Marin kanssa sattuneet kerran yhteen ollessaan katsomassa Unkarin mustalaisia, joita suuri matkue oli tullut ja asettunut leiriin kaupungin laitaan. Kun he sieltÃ¤ lÃ¤htivÃ¤t, niin tulivat Aappo ja Jori heidÃ¤n jÃ¤lkeensÃ¤, tavoittivat heidÃ¤t ja rupesivat puhelemaan.

Elsaa hÃ¤vetti kauheasti. HÃ¤n oli pistÃ¤ytynyt sinne kotipuvussa, kun oli kotinsa aivan lÃ¤hellÃ¤, eikÃ¤ luullut siellÃ¤ ketÃ¤Ã¤n noin illalla olevan. Hameensa oli vanha ja muutenkin lyhyttÃ¤ tekoa alkuaankin. Se oli niin lyhyt, ettÃ¤ eivÃ¤tkÃ¶ lie lahkeet nÃ¤kyneet.

HyvÃ¤nen aika ja sitten puhelivat rippikoulusta! KysyivÃ¤t heiltÃ¤, ovatko he jo koulussa, aikoivat tulla kevÃ¤Ã¤llÃ¤; lyseolaisten ei tarvitse kÃ¤ydÃ¤ kuin viime viikolla.

Elsaa hÃ¤vetti sanoa, ettÃ¤ hÃ¤n ei ole, ja Mari sanoi iloissaan, ettÃ¤ hÃ¤n on. Kun Elsa erosi heistÃ¤ kotiportilla, niin yritti hÃ¤n juosten sisÃ¤Ã¤n ikÃ¤Ã¤nkuin piiloutuakseen, vaan ovelta kÃ¤Ã¤ntyi hÃ¤n takaisin ja meni portille, josta portin pielen takaa katsoa kurkotti heidÃ¤n jÃ¤lkeensÃ¤.

Mari oli niin sievÃ¤, pitkÃ¤ hame ja muutenkin puettu niinkuin aikuiset tytÃ¶t. He ovat kaikki rippikoululaisia, eikÃ¤ kukaan heitÃ¤ kiusaa, jos ovatkin yhdessÃ¤…

Tykkivin sydÃ¤min katseli hÃ¤n heidÃ¤n menoaan, kun pojat astelivat siinÃ¤ Marin sivulla kÃ¤Ã¤ntyen vÃ¤hÃ¤vÃ¤liÃ¤ Mariin pÃ¤in ja tÃ¤mÃ¤ heihin puhellessaan keskenÃ¤Ã¤n, ja Marilla pitkÃ¤n hameen helmat niin sievÃ¤sti heiluivat. Elsa katseli heitÃ¤ niin kauan kuin nÃ¤kyi, ja tyytymÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤, suutuksissaan ja itkumielin meni hÃ¤n sisÃ¤Ã¤n.

MitÃ¤ hÃ¤nen tarvitsi pannakin tÃ¤tÃ¤ lyhyttÃ¤ hametta! Ja mitÃ¤ tarvitsi niitten poikain tulla heidÃ¤n kanssa kÃ¤velemÃ¤Ã¤n, eivÃ¤thÃ¤n ole koskaan ennen olleet heidÃ¤n kanssa, Jori ei milloinkaan, lapsenakaan muuta kuin peloitteli heitÃ¤ joskus, kun sattui tapaamaan… MiksikÃ¤ hÃ¤n ei mennyt sittenkin rippikouluun. Olisi hÃ¤n ymmÃ¤rtÃ¤nyt yhtÃ¤ hyvin kuin muutkin, yhtÃ¤ hyvin osannut ja ymmÃ¤rtÃ¤nyt kuin Marikin.

UhkamielisenÃ¤ pÃ¤Ã¤tti hÃ¤n kahden vuoden perÃ¤stÃ¤ menevÃ¤nsÃ¤ kouluun, vaikka mikÃ¤ olisi, eikÃ¤ pidÃ¤ enÃ¤Ã¤ lyhyttÃ¤ hametta kotonaankaan ja on muutenkin niinkuin aikuiset tytÃ¶t: olivathan nuo jotkut muutkin niin.

Mutta miten hÃ¤n olisi niinkuin aikuiset tytÃ¶t, ei hÃ¤n sitten tiennytkÃ¤Ã¤n ja kun sattui joskus yhteen jonkun aikuisemman kanssa, tunsi hÃ¤n olevansa koulua kÃ¤ymÃ¤tÃ¶n ja vÃ¤hÃ¤arvoinen mielestÃ¤Ã¤n.

ElÃ¤mÃ¤ kulki taas entistÃ¤ latuaan, ikÃ¤vÃ¤Ã¤, yksitoikkoista uraansa. Ei ollut mitÃ¤Ã¤n ajattelemista, ei mitÃ¤Ã¤n tehtÃ¤vÃ¤Ã¤ tahi aiottavaa, eikÃ¤ mikÃ¤Ã¤n ollut hauskaa, ei sekÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ hauskaksi kuvaili.

Talvella kun kÃ¤vi joskus lyseolaisten mÃ¤essÃ¤ katsomassa, niin nÃ¤ytti hauskalle, kun tytÃ¶t laskivat. SiellÃ¤ oli suuria ja pieniÃ¤ tyttÃ¶jÃ¤, kaikenikÃ¤isiÃ¤, paljon pienempiÃ¤ kuin hÃ¤n, hÃ¤nen kokoisiaan ja aivan aikuisiakin, ja pojat heitÃ¤ laskettivat. Voi jos olisi hÃ¤nkin saanut laskea jonkun kerran, kuvaili hÃ¤n seisoessaan syrjÃ¤ssÃ¤ muitten katsojain ja osattomain seassa. Mutta kuka olisi hÃ¤ntÃ¤ laskettanut? HÃ¤n ei juuri muita tuntenut kuin Vimparin Aapon, KivelÃ¤n Riston ja Montinin Jorin. Aappo lasketti tyttÃ¶jÃ¤, Montinin Huldaa tahi muita. Jori laski yksinÃ¤Ã¤n kilpaa poikain kanssa. Risto myÃ¶s laski yksinÃ¤Ã¤n. Ja hÃ¤n olisi varmaan ottanut kelkkaansa, jos olisi viitsinyt mennÃ¤ sinne lÃ¤helle.

Risto pyysikin sitten muutaman kerran, kun hÃ¤n mÃ¤keen mennessÃ¤Ã¤n tapasi

Elsan. TÃ¤mÃ¤ oli Elsasta niin hauskaa, niin hauskaa, ettÃ¤…

Â»Kuule, eikÃ¶ siinÃ¤ huimaa pÃ¤Ã¤tÃ¤! — SiinÃ¤hÃ¤n liukuu kelkka virstan matkan? — EikÃ¶ siinÃ¤ ole vaikea ohjata?Â»

Puoliinkaan kysymyksiin ei harvapuheinen Risto ehtinyt vastata, joita riemastunut Elsa teki.

SiitÃ¤ heidÃ¤n sivu meni muutamia poikia ja kÃ¤Ã¤ntyivÃ¤t katsomaan heitÃ¤ ja joku kysyi:

Â»Kuka se on tuo tyttÃ¶, jonka kanssa Kivi-Risto on?Â»

Elsa hÃ¤pesi niin, ettÃ¤ posket kuumaksi karahtivat, ja hÃ¤nestÃ¤ kuulosti, kuin pojat olisivat nauraneet. HÃ¤n pyÃ¶rÃ¤hti pois ja lÃ¤hti astumaan kiireesti.

MitÃ¤hÃ¤n ne nuo pojat ajattelivat hÃ¤nestÃ¤… nauroivatkin…

Kivi-Risto?…

Elsa katsahti syrjÃ¤silmÃ¤llÃ¤ Ristoon, joka oli lÃ¤htenyt hÃ¤nen mukaansa ja mitÃ¤Ã¤n puhumatta asteli hÃ¤nen sivullaan. Risto ei ollut niinkuin muut koulupojat, huomasi nyt Elsa. HÃ¤nellÃ¤ oli ruma puuhkalakki, hÃ¶llÃ¤ takki ja kaulassa korearaitainen villahuivi, jonka pÃ¤Ã¤t nÃ¤kyivÃ¤t takin helman alta. Sukanvarret nÃ¤kyivÃ¤t pieksuista. Kelkkakin oli ruman nÃ¤kÃ¶inen, paljaat laudat, muilla oli vaatteella pÃ¤Ã¤llystetty ja tÃ¤ytetty.

Risto esitti, ettÃ¤ lÃ¤htisivÃ¤t Tikkaniemen tÃ¶rmÃ¤stÃ¤ laskemaan, joka ei ollut niin korkea ja siellÃ¤ oli vÃ¤hempi laskijoita.

Elsaa ei haluttanut sinne eikÃ¤ mihinkÃ¤Ã¤n. HÃ¤nestÃ¤ kuulosti taas pahalle, kun Risto sorahti sanoessaan tÃ¶rlmÃ¤ ja korlkea. HÃ¤ntÃ¤ hÃ¤vetti ja kadutti, ettÃ¤ oli mÃ¤keen mennytkin, ja hÃ¤n oli kuin vihassa Ristolle.

TÃ¤mÃ¤n jÃ¤lkeen hÃ¤n lyseolaisia hÃ¤pesi niin, ettÃ¤ poikkesi toiselle kadulle, kun nÃ¤ki heitÃ¤ vastaan tulevan. MÃ¤essÃ¤ ei kÃ¤ynyt enÃ¤Ã¤ kertaakaan, eikÃ¤ hÃ¤ntÃ¤ haluttanut mihinkÃ¤Ã¤n. MitÃ¤ hÃ¤n tekee missÃ¤Ã¤n!

Kotona oli hÃ¤n joutohetkensÃ¤ kaikki ja rupesi myyrÃ¤stÃ¤mÃ¤Ã¤n ahkerasti kotiaskareissa ja siivon teossa, jota teki tarkkaan ja hakemalla haki ja etsi tÃ¶ikseen, kun ei muutakaan ollut. Sunnuntaisin tuli hÃ¤nelle tavaksi lukea Ã¤idille pÃ¤ivÃ¤n evankeliumi ja raamattua. Ja tÃ¤mÃ¤n kautta johtui hÃ¤nelle mieleen kÃ¤ydÃ¤ seuroissakin, jonka hÃ¤n taas otti varsinaiseksi asiaksi.

Mutta hÃ¤n kÃ¤vi seuroissa kÃ¤ydÃ¤kseen vain, ilman minkÃ¤Ã¤nlaista viehÃ¤tystÃ¤ niihin. Istui siellÃ¤ ja kuunteli katse koko ajan hartaasti kiinnitettynÃ¤ puhujaan, vaan ei kuullut mitÃ¤Ã¤n. Sanaakaan ei muistanut lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n, mistÃ¤ oli puhuttu. Masentunut ja uupunut oli hÃ¤n kotia tullessaan. Ja koti tuntui hyvÃ¤lle.

Kotioloon viehÃ¤ttyi hÃ¤n sitten enemmÃ¤n, kun alkoi saada tyÃ¶tÃ¤, ettei tarvinnut pitkiÃ¤ puhteita jouten olla. HÃ¤n oli joutessaan tarjoutunut milloin millekin talon emÃ¤nnÃ¤lle kutomaan lasten sukkia, ja vÃ¤hitellen opastuivat sen kautta ulompaakin hÃ¤nelle sukankutomatyÃ¶tÃ¤ tuomaan. NÃ¤in tyÃ¶hÃ¶n pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n ei hÃ¤n liikkunut kotoa sanottavasti minnekÃ¤Ã¤n eikÃ¤ osannut sitten mitÃ¤Ã¤n kaivata. Ja kun tyÃ¶stÃ¤ alkoi kasaantua ansiota, niin kiihtyi hÃ¤n oikein uuraaksi. HÃ¤nestÃ¤ oli mukavaa, kun oli rahaa. ÃitiÃ¤ sai ilahuttaa milloin millÃ¤kin: kahvilla, parannetulla ruualla, uusilla lipposilla, rÃ¶ijyvaatteella. Ja sitten sai hÃ¤n itsekin aina jotakin pientÃ¤ ja voi ajatella rahan kokoamista pukutarvettaan varten siihen, kun hÃ¤n menee rippikouluun.

Sunnuntaisin, kun makaili pitempÃ¤Ã¤n aamusella, hereillÃ¤Ã¤n sÃ¤ngyssÃ¤ mietiskellen, antautui hÃ¤n kuvailemaan, miten hÃ¤n on sitten aikuisena tyttÃ¶nÃ¤, miten puettu ja miten toimii.

Ostavat kaikkia ja laittavat kodin hyvin sievÃ¤ksi.

KevÃ¤Ã¤llÃ¤ pÃ¤Ã¤si hÃ¤n varsinaiseksi ompelijaksi ja sai hyvÃ¤n palkan. TÃ¤tÃ¤ hÃ¤n ei ollut osannut vielÃ¤ lukuun ottaa. Ja hÃ¤nen kuvailunsa saivat nyt uutta vauhtia. HÃ¤n tunsi olevansa jo kohta kuin aikuinen ja eihÃ¤n ollut kuin ensi syksy ja sitten seuraava syksy ja sitten kesÃ¤, niin silloin on hÃ¤n aivan aikuinen.

Mutta hÃ¤n menetti malttinsa, kun Mari tuli ilmoittamaan Elsan Ã¤idille, ettÃ¤ hÃ¤n oli ripille pÃ¤Ã¤ssyt — tapa vaati nuoren rippilÃ¤isen kÃ¤ymÃ¤Ã¤n ilmoittamassa siitÃ¤ sukulaisille, kummeille ja parhaille tuttaville.

Viion leski lausui Marille muutamia vakavia, sydÃ¤mellisiÃ¤ sanoja, vaan Elsa hyvÃ¤ili Maria hehkuvalla innolla, kuin siskoaan, jolle suuri onni on tapahtunut.

Â»EikÃ¶ ole hauska!Â»

Se ei ollut kysymys, eikÃ¤ Elsa siihen vastausta odottanutkaan. HÃ¤nestÃ¤ itsestÃ¤Ã¤n oli hauska, sillÃ¤ hÃ¤nessÃ¤ syntyi halu kouluun syksyllÃ¤.

Vaan vasta Elsan into oikein kasvoi, kun hÃ¤n meni kirkkoon lauantaina, jolloin rippilapsia vannotettiin, ja pyhÃ¤nÃ¤, jolloin heidÃ¤t herranehtoolliselle laskettiin.

Se oli juhlallista. Nuo rippilapset tuntuivat olevan onnen ja autuuden omia. Oli kuin kaikki heitÃ¤ varten. Rovasti puhui heille, kun he alttarin ympÃ¤rillÃ¤ seisoivat, tytÃ¶t toisella puolen, pojat toisella, puhui kauniisti, kehoitti heitÃ¤ rakastamaan Jeesusta, seuraamaan hÃ¤ntÃ¤ uskollisesti, pitÃ¤mÃ¤Ã¤n hÃ¤ntÃ¤ ystÃ¤vÃ¤nÃ¤Ã¤n. Rippilapset itkivÃ¤t ja rovastikin puhui itkuun sulautuvalla Ã¤Ã¤nellÃ¤. Sunnuntaina oli vielÃ¤ juhlallisempaa. Kirkko nÃ¤ytti nyt niin juhlallisen kauniilta. Korkeista ikkunoista laskeusi valo kirkkaina sÃ¤dekimppuina. Urut soivat kauniimmasti kuin koskaan ennen. Kun urkujen soidessa ja seurakunnan seisaaltaan veisatessa rippilapset, kaikki mustassa puvussa, menivÃ¤t alttarin luo ja laskeutuivat polvilleen, tuntui Elsasta, kuin taivaan sininen laki, joka nÃ¤kyi kirkonkuvun ikkunoista, olisi ollut entistÃ¤ sinisempi ja laskeutunut alemmaksi ja aivan kuin jotakin ihmeellistÃ¤ olisi tapahtumassa.

NÃ¤ytti kuin alttaritaulussa Jeesus taivaaseen noustessaan katselisi noita, jotka hÃ¤nen edessÃ¤Ã¤n olivat polvillaan, ja heille kÃ¤siÃ¤Ã¤n ojentaisi.

TÃ¤ssÃ¤ menossa oli kaikki itse asiassa salaperÃ¤istÃ¤. Vaan Elsa ei mielessÃ¤Ã¤n kysellytkÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ se on ja miksi. Se oli juhlallista, suurta ja houkuttelevaa. HÃ¤n olisi vuoden elÃ¤nyt yhtenÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ pÃ¤Ã¤stÃ¤kseen tuonne. Mutta samalla tuntui myÃ¶skin, kuin pÃ¤Ã¤sy sinne olisi hyvin tyÃ¶lÃ¤stÃ¤. Rippikoulu oli kai jotakin hyvin vaikeaa ja se peloitti. HÃ¤nestÃ¤ tuntui kuin hÃ¤n ei koskaan pÃ¤Ã¤sisi.

Miten onnellinen oli Mari! HÃ¤n nÃ¤ytti kauniilta. Kaunein oli hÃ¤n kaikista. Mari oli ollut paras joukosta, hÃ¤n oli saanut lahjaksi uuden testamentin ja rovasti oli kiitellyt silloin kaikkien kuullen. Mari oli nyt kaukana Elsan edellÃ¤ ja tuntui Elsasta kuin Mari iÃ¤ksi pÃ¤iviksi olisi eronnut hÃ¤nestÃ¤. Mutta se ei masentanut hÃ¤nen mieltÃ¤Ã¤n, se vain kiihoitti. HÃ¤n tyytyi vÃ¤hempÃ¤Ã¤n, kunhan vain pÃ¤Ã¤si vÃ¤hÃ¤n lÃ¤hemmÃ¤ksi sitÃ¤ onnea, jossa Mari oli.

HÃ¤n pÃ¤Ã¤tti ruveta lukemaan ahkerasti. Ja sitÃ¤ hÃ¤n tekikin syksyyn, luki ja pelkÃ¤si, ettei hÃ¤n voi pÃ¤Ã¤stÃ¤. HÃ¤n ei ehkÃ¤ voi ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤ kaikkea sitÃ¤, mitÃ¤ vaadittiin. ÃitihÃ¤n oli sanonut, ettÃ¤ rippikoulu on hyvin raskas, arvokas asia, jota monet vÃ¤Ã¤rin kÃ¤yttÃ¤vÃ¤t ja ainoastaan harvat ovat kelvollisia.

Kouluajan lÃ¤hestyessÃ¤ peloitti Elsaa samalla tavoin, kuin hÃ¤n odottaisi jotakin hyvin erinomaista. Ja sitten koulussa istuessaan odotti hÃ¤n sitÃ¤ pÃ¤ivÃ¤ pÃ¤ivÃ¤ltÃ¤, ikÃ¤vÃ¶iden tulevaksi jotakin muuta kuin mitÃ¤ siellÃ¤ oli. Vaan sitÃ¤ jokapÃ¤ivÃ¤isemmÃ¤ksi se muuttui. Sen mitÃ¤ luettiin, osasi hÃ¤n kaikki, ja mitÃ¤ selitettiin, sen oli hÃ¤n kuullut monet kymmenetkin kerrat. KevÃ¤Ã¤llÃ¤ odotti hÃ¤n sitÃ¤ tulevaksi viimeinkin. Mutta jo ensi viikolla hÃ¤n haukotteli opetuksen aikana, ja ajatus, ettÃ¤ jos pappi olisi sen huomannut, piti hÃ¤net virkeÃ¤nÃ¤ loppuajan. Olisi ollut koko hÃ¤peÃ¤, jos olisi saanut nuhteet.

Kun pojat tulivat kouluun, niin muuttui koulussa olo vielÃ¤ joutavammaksi. He olivat vallattomia ja tekivÃ¤t kaikenlaista kiusaa ja pilaa tytÃ¶ille. TytÃ¶tkin muuttuivat hilskommiksi. Papit torailivat ja kiukkuilivat, pauhasivat ja uhkasivat. Koulussa olo muuttui aivan arkielÃ¤mÃ¤ksi, kun viimeinenkin vakavuus oli joutunut hÃ¤viÃ¶Ã¶n. Elsa tunsi pettyneensÃ¤.

Lauantaina kuitenkin, kun kokoontuivat sitten kirkkoon ne, jotka olivat hyvÃ¤ksytyt ripille pÃ¤Ã¤semÃ¤Ã¤n, oli joukko talttunutta. Harva yrittikÃ¤Ã¤n kannustamaan vallatonta luontoaan eikÃ¤ hÃ¤n saanut kenenkÃ¤Ã¤n myÃ¶tÃ¤tuntoisuutta. Se toimitus, mikÃ¤ nyt oli esillÃ¤, vaikutti hillitsevÃ¤sti vallattomimpaankin. Oli kuin arkielÃ¤mÃ¤ olisi lakaistu pois ja juhlapuoli kÃ¤Ã¤nnetty nÃ¤kyviin.

Kristillisen seurakunnan lÃ¤snÃ¤ollessa oli nyt heidÃ¤n osoitettava kristinopin taitoaan ja uudistettava kasteenlupauksensa. Se kuulosti juhlalliselta ja vaikuttikin itsekuhunkin omalla tavallaan.

Elsa tunsi jonkunlaista pelkoa, mutta muuten pysyi hÃ¤n vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤, sillÃ¤ ei hÃ¤n enÃ¤Ã¤ osannut odottaa mitÃ¤Ã¤n niin erinomaista, jota oli kuvitellut ja jossa oli niin pettynyt. HÃ¤n nyt odotti ainoastaan jotakin vÃ¤hÃ¤n tavallisesta poikkeavaa.

Toimituksen alussa kuuli hÃ¤n mainittavan nimeÃ¤Ã¤n, vaan ei huomannut sitÃ¤ miksikÃ¤Ã¤n, hÃ¤nen huomionsa oli muussa, ajatteli, ettÃ¤ kun huomisesta pÃ¤Ã¤see, niin on tÃ¤mÃ¤ loppunut, joka jo oli kyllÃ¤styttÃ¤nyt. Vierustoverit toimittivat hÃ¤nelle, ettÃ¤ hÃ¤ntÃ¤ huudettiin esiin, ja silloin Elsakin huomasi, ettÃ¤ rovasti katsoi hÃ¤neen odottavasti. HÃ¤n joutui hÃ¤mmennyksiinsÃ¤, niin ettÃ¤ mentyÃ¤Ã¤n seisomaan rovastin eteen ei hÃ¤n ymmÃ¤rtÃ¤nyt, mitÃ¤ rovasti puhui, hÃ¤nellekÃ¶ vai muille, vaiko Ã¤idille, jota kuuli rovastin mainitsevan. Vasta pÃ¤Ã¤si tajuamaan, kun rovasti ojensi hÃ¤nelle kirjan, uuden testamentin, sanoen sen antavansa muistoksi tÃ¤ltÃ¤ tÃ¤rkeÃ¤ltÃ¤ hetkeltÃ¤, kehoitukseksi sen kirjan opin mukaan elÃ¤mÃ¤Ã¤n, esimerkkinÃ¤ tovereilleen, Ã¤itinsÃ¤ iloksi ja oman kuolemattoman sielunsa autuudeksi.

Â»Jumala sinua, lapseni, siihen armollisesti auttakoon!Â»

Kun hÃ¤n lahjan saatuaan ja niiattuaan syvÃ¤Ã¤n kÃ¤Ã¤ntyi paikoilleen menemÃ¤Ã¤n, hÃ¤n vÃ¤hÃ¤n vavahti kuin sÃ¤ikÃ¤hdyksestÃ¤ nÃ¤hdessÃ¤Ã¤n kirkossa ihmisjoukon, jota hÃ¤n ei ollut muistanut eikÃ¤ huomannutkaan ennen selkÃ¤nsÃ¤ taakse. HÃ¤n ei uskaltanut katsoa kehenkÃ¤Ã¤n erikseen, vaan kiiruhti paikoilleen ja laskeusi kumarruksiin penkkiinsÃ¤ hÃ¤peissÃ¤Ã¤n ja iloissaan.

Koko toimituksen ajan oli hÃ¤n hajamielinen. Tehtyihin kysymyksiin vastasi aivan tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n, ja omituisia tyrskÃ¤yksiÃ¤, jotka eivÃ¤t olleet itkua eikÃ¤ naurua, pyrki esiin. HÃ¤n sai ne tÃ¶in tuskin hillityksi, ja kun sitten muut rupesivat rovastin puhuessa itkemÃ¤Ã¤n, pysyivÃ¤t hÃ¤nen silmÃ¤nsÃ¤ kuivina. HÃ¤nen oli paha olla, tuntui kuin olisi pyÃ¶rryttÃ¤nyt. Mutta kun toimitus oli loppunut ja hÃ¤n yhtyi Ã¤itiinsÃ¤, joka itki silmÃ¤t peitossa, pyrki hÃ¤nellÃ¤kin itku valloilleen. HÃ¤n sai sen kuitenkin puserretuksi muutamiin kyyneliin, vaan ei ollut varma, milloin se syÃ¶ksÃ¤htÃ¤Ã¤ esiin. YhtÃ¤Ã¤n sanaa hÃ¤n ei voinut lausua Ã¤idille eikÃ¤ uskaltanut katsoa tÃ¤mÃ¤n itkuisiin silmiin, kun he lÃ¤htivÃ¤t kotia. Aivan kuin pulppusi itku kurkussa. Tunsi vÃ¤liin, ettÃ¤ hÃ¤n jaksaa kotia asti, vaan taas vÃ¤liin, ettÃ¤ se on aivan mahdotonta. HÃ¤n koetti ajatella jotakin tavallista vÃ¤hÃ¤pÃ¤tÃ¶istÃ¤ asiaa ja luki, montako kadun risteystÃ¤ on vielÃ¤ kotia.

Portille pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n jÃ¤tti hÃ¤n Ã¤idin tulemaan yksin, juoksi ja paiskausi sÃ¤ngyn pÃ¤Ã¤lle kasvoilleen ja laski tulvivan mielensÃ¤ irralleen.

HÃ¤n ei ajatellut mitÃ¤Ã¤n koko iltana. Ei minkÃ¤Ã¤nlaista kysymystÃ¤ pyrkinyt esiin. Ajatukset olivat aivan rauhassa sittenkin, kun hÃ¤n tyyntyi itkusta. MitÃ¤ puheli Ã¤idin kanssa, oli aivan tavallista, jokapÃ¤ivÃ¤isiÃ¤ asioita. MitÃ¤ hÃ¤n tunsi, oli vain kuin hiljainen, mutta hyvin syvÃ¤ huokaus, mikÃ¤ pyrki esiin eikÃ¤ koskaan tarpeeksi syvÃ¤ltÃ¤ pÃ¤Ã¤ssyt. Piti vÃ¤hÃ¤n vÃ¤liÃ¤ itkemÃ¤llÃ¤ koettaa sitÃ¤ helpottaa.

Aamulla herÃ¤si hÃ¤n hirveÃ¤ pelon tunne mielessÃ¤, aivan kuin olisi jostakin myÃ¶hÃ¤stynyt, mistÃ¤ ei millÃ¤Ã¤n ehdolla myÃ¶hÃ¤styÃ¤ saanut, ja aivan kuin olisi kokonaan jÃ¤Ã¤nyt. Selville asiasta pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n pysyi hÃ¤n sittenkin levotonna.

Oli tuskallista. Kun hÃ¤n pukeutui, tuntui kuin kaikki olisi painanut ja ahdistanut ja niinkuin hÃ¤n ei olisi ehtinyt valmiiksi. HÃ¤n oli valmis kuitenkin jo aikoja ennen ja peloitti, ettÃ¤ ehkÃ¤ on joku erehdys, kello vÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤ tahi ei kuulu kellojen soitto tÃ¤nne.

Kun kellot alkoivat soida, vavahti hÃ¤n heti ensimmÃ¤isille lyÃ¶nneille. Oli kuin jotakin hyvin tuskallista olisi tyÃ¶ntynyt rintaan ja omituinen pelko ahdisti. Tykkivin sydÃ¤min kuunteli hÃ¤n nyt.

Miten monella tavalla kirkon kellot soivat!

Kun arkina ilmoittivat kuolonsanomaa tahi soivat matkavirttÃ¤ tuonelan tuville saatettavalle, niin kuulosti raskaalta, aivan kuin tuo humajava Ã¤Ã¤ni kulkisi vitkalleen maata myÃ¶ten. HeikkenevÃ¤ humina oli kuin hiljainen syvÃ¤ huokaus ja jokainen uusi kumahdus kuin murheen purkaus… Mutta sunnuntaina, miten keveÃ¤ ja kirkas oli niitten kutsuva Ã¤Ã¤ni! Pium… paum… ne lensivÃ¤t jÃ¤lekkÃ¤in kuin leikkivÃ¤t linnut, laskeusivat alas miellyttÃ¤vinÃ¤ kuin houkutus, suloisina kuin lupaus… Jouluna soivat ne paljasta riemua, kun niitten kumahtava Ã¤Ã¤ni kiiri lÃ¤pi talvisen aamuhÃ¤mÃ¤rÃ¤n, kun kaikkialla oli hiljaista ja rauhallista, kirkosta tulvehti lempeÃ¤ valo, ja aamun tummalla taivaalla tuhannet tÃ¤hdet tuikkivat kuin kilvassa.

Ja nyt?

Se ei ollut surullista, ei se ollut iloistakaan. Juhlallista se oli, vaan niin raskasta, niin peloittavaa, vaativaa, tuomitsevaa…

MitÃ¤ oli? Ja mitÃ¤ oli tuleva?

Oli kuin suuret, raskaat ovet olisivat hiljalleen auenneet, joitten takana oli jotakin kauhean vakavaa, suurta ja peloittavaa…

HÃ¤n tunsi pahoinvointia istuessaan kirkossa ja kuunnellessaan saarnaa. HÃ¤n ei kuullut muuta kuin yksityisiÃ¤ sanoja silloin tÃ¤llÃ¶in. Odotuksen ahdistus pani ajatukset aivan kuin sekaisin. Saarnan loputtua hÃ¤n ei tiennyt sitten mitÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ oli tapahtunut siihen saakka, kun hÃ¤n huomasi istuvansa penkissÃ¤Ã¤n kumartuneena. VÃ¤hitellen alkoi sitten jotakin katkonaista muistiin palautua ja selvisi ensin, ettÃ¤ hÃ¤n oli jo kÃ¤ynyt alttarin Ã¤Ã¤ressÃ¤.

Tuntui rauhalliselta, vaikka mieli olikin lainehtiva. ItkettÃ¤vÃ¤ tunne ei ollut enÃ¤Ã¤ pakottava ja tuskallinen, vaan vieno ja mieluisa. Kun hÃ¤n kumarruksissaan penkissÃ¤Ã¤n kuunteli urkujen mahtavaa soittoa ja seurakunnan veisuuta, niin tuntui kuin siinÃ¤ olisi ollut jotakin kehoittavaa, elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤Ã¤. Ja kun hÃ¤n kotona uusi mieleensÃ¤ pÃ¤ivÃ¤n tapauksen, syntyi hÃ¤nessÃ¤ vieno, ikÃ¤vÃ¶ivÃ¤ mieliala. HÃ¤n kaihosi jotakin, joka oli mennyt, kadonnut, haihtunut, jonka haluaisi uudelleen nÃ¤hdÃ¤, kuulla, tuntea.

4

Tuli kuin tuuliaispÃ¤Ã¤ sisÃ¤Ã¤n, juuri kun Viion leski katseli kaappiin ruvetakseen ruokaa laittamaan Elsan kotiin tuloksi tyÃ¶stÃ¤. Oikein sÃ¤psÃ¤hytti Viion leskeÃ¤, niin ettÃ¤ hÃ¤n siunasi itsekseen.

Vieras tervehti tuttavallisesti, tarttui Viion leskeÃ¤ kÃ¤teen suurella kourallaan, johon toisen kÃ¤si upposi kuin vÃ¤ljÃ¤Ã¤n vanttuuseen.

Â»No ette te ole entisestÃ¤ muuttunut, vaikka onhan siitÃ¤ jo mitÃ¤ lieneekÃ¤Ã¤n aikaa, kun minÃ¤ olen teitÃ¤ nÃ¤in kÃ¤sistÃ¤ni katsellutÂ», alkoi vieras heti puhella. Â»Ette ole vanhentunut, ja jos ette pahastuisi, niin sanoisin suoraan, ettÃ¤ olette puolikymmentÃ¤ vuotta nuorentunut. Ja minÃ¤ luulin teidÃ¤n kuivettuneen kolmeen sykkyrÃ¤Ã¤n kangaspuittenne Ã¤Ã¤ressÃ¤, mutta elÃ¤pÃ¤s: on entistÃ¤ pystympi.Â»

Viion leski katseli kulmat kurtussa vierasta, joka puheli kovalla Ã¤Ã¤nellÃ¤, syyti sanoja kuin kontista kaataen ja muuten kÃ¤yttÃ¤ysi sillÃ¤ tavoin, jotta tuli ajattelemaan, ettÃ¤ mikÃ¤hÃ¤n tuulenajama tÃ¤mÃ¤ on.

Viion leski ei viitsinyt kysyÃ¤ kuka vieras oli, kun hÃ¤n heittÃ¤ysi niin tuttavaksi.

Â»IstukaaÂ», sanoi hÃ¤n, kun sai vieraan puheessa vÃ¤hÃ¤n rakoa.

Toinen purskahti nauramaan. Â»Olisitte yksin tein sanonut rouvaksi, niin olisi se vielÃ¤ komeampaa ollut.Â»

MikÃ¤ mahtoi tÃ¤mÃ¤ olento olla? SiinÃ¤ oli jotakin hyvin tuttuakin.

Â»Istumme sitten, ettemme veisi unta emÃ¤nnÃ¤ltÃ¤ ja talontyttÃ¤reltÃ¤ naimaonneaÂ», sanoi vieras muka vakavasti ja alkoi nyÃ¶kkÃ¤istÃ¤ pÃ¤Ã¤ kallellaan ja kÃ¤det ristissÃ¤ aivan kuin vanhat eukot, niin ettÃ¤ Viion leski veti suutaan hymyyn, kun vieras tekeytyi niin hullunkurisen nÃ¤kÃ¶iseksi. Ja hÃ¤n mietti ja muisteli, ettÃ¤ kukahan tÃ¤mÃ¤ veitikka oli.

Â»Mutta en minÃ¤ nÃ¤in kesÃ¤isen kiireen aikana jouda istumaanÂ», sanoi vieras ja nousi liikkeelle ruveten puhelemaan ja kyselemÃ¤Ã¤n kaikenlaatuista.

Joitakin Elsan tuttuja hÃ¤n mahtoi olla, arveli Viion leski ja toivoi, ettÃ¤ Elsa pian tulisi, sillÃ¤ tuntui kiusaavalta ja vastenmieliseltÃ¤.

HÃ¤n oli siro ja notkea, vaan nÃ¤ytti liian suurikasvuiselta. Muoto ei ollut mikÃ¤Ã¤n ruma eikÃ¤ sievÃ¤, vaan jotakin karkeatekoista nÃ¤kyi siinÃ¤. SilmÃ¤t pienet, harmajat, katse oli vÃ¤liin vakava, jolloin se olisi voinut miellyttÃ¤Ã¤kin, mutta toisinaan terÃ¤vÃ¤ ja jyrkkÃ¤, joka pani arastelemaan. Katse vaihteli vilkkaasti puheensa mukaan niinkuin Ã¤Ã¤nikin, joka oli milloin lempeÃ¤ ja heleÃ¤n sointuisa, milloin minkin vÃ¤rinen. Vaihtelevasta katseesta voi pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤, ettÃ¤ hÃ¤n ehti ajatella paljon, ja kun alinomaa liikkui ja ympÃ¤rilleen vilkuili, niin luuli, ettÃ¤ hÃ¤n tarkasti joka pienimmÃ¤nkin sopukan muuta puhuessaan. Asiasta toiseen siirtyi hÃ¤n alituiseen ja kerkesi niin kysellÃ¤ ja ottaa selon vÃ¤hÃ¤ssÃ¤ ajassa monista seikoista, jotka hÃ¤n nÃ¤ytti ymmÃ¤rtÃ¤vÃ¤n melkein puolesta sanasta.

Oikein helpottavalta tuntui Viion leskestÃ¤, kun Elsa tuli kotia.

Â»What a fine girl!Â» sanoi vieras katsellen Elsaa kauan aikaa kallella pÃ¤in, tarttui sitten molemmista kÃ¤sistÃ¤ kiinni ja sanoi:

Â»Voi lempsatti! Ollappa minÃ¤ pulska merimies, niin…Â» ja hÃ¤n sieppasi

Elsaa vartalosta ja huiskautti kohona ympÃ¤ri.

Â»Kevyt kuin lehti!Â»

Viion leski lÃ¤iskÃ¤ytti kÃ¤mmeniÃ¤Ã¤n yhteen ja huudahti:

Â»Latun Liisa!Â»

Â»Niin minÃ¤kÃ¶? Yes box! SepÃ¤ tietenkin. Luulitteko paremmaksi? Ilmanko teittelittekin!Â»

Â»En minÃ¤ sinua tuntenut, koko otusta!Â»

Â»No kÃ¤tellÃ¤Ã¤n sitten uudestaan!Â» ja hÃ¤n tarttui Viion leskeÃ¤ kÃ¤teen ja pudisti oikein pitkÃ¤Ã¤n ja hartaasti, mikÃ¤ toista nauratti.

Â»MissÃ¤ sinÃ¤ olet ollut niin nÃ¤kymÃ¤ttÃ¶missÃ¤? EnhÃ¤n ole nÃ¤hnyt sinua pitkiin aikoihin.Â»

Â»Onhan sitÃ¤ hommaa ollut: puunhakkuuta, tanssiaisia, lumenluontia ja ristiÃ¤isiÃ¤. MinÃ¤ olen ollut jÃ¤tkÃ¤nÃ¤, kotitÃ¶issÃ¤, kasakkana ja tiesi minÃ¤ kaikkena. Olen minÃ¤ aikonut kÃ¤ydÃ¤ monastikin, vaan aina on sattunut estettÃ¤, Elsan rippipyhÃ¤nÃ¤ olin tulossa, vaan portilla tuli pari merimiehen akkaa ja pyysivÃ¤t minua kirjoittamaan heille kirjettÃ¤, ja niin jÃ¤i silloinkin tulematta. Te kun muutitte kauemmaksi meiltÃ¤, niin on sitÃ¤ vÃ¤hÃ¤n kuin vierauduttu. Kirkossa Elsan rippipyhÃ¤nÃ¤ minÃ¤ nÃ¤in teidÃ¤t viimeksi, vaan on kai siitÃ¤ aikaa mokomakin kun te olette minua nÃ¤hnyt.Â»

Â»IhmekÃ¶ sitten, ettÃ¤ en sinua tuntenut!Â»

Â»Niin, kerkiÃ¤Ã¤hÃ¤n sitÃ¤ sillÃ¤ aikaa niin kaunistua, ettei tunneÂ», sanoi Liisa kÃ¤yden tyrkkÃ¤Ã¤mÃ¤ssÃ¤ Elsaa ja meni Viion lesken eteen ja katsoi niin vakavasti ja viattoman nÃ¤kÃ¶isenÃ¤, ettÃ¤ olisi luullut hÃ¤nen oikein totta kysyneen:

Â»EnkÃ¶ ole kaunistunut?Â»

Â»Lienet kaunistunutkinÂ», naurahti Viion leski.

Â»Niin no, sitÃ¤hÃ¤n minÃ¤kin. Ilmankos ne herratkin ovat joskus tykÃ¤nneet minusta, ettÃ¤ ovat tulleet minun kanssani passeeraamaan, nimittÃ¤in syksyisin ja talvisin — pimeÃ¤llÃ¤.Â»

Â»SinÃ¤ herrain kanssa ollut?Â» kysyi Viion leski hÃ¤mmÃ¤styneenÃ¤.

Â»EihÃ¤n se ihme, ettÃ¤ minÃ¤ herrain kanssa olisin, vaan se minusta ihme, ettÃ¤ herrat minun kanssani. Vaan totta puhuen, niin eivÃ¤t minusta aina ole vÃ¤littÃ¤neetkÃ¤Ã¤n. Kuulkaahan! Kerrankin minÃ¤ vÃ¤hÃ¤n parantelin poltetulla korkilla naamaani ja kÃ¤velin sitten katua. Tuli heti muuan mukaani. MinÃ¤ en nÃ¤yttÃ¤nyt varsin kasvojani, ennenkuin tultiin lyhdyn kohdalle, jossa kÃ¤Ã¤nnyin tirkistelemÃ¤Ã¤n kumppaniani vasten naamaa ja panin toisen silmÃ¤ni nÃ¤in ja suuni nÃ¤in.Â»

Viion leski katsoi Liisaa silmÃ¤t selÃ¤llÃ¤Ã¤n ja henkeÃ¤Ã¤n pidÃ¤ttÃ¤en, Elsa purskahti nauruun, niin pahalle kuin hÃ¤nestÃ¤ nÃ¤yttikin, kun Liisalla oli toinen silmÃ¤ ummessa kuin nukkuessa ja toinen selÃ¤llÃ¤Ã¤n ja kierossa, ja suu kauhean rumasti vÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤.

Â»Herra sylkÃ¤si paholaisen nimeen: 'tphyi kun on ruma!'Â»

Â»Ja tuolla tavoin sinÃ¤ uskallatkin?Â» pÃ¤ivitteli Elsa.

Â»Peloittihan minua, ettÃ¤ jos vÃ¤Ã¤ristellessÃ¤ tuuli kÃ¤Ã¤ntyisi, niin jÃ¤isi silmÃ¤t ja suu vÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤n, ja minÃ¤ arvaan, ettÃ¤ en olisi sitten mikÃ¤Ã¤n kaunis, vaikka ei minusta nytkÃ¤Ã¤n ruma ole kovin kaukana, vaan olenhan kumminkin vÃ¤hÃ¤n luojan luoman nÃ¤kÃ¶inen.Â»

Â»Mutta eikÃ¶ sinua peloittanut se herra?Â»

Â»Eei, mitÃ¤ minulla 'rumalla akalla' oli pelkÃ¤Ã¤mistÃ¤. Luulin minÃ¤, ettÃ¤ ehkÃ¤ sylkee silmille, vaan eihÃ¤n se; tupsahutti maahan ja lÃ¤hti kolmessa mutkassa juoksemaan tiehensÃ¤, aivan kuin olisin paholainen ollut. Siihen jÃ¤in yksinÃ¤ni seisomaan kadulle kuin kalamiehen koira rannalle.Â»

Â»Mutta kaikkea sinullekin mieleen johtuu!Â» sanoi Viion leski moittivasti.

Â»Sanokaatte!Â» vastasi Liisa muuttuen vakavaksi… Â»Olen minÃ¤ itsekin ihmetellyt sitÃ¤. Mutta minÃ¤ olen sellainen huimapÃ¤Ã¤, ettÃ¤ ei ole aikaa ajatella ja punnita tekojani. Ja annahan sitten, ihminen aikoo naimisiin!Â»

Liisa purskahti itkemÃ¤Ã¤n.

Viion leski ja Elsa katselivat hÃ¤mmÃ¤styneinÃ¤ toisiaan, kun Liisa vyÃ¶liinaansa vetisteli.

Â»Naimisiinko?Â» kysyi Viion leski.

Â»Niin sitÃ¤hÃ¤n minÃ¤ lÃ¤hdin sanomaan, ettÃ¤ minua huomenna kuulutetaan ensi kerta.Â»

Â»No mitÃ¤ sinÃ¤ oikeastaan itket sitten?Â»

Â»SitÃ¤ kun minÃ¤ olen sellainen ilman aikojaan paha hattara ja viisastunenko milloinkaan!Â»

Liisan itku oli hillittyÃ¤, hiljaista ja tyyntÃ¤, vaan sydÃ¤mellistÃ¤, niin ettÃ¤ Viion leskellÃ¤kin mieli sulautui ja teetteli kyyneliÃ¤ silmiin. HÃ¤n olisi halunnut Liisalle jotakin lohdutukseksi sanoa, vaan ei tiennyt miten lohduttaa.

Â»EihÃ¤n se itkien paremmaksi tuleÂ», sanoi Liisa pyyhkiessÃ¤Ã¤n kyyneleitÃ¤, Â»mutta helpottaa se, kun saa itkeÃ¤. En minÃ¤ olisi missÃ¤Ã¤n muualla viitsinyt itkeÃ¤. Yksin se on niin joutavaa ja ikÃ¤vÃ¤Ã¤.Â»

Â»En ole saanut sinulle onneakaan toivotetuksi vielÃ¤Â», sanoi Viion leski, kun Liisa oli pÃ¤Ã¤ssyt taas entiselleen.

Â»Ei se ole myÃ¶hÃ¤istÃ¤ vielÃ¤kÃ¤Ã¤n. KÃ¤tellÃ¤Ã¤nkÃ¶ sitten kolmas kerta. Kiitoksia paljon!Â» puheli Liisa, ettei Viion leski ehtinyt sanoa sanaakaan. Samoin hÃ¤n Elsallekin kÃ¤ttÃ¤ tarjotessaan jo, ennenkuin Elsa ehti mitÃ¤Ã¤n lausua, sanoi:

Â»Samat sanat, vaan vielÃ¤ rakkaammasti! Sitten kun sinÃ¤ Elsa tulet naimisiin, saat oikein kelpo miehen, ja kelpo miehen sinÃ¤ saat, niin jo minÃ¤ olen hyvillÃ¤ni. MinÃ¤ otan sinua nÃ¤in ja nostan nÃ¤in. Hurraa, elÃ¤kÃ¶Ã¶n, elÃ¤kÃ¶Ã¶n!Â» huusi Liisa nostaessaan Elsan tuolille seisomaan.

Â»Seekatti kun minÃ¤ pidÃ¤n sinusta ja olen aina pitÃ¤nytÂ», sanoi hÃ¤n pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n pudistellen ja pidellessÃ¤Ã¤n Elsaa tuolilla. Â»Ja sinusta pitÃ¤vÃ¤t kaikki.Â»

ÃkkiÃ¤ pyÃ¶rÃ¤htÃ¤en Viion lesken tykÃ¶ sanoi hÃ¤n aivan kuin kahdenkeskistÃ¤ asiaa:

Â»Mutta kerran minÃ¤ olin vihassa Elsalle. En muista minkÃ¤ vuoksi se minulle sanoi, ettÃ¤ minusta tulee huono ihminen, mutta sekÃ¶ minulle pahaa teki. MinÃ¤ olin pieksÃ¤Ã¤ Elsan, vaan jÃ¤i toki tekemÃ¤ttÃ¤.Â»

Aivan kuin sÃ¤Ã¤lien meni hÃ¤n ja kietoi kÃ¤tensÃ¤ Elsan kaulaan ja jÃ¤i niin istumaan hÃ¤nen viereensÃ¤.

Â»Mutta kenen kanssa olet sitten kihloissa? EthÃ¤n ole sitÃ¤ vielÃ¤ sanonut, eikÃ¤ ole rÃ¤Ã¤pyÃ¤ ollut kysyÃ¤. Olisi hauskaa tietÃ¤Ã¤ sekinÂ», tuumi Viion leski.

Â»EnkÃ¶ ole sanonut? No tottapa olen ajatellut, ettÃ¤ sehÃ¤n on sama, kunhan on mies: kunhan on kupissa ja kuppi kohallaan. No se on muuan niitÃ¤ vanhoja kampraatteja, Tepon Iikka vain — muistanetteko sitÃ¤ poikasena: sellainen jutikka, jos satuitte huomaamaan. EikÃ¤ se nytkÃ¤Ã¤n ole erinomainen, onpahan vain kuin tuossa. Vaan minÃ¤ tykkÃ¤Ã¤n merimiehistÃ¤, ja kun Iikkakin on vÃ¤hÃ¤n sitÃ¤ sorttia, niin ajattelin, ettÃ¤ otanmahan tuon, sillÃ¤ muitakaan en saa. Ja sitÃ¤ se lie Iikkakin arvellut ja pÃ¤Ã¤tti ettÃ¤ hÃ¤nen pitÃ¤Ã¤ korjata tuo Liisa raukka, vaikka onhan se vÃ¤hÃ¤n niinkuin olisi kesken ristiltÃ¤ siepattu, vaan vÃ¤lttÃ¤Ã¤ se hÃ¤nelle. Ja niin ne liitot syntyivÃ¤t. EikÃ¶ ole teistÃ¤kin, Viioska, niin, ettÃ¤ vakka on kantensa valinnut?Â»

Elsa purskahti nauramaan ja Liisa katsahti hÃ¤neen hyvin kysyvÃ¤sti, sillÃ¤ hÃ¤n huomasi, ettÃ¤ Elsa nauroi nyt jollekin muulle, omille ajatuksilleen. Ja Liisan katse pakotti Elsan selittÃ¤mÃ¤Ã¤n. HÃ¤n kertoi nauraneensa, kun yht'Ã¤kkiÃ¤ muisti miten Iikka ja Liisa kerran tappelivat Karjansillan tykÃ¶nÃ¤. Tuntui hullunkuriselta nyt sitÃ¤ muistellessa.

Liisa tuli oikein hyvilleen, kun ei se pahempaa ollut.

Â»Kerranko tahi kahdesti me Iikan kanssa olemme otelleet. Ja yhtÃ¤ rakkaita muistoja on useimmilla tÃ¤mÃ¤n kaupungin pojilla minusta. Niin ettÃ¤ jos pojat vanhoja muistelisivat, niin en minÃ¤ tÃ¤stÃ¤ kaupungista miestÃ¤ olisi saanutÂ», nauroi Liisa. Â»Mutta voi minua! tÃ¤ssÃ¤ minÃ¤ istun kuin maanantaimorsian. Ja Ã¤iti kun muistutti, ettÃ¤ elÃ¤ nyt vain tartu suustasi kiinni koko pÃ¤ivÃ¤ksi. — Kuule, Elsa, otathan sinÃ¤ minulta vÃ¤hÃ¤n ompelutyÃ¶tÃ¤ tehdÃ¤ksesi. Minulla ei olisi itsellÃ¤ni aikaa, mutta pahin syy on kuitenkin se, ettÃ¤ minÃ¤ en osaakaan sellaista, joka on vÃ¤hÃ¤n niinkuin parempaa. MinÃ¤ olen niin huono siihen konstiin, ettÃ¤ kuulkaahan, Viioska: kun minÃ¤ kerran rakentelin itselleni paidan, niin Ã¤iti sitÃ¤ katseltuaan sanoi, ettÃ¤ sietÃ¤isi roiskia sillÃ¤ minua ympÃ¤ri korvia, jos kehtaisi aikaihmistÃ¤ niin hÃ¤vÃ¤istÃ¤. Ja niin harmissaan kuin olikin, niin nauroi vedet silmissÃ¤ sille paidalle. Pituutta siinÃ¤ kyllÃ¤ oli, sillÃ¤ siitÃ¤ tuli kaksi tavallisen pituista pussia, mutta niin kaitainen, niin kaitainen — se oli tosiaan pitkÃ¤ ja hoikka kuin Nahkalan kissa. Vaan ompeleet olivat lujat, minÃ¤ kun ne omin kÃ¤sin neuloinkin. Ãiti moitti sitÃ¤kin ja sanoi, ettÃ¤ olen ommellut kuin olisin purjetta aikonut enkÃ¤ paitaa.Â»

Kun Liisa sai sen asian toimeen, kÃ¤tteli hÃ¤n Viion leskeÃ¤ ja Elsaa niin kiireellÃ¤, kuin olisi ollut tulipaloon lÃ¤htÃ¶, vaan kerkesi sittenkin Â»kutsua jo valmiiksiÂ» heitÃ¤ hÃ¤ihin ja Viion leskelle vakuuttaa, ettÃ¤ hÃ¤n ei saa pois millÃ¤Ã¤n ehdolla jÃ¤Ã¤dÃ¤, sillÃ¤ hÃ¤n vaikka kesken vihkimisen hyppÃ¤Ã¤ hÃ¤net hakemaan ja kantaa sinne.

Â»MinÃ¤ sanon papille, ettÃ¤ top tykkÃ¤nÃ¤Ã¤n, pastori: tÃ¤Ã¤llÃ¤ ei nÃ¤y olevan Viioska ja hÃ¤n olla pitÃ¤Ã¤. Vassokuu herr pastori, sitt neer siksi aikaa, ettÃ¤ Viioskan haen. Mutta totta puhuenÂ» — ja Liisa palasi takaisin ovelta sanomaan — Â»minua peloittaa ajatellessa, ettÃ¤ te ette olisi hÃ¤issÃ¤. MinÃ¤ voin muuten tehdÃ¤ jonkun suuren tyhmyyden, vaan kun te olette, niin pysyn minÃ¤ aisoissani. Te olette niin vakava ja hyvÃ¤.Â»

Sen kanssa hÃ¤n lennÃ¤hti ovesta ja he nÃ¤kivÃ¤t hÃ¤nen kadulla menevÃ¤n sellaista kyytiÃ¤, kuin olisi joku niskasta pukannut. Joka toisen askeleen pani hÃ¤n juoksemalla, mikÃ¤ teki hÃ¤nen kÃ¤yntinsÃ¤ hullunkurisen nÃ¤kÃ¶iseksi.

Â»Niin on kuin olisi Ã¤itinsÃ¤ hÃ¤net suustaan sylkenytÂ», arveli Viion leski itsekseen.

Liisassa oli kuitenkin hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n jotakin vielÃ¤ vastenmielisempÃ¤Ã¤ kuin Ã¤idissÃ¤Ã¤n, joka oli jyrkkÃ¤ kÃ¤ytÃ¶ksessÃ¤Ã¤n, vaan Liisa oli suorastaan vÃ¤kivaltainen. Tuntui kuin hÃ¤n voisi tehdÃ¤ mitÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤ ja aivan kuin pakosta tuli tekeytymÃ¤Ã¤n hÃ¤nelle mielin kielin.

Vaikka ei Viion leski ajatellut, ettÃ¤ Liisa millÃ¤Ã¤n tavoin pakottaisi hÃ¤ntÃ¤ hÃ¤ihin, niin kuitenkin hÃ¤n, ikÃ¤Ã¤nkuin jotakin olisi pelÃ¤nnyt, sanoi Elsalle:

Â»SinÃ¤ tietysti menet hÃ¤ihin — jos kutsuja todemmastaan tulee, vaan eikÃ¶ liene tyhjÃ¤Ã¤ hÃ¶lÃ¶ttÃ¤nyt.Â»

Elsa vakuutti, ettÃ¤ totta se oli.

Â»Melkein joka nÃ¤kemÃ¤ssÃ¤ on Liisa minulle sanonut, ettÃ¤ hÃ¤n kutsuu meidÃ¤t hÃ¤ihinsÃ¤, ja jo kevÃ¤Ã¤llÃ¤ uskoi salaisuutensa kuka on sulhasensa ja ettÃ¤ tÃ¤nÃ¤ kesÃ¤nÃ¤ hÃ¤nen hÃ¤Ã¤nsÃ¤ tulevat. Vakuutti, ettei kukaan muu tiedÃ¤, ei heidÃ¤n vanhempansakaan koko asiaa, eivÃ¤tkÃ¤ voi aavistaakaan.Â»

Ja nauraen selitti Elsa, ettÃ¤ jo lapsena oli Liisa aina uhannut heti, kun jollekin suuttui, ettei hÃ¤n kutsu sitÃ¤ peijaisiin eikÃ¤ hÃ¤ihin heille.

Â»Vaan teidÃ¤t ja minut aikoi hÃ¤n kutsua, milloin vain jotakin puhetta oli siitÃ¤ tahi Liisa erityisesti tahtoi suosiotaan osoittaa.Â»

Kutsut ne tulivatkin sitten ja kutsujen jÃ¤lessÃ¤ heti morsiankin selityksineen.

Â»Oli aikomus pitÃ¤Ã¤ vain pienet hÃ¤Ã¤t, ettei olisi kutsuttu kuin sukulaiset ja joku kaikkein paras tuttu, mutta Iikan toverit sanoivat, ettei siitÃ¤ tule mitÃ¤Ã¤n. Harvoin he ovat maissa ja harvemmin saavat olla hÃ¤issÃ¤, sanoivat, ja merimies on siksi kunnollinen mies, ettei sitÃ¤ hiljaisuudessa haudata eikÃ¤ vihitÃ¤kÃ¤Ã¤n. Se ei passaa, sanoivat, ja muuan tuli tovereinsa puolesta pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n meitÃ¤, morsianta ja sulhasta, meidÃ¤n hÃ¤ihimme, jotka he pitÃ¤vÃ¤t. Niin niistÃ¤ nyt tulee suuret tanssihÃ¤Ã¤t. Voi, voi kun minua huolettaa! Sinulle, Elsa, siellÃ¤ hauska tulee. Osaathan sinÃ¤ tanssia? Tietysti!Â»

Â»En.Â»

Â»Et tanssia osaa!Â» huudahti Liisa lyÃ¶den kÃ¤mmeniÃ¤ yhteen. Â»No ei sillÃ¤ vÃ¤liÃ¤, se kÃ¤y itsestÃ¤Ã¤n, nÃ¤in vain!Â» Ja Liisa pyÃ¶ritti Elsaa muutamia kertoja, rallattaen tahtia. Â»MinÃ¤ otan sen huolekseni, ettÃ¤ sinÃ¤ tanssimaan opitÂ», sanoi hÃ¤n sitten.

Mutta Elsa ei ollut aikonut lÃ¤hteÃ¤ hÃ¤ihin. Muissa pidoissa ei ollut vielÃ¤ ollut kuin ristiÃ¤isissÃ¤, ja nekin kaikki olivat olleet pieniÃ¤ ja tuttua vÃ¤keÃ¤ niissÃ¤. Tuollaisiin suuriin tanssihÃ¤ihin menoa ei ajatellakaan hirvinnyt!

Â»Niin, miten se on? Elsa on arvellut, ettÃ¤ jos ei hÃ¤n tulisi…Â», koetti Viion leski ruveta kierrellen ja soveliaasti selittelemÃ¤Ã¤n, kun huomasi, ettÃ¤ Elsa ei itse uskalla sanoa.

Â»EttÃ¤ Elsa ei tulisi? Oletko edes tuumaillutkaan olla poissa?Â»

Â»Niin minÃ¤ olen…Â»

Â»Elsa!Â» ja Liisa lÃ¶i nyrkkiÃ¤ tuoliin ja sanoi sitten:

Â»Ja nyt se on pÃ¤Ã¤tetty, ettÃ¤ sinÃ¤ tulet!Â»

Viion leski ei saanut selvÃ¤Ã¤, oliko Liisa vihassa vai muuten tosissa.

Mutta hÃ¤n itse karehtui vÃ¤hÃ¤n ja aikoi Liisalle, kun alkaa hÃ¤nelle

Ã¤ystÃ¤Ã¤, sanoa sellaiset sanat, ettÃ¤ Liisa luopuu komentelemasta. MitÃ¤

hÃ¤nellÃ¤ on tÃ¤Ã¤llÃ¤ komentamista!

Â»No entÃ¤ te?Â» kysyi Liisa Viion leskeltÃ¤.

Â»En minÃ¤ tuleÂ», sanoi Viion leski terÃ¤vÃ¤sti ja yritti sanomaan, ettei

Elsankaan ole pakko mennÃ¤.

Â»MinÃ¤ muistelen, ettÃ¤ teillÃ¤ oli komea puku, kun olitte Elsan rippikirkossa. Jos se ei ollut omanne, niin kyllÃ¤ minÃ¤ hankin teille?Â»

Â»Omani se oli.Â»

Â»No rakas ViioskaÂ», alkoi Liisa, ja ihmetellen kuunteli Viion leski, kun Liisa nÃ¶yrÃ¤sti pyyteli. VÃ¤liin Liisa nimitteli hÃ¤ntÃ¤ niin hassun komeilla nimillÃ¤, ettÃ¤ nauratti ihan pakahtumaan asti, taas vuoroon puhui hÃ¤n niin vakavasti ja vakuuttavasti, nÃ¶yrÃ¤sti ja pyytÃ¤vÃ¤sti, ettÃ¤ mieltÃ¤ liikutti.

Â»EihÃ¤n minusta, vanhasta ihmisestÃ¤, ole hÃ¤issÃ¤ mitÃ¤Ã¤n hupia?Â»

Â»Vanhat lÃ¤snÃ¤olollaan tekevÃ¤t ne arvokkaaksi ja vakavaksi — huvista pitÃ¤vÃ¤t nuoret huolen.Â»

Â»Ei minun lÃ¤snÃ¤oloni lisÃ¤Ã¤ arvoa eikÃ¤ poissaoloni sitÃ¤ vÃ¤hennÃ¤.Â»

Â»Mutta ajatelkaahan toki, Viioska. Jos teidÃ¤n juhlastanne olisi ollut poissa ilman mitÃ¤Ã¤n syytÃ¤ joku henkilÃ¶, jota te arvossa piditte, niin miltÃ¤ olisi tuntunut? EikÃ¶hÃ¤n olisi ikÃ¤vÃ¤lle tuntunut ja mieltÃ¤nne pahoittanut?Â»

Viion leski ei ymmÃ¤rtÃ¤nyt Liisan harrasta halua saada hÃ¤net hÃ¤ihinsÃ¤, vaan lopultakaan hÃ¤n ei voinut vastustaa hÃ¤nen pyyntÃ¶Ã¤Ã¤n, joka oli nÃ¶yrÃ¤Ã¤ kuin rukous. Mutta kun hÃ¤Ã¤pÃ¤ivÃ¤ tuli ja piti alkaa hommautua, iski Viion leskellÃ¤ halu vastaan. Outoja ihmisiÃ¤hÃ¤n siellÃ¤ oli enimmÃ¤kseen ja tututkin olivat vieraantuneet.

Elsa oli jo valmiina. HÃ¤nen piti mennÃ¤ aikaisemmin, kun oli morsiusneitinÃ¤ niinkuin Ojanniemen Marikin, joka oli tullut Elsaa hakemaan yhdessÃ¤ mennÃ¤kseen. Viion leski heille hymÃ¤hteli hyvÃ¤ntuulisena, kun he hÃ¤ntÃ¤ pyÃ¶rittelivÃ¤t ja laittelivat, mutta hÃ¤n oli kyllissÃ¤Ã¤n itsekseen. Puettuna hÃ¤n istahti toimettoman nÃ¤kÃ¶isenÃ¤ ja huokasi kuin olisi hautajaisiin meno ollut, pÃ¤ivitteli Liisaa, oli kyllissÃ¤Ã¤n hÃ¤nelle, mutta itselleenkin.

MitÃ¤ hÃ¤nen tarvitsi mennÃ¤ lupautumaan, vaikka kuin Liisa olisi rukoillut.

Â»Jos nyt olisi Liisa tÃ¤ssÃ¤, niin sanoisin, ettÃ¤ en tule hÃ¤ihin ja sillÃ¤ hyvÃ¤!Â» sanoi hÃ¤n tytÃ¶ille.

Â»Tuossa hÃ¤n tuliÂ», sanoi Mari ja kaikki tulivat hÃ¤milleen.

Â»HÃ¤istÃ¤ ei ole varmaan tullut mitÃ¤Ã¤n?Â» arveli Elsa.

Â»No onko niitÃ¤ ollut edes todemmasta aikeissa! Onko niitÃ¤ kukaan muu puuhannutkaan kuin Liisa?Â» tuumi Viion leski puoleksi leikkiÃ¤ toiseksi totta.

Â»Voi kun te olette sieviÃ¤!Â» sanoi Liisa tytÃ¶ille. Â»Herrajesta! Minua haluttaisi rutistaa teidÃ¤t, mutta teihin en uskalla koskea sormellakaan. Ja Viioska! TehÃ¤n olette arvokkaan nÃ¤kÃ¶inen kuin kuvernÃ¶Ã¶rska. Vaan teitÃ¤ ei haittaa, jos minÃ¤ vÃ¤hÃ¤n halaan!Â»

Â»ElÃ¤ hyvÃ¤ lapsi kurista minuaÂ», pyyteli Viion leski, kun Liisa syleili hÃ¤ntÃ¤. Â»TÃ¤Ã¤llÃ¤kin on hÃ¤Ã¤vÃ¤ki valmisnaÂ», sanoi hÃ¤n irti pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n, Â»ja morsiusneideillÃ¤ oli jo kiire lÃ¤htemÃ¤Ã¤n, mutta tuossa on morsian vielÃ¤ aivan kuin ei niinÃ¤ miehinÃ¤Ã¤nkÃ¤Ã¤n.Â»

Â»MikÃ¤s kiire tÃ¤ssÃ¤ minulla. MinÃ¤ olen kuullut monen mamman sanovan tyttÃ¤relleen, ettÃ¤ kerkiÃ¤t sinÃ¤ siihen lystiin, minkÃ¤ naimisiinkin. MinÃ¤ otan sanasta vaarin enkÃ¤ hÃ¤tÃ¤ile.Â»

Â»HohoiÂ», huokasi Viion leski ja istahti arvellen ruveta sanomaan, ettÃ¤ hÃ¤n jÃ¤ttyy hÃ¤istÃ¤.

Liisa istahti viereen ja huokasi hÃ¤nkin.

Â»MinÃ¤ lÃ¤hdinkin tÃ¤nne todemmastaan vielÃ¤ kerran rauhassa huokasemaan.

Ruvetaanpa huokaamaan joukolla. Se mies, joka syvimpÃ¤Ã¤n huokaa!Â»

TytÃ¶t nauroivat, vaan Viion leski muistutti vakavasti, ettei ollut aikaa enÃ¤Ã¤ Liisalla leikin tekoon.

Â»Ei, ei leikintekoa. Mutta antakaa minÃ¤ pikkuisen itkaisen, sitÃ¤ vartenhan minÃ¤ tulin, vaan en ole saanut rÃ¤Ã¤pyÃ¤ alkaa.Â»

Liisa samassa lensi kuin poukka Viion lesken eteen, laskeusi polvilleen ja hautasi kasvonsa hÃ¤nen syliinsÃ¤. ItkettyÃ¤Ã¤n siinÃ¤ jonkun hetken nosti hÃ¤n pÃ¤Ã¤nsÃ¤ ja vesissÃ¤ silmin katsoi Viion leskeen ja kysyi:

Â»Luuletteko te, Viioska, ettÃ¤ minusta ilmo elÃ¤issÃ¤ni tulee kunnon ihmistÃ¤?Â»

Viion leski ei ottanut vastatakseen siihen, vaan toimitti Liisaa lÃ¤htemÃ¤Ã¤n pukeutuakseen ja ollakseen valmis juhlaansa.

Â»Mutta sanokaa, rakas Viioska, tuleeko minusta oikea ihminen?Â»

Â»EnhÃ¤n voi sitÃ¤ tietÃ¤Ã¤.Â»

Â»Mutta voitteko toivoa, voitteko uskoa?Â»

Â»Nyt ei ole, Liisa, aikaa kyselyihin ja vastauksiin, vaan mene.Â»

Â»MennÃ¤hÃ¤n sitÃ¤ pitÃ¤isiÂ», sanoi Liisa nousten ylÃ¶s. Â»Vaan voi, voi tyttÃ¶kullat, kun se tuntuu vaikealle! Tuntuiko teistÃ¤, Viioska? Ei se ole teistÃ¤ tuntunut, te olette ollut eri ihminen! Voi, jos sitÃ¤ olisikin… Viioska, ette usko, kun minÃ¤ olisin onnellinen, jos olisin puoleksi sellainen kuin tuo Mari tahi neljÃ¤sosakaan kuin Elsa. TeitÃ¤ Jumalan luomia! Helpottaakohan tÃ¤mÃ¤ milloinkaan?Â»

Â»Vaan lÃ¤hde, Liisa kulta, muuten teet haveritÂ», pyyteli Viion leski.

Â»Ennen maailmassa sitÃ¤ luuli, ettei mitÃ¤Ã¤n sen vaikeampaa ole kuin piiskat, silloin kun niitÃ¤ odotti — mutta sitten kun ne oli saanut, se ei ollut mitÃ¤Ã¤n. No eihÃ¤n tÃ¤ssÃ¤kÃ¤Ã¤n auta muu kuin lÃ¤hde, Liisa, ja ota hurtti humÃ¶Ã¶ri ja repÃ¤sevÃ¤ meininki.Â»

Â»Mene niinkuin olisit jo siellÃ¤!Â» toimitti Viion leski.

Â»Olisin minÃ¤ kuitenkin, Viioska, teiltÃ¤ halunnut jonkun hyvÃ¤n sanan tahi edes puoli sanaa.Â»

Â»Tuumitaan, Liisa rakas, sitten.Â»

Â»No niin, tuumitaan sitten!Â» sanoi Liisa.

Â»NiinpÃ¤ mene nytÂ», toimittivat tytÃ¶tkin.

Liisa katsoi heihin veitikkamaisesti ja sanoi:

Â»Ajatelkaa, tytÃ¶t, minÃ¤ olen kohta Tepposka!Â»

SyrjÃ¤silmÃ¤llÃ¤ katsahti hÃ¤n Viion leskeen ja jÃ¤i katsomaan sitten kallellapÃ¤in ja jonkun aikaa mietittyÃ¤Ã¤n virkkoi:

Â»Viioska, mehÃ¤n ollaan kohta vÃ¤hÃ¤n niinkuin sukua: merimiehen akkoja molemmat. Viioska ja Tepposka! No sen pÃ¤Ã¤lle me vÃ¤hÃ¤n tanssitaan. Hei tytÃ¶t, katsokaa! NÃ¤in se on merimiesten rouvilla lysti, ne tanssivat ja engelskaksi laulavat:

Tiimai, tiimai sellai tui

Komtit pitikit kom tits nuu

Somlai kaffe somlai tee

Somlai redigati rasnavee.Â»

Viion leski jÃ¤i vielÃ¤ pyÃ¶rimÃ¤Ã¤n, kun Liisa syÃ¶ksyi ovesta ulos. Vilahti ikkunassa, kun hÃ¤n kadulla juoksi kannatellen molemmin kÃ¤sin hameitaan.

Nuorena oli Viion leski paljon mukana ollut ja tottunut kÃ¤yttÃ¤ymÃ¤Ã¤n arastelemattomasti ja vapaasti. Vaan naisten huoneeseen tultuaan joutui hÃ¤n hÃ¤milleen siitÃ¤ huomaavaisuudesta ja arvonannosta, jota hÃ¤nelle siellÃ¤ osoitettiin. HÃ¤net toimitettiin istumaan parhaimmalle paikalle ja hÃ¤n joutui heti kyselyjen ja katselujen keskustaksi. HÃ¤neltÃ¤ kysyttiin kuin viisaimmalta, kuka vaalia saarnanneista papeista oli paras, mitÃ¤ mieltÃ¤ hÃ¤n oli siitÃ¤, ettÃ¤ virsikirja aiottiin uusia, ja muuta sellaista. Ja vihdoin kun puhe kantausi lapsiin, joutui hÃ¤nen tyttÃ¤rensÃ¤, Elsa, ihmettelyjen ja kiitosten esineeksi.

Elsa pidettiin selvÃ¤nÃ¤ esimerkkinÃ¤ siitÃ¤, kun lasta kasvatetaan Jumalan pelossa ja rukouksella, sitÃ¤ arvelua vastaan, ettÃ¤ toiset lapset ovat luonteeltaan erilaisia, toiset pahuuteen enemmÃ¤n taipuvia. Erotus on vain siinÃ¤, pÃ¤Ã¤ttivÃ¤t useimmat, ettÃ¤ kaikki vanhemmat eivÃ¤t jaksa pysyÃ¤ kiinni oikeassa ohjauksessa, lujassa luottamuksessa Jumalan apuun.

Viion leski pujahti kuin varkain saliin saatuaan siihen tilaisuuden pastorin tullessa. Salissa istui miesvÃ¤keÃ¤ ja nuorisoa. TÃ¤Ã¤llÃ¤ tuntui heti vapaalle ja hauskalle. Keskustelu oli hilpeÃ¤Ã¤ ja raikasta. Vanhemmat merimiehet olivat hÃ¤nelle tuttuja ja useat heistÃ¤ olivat hÃ¤nen nuoruuden tahi lapsuudenkin tovereitaan. Nuoret merimiehet olivat aina samanlaisia yleensÃ¤, ja yksitellen kun heitÃ¤ tarkasti, niin muistutti heistÃ¤ tuo ja tÃ¤mÃ¤ siinÃ¤ tahi tÃ¤ssÃ¤ suhteessa sitÃ¤ ja sitÃ¤kin hÃ¤nen aikaisiaan joko vielÃ¤ elossa olevista tahi jo kuolleista. HÃ¤nen katseensa liikkui pian tuossa nuoressa joukossa kuin tuttavien parissa ainakin. HÃ¤n ymmÃ¤rsi heidÃ¤t yksityisseikkoja myÃ¶ten.

VÃ¤liin oli hÃ¤n kuulevinaan kuin Viion Ã¤Ã¤nen, joskus niin selvÃ¤nÃ¤, ettÃ¤ melkein vavahti ja rupesi katselemaan kuin etsien. Kun hÃ¤nen ympÃ¤rilleen kokoontui vanhoja tuttaviaan, niin virisi vÃ¤hitellen omituinen tunnelma, epÃ¤selvÃ¤ kuin unennÃ¤kÃ¶. Oli kuin aika vuosia sitten, jolloin Viiokin oli mukana, ja niinkuin olisi ollut nytkin tuolla joukossa puhelemassa, josta hÃ¤nen Ã¤Ã¤nensÃ¤ kuului. HÃ¤n eli puoleksi nykyisyyttÃ¤ toiseksi entisyyttÃ¤ ja siihen hÃ¤n vaipuikin, kun heidÃ¤n keskustelunsa sinne siirtyi. Ja siitÃ¤ havahtui hÃ¤n kuin unesta vihkimistoimitukseen, kun pappi seisoi jo keskilattialla ja hÃ¤Ã¤vÃ¤ki oli kerÃ¤ytynyt saliin.

Morsiusparia odotettiin.

Viion leskeÃ¤ aivan kuin peloitti, sen huomasi hÃ¤n yht'Ã¤kkiÃ¤ ja hÃ¤n aivan kuin odotti jotakin onnettomuutta tapahtuvaksi. Ja myÃ¶skin jotakin naurunsekaistakin pyrki mieleen, kun hÃ¤n muisti Liisan lÃ¤hdÃ¶n heiltÃ¤. Jotakin hassua oli nytkin tulossa. Miten hÃ¤n tuli kuvailemaan, ettÃ¤ jo ovesta tullessa Liisa jotakin nurinkurista tekee. Niin jÃ¤nnityksellÃ¤ hÃ¤n sitÃ¤ odotti, ettÃ¤ kun ovi vÃ¤hÃ¤n raottui, niin kasvonjuonteensa olivat jo aivan kuin jotakin hassua onnettomuudeksi olisi tapahtunut.

HÃ¤n ehti kuvailla morsiusparin nÃ¤Ã¶nkin: sulhanen oli lyhyt paksu tallukka, silmÃ¤t ja suu naurussa aivan kuin sanoisi: Â»jo se on tuo Liisa!Â» Varkain pyrki tÃ¤llaista mieleen, vaikka hÃ¤n koetti pakottaa itseÃ¤Ã¤n vakavaksi.

Morsiusparin tulo teki miellyttÃ¤vÃ¤n juhlallisen vaikutuksen.

Tuoko sulhanen nyt oli ilman aikojaan Tepon Iikka! Muodoltaan hÃ¤n ei ollut mikÃ¤Ã¤n kaunis, vaan miellyttÃ¤vÃ¤. Mutta varreltaan oli pulskinta merimiestÃ¤, pitkÃ¤ ja roteva. HyvÃ¤ssÃ¤ merimiespukineessa nÃ¤ytti hÃ¤n joukkonsa valiolta.

Ja Liisa! Kuin ruhtinatar arvokas. HÃ¤n nÃ¤ytti jykevÃ¤n, hartevan kumppaninsa rinnalla hennolta. Solakka vartensa mustassa puvussa nÃ¤ytti vielÃ¤ soreammalta. KÃ¤ytÃ¶s oli reipas, vaan sulava ja vakava. Hieno ujo hymy suupielissÃ¤, katse lempeÃ¤, vaan elÃ¤vÃ¤ ja Ã¤lykÃ¤s.

Ei olisi uskonut, jos ei omin silmin olisi nÃ¤hnyt. Miten olisi voinut Liisaa ajatella niin kerrassaan erilaiseksi. Se oli Viion leskestÃ¤ nytkin vielÃ¤ yhtÃ¤ ihmeellistÃ¤ kuin sekin oli ollut, ettÃ¤ Liisa heillÃ¤ paki paraastaan leikkiÃ¤ laskiessaan voi heittÃ¤ytyÃ¤ yht'Ã¤kkiÃ¤ tunteittensa valtaan, sydÃ¤melliseen itkuun, joka melkein vastustamattomasti veti toisetkin mukaansa, ja siitÃ¤ taas antautui ylimielisyyteen.

Hartaalla mielenkiinnolla seurasi hÃ¤n vihkimistoimitusta. Kun kuunteli heidÃ¤n lupauksiaan, niin tuntui kuin ne olisi tehty kuin kallioon syvÃ¤lle uurrettu merkki. He nÃ¤yttivÃ¤t niin varmoilta, ettÃ¤ tuli aivan itsestÃ¤Ã¤n ajattelemaan, ettÃ¤ elÃ¤mÃ¤ on noitten edessÃ¤ sujuva, jos se on ollenkaan sujuakseen.

Kun hÃ¤n vihkimistoimituksen jÃ¤lkeen meni nuorelle pariskunnalle toivottamaan onnea, niin olisi hÃ¤n halunnut sanoa jotakin hyvin syvÃ¤ltÃ¤ sydÃ¤mensÃ¤ pohjasta, jos vaan olisi saanut sopivan sanan. Vaan hÃ¤nen meni samaan tapaan kuin muittenkin. Tuntui sen vuoksi hyvÃ¤lle, kun Liisa hymyillen puristi rutasemalla hÃ¤nen kÃ¤ttÃ¤Ã¤n, oli kuin Liisa olisi ymmÃ¤rtÃ¤nyt hÃ¤nen ajatuksensa.

Molemmin kÃ¤sin tarttui Viion leski Latun emÃ¤nnÃ¤n kÃ¤teen, kun tapasi hÃ¤net jossakin syrjÃ¤ssÃ¤ seisomassa, ja lausui hÃ¤nelle ilonsa Liisan onnesta. Viion leski joutui vÃ¤hÃ¤n hÃ¤milleen, kun Latun emÃ¤ntÃ¤ poikkesi heti muuhun asiaan. Vieden hÃ¤net istumaan sanoi hÃ¤n terveisiÃ¤ NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤ltÃ¤, jonka kertoi tavanneensa viime talvena kÃ¶yhÃ¤in myyntipaikalla, missÃ¤ oli kÃ¤ynyt vartavasten hÃ¤ntÃ¤ nÃ¤hdÃ¤kseen.

Â»KetterÃ¤ oli aivan kuin ennenkin, nÃ¤kÃ¶ vÃ¤hÃ¤n huonontunut, mutta muisti hyvin kaikki. Kyseli tuttaviaan, teitÃ¤ ja Elsaa erittÃ¤in, ja oli hyvillÃ¤Ã¤n, kun kuuli teidÃ¤n hyvin voivan. Sanoi, ettÃ¤ kun saisi vielÃ¤ nÃ¤hdÃ¤ kerran!Â»

SydÃ¤mellisellÃ¤ rakkaudella ja sÃ¤Ã¤lin mielellÃ¤ puheli hÃ¤n NikkilÃ¤n emÃ¤nnÃ¤stÃ¤, joka tyytyvÃ¤isenÃ¤ ja aina vain toivoen eleli nikarasta nikaraan, ja NikkilÃ¤stÃ¤, joka raukka niin kauan sai kitua mielensÃ¤ katkeruudeksi.

Â»Mittaa Jumala hÃ¤nelle laupeutesi jÃ¤lkeenÂ», kuiskasi hÃ¤n itsekseen huoaten.

Â»MitÃ¤s sanotte, Viioska, nuoresta pariskunnasta?Â» tuli keskeyttÃ¤mÃ¤Ã¤n Lapin emÃ¤ntÃ¤. Â»EikÃ¶ ole pulska pari? Kelpo miehen sai Liisa, mutta verosensa mieskin sai.Â»

Â»Liian uusia kiittÃ¤Ã¤Â», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤ vakavasti ja yritti puhetta muuhun kÃ¤Ã¤ntÃ¤mÃ¤Ã¤n, vaan Lapin emÃ¤ntÃ¤ kehuvasti jatkoi:

Â»Uskallan minÃ¤ kiittÃ¤Ã¤. MinÃ¤ olen aina sanonut Liisasta kaikille, ettÃ¤ saattepa nÃ¤hdÃ¤, niin se vielÃ¤ kelpo emÃ¤ntÃ¤nÃ¤ keikkuu, sen minÃ¤ olen sanonut jo aikoja sitten. KyllÃ¤hÃ¤n sen ovat uskoneet muutkin nyt viime aikoina, kun ovat nÃ¤hneet, miten nuoret miehet sen ympÃ¤rillÃ¤ pivartelevat kilvan ja Liisa keikkuu kuin ruhtinatar heidÃ¤n keskellÃ¤Ã¤n.Â»

NÃ¤in lÃ¤ikÃ¤htelevÃ¤Ã¤ ei ollut muitten tunteitten purkaus, jotka tulivat onnea toivottamaan morsiamen Ã¤idille, vaan tulvehtiva kiitos pursui esiin kaikkien sanoissa. Nauravalla mielihyvÃ¤llÃ¤ kuunteli Viion leski heidÃ¤n tunnustuksiaan ja tunsi jonkunmoista tyydytystÃ¤ siitÃ¤, kun jotkut lausuivat niin sattuvasti ja ikÃ¤Ã¤nkuin ilmaisivat hÃ¤nen tunteensa, joille hÃ¤n ei ollut sanoja tavannut.

Latun emÃ¤ntÃ¤ pysyi vakavana, tuli melkein vielÃ¤ vakavammaksi kuin oli ollut. HÃ¤n tuntui ja nÃ¤ytti nÃ¶yrÃ¤lle ja vaatimattomalle ja katseensa oli enemmÃ¤n surullinen kuin iloinen.

Viion leskeÃ¤ se sai hÃ¤vettÃ¤mÃ¤Ã¤n. HÃ¤ihin lÃ¤htiessÃ¤ oli hÃ¤n jonkunmoisella vastenmielisyydellÃ¤ ajatellut Latun emÃ¤ntÃ¤Ã¤, luullut ettÃ¤ hÃ¤n nyt jotenkin kehuskelisi tyttÃ¤rensÃ¤ onnea. MistÃ¤ hÃ¤nelle se ajatus oli tullutkin! HÃ¤n istui siinÃ¤ itseÃ¤Ã¤n moittien, kun joku Ã¤kkiÃ¤ kÃ¤Ã¤riytyi hÃ¤nen kaulaansa ja hÃ¤n kuuli korvaansa kuiskattavan:

Â»Minun on nyt helppo olla. En tiedÃ¤ miten olisin tullut toimeen, jos en olisi saanut kÃ¤vÃ¤istÃ¤ teillÃ¤ itkemÃ¤ssÃ¤.Â»

Ja sitten nÃ¤ki Viion leski edessÃ¤Ã¤n morsiamen iloisen muodon, ja lempeistÃ¤, Ã¤lykkÃ¤istÃ¤ silmistÃ¤ loisti kiitollinen katse kuin lÃ¤mmin, kirkas sÃ¤de.

Liisa pyÃ¶rÃ¤hti istumaan Viion lesken ja Ã¤itinsÃ¤ vÃ¤liin, jonka kaulaan kietoi kÃ¤tensÃ¤, painoi posken poskea vasten ja lapsellisella suunliikkeellÃ¤ ja omituisen hellÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤ sanoi:

Â»Ãiti rukka!Â»

Viion leski tunsi Ã¤killisen tyÃ¶nnÃ¤hdyksen rinnassaan ja silmiin kiersi kyyneltÃ¤. Ahdistava tyÃ¶nnÃ¤hdys tuntui samassa pehmoiseksi, miellyttÃ¤vÃ¤ksi tunteeksi, joka vÃ¤reili hymyssÃ¤.

Â»Olisin minÃ¤ sinut pojalleni suonutÂ», sanoi Lapin emÃ¤ntÃ¤ avomielisesti Liisalle. Â»Sitten minÃ¤ olisin vÃ¤hÃ¤n verran hyvillÃ¤ni ollut, kun tuollainen tyttÃ¶ olisi sukuun saatu.Â»

Liisa ja Ã¤itinsÃ¤ kÃ¤Ã¤ntyivÃ¤t katsomaan toisiaan. He muistivat molemmat sen tapauksen, kun Liisaa piiskattiin Lapin Mikon vuoksi. SitÃ¤ oli kumpikin itsekseen usein muistellut sekÃ¤ nauraen ettÃ¤ vakavana. Se oli hassuimpia tapauksia Liisan piiskaamisessa ja tarttunut Latun emÃ¤nnÃ¤n mieleen yksityisseikkoja myÃ¶ten. Mutta samalla se oli ikÃ¤vyytenÃ¤ seurannut kummankin mielessÃ¤ ja antanut surullisiin ajatuksiin aihetta.

Liisa purskahti Ã¤kkiÃ¤ nauramaan, tuntui nyt niin hassulle koko juttu.

Â»MitÃ¤ naurat?Â» sanoi Lapin emÃ¤ntÃ¤ vÃ¤hÃ¤n hÃ¤millÃ¤Ã¤n ja loukkautuneena.

Â»SitÃ¤ vain, kun sitÃ¤ ei tiedÃ¤ pienenÃ¤, miten lysti on isona!Â» sanoi

Liisa lyÃ¶dÃ¤ lapsauttaen Lapin emÃ¤ntÃ¤Ã¤ polvelle.

Soitettiin valssiin ja puhemies tuli pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n morsianta.

Â»Katsokaa. Nyt Tepposkaa viedÃ¤Ã¤n!Â» sanoi Liisa hyvin olevinaan, joka synnytti kovan naurunrÃ¤hÃ¤kÃ¤n, ja Latun emÃ¤ntÃ¤kin hymÃ¤hti.

MieltymyksellÃ¤ seurasivat sitten kaikki Liisan reipasta, sulavaa kÃ¤ytÃ¶stÃ¤ huimaavassa valssissa, joka heti remahutti nuorison huvitteluhalun kuin ilmiliekkeihin.

MikÃ¤ vielÃ¤ oli kankeutta ja juroutta vanhemmissa ihmisissÃ¤, se suli nyt nuorison raikkaan ilon Ã¤Ã¤ressÃ¤, jossa jokainen tuntui kuin nuorentuvansa. Muutamat tempasi nuorten ilolle antautuminen mukaansa koppinaan ja ne, joita vanhuuden vakavuus enemmÃ¤n hillitsi, seurasivat kuitenkin hengessÃ¤ mukana virittÃ¤en mieleensÃ¤ nuoruutensa aikoja.

Â»Ei jaksa, ei jaksa. Kintut ovat kangistuneet. Ei tuntenut uupumusta ennen, silloin kun me oltiin nuoriaÂ», sanoi muuan vanhanpuoleinen mies istahtaessaan Viion lesken viereen. Se oli KilpelÃ¤inen, Viion lesken lapsuuden tovereita. HÃ¤net oli jo nuorten sytyttÃ¤mÃ¤ innostus houkutellut tanssiin, jossa vanhuutensa tunsi.

Â»Sinun hÃ¤issÃ¤ sitÃ¤ tanssittiinÂ», sanoi hÃ¤n Viion leskelle ja alkoi kehua, ettÃ¤ siihen aikaan sitÃ¤ tanssia vasta jaksettiin, enemmÃ¤n kuin nykyinen sukupolvi. YhdellÃ¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤ ei hÃ¤itÃ¤ uskottu, eipÃ¤ kahdellakaan. Viio ja hÃ¤n olivat parhaita siihen aikaan.

Â»Se oli pulskaa nÃ¤hdÃ¤, kun Viio pyÃ¶ritti tyttÃ¶jÃ¤, sellainen kaunis mies, sorja kuin koivu!Â»

Ja KilpelÃ¤inen kertoi ja kertoi, ja he juurtuivat siitÃ¤ sitten puhelemaan menneet asiat kaikki halki lapsuudesta saakka. Oli muistelmia, joille naurettiin, ja toisia, joita ihasteltiin kuin kaunista satua.

Â»Jopa joo, niin se onÂ», sanoi lopuksi vanha merimies. Â»Nuoruus iloineen on meidÃ¤t jÃ¤ttÃ¤nyt, niinkuin se jÃ¤ttÃ¤Ã¤ kaikki, vanhentaa kaikki itse vanhentumatta koskaan. Me katselemme nuoruutta tÃ¤ssÃ¤, ja kun nuo ovat vanhenneet, jotka tuossa nauttivat ihaninta aikaansa, nÃ¤kevÃ¤t he, niinkuin me nyt nÃ¤emme toisten nuoruudessa oman nuoruutensa kuvan. Katsohan tuossa noita tanssijoita, tuota paria. SiinÃ¤ nÃ¤et itsesi nuorena. On aivan kuin siinÃ¤ kiitÃ¤sit sinÃ¤ ja Viio, sinÃ¤ morsiusneitinÃ¤ ja Viio sulhaspoikana, niinkuin olitte minun hÃ¤issÃ¤ni.Â»

Tanssiva pari pyÃ¶rÃ¤hti siihen heidÃ¤n luokseen ja Elsa istahti tuolille, joka oli heti hÃ¤nen takanaan, joten sattui jÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n tyhjÃ¤ sija Viion lesken ja Elsan vÃ¤hin.

Â»Te ette varmaankaan minua tunne?Â» sanoi merimies arastelevalla Ã¤Ã¤nellÃ¤

Viion leskelle.

Viion leski katsoi hÃ¤ntÃ¤ pitkÃ¤Ã¤n aivan kuin tunteakseen. HÃ¤n oli hÃ¤net huomannut Elsan sulhaspoikana ja katsellut sen vuoksi hÃ¤ntÃ¤ tarkemmin kuin muita nuoria miehiÃ¤ huomaamatta hÃ¤nessÃ¤ kuitenkaan mitÃ¤Ã¤n, joka olisi muistuttanut tuttavuudesta. Nyt oli hÃ¤neen tuon nuoren miehen kysyttyÃ¤ vastannut kuin olisi hÃ¤n joku tuttava. Vaan ei jaksanut hÃ¤n muistaa. Muotonsa nÃ¤ytti aivan vieraalle.

Â»Olen saattanut nÃ¤hdÃ¤ teitÃ¤ joskus pienenÃ¤ poikasena, vaan en voi muistaa ollenkaan.Â»

Â»Ette tietystikÃ¤Ã¤n, sillÃ¤ minÃ¤ olin pieni kun viimeksi nÃ¤itte, ja tuskin huomasittekaan minua silloin. Vaan ehkÃ¤ muuten muistanette nimeltÃ¤. MinÃ¤ olen Tuira.Â»

Â»Erkki Tuira!Â» lausui Viion leski ilahtuneena ja osoitti hÃ¤nelle tuolia vieressÃ¤Ã¤n pyytÃ¤en siihen istumaan.

TÃ¤ssÃ¤ nyt yht'Ã¤kkiÃ¤ tÃ¤mÃ¤ mies, jota aikoinaan oli niin paljon muistellut, vaan jonka luuli jo kadonneeksi! Viion leski katsoi hÃ¤ntÃ¤ pitkÃ¤Ã¤n silmÃ¤stÃ¤ silmÃ¤Ã¤n.

Tuira oli ollut kajuttapoikana samassa laivassa sillÃ¤ retkellÃ¤, jolla Viio hukkui, ja hÃ¤n ensimÃ¤isenÃ¤ saattoi tÃ¤mÃ¤n murhesanoman Viion leskelle.

Â»TÃ¤mÃ¤ tapaus on katkera teilleÂ», oli Tuira kirjoittanut, Â»mutta voinetteko enemmÃ¤n surra sitÃ¤ kuin minÃ¤, sillÃ¤ minulta orvolta pojalta meni hÃ¤nessÃ¤ ystÃ¤vÃ¤, isÃ¤. HÃ¤n oli ainoa maailmassa, jolla minua kohtaan on ollut lempeyttÃ¤, ainoa, joka on neuvonut ja ohjannut hyvyydellÃ¤, kohdellut rakkaudella. MinÃ¤ sen vuoksi olen elÃ¤nyt elÃ¤mÃ¤Ã¤ni, tehnyt tyÃ¶tÃ¤ni siinÃ¤ toivossa, ettÃ¤ kerran joudun mieheksi ja voin palkita hÃ¤nelle hyvyytensÃ¤. Nyt elÃ¤mÃ¤ tuntuu tyhjÃ¤lle, vaikealle ja raskaalle, ei ole muuta ajatusta, kuin elÃ¤Ã¤ antaen pÃ¤ivÃ¤n mennÃ¤, toisen tulla.Â»

Viion leski oli silloin kiintynyt tuntemattomaan nuorukaiseen Ã¤idillisellÃ¤ hellyydellÃ¤, oli seurannut hÃ¤ntÃ¤ hÃ¤nen tietymÃ¤ttÃ¶millÃ¤ retkillÃ¤Ã¤n ajatuksillaan ja rukouksillaan. Ja kun Tuira ei tullut, niinkuin kirjeessÃ¤ oli luvannut, vielÃ¤ samana kesÃ¤nÃ¤ kotia, vaan oli jÃ¤Ã¤nyt merille, eikÃ¤ ollut mitÃ¤Ã¤n tietoja hÃ¤nestÃ¤ saanut, oli hÃ¤n luullut hÃ¤net kadonneeksi tuntemattomiin kohtaloihin. Viion leskestÃ¤ tuntui kuin olisi hÃ¤n nyt haudan takaa tullut.

Â»MinÃ¤ olen luullut teitÃ¤ kuolleeksi!Â»

Â»MinÃ¤ sorruin maailmalle, ja siellÃ¤ on aika mennyt, vuosi vuodelta kulunutÂ», sanoi Tuira ja kertoi tapaukset, joitten takia hÃ¤n tuli viipyneeksi. Olisi ollut nytkin edullisia paikkoja tarjolla, vaan halutti lÃ¤hteÃ¤ kÃ¤ymÃ¤Ã¤n kotimaassa.

Â»Te olette vasta tullut?Â»

Â»Juuri nÃ¤ihin hÃ¤ihinÂ», sanoi Tuira naurahtaen ja lisÃ¤si, ettÃ¤ on hÃ¤n ollut pÃ¤ivÃ¤n toista, jotta on kerennyt pikimmÃ¤ltÃ¤Ã¤n silmÃ¤tÃ¤ entisiÃ¤ olosijojaan.

Â»Mille nÃ¤ytti ja tuntui?Â»

Â»Tuntui omituiselle. Kaikki on muuttunutta, osaksi uusiintunutta, osaksi vanhentunutta ja osaksi kerrassaan kadonnuttakin, niin ettÃ¤ vaikea on tuntea mitÃ¤Ã¤n heti ensi silmÃ¤yksellÃ¤. Ihmiset ovat aivan kuin eri sukua. Suuri osa silloisista tutuista on kadonnut, toiset aika muuttanut vieraiksi ja uusi polvi on kasvanut, jota ei tunne ollenkaan. Ainoa, joka nuorisosta oli tuttua minulle, oli Elsa neiti, jota en elÃ¤issÃ¤ni ennen ole nÃ¤hnyt, vaan tunsin Viion nÃ¤Ã¶ltÃ¤. Elsassa on paljon isÃ¤Ã¤nsÃ¤ ja sen vuoksi minusta tuntui pian kuin olisin jo ennen hÃ¤nen kanssaan tuttava ollut.Â»

Â»Nuoret tutustuvat pianÂ», sanoi Viion leski. Â»Pian sitÃ¤ perehtyy entisiin tuttuihin sekÃ¤ ihmisiin ettÃ¤ seutuihin. Kun saatte vÃ¤hÃ¤n tarkemmin katsella niitÃ¤, niin alkaa enemmÃ¤n ja enemmÃ¤n nÃ¤kyÃ¤ kohtia ja seikkoja, jotka virittÃ¤vÃ¤t vanhat muistot, mitkÃ¤ sitten kiinnittÃ¤vÃ¤t teidÃ¤t vanhoilla tuttavuuden siteillÃ¤.Â»

HeidÃ¤n puheensa katkesi ja syntyi hetken Ã¤Ã¤nettÃ¶myys. Viion leskestÃ¤ tuntui, ettÃ¤ heillÃ¤ on toisilleen yhteistÃ¤, mistÃ¤ puhella, mikÃ¤ pyrki esiin, vaan johon ei rohennut koskettaa. HÃ¤n aivan kuin pelkÃ¤si, ettÃ¤ Tuira siihen ryhtyy, ja sen vuoksi hÃ¤n rupesi puhelemaan jotakin aivan tavallista, pitÃ¤en keskustelun ulohtaalla siitÃ¤, mihin hÃ¤n kuitenkin halusi joskus pÃ¤Ã¤stÃ¤.

HÃ¤nestÃ¤ oli kuin olisi hÃ¤n tavannut jonkun mieluisan sukulaisen pitkien aikojen perÃ¤stÃ¤. Omituiselle tuntui, kun tuo nuori mies, johon hÃ¤n kiintyi yhÃ¤ enemmÃ¤n ja enemmÃ¤n, oli samalla niin vieras ja tuttu. Jotakin hyvin tutunomaista hÃ¤nessÃ¤ oli, joka melkein vaivasi, niin ettÃ¤ olisi aivan kuin halunnut hÃ¤nen olevan erinÃ¤kÃ¶isen, niin miellyttÃ¤vÃ¤ muoto kuin olikin hÃ¤nellÃ¤: siniset, lempeÃ¤t, vÃ¤hÃ¤n uinailevat silmÃ¤t, hienohipiÃ¤iset, raikasvÃ¤riset kasvot ja kaunis suu.

Kun Viion leski sitten naisten huoneeseen mennessÃ¤Ã¤n kuuli puhuttavan Tuirasta, niin oli hÃ¤n levottomana aivan kuin olisi jotakin hÃ¤nen lÃ¤heistÃ¤Ã¤n arvosteltu, ja tarkalla korvalla kuunteli mitÃ¤ kerrottiin.

Tiedettiin ettÃ¤ hÃ¤n on hyvissÃ¤ varoissa ja kelpo mies ja puheltiin hÃ¤nestÃ¤ suurella ihastuksella. HÃ¤n oli ollut aivan pahanen poika merelle lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n, vielÃ¤ huutolaisena, sillÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ ei ollut vanhempia, Ã¤itinsÃ¤ oli kuollut pojan ensi vuosina ja muuta ei ollutkaan kuin Ã¤iti.

Â»Ja sellainen mies on sitten tullut.Â»

Â»MerellÃ¤ niistÃ¤ miehiÃ¤ tulee!Â»

TÃ¤stÃ¤ syntyi sitten vÃ¤ittelyÃ¤, kun joku sanoi, ettÃ¤ merellÃ¤ mieheksi tulo ei ole varmempaa kuin maallakaan. Asiaan innostuneina tuettiin mielipiteitÃ¤Ã¤n mainitsemalla esimerkkejÃ¤ hyvistÃ¤ ja huonoista sekÃ¤ maalla kasvaneista ettÃ¤ merellÃ¤ olleista. VÃ¤ittely loppui siihen huomautukseen, ettÃ¤ kenelle Jumala armonsa osoittaa, niin siitÃ¤ mies tulee. Ja jos ei hÃ¤n armossaan ja isÃ¤llisessÃ¤ hyvyydessÃ¤Ã¤n suojele, auta ja menestystÃ¤ anna, niin ei auta olipa hÃ¤n maalla tahi merellÃ¤.

Se hyvÃ¤ksyttiin yksimielisesti Ã¤Ã¤nekkÃ¤illÃ¤ myÃ¶ntymyksillÃ¤, ja Viion leski huomasi, ettÃ¤ useat katsoivat hÃ¤neen aivan kuin hÃ¤n olisi tuon huomautuksen tehnyt tahi kuin olisivat kysyneet: Â»eikÃ¶ niin?Â»

Illan kuluessa kuuli hÃ¤n syrjÃ¤korvalla mainittavan Tuiraa ja Elsaa, sanottavan kauniiksi pariksi ja jonkun kerran tehtÃ¤vÃ¤n viittauksia pitemmÃ¤llekin. Viion leski arkausi nÃ¤istÃ¤, jotta hÃ¤n karttoi Tuiran lÃ¤hestymistÃ¤ ja keskusteluun antautumista hÃ¤nen kanssaan, niin mieluiselta kuin olisi tuntunutkin hÃ¤nen lÃ¤hellÃ¤ olonsa. HÃ¤n pysytteli sen vuoksi naisten huoneessa, tekeytyen vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤ksi nuorten huvitteluista salissa.

Vasta kun purppuriin soitettiin, meni hÃ¤nkin katsomaan tÃ¤tÃ¤ tanssia, joka veti kaikkien vanhainkin huomion puoleensa. Se oli vanhain aikaista tanssia, joka oli jo syrjÃ¤ytynyt siinÃ¤ mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤, ettÃ¤ sitÃ¤ ainoastaan harvinaisuutena vielÃ¤ kÃ¤ytettiin vanhain huviksi. Ja huvitettuja he olivatkin. TÃ¤mÃ¤ heidÃ¤n mielitanssinsa vei heidÃ¤t ikÃ¤Ã¤nkuin lÃ¤hemmÃ¤ksi mennyttÃ¤ aikaansa. SiinÃ¤ selvimmin pyÃ¶ri ja pujottausi esiin vanhat muistot, nuoruuden mielialat. Vanhat valtasivat tÃ¤mÃ¤n tanssin aivan kuin olisivat halunneet siten temmata nuoruuden haltuunsa vielÃ¤ hetkeksi.

Nuortunein mielin istui Viion leskikin katselemaan tanssin monimutkaista kulkua, joka oli niin tuttua hÃ¤nelle. Mutta hÃ¤nen silmÃ¤nsÃ¤ pyrkivÃ¤t seuraamaan yhden parin kulkua. HÃ¤n huomasi sen itsekin ja koetti sitÃ¤ varoa. Aivan katselemalla katseli hÃ¤n Liisaa, joka oli johtavana sieluna ja aivan kuin puhalsi reipasta henkeÃ¤ koko joukkoon. ElÃ¤vÃ¤ vilkkautensa, tarmokas ryhtinsÃ¤ sopivat nyt hÃ¤nelle tuossa asemassa, jotta hÃ¤n oli kuin luotu siihen. Tahi katseli ja ihaili Viion leski Ojanniemen Maria, pientÃ¤ hentoa tyttÃ¶Ã¤, jolla oli kauniit lempeÃ¤t silmÃ¤t, enkelimÃ¤iset kasvot, jonka kÃ¤ytÃ¶ksessÃ¤ oli jotain ylhÃ¤isen sievÃ¤Ã¤, muista poikkeavaa, vaan samalla ujoa ja hiljaista.

Mutta tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n oli hÃ¤n taas katselemassa niitÃ¤, joihin silmÃ¤ aivan kuin vÃ¤kisten pyrki. Ja kun vuorojensa vÃ¤lissÃ¤ Tuira ja Elsa tulivat istumaan paikoilleen, hÃ¤nen lÃ¤helleen, unehtui hÃ¤n kuuntelemaan heidÃ¤n puhettaan. HÃ¤n ei ollut utelemassa heidÃ¤n keskusteluaan, hÃ¤n kuunteli vain heidÃ¤n Ã¤Ã¤ntÃ¤Ã¤n. Tuiran Ã¤Ã¤ni muistutti Viioa, oli hÃ¤n huomannut. Muutamat sanat lausui hÃ¤n aivan kuin Viio ja naurunsa oli niin yhdenlaista, ettÃ¤ Viion leski kÃ¤Ã¤ntyi ehdottomasti katsomaan hÃ¤ntÃ¤, jolloin tunsi aivan kuin jonkunlaista pettymystÃ¤. Ja sen vuoksi koetti hÃ¤n sitÃ¤ karttaa ja huolellisesti pitÃ¤Ã¤ katsettaan muualla, nauttiakseen hÃ¤iritsemÃ¤ttÃ¶mÃ¤sti Ã¤Ã¤nen synnyttÃ¤mistÃ¤ tunteista. Sen vuoksi hÃ¤n myÃ¶skin, kun Tuira tahi Elsa jotakin hÃ¤nelle virkkoivat, koetti soveliaalla tavalla olla lyhytsanainen, jotta keskustelua ei syntyisi ja hÃ¤n saisi vain kuunnella heidÃ¤n molempain Ã¤Ã¤ntÃ¤, joissa oli samaa sointua.

Â»Do you like girls!Â» sanoi Tuiralle veitikkamaisesti Liisa, joka tuli miehineen purppurin loputtua heidÃ¤n luoksensa.

Muutamat vanhat merimiehet, joita oli lÃ¤hellÃ¤, rupesivat nauraa hohottamaan ja katselivat Tuiraa, joka joutui hÃ¤milleen.

Liisa taputteli Elsaa poskelle molemmin kÃ¤sin hellÃ¤n hyvÃ¤ilevÃ¤sti, ja Elsa punastui korviaan myÃ¶ten, aavistaessaan ettÃ¤ hÃ¤nestÃ¤ oli ehkÃ¤ puhetta ollut.

Â»Girl like a rose!Â» sanoi Liisa silmillÃ¤Ã¤n osoittaen Tuiraa katsomaan

Elsaa, jota viittausta Tuira noudatti vaistomaisesti.

Â»MinÃ¤ olen hyvÃ¤ kaikkeen, kuin syÃ¶jÃ¤nvoideÂ», sanoi Liisa Viion leskelle, tarttuen hÃ¤ntÃ¤ kynkkÃ¤Ã¤n ja vetÃ¤en mukaansa. Â»Niinkuin kuulette, osaan minÃ¤ englannin kieltÃ¤kin. Mutta minÃ¤ osaan sitÃ¤ vain pari kolme makeata sanaa.Â»

Viion leski ei tiennyt mikÃ¤ oli mielessÃ¤ Liisalla, joka kuletti hÃ¤ntÃ¤ kynkÃ¤ssÃ¤Ã¤n lÃ¤pi salin etehiseen ja edelleen ulos, yli kartanon humalamaahan, jossa istutti hÃ¤net penkille viereensÃ¤ ja kÃ¤si yhÃ¤ kainalossa.

Â»Minun on niin hauska olla ettÃ¤!Â» alkoi Liisa. Â»KyllÃ¤ minussa on vakavuuttakin ja se pyrkii esiin ja kyllÃ¤ se pÃ¤Ã¤seekin. Mutta minÃ¤ en sitÃ¤ ole ennen uskonut, kun kukaan muukaan ei ole uskonut. Aina sanoivat kaikki, ettÃ¤ minusta ei tule oikeaa ihmistÃ¤, ja minÃ¤ uskoin sen. Se minua ajattelutti ja itketytti. Vaan minÃ¤ en itkenyt, en vaikka! Reuhasin heille enin silloin, kun mieli alakuloisin oli ja kun oikein itketti. Kun teillÃ¤ sain itkeÃ¤, niin rupesin aina uskomaan, ettÃ¤ ehkÃ¤ sentÃ¤Ã¤nkin minusta ihminen tulee.Â»

Â»Mutta hyvÃ¤inen aika, miksi et muutenkin voinut sitÃ¤ uskoa?Â»

Â»En. MinÃ¤ olen pienestÃ¤ pitÃ¤en ollut sellainen rasavilli, oikea ilkeys… Voi, voi kun se Ã¤iti raukka on saanut tÃ¤hteni kÃ¤rsiÃ¤…Â»

Liisa pidÃ¤tti itkunsa, pyyhkÃ¤si silmiÃ¤Ã¤n ja jatkoi:

Â»Kaikki sanoivat, ettÃ¤ minusta tulee huono ihminen, ja minua se peloitti. Ja minÃ¤ aivan uskoin niin kÃ¤yvÃ¤n. MinÃ¤ uskoin, ettÃ¤ minussa on pahahenki, niinkuin Lapin emÃ¤ntÃ¤ kerran vakuutti.Â»

Â»Mutta Lapin emÃ¤ntÃ¤ kertoi sanoneensa aina, ettÃ¤ sinusta kelpo ihminen tulee.Â»

Â»Niin Lapin emÃ¤ntÃ¤ raukka niinkuin muutkin nyt! SitÃ¤ ei ole kukaan sanonut eikÃ¤ uskonut. Jos minusta huono ihminen olisi tullut, niin olisivat kaikki sanoneet: 'enkÃ¶ minÃ¤ sitÃ¤ sanonut!' Ja sitÃ¤ he ovat sanoneet eikÃ¤ muuta.Â»

Hetken mietittyÃ¤Ã¤n kysÃ¤si Liisa:

Â»Uskotteko te, Viioska, ettÃ¤ minusta voi tulla oikea ihminen?Â»

Viion leskeÃ¤ hÃ¤vetti vastata mitÃ¤Ã¤n ja tuskalliselle tuntui

Ã¤Ã¤nettÃ¶myytensÃ¤ hÃ¤nestÃ¤ itsestÃ¤Ã¤n.

Â»En minÃ¤ halua sen enempÃ¤Ã¤ kuin ettÃ¤ minusta tulisi tavallisen hyvÃ¤ merimiehen akka!Â»

Viion leski kietoi kÃ¤tensÃ¤ Liisan kaulaan.

Kyynelsilmin jÃ¤i hÃ¤n sitten istumaan Liisan mentyÃ¤ sisÃ¤Ã¤n.

Pahaa hÃ¤nkin oli aina luullut Liisasta, pitÃ¤nyt melkein huonon ihmisen alkuna ja jo ajatellut, ettÃ¤ se olisi rangaistukseksi Latun emÃ¤nnÃ¤lle, joka ei uskonut Jumalan johdatusta tÃ¤llaisessa. Sen vuoksi hÃ¤nellÃ¤ ei ollut koskaan lohdutuksen sanaa Latun emÃ¤nnÃ¤lle, kun tÃ¤mÃ¤ oli valittanut onnettomuuttaan, huoliaan ja vaivojaan Liisan takia. HÃ¤n ei tullut ajatelleeksi Latun emÃ¤nnÃ¤n mielen raskautta, vaikka itse oli samanlaisia huolia tuntenut. Ja Liisa raukka! MikÃ¤ taakka on painanut hÃ¤nen nuorta mieltÃ¤Ã¤n, kun on ollut itse toivoton ja kaikki muutkin pahoilla luuloillaan hÃ¤ntÃ¤ masentamassa. Ja jos hÃ¤n tÃ¤ssÃ¤ epÃ¤toivoisessa taistelussaan olisi sortunut, niin jokainen olisi vain ajatellut, ettÃ¤ niin kÃ¤vi kuin oli ennustanutkin!…

Kun Viion leski sisÃ¤Ã¤n tuli, ruvettiin tanssimaan morsiuskruunua, nÃ¤hdÃ¤kseen kuka ensimÃ¤isenÃ¤ oli morsian oleva. Kaikki nuoret olivat piirissÃ¤. Morsian huppusilmin seisoi keskellÃ¤, pyÃ¶rÃ¤hti muutamia kertoja ympÃ¤ri ja syÃ¶ksÃ¤hti tavoittamaan piiristÃ¤ ja saatuaan kÃ¤tensÃ¤ johonkin kiinni, silpasi hupun silmiltÃ¤Ã¤n. Kun hÃ¤n nÃ¤ki, ettÃ¤ se oli Elsa, niin Liisa iloisena tarttui hÃ¤ntÃ¤ vartalosta kiinni ja tempasi hÃ¤net Ã¤killisellÃ¤ liikkeellÃ¤ kohoksi ilmaan.

Ihastuksissaan merimiesjoukko kajahutti riemuisan elÃ¤kÃ¶Ã¶nhuudon, joka avonaisten ikkunain kautta sysÃ¤ytyi kesÃ¤yÃ¶n tyyneen ilmaan ja palasi takaisin raikahtelevana kaikuna.

Â»Viion Elsa on joukosta ensimÃ¤inen morsian!Â» sanoivat naisetkin mielissÃ¤Ã¤n toisilleen ja mainittiin samalla Tuiran nimeÃ¤.

5

Tupruten sakeaa mustaa savua laski suuri hÃ¶yrylaiva ulapalle. Sen koneiston jyske, keulassa ja perÃ¤ssÃ¤ kuohuvan veden sohina kantautui matalaÃ¤Ã¤nisenÃ¤ pauhuna kaupunkiin asti ja herÃ¤tti rantajÃ¤tkÃ¤t, joita puolikymmentÃ¤ nukkua reuvotti pakkahuoneen sillalla. PettyneinÃ¤ silmÃ¤sivÃ¤t he menevÃ¤Ã¤ laivaa ja loivat utelevan katseen edemmÃ¤ksi ulapalle. Vaan siellÃ¤ ei nÃ¤kynyt muuta kuin kangastelevat karit kaasoineen ja meren salaamia saaria kohonneina korkealle ilmaan. EtenevÃ¤n laivan Ã¤Ã¤ni kuoleutui ja laiva muuttui suureksi ilmassa vÃ¤ikkyvÃ¤ksi haamuksi.

Miehet vaihtoivat jonkun uneliaan sanan ilman muutoksesta, vetÃ¤ytyivÃ¤t varjoon ja uupuivat huolettomuuden uneen.

Torkkuen kytrÃ¶ttivÃ¤t kyyhkysetkin lÃ¤heisten rakennusten katoilla ja ikkunalaudoilla, missÃ¤ odottelivat liikettÃ¤ alkavaksi torilla. Kuultuaan astunnan kapsetta kurottivat kaulansa, vaan nÃ¤htyÃ¤Ã¤n jonkun yksityisen kulkijan vetivÃ¤t taas pÃ¤Ã¤n hartioitten sisÃ¤Ã¤n ja silmÃ¤t rupesivat luppoa lyÃ¶mÃ¤Ã¤n.

Oli niin hiljaista, ettÃ¤ kulkija arasteli omia askeleitaan, joitten Ã¤Ã¤ni vastasi torin ympÃ¤rillÃ¤ olevien rakennusten ja makasiinien seiniin ja palasi niistÃ¤ raikahtelevana kaikuna.

HÃ¤n kulki hÃ¶yryvenerantaan, johon pysÃ¤htyi seisomaan muuatta paalua vasten nojaten.

Se oli Tuira.

TÃ¤ssÃ¤ samoilla paikoin seisoi hÃ¤n, kun ensi kerran merille lÃ¤hti. HÃ¤n muisti sen pÃ¤ivÃ¤n kuin eilisen ja muisti nÃ¤mÃ¤ seudut kuin olisi hÃ¤n ne nÃ¤hnyt joka pÃ¤ivÃ¤.

Jokisuu kuohuvine koskineen, joitten yli korkeat sillat kaareilivat, edessÃ¤ pieni, saarinen selÃ¤nne ja sen takana satama, josta laivain mastot ylimÃ¤isine raakoineen nÃ¤kyivÃ¤t matalametsÃ¤isen pitkÃ¤n saarenniemekkeen takaa, ja sivumpana meren ulappa muutamine harvoine saarineen. HÃ¤n seisoi kuin vanhain ystÃ¤vÃ¤in parissa, jotka hÃ¤n tunsi kaikki ja joitten seurasta iloitsi.

HÃ¤n ne tunsi, vaan ne eivÃ¤t hÃ¤ntÃ¤, ne olivat kuin unohtaneet, hylÃ¤nneet ja vieraantuneet hÃ¤nestÃ¤.

Silloin kun hÃ¤n ensi kerran merille lÃ¤hti, loiski rantasillan ja alusten kupeissa valkopÃ¤Ã¤ aallot. Tuolla kaukana roiskivat ne luotoja vasten rynnÃ¤ten korkealle ilmaan vaahtoisina, ja taivaan rannalla vyÃ¶ryi aivan kuin olisi siellÃ¤ vuoria vieritetty. SyvÃ¤-Ã¤Ã¤ninen jymy kantausi ulapalta ja siihen sekaantui loiske, sohina, jyske, pauhu ja tuulen tohina. Ja hÃ¤n maltittomana odotti pÃ¤Ã¤stÃ¤kseen laivaan, joka oli pullistunein purjein laskeva ulapalle, hÃ¤ipyvÃ¤ pieneksi valkopilkuksi ja katoava vyÃ¶ryvÃ¤n meren taakse. HÃ¤n iloitsi pÃ¤Ã¤stessÃ¤Ã¤n keinumaan laineille, kulkemaan merien takaisiin maihin. Kauas, niin kauas hÃ¤n halusi, missÃ¤ ei kukaan ollut vielÃ¤ kÃ¤ynyt. Ja sieltÃ¤ oli hÃ¤n palaava uljaana merimiehenÃ¤, jota kaikki olivat kunnioituksella vastaan ottavat, ja nÃ¤mÃ¤ seudut hymyilivÃ¤t jo hÃ¤nelle, riemuitsivat hÃ¤nen uljuuttaan.

Nyt nÃ¤yttivÃ¤t kaikki olevan hellissÃ¤ suhteissa toisiinsa ja siitÃ¤ iloitsevan tÃ¤ssÃ¤ kirkkaassa, tyynessÃ¤, mieluisessa rauhassa, suloisessa hiljaisuudessa, tÃ¤ssÃ¤ hehkuvassa onnessa, jota auerti maat ja rannat ja rantakivet, kaikki kaasat merien kareissa ja kaukana kangastelevat saaret, sininen taivas ja kirkas ulappa tuonne viimeiseen sopukkaan, missÃ¤ ne sulivat toistensa syleilyyn. HÃ¤n vain oli kuin yksin jÃ¤tetty…

TÃ¤mÃ¤ paalu, jota vasten hÃ¤n seisoi tÃ¤ssÃ¤ rannalla, kiven murut, pienet hiekkajyvÃ¤setkin olivat kadehdittavia, onnellisempia kuin hÃ¤n. Ne jÃ¤ivÃ¤t tÃ¤nne, mihin jÃ¤i kaikki ilo, koko onnellisuus, josta hÃ¤n lÃ¤hti osattomampana kuin tuo hÃ¶yrylaiva ulapan Ã¤Ã¤rellÃ¤…

SelÃ¤nnettÃ¤ lentÃ¤Ã¤ leyhytteli loue, lÃ¤hestyi rantaa, kÃ¤Ã¤ntyi takaisin jokisuulle tapaillen vÃ¤hÃ¤vÃ¤liÃ¤ veden pintaa ja taas kohoten, valkoiset siivet vÃ¤lkkyen auringon sÃ¤teissÃ¤. Venevalkamasta lÃ¤hti soutelemaan kalastelija, viskasi uistimen jÃ¤lkeensÃ¤, pani vettÃ¤ vingahtelevaan hankaseen ja souteli sievosesti pientÃ¤ venettÃ¤Ã¤n, kadoten vÃ¤hÃ¤n ajan perÃ¤stÃ¤ muutaman saaren taa, josta vielÃ¤ kuului hiljainen airon kalke. Varpuset pyÃ¶rÃ¤htelivÃ¤t pesistÃ¤Ã¤n rakennusten katoille ja alkoivat Ã¤Ã¤nekkÃ¤Ã¤n siuskutuksen ja kyyhkyset alkoivat liikuskella istumasijoillaan, muutamat lehahtelivat maahan, missÃ¤ kÃ¤vellÃ¤ kekkasivat sinne tÃ¤nne etsiessÃ¤Ã¤n eineensÃ¤ aluksi jotakin. Tuulenhenki leyhÃ¤hteli ilmassa. Rannassa olevien jahtien mastoissa leputteli se pussiviirien hÃ¤ntÃ¤Ã¤ ja ulapalla rikkoi siellÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ tyynen merenpinnan kareella, joka levisi nopeasti. Kangastus oli kadonnut kuin pyyhkÃ¤isten ja ulappa paistoi sinertÃ¤vÃ¤nÃ¤. TÃ¤Ã¤llÃ¤ lÃ¤hempÃ¤nÃ¤ ja suojarannoilla oli vielÃ¤ kirkkaita tyynen kielekkeitÃ¤, vaan vastarannalla alkoivat jo liputella aallot omituisella viehÃ¤ttÃ¤vÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤, joka oli kuin puheen sorinaa.

Tornin kello lÃ¶i ja sen kumakkaa Ã¤Ã¤ntÃ¤ hyvÃ¤ili palovartijan rautakolmion hilpeÃ¤ helinÃ¤. Satamasta pÃ¤in tuli muuan pieni hÃ¶yryvene, jonka tohiseva puksutus kuului kovaÃ¤Ã¤nisenÃ¤ alle tuulen. ÃÃ¤nestÃ¤ jo tunsi, ettÃ¤ se on se vanha Â»KaimaÂ», hinaaja, joka raskaassa tyÃ¶ssÃ¤Ã¤n puhkuilee: Â»koko kesÃ¤n, koko kesÃ¤n, koko kesÃ¤nÂ».

Kaupungiltakin alkoi kuulua kÃ¤rryjen kolinaa ja hÃ¶yryvenerantaan pyÃ¶rÃ¤hti pienet kÃ¤sikÃ¤rryt toiset toisensa perÃ¤stÃ¤ ja ajaa jyryytti joku hevosmieskin. Kaikilla oli sama kuorma: merimiesarkku ja makuukset. KÃ¤sikÃ¤rryjÃ¤ tyÃ¶nsivÃ¤t naiset, miehet tulivat vÃ¤hÃ¤n myÃ¶hemmin, kun olivat kÃ¤yneet matkansa muassa vielÃ¤ jÃ¤Ã¤hyvÃ¤isillÃ¤.

Iloista ja Ã¤Ã¤nekÃ¤stÃ¤ puhetta pitÃ¤en, sukkeluuksia laskien ja nauraen toimitettiin tavarat laivapaattiin, mikÃ¤ kookkaana kojotti venevalkamassa soutoveneitten ja purjepaattien rinnalla. Reipasta mieltÃ¤ yllÃ¤pidettiin koko aika lÃ¤htÃ¶Ã¤ odottaessa. Naisten muodoilla pyrki vakavuus pilveilemÃ¤Ã¤n ja silmissÃ¤ asumaan kosteus ja nauraessakin norahti silloin tÃ¤llÃ¶in kyynel. EivÃ¤t tahtoneet saada pysymÃ¤Ã¤n itsestÃ¤Ã¤n ulompana ajatusta, ettÃ¤ edessÃ¤ oli vuosikausien ero ja Jumala tiesi tavataankokaan enÃ¤Ã¤ kuuna kulloinkana.

ElÃ¤kÃ¶Ã¶n! raikui naisten huuto rannalta, kun laivapaatti tavaroineen miehineen lÃ¤ksi puksuttavan hÃ¶yryveneen perÃ¤ssÃ¤ kiihtyvÃ¤Ã¤ vauhtia ulkonemaan rannasta. Miehet huiskuttivat lakkejaan ja jÃ¤ivÃ¤t sitten Ã¤Ã¤nettÃ¶minÃ¤ katselemaan jÃ¤lelleen, missÃ¤ rakennukset, rannat ja rannalla olijat, kaikki supistuivat kokoon ja aivan kuin sulivat yhteen…

Vastatuuleen kuului sieltÃ¤ vielÃ¤ jonkun kerran huudon huminaa ja muutamat paatissa olijat virittivÃ¤t hiljaisen kaihomielisen merimieslaulun, jota toiset kuuntelivat Ã¤Ã¤neti.

HÃ¶yryvene puksutti aivan kuin kiihtyen innossaan. Ohi kiitÃ¤vÃ¤t reimarit kumartelivat aalloissa, jotka jÃ¤ivÃ¤t paatin jÃ¤lessÃ¤ sivuille vierimÃ¤Ã¤n ja loiskimaan rannoilla.

Tuirasta tuntui kuin olisi kaikki jÃ¤Ã¤nyttÃ¤. EdessÃ¤pÃ¤in mikÃ¤ oli, se oli tyhjÃ¤Ã¤, vÃ¤ritÃ¶ntÃ¤, kuollutta. Kaikki mikÃ¤ ohitse meni, sai elÃ¤mÃ¤n ja hengen, jÃ¤i kuin onnen helmoihin.

HÃ¤n olisi tahtonut pysÃ¤hdyttÃ¤Ã¤ kaikki, siirtÃ¤Ã¤ aikaakin taaksepÃ¤in sinne saakka, mistÃ¤ se oli alkanutkin: kun hÃ¤n ensi kerran nÃ¤ki hÃ¤net. Tuon suloisen ajan olisi hÃ¤n tahtonut elÃ¤Ã¤ uudelleen.

HÃ¤n tarttui katseineen ajatuksineen kiinni jÃ¤lkeen jÃ¤Ã¤vÃ¤Ã¤n maailmaan, josta vÃ¤kivaltainen voima kiskoi hÃ¤ntÃ¤ erilleen.

Jos olisi saanut jÃ¤Ã¤nyttÃ¤ aikaa vielÃ¤ yhden silmÃ¤nrÃ¤pÃ¤yksen ajan! Olisi saanut puristaa hÃ¤nen kÃ¤ttÃ¤Ã¤n, katsoa hÃ¤ntÃ¤ silmiin, sanoa hÃ¤nelle:

Â»Elsa…Â»

Â»Koko kesÃ¤n, koko kesÃ¤n, koko kesÃ¤nÂ», puksutti Â»KaimaÂ» yhÃ¤ suuriÃ¤Ã¤nisemmÃ¤sti kÃ¤Ã¤ntyessÃ¤Ã¤n kapeaan salmeen, jossa sen hyÃ¶kylaineet jÃ¤ivÃ¤t loiskahtelemaan rantasillan paalujen lomissa ja huuhtoilemaan aluksien kylkiÃ¤ ja keikuttelemaan siltoihin kytketyitÃ¤ veneitÃ¤. Kaukana jÃ¤lessÃ¤ rupesivat uudella kiireellÃ¤ ajautumaan kokoon saaret ja mantereet, rannat, metsÃ¤t, sillat, kaupunki, kaikki sulloutuivat toisiinsa ja lÃ¤htivÃ¤t kuin kilpaa rientÃ¤mÃ¤Ã¤n nyt toisaalle kadoten lÃ¤heisen saaren taakse, niin ettei jÃ¤Ã¤nyt kuin kirkontornin huippu tuipottamaan metsÃ¤n takaa, missÃ¤ se kiiti kiirettÃ¤ menoaan.

Mieleen tyÃ¶nnÃ¤hti kaipauksen tunne, ahdistava ikÃ¤vÃ¤ kadonneita seutuja, kulunutta aikaa, jotka kuvastuivat viehÃ¤ttÃ¤vinÃ¤, onnellisina, rakkaina. Ja tuntui nyt kuin tuo hymyilevÃ¤ onni olisi jÃ¤Ã¤nyt avosylin sinne. Ja nyt se tuntui vielÃ¤ kirkkaammalta, kullan kimaltelevalta, vaan jo siirtyneeksi kauas, mistÃ¤ se ajatuksiin vain siinti.

Se oli kuin lÃ¤hempÃ¤nÃ¤ taas, kun ulapalle laivaan nÃ¤kyi kaupunki seutuineen. Ne olivat jo sulaneina samaksi ryhmÃ¤ksi, josta ei erottanut toisistaan muuta kuin korkean kirkontornin. Vaan Tuiran ajatus etsi sieltÃ¤ ruohoisen kadun varrelta pienoisen talon, jossa oli pieni kamari. Se oli rauhan ja onnellisuuden pyhÃ¤ maja tuon juhlallisen kirkon juurella. Ja hÃ¤n nÃ¤ki sen majan kauniin viehÃ¤ttÃ¤vÃ¤n suojatin, jonka hÃ¤n olisi halunnut omistaa, vaan jonka omakseen pyytÃ¤miseen hÃ¤neltÃ¤ oli rohkeus puuttunut.

Rohkeutensa oli pettÃ¤nyt hÃ¤net joka pÃ¤ivÃ¤, viimeisenÃ¤kin hetkenÃ¤, johon hÃ¤n eniten luotti. HÃ¤n oli pÃ¤Ã¤ttÃ¤nyt lausua sydÃ¤mensÃ¤ tunteet, sulkea syliinsÃ¤ tuon kalleuden, vaan ajatuksensa olivat aina kuin pysÃ¤htyneet, sanat kadonneet, kÃ¤det voimattomuuttaan vavisseet, katsoessaan hÃ¤ntÃ¤ silmiin. Ja kuitenkin nyt nuo silmÃ¤t nÃ¤yttivÃ¤t niin lempeiltÃ¤, niin avomielisiltÃ¤, toivoa herÃ¤ttÃ¤viltÃ¤ ja rohkaisevilta…

Illan suussa olivat kaikki maat jo kadonneet nÃ¤kyvistÃ¤. Mutta laskevan auringon ruskotuksessa nÃ¤ki hÃ¤n onnellisuuden heijastuksen kotoisilta mailta, jotka eivÃ¤t enÃ¤Ã¤ tuntuneet edemmÃ¤ksi eroavan, vaan pysyivÃ¤t lÃ¤hellÃ¤, niin ettÃ¤ ajatuksella ei ollut kuin lennÃ¤htÃ¤Ã¤ sinne ja voi siellÃ¤ asuskella. Ja kun yÃ¶n hÃ¤mÃ¤rtyessÃ¤ vilkahteli majakan tuli etÃ¤Ã¤llÃ¤ jÃ¤lessÃ¤, oli se kuin ystÃ¤vÃ¤llinen tervehdys tuolta pienestÃ¤, pyhÃ¤stÃ¤ majasta. Se oli kuin noitten kaunisten silmien vÃ¤ike.

Onnen autuus, kun hÃ¤n taas ne nÃ¤hdÃ¤ saa!…

ViriÃ¤vÃ¤ tuuli, joka pullisti laivan purjeita ja kiihdytti sen vauhtia, ilahdutti omituisesti hÃ¤nen mieltÃ¤Ã¤n, kun hÃ¤n seisoi vuorollaan laivan perÃ¤simessÃ¤ yÃ¶n pimetessÃ¤. Se kiskasi hÃ¤nen mielikuvituksensakin lentoon, kiidÃ¤tti sen yli merien ja aikain.

HÃ¤n oli palaavinaan. Laiva puhkoi sohisevia aaltoja pyrkiessÃ¤Ã¤n kotirantoja kohti. Majakan tuli vilkkui edessÃ¤pÃ¤in… KesÃ¤inen aamu ruskotti… TyyntÃ¤ selÃ¤nnettÃ¤ pienten saarien lomitse soutivat he kaupunkiin. HÃ¤n astui pieneen majaan. Nuo kauniit silmÃ¤t katsoivat hÃ¤neen lempeÃ¤sti ja hÃ¤n sulki syliinsÃ¤ hennon, puhtaan, ihanan olennon… HÃ¤n kohotti hÃ¤net kÃ¤sillÃ¤Ã¤n ilmaan riemuissaan.

Â»VielÃ¤kÃ¶ 'Usko' nÃ¤kyy?Â» kyseltiin lapsilta, jotka ennen maatapanoaan vielÃ¤ olivat kavunneet katolle katsomaan laivaa.

Â»Ei nÃ¤y enÃ¤Ã¤.Â»

Â»NÃ¤kyy vielÃ¤! VielÃ¤ minÃ¤ nÃ¤enÂ», kehui joku poika, joka oli kiivennyt piipun nokkaan seisomaan. Â»MinÃ¤ nÃ¤en aivan selvÃ¤Ã¤n!Â»

HÃ¤nen silmiinsÃ¤ vahdittiin, aivan kuin niistÃ¤ nÃ¤hdÃ¤kseen, ja uteliaina kuunneltiin hÃ¤nen selityksiÃ¤Ã¤n.

Â»Melkein tuon viiritangon kohdalla, tuon pienen pilven alla, joka on kuin reki, siinÃ¤ juuri keulan alla. Se on etÃ¤Ã¤llÃ¤, hirveÃ¤n kaukana. Pikkuisen pilkoittaa enÃ¤Ã¤.Â»

Mutta se nÃ¤kyi vielÃ¤ ja kaipaavan ajatus sai sen kiinni, mielikuvitus lÃ¶ysi sen helposti ja varmasti.

Â»Nyt ei nÃ¤y enÃ¤Ã¤!Â»

Ja silloin se oli mennyttÃ¤. Sinne sen nyt jÃ¤tti; pyyhkÃ¤si silmistÃ¤ vierÃ¤htÃ¤mÃ¤Ã¤n yrittÃ¤vÃ¤n kyyneleen, lÃ¤hetti huokauksen mukana vielÃ¤ hiljaisen onnentoivotuksen, paluutti tuolta kaukaisuuden hÃ¤mÃ¤rÃ¤stÃ¤ mielikuvituksensa takaisin ja rupesi muistojaan katselemaan ja toivojaan kehittelemÃ¤Ã¤n.

Viion leskikin oli seurannut aivan kuin omaisen hartaudella menevÃ¤Ã¤ laivaa aina tuonne viiritangon kohdalle muutaman pilven alle, hirveÃ¤n kauas, josta se pilkoitti piipun nenÃ¤ssÃ¤ seisovan pojan silmÃ¤Ã¤n. Vaan hÃ¤neltÃ¤ ei vierÃ¤htÃ¤nyt kyyneltÃ¤, niinkuin ennen. Omituinen tunne, leyhkeÃ¤ kuin kesÃ¤isen yÃ¶n tuulahdus, raikas kuin kevÃ¤inen pÃ¤ivÃ¤, vÃ¤reili mielessÃ¤. ElÃ¤mÃ¤ tuntui erilaiselta kuin ennen, uusitulta, valoisammalta.

Vanhat muistot olivat saaneet uutta viritystÃ¤. Kirkkaammasti ruskotti kulunut kultainen onnen aika, jonka yksinÃ¤isyys, huolet, alakuloisuus olivat vuosien vieriessÃ¤ varjostaneet, sysÃ¤nneet kauas nÃ¤kÃ¶piirin Ã¤Ã¤rimmÃ¤isille rajoille ja taakse, josta ne harvoina hetkinÃ¤ pÃ¤Ã¤sivÃ¤t kangastelemalla nÃ¤kyviin. Tuira oli muistoillaan, rakkauden ja kiitollisuuden tunteillaan Viioa kohtaan, jotka hÃ¤nessÃ¤ olivat tummentumattomina sÃ¤ilyneet, selventÃ¤nyt Viion leskenkin nÃ¤kÃ¶piirin, virittÃ¤nyt hÃ¤nen muistonsa.

Ja tulevaisuus tuntui huolettomalta, lupaavalta, sillÃ¤kin oli kirkkaampi muoto kuin koskaan tÃ¤hÃ¤n asti hÃ¤nen toivoa hapuellessaan sinne tÃ¤nne. HÃ¤n ei ollut uskaltanut sitÃ¤ selvÃ¤sti ajatella, vaan oli piiloittanut sen, mikÃ¤ mieleen pyrki. Tuntematta sitÃ¤ ei voinut kuitenkaan olla. Useasti oli sydÃ¤mensÃ¤ sitÃ¤ tuntiessa sykkinyt kiivaammin, usein oli mieleen syÃ¶ksÃ¤htÃ¤nyt halu sulkea molemmat syliinsÃ¤ lapsinaan ja lausua heille: olkaa onnelliset!

Kun hÃ¤n nyt istui ja katseli ruskottavia pilviÃ¤, ei hÃ¤n mitÃ¤Ã¤n selvÃ¤Ã¤n ajatellut, vaan tunsi kuin olisi sieltÃ¤pÃ¤in ollut jotakin iloista, sydÃ¤ntÃ¤ riemastuttavaa odotettavissa ja tulossa.

HÃ¤n odotti Elsaa aivan kuin iloansa jakaakseen hÃ¤nen kanssaan. Vaan onnellinen mielialansa hÃ¤mmentyi, kun Elsa tuntuikin aivan vieraalle hÃ¤nen toiveillensa. Ei sanaakaan Elsa maininnut Tuirasta, eikÃ¤ Tuiran poissaolo nÃ¤yttÃ¤nyt tehneen hÃ¤neen minkÃ¤Ã¤nlaista vaikutusta. Olipa Elsa iloisempikin kuin tavallisesti!

Tuira ei ole ehkÃ¤ hÃ¤ntÃ¤ miellyttÃ¤nyt, tahi hÃ¤nen tunteensa eivÃ¤t ole vielÃ¤ herÃ¤nneet. Vai olisiko hÃ¤n mielistynyt johonkin toiseen?

Viion lesken mieliala painui surunvoittoiseksi ja sekavaksi. HÃ¤n tunsi jotakin pettymyksen ja pelon sekaista, hÃ¤peili haaveilujaan, jotka nyt tuntuivat hÃ¤nestÃ¤ lapsellisille, samalla kun ne olivat mieluisia, jotta ei olisi tahtonut niistÃ¤ luopua.

Elsa jÃ¤rjesteli kotona, puheli vilkkaasti ja nÃ¤ytti niin iloiselta kuin olisi hÃ¤nelle jotakin hyvin mieluista tapahtunut tahi olisi heti tulossa. Utelemalla Ã¤iti uteli, oliko heillÃ¤ joitakin aikeita, kun Elsa sanoi odottavansa Ojanniemen Maria, joka oli aikonut tulla hÃ¤ntÃ¤ hakemaan vÃ¤hÃ¤n kÃ¤velylle.

Â»Marilla on vain vÃ¤hÃ¤n asiaaÂ», selitti Elsa.

He kÃ¤velivÃ¤t maantielle ja poikkesivat Kontinkankaan kuvetta menevÃ¤lle metsÃ¤tielle, jossa saivat rauhassa puhella.

Mari kertoi taas uudelleen, mitÃ¤ oli kuullut sanottavan: ettÃ¤ Tuira oli mielistynyt Elsaan, ja mitÃ¤ oli sanottu Tuirasta ja mitÃ¤ Elsasta erikseen ja yhteen. Kaikki olivat Liisan hÃ¤issÃ¤ sanoneet, ettÃ¤ Elsasta ja Tuirasta tulee kaunis pari.

Â»Uskotko sinÃ¤, ettÃ¤ Tuira pitÃ¤Ã¤ minusta?Â»

Mari vakuutti. Ja he olivat niin iloisia ja onnellisia, Mari Elsan vuoksi.

EntistÃ¤ iloisempana tuli Elsa kotia. HÃ¤n valvoi myÃ¶hÃ¤iseen lukien jotakin romaania, josta hÃ¤n ei kuitenkaan ymmÃ¤rtÃ¤nyt sanaakaan. Ja maata pantuaan uinaili hÃ¤n kauan mieluisissa mietteissÃ¤ muistellen Tuiraa, millainen hÃ¤n oli siellÃ¤ hÃ¤issÃ¤ ja tÃ¤Ã¤llÃ¤ heillÃ¤ kÃ¤ydessÃ¤.

PitÃ¤Ã¤kÃ¶hÃ¤n Tuira hÃ¤nestÃ¤, tutkisteli hÃ¤n ja mietti mitenkÃ¤hÃ¤n hÃ¤n pitÃ¤Ã¤. HÃ¤nestÃ¤ tuntui niin kummalliselle sitÃ¤ ajatella. Hauskalle tuntui ajatella, kun Tuira taas tulee.

Kun tulisi pian!

6

Elsa ja Mari olivat itkeneet kesÃ¤iset sunnuntaiaamut metsÃ¤ssÃ¤ Â»Paulille ja VirginialleÂ», iloinneet Â»YlhÃ¤isiÃ¤ ja AlhaisiaÂ», sitten syksyn pimeÃ¤t ja talviset illat nÃ¤itten ja muitten romaanien ihanan rakkauden paahteessa huumaantuneina uinuivat suloista onnea.

Muilla tytÃ¶illÃ¤ ei ollut niin hauska kuin heillÃ¤, pÃ¤Ã¤ttivÃ¤t he, eikÃ¤ kukaan ollut niin onnellinen kuin Mari.

Mari itsekin niin uskoi ja kun hÃ¤n tahtoi oikein onnestaan nauttia, luki hÃ¤n uudelleen Kivisen Riston kirjeen, jonka tÃ¤mÃ¤ oli ennen merelle lÃ¤htÃ¶Ã¤Ã¤n kerran tuipannut hyvÃ¤stellessÃ¤Ã¤n Marin kÃ¤teen. KymmeniÃ¤ kertoja sen oli Mari lukenut, jotta osasi ulkoa, mutta hÃ¤n luki sen aina kuin varmuudeksi. Ja Elsakin usein, kun kÃ¤vi Marin luona, pyysi:

Â»Voi, nÃ¤ytÃ¤pÃ¤ vielÃ¤ sitÃ¤ muuatta!Â»

Ja hÃ¤n luki kirjeen aina suuremmalla huomiolla.

Â»Mari!

MinÃ¤ rakastan sinua, olen rakastanut lapsuudestani asti, siitÃ¤ saakka kun muistini elÃ¤Ã¤. MinÃ¤ heitÃ¤n koulun kÃ¤ynnin ja lÃ¤hden merelle. Kun palaan, niin pyydÃ¤n omakseni. HyvÃ¤sti, rakas kaunis…!

Risto Kivinen.Â»

Rakastaa, ja lapsuudesta saakka rakastanut Maria. TÃ¤mÃ¤hÃ¤n oli kaunista kuin romaaneissa! Se oli niin kaunista, ettÃ¤ he kerran itkivÃ¤tkin luettuaan yhdessÃ¤ kirjeen.

Mari sÃ¤Ã¤li Elsa raukkaa, joka ei ollut niin onnellinen kuin hÃ¤n. HÃ¤n koetti sen vuoksi hyvittÃ¤Ã¤ Elsaa, vakuuttamalla hÃ¤nelle aina uudelleen, ettÃ¤ Tuira on mielistynyt Elsaan.

Mielenhyviksi se Elsalle oli, vaan puuttui paljon Elsan onnen ollakseen Marin onnen veroinen heidÃ¤n kummankin mielestÃ¤. Mutta he olivat onnellisia yhteisesti, onnellisempia kuin muut.

Mari ei ollut kenellekÃ¤Ã¤n muulle sanonut asiaansa kuin Elsalle, eikÃ¤ kukaan muu taas tiennyt kuin Mari, ettÃ¤ Elsa pitÃ¤Ã¤ Tuirasta.

Â»ElÃ¤ sano kenellekÃ¤Ã¤n sitÃ¤ muuatta asiaa!Â» varoittivat he toisilleen useinkin, ei sen vuoksi, ettÃ¤ sitÃ¤ olisivat toisistaan pelÃ¤nneet, vaan huomautukseksi, ettÃ¤ heillÃ¤ oli muuan asia, josta ei tiennyt koko maailmassa kukaan muu kuin he. Se heidÃ¤t kiinteÃ¤sti yhdisti ja siitÃ¤ heillÃ¤ oli kahdenkeskistÃ¤ asiaa toisilleen, kun olivat muitten seuroissa, ja alituista puheainetta ollessaan kahden. Romaaneja lukiessa etsittiin niistÃ¤ samanlaista kuin heidÃ¤n kummankin Â»muuan asiaÂ» ja pienetkin vivahdukset, jotka heihin sopivat, luettiin moneen kertaan.

Mariin sopi kaikki Elsan mielestÃ¤. HÃ¤n oli Â»kaunis tyttÃ¶ RuusulaaksossaÂ», kaikkien romaanien ihailtu, lemmitty impi, jota omakseen tullaan pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n. Niin suurta onnea ei Elsa voinut uskoa tapahtuvaksi itselleen, vaan sitÃ¤ hÃ¤n kuitenkin kaipaili ja haaveili. HÃ¤n uinaili ja ajatteli ikuista kesÃ¤Ã¤, ruskottavaa iltaa, jolloin hÃ¤n istuisi jossakin synkÃ¤ssÃ¤ metsÃ¤ssÃ¤ ja tulisi joku kaunis poika, joka rakastuisi hÃ¤neen…

Â»EtkÃ¶ sinÃ¤ sitten enÃ¤Ã¤ rakastakaan Tuiraa?Â» kysyi Mari, kun Elsa kertoi kerran haaveitaan heidÃ¤n kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤ ollessaan muutamana talvisena kuutamoiltana.

Elsa ei osannut sanoa mitÃ¤Ã¤n, eikÃ¤ ehtinytkÃ¤Ã¤n, kun Mari lisÃ¤si:

Â»SinÃ¤ olet petturi ja kavala nainen, jos rakastat ketÃ¤Ã¤n muuta kuin

Tuiraa, joka sinua rakastaa!Â»

Â»Mutta enhÃ¤n minÃ¤ tiedÃ¤, rakastaako Tuira minua.Â»

Â»Kaikkihan sen sanovat, ja sitten Mari muistutti Elsaa hylÃ¤tyistÃ¤ rakastajista ja naisista, jotka olivat olleet petollisia, miten heidÃ¤n oli kÃ¤ynyt, miten onnettomiksi olivat tulleet.Â»

Elsan tÃ¤ytyi koettaa uskoa pahoin tehneensÃ¤ ja olla vakuutettu, ettÃ¤ Tuira rakastaa hÃ¤ntÃ¤. Vaan oi kuinka onnellinen hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n Mari oli, joka tiesi, ettÃ¤ hÃ¤n on rakastettu!

He olivat tulleet lÃ¤helle lyseolaisten mÃ¤keÃ¤, niin ettÃ¤ kuulivat sieltÃ¤ Ã¤Ã¤niÃ¤. HeitÃ¤ halutti mennÃ¤ sinne katsomaan, kun muutamat toverinsa olivat kertoneet olleensa laskemassa siellÃ¤ ja poikain heitÃ¤ laskettaneen. HeidÃ¤n tuttujaan nytkin oli siellÃ¤ mÃ¤essÃ¤, mutta muuten oli vÃ¤hÃ¤n laskijoita.

Kun Elsa ja Mari pysÃ¤htyivÃ¤t syrjempÃ¤Ã¤n, tuli heidÃ¤n luo Vimparin Aappo ja kyseli, haluavatko he laskea, niin hÃ¤n hankkii kelkan. Ja kun tytÃ¶t naurahtelivat vain, kÃ¤vi Aappo jostakin kelkan ja pyysi molempia.

Toista kertaa ei Elsa lÃ¤htenyt enÃ¤Ã¤, kun oli niin huimannut ja hirvittÃ¤nyt mÃ¤essÃ¤. Mari nauroi ja laski leikkiÃ¤ hÃ¤nelle, ja Aappo koetti selittÃ¤Ã¤, ettei siinÃ¤ toisella kertaa enÃ¤Ã¤ huimaa. Mutta hÃ¤n ei olisi uskaltanut mitenkÃ¤Ã¤n ja hÃ¤n jÃ¤i katsomaan, kun Mari ja Aappo yhdessÃ¤ menivÃ¤t. Puhellen ja nauraen nousivat he mÃ¤en pÃ¤Ã¤lle, jossa Mari laittausi sievÃ¤sti istumaan kelkkaan ja Aappo taakse viilettÃ¤mÃ¤Ã¤n. Marin hameen helmat liehuivat, kun he jyrkkÃ¤Ã¤, kumisevaa mÃ¤keÃ¤ laskeutuivat kiihtyvÃ¤Ã¤ vauhtia ja sitten kiitivÃ¤t rataa kaukaiseen kuutamoon.

Â»Et usko, kuinka on hauskaÂ», sanoi Mari, kun he palatessaan menivÃ¤t

Elsan ohi ja Mari toimessa veti Aapon kanssa kelkkaa.

Marilla nÃ¤ytti olevan hauskempi kerta kerralta. Elsa aikoi hÃ¤net jÃ¤ttÃ¤Ã¤ ja lÃ¤hteÃ¤ yksin pois, vaan samassa tulivat hÃ¤nen luokseen Mari, Aappo ja Montinin Jori, joka tervehdittyÃ¤Ã¤n, nostaen lakkia, pyysi Elsaa laskemaan.

Â»MinÃ¤ vakuutan, ettÃ¤ neitiÃ¤ ei peloita sitten enÃ¤Ã¤, kun vielÃ¤ kerran laskette.Â»

Elsaa ujostutti kauheasti. Melkein hÃ¤vetti, kun sanottiin neidiksi.

Â»MinÃ¤ pyydÃ¤n, neiti, olkaa hyvÃ¤Â», uudisti Jori.

Â»En minÃ¤ olisi uskonut, ettÃ¤ sinÃ¤ Elsa olisit niin pelkuri!Â» sanoi Mari.

Â»KyllÃ¤ minÃ¤ osaan ohjata, niin ettei neidin tarvitse sitÃ¤ pelÃ¤tÃ¤Â», vakuutti Jori, kun Elsa suostui lÃ¤htemÃ¤Ã¤n.

Â»Ette suinkaan, neiti, enÃ¤Ã¤ pelkÃ¤Ã¤Â», sanoi Jori, kun he nousivat kelkasta radan pÃ¤Ã¤ssÃ¤.

Â»EnÂ», sanoi Elsa, vaikka vielÃ¤ hÃ¤ntÃ¤ peloitti, mutta halutti laskea.

Oli jo myÃ¶hÃ¤inen, kun Elsa kotia tuli. Aika oli kulunut niin nopeasti. HÃ¤nestÃ¤ tuntui pahalle Ã¤idin vuoksi, joka sanoi jo ruvenneensa odottamaan hÃ¤ntÃ¤. Ãiti ei kuitenkaan kysynyt, missÃ¤ hÃ¤n oli ollut. Ja hÃ¤vettÃ¤nyt olisikin ollut sanoa, ettÃ¤ hÃ¤n on ollut mÃ¤essÃ¤, aikaihminen. Vaikka eihÃ¤n siinÃ¤ mitÃ¤Ã¤n pahaa ollut ja olihan siellÃ¤ nyt ja muulloinkin muitakin aikuisia, usein herrastyttÃ¶jÃ¤kin.

Seuraavana iltana hÃ¤n ei lÃ¤htenyt mÃ¤keen, vaikka Mari tahtoi ja Elsaa itseÃ¤Ã¤nkin halutti. Oli hÃ¤nestÃ¤ ollut hauska, mutta hÃ¤ntÃ¤ ujostutti Montinin Jori.

Aivan puhutteli neidiksi ja niinkuin hÃ¤n olisi ollut jokukin arvokas! HÃ¤n ei osannut puhella mitÃ¤Ã¤n. Toki Jori piti hÃ¤ntÃ¤ tyhmÃ¤nÃ¤. Ja jos hÃ¤n lie jollain tavoin tyhmÃ¤sti kÃ¤yttÃ¤ytynyt?

Utelias oli hÃ¤n tietÃ¤mÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ Jori oli sanonut, ja kun Maria tapasi, yritti hÃ¤n senvuoksi heti kysymÃ¤Ã¤n, millaista oli mÃ¤essÃ¤. Vaan Mari ehti sanomaan, ettÃ¤ Jori oli kaivannut Elsaa ja kysynyt, minkÃ¤ vuoksi hÃ¤n ei tullut.

Â»Nyt ei saa laskea moneen pÃ¤ivÃ¤Ã¤n, kun mÃ¤keÃ¤ korjataan ja jÃ¤Ã¤dytetÃ¤Ã¤n.

Miksi et tullut!Â» sanoi Mari ja kertoi miten hirveÃ¤n hauska oli ollut.

Â»MenetkÃ¶ sinÃ¤ sitten taas?Â» kysyi uteliaana Elsa.

Â»MenenpÃ¤ tietystikin!Â»

Elsaa olisi myÃ¶s haluttanut, vaan mikÃ¤ lie ollut, joka aivan kuin peloitti. HÃ¤n sanoi Marille, ettei hÃ¤n lÃ¤hde, ja ajatteli sitten kÃ¤ydÃ¤ syrjÃ¤stÃ¤ katsomassa, kun toiset laskevat, Vaan kun hÃ¤n oli lÃ¤hdÃ¶ssÃ¤, oli Mari tulossa heille, kartanolla tuli vastaan ja niin iloissaan ja hÃ¤tÃ¤isenÃ¤, ettÃ¤ Elsa luuli hÃ¤nen saaneen toisen kirjeen Ristolta.

Â»Tule, tule, Elsa, ja Mari veti hÃ¤ntÃ¤ kÃ¤sipuolesta. Voi tule!Â»

Portilla oli Vimparin Aappo.

Â»EikÃ¶ haluta lÃ¤hteÃ¤ ajelemaan, kun on nÃ¤in kaunis ilta?Â» kysyi Aappo.

Â»Voi, lÃ¤hdetÃ¤Ã¤n, Elsa. Aappo, sinÃ¤ ja minÃ¤!Â» kehoitteli kiihkeÃ¤nÃ¤ Mari.

Elsa vastasi hyvin jyrkÃ¤sti kieltÃ¤mÃ¤llÃ¤.

Â»Mutta hauskaahan se onÂ», sopersi Aappo ja selitti, ettei heidÃ¤n tarvitse ajella kaupungilla, vaan menevÃ¤t maantielle. Â»Ajamme pari kolme virstaa maalle pÃ¤in ja kÃ¤Ã¤nnymme sitten takaisinÂ», selitti yhÃ¤ Aappo, kun he lÃ¤htivÃ¤t kÃ¤velemÃ¤Ã¤n. Â»MetsÃ¤ on nÃ¤in kuutamolla hyvin kaunis.Â»

Mari oli innoissaan, ettÃ¤ se on hauskaa, kun luuli Elsankin suostuvan.

Kun he tulivat keskikaupungille muutamaan kadun kulmaan, jossa oli issikka, ja pysÃ¤htyivÃ¤t sen luo, sanoi Elsa pÃ¤Ã¤ttÃ¤vÃ¤sti, ettei hÃ¤n lÃ¤hde, ja jatkoi matkaansa. HÃ¤nen ohitsensa ajoivat toiset sitten vÃ¤hÃ¤n ajan kuluttua. Mari nauroi ja nyÃ¶kytti pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n hÃ¤nelle, issikkapoika lÃ¶i ruoskalla hevosta, joka riuhtasi reen kiivaampaan vauhtiin. Kolisten nousi reki ylÃ¤mÃ¤keÃ¤, jonka taakse laskeutuessa siinÃ¤ istujat aivan kuin hiljalleen vaipuivat maan alle ja hetkisen aikaa kuului vielÃ¤ kulkusen helinÃ¤.

Elsa oli vihassa Marille. MitÃ¤Ã¤n syytÃ¤ hÃ¤n ei tiennyt eikÃ¤ ajatellutkaan siihen.

MinkÃ¤tÃ¤hden Mari ei mennyt mÃ¤keÃ¤ laskemaan! MitÃ¤ hÃ¤nen tarvitsi mennÃ¤ ajelemaan. Tietysti Jorikaan ei ole mÃ¤essÃ¤. Olkoot missÃ¤ tahtovat. HÃ¤n ei vÃ¤litÃ¤!

UhkamielisenÃ¤ kÃ¤veli hÃ¤n katua ja kulkeutui mÃ¤keen pÃ¤in.

EihÃ¤n hÃ¤nen tarvitse mÃ¤keen mennÃ¤, jos sinnepÃ¤in meneekin, ja mitÃ¤ sitten, jos meneekin, eihÃ¤n siellÃ¤ Jori ole… Onhan siellÃ¤ muitakin, jotka laskettavat.

Mutta samassa ei haluttanutkaan mÃ¤keen, kun ajatteli, ettei siellÃ¤ Jori ole, ja hÃ¤n kÃ¤Ã¤ntyi lÃ¤helle tultuaan toisaalle pÃ¤in.

Vastaan tuli joku, joka nosti lakkia, ja silloin vasta huomasi, ettÃ¤ se oli Jori.

Â»Tuletteko mÃ¤estÃ¤, neiti?Â» kysyi Jori ja kÃ¤Ã¤ntyi hÃ¤nen matkaansa.

Â»En.Â»

Â»Taisitte kyllÃ¤styÃ¤ jo mÃ¤enlaskuun heti ensi kerralla?Â»

Â»MistÃ¤ niin pÃ¤Ã¤tÃ¤tte?Â»

Â»Kun ette tullutkaan enÃ¤Ã¤.Â»

Â»Minulla ei ollut aikaa.Â»

Â»Toverinne sanoi, ettette ollut halunnut.Â»

Elsa sÃ¤psÃ¤hti, hÃ¤n nyt vasta huomasi, ettÃ¤ hÃ¤n oli valehdellut ja Jori sai hÃ¤net valheesta kiinni! Jori saattoi luulla hÃ¤nen valehdelleen senkin, ettei hÃ¤n nyt mÃ¤estÃ¤ tullut. Jos olisi ollut yksin, niin olisi itkenyt!

Â»Ette suinkaan kotoanne tule tÃ¤Ã¤ltÃ¤ pÃ¤in?Â» kysyi Jori.

Â»Kotoa minÃ¤ tulen, vaan olen vain kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤.Â»

Â»Suvaitsetteko minua seuraksenne?Â»

Elsasta oli tÃ¤mÃ¤ niin outoa, ettÃ¤ hÃ¤n ei tiennyt oikein mitÃ¤ vastata ja tuntui niin hankalalta ja vÃ¤hÃ¤n peloittavaltakin.

Â»Jos haluatteÂ», sanoi hÃ¤n tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ mitÃ¤ sanoi, sillÃ¤ hÃ¤n jo ajatteli, ettÃ¤ Jorikin ehkÃ¤ tahtoo hÃ¤ntÃ¤ ajelemaan, ja sydÃ¤n lÃ¶i kiivaasti. Miten hÃ¤n viitsisi istua Jorin viereen…

Kun samassa ajoi vastaan issikka, ajatteli hÃ¤n, ettÃ¤ Jori pyytÃ¤Ã¤, ja he lÃ¤htevÃ¤t ajelemaan ja hÃ¤n kertoo Aapon ja Marinkin menneen maalle pÃ¤in, jonne hekin lÃ¤htevÃ¤t ja ajavat heidÃ¤n ohitsensa.

Mutta Jori alkoi puhella muusta. He kulkivat juuri muutaman puiston ohi ja Jori osoitti, miten se nÃ¤ytti kauniilta huurteisena kuutamossa ja oli niin hiljainen ja vakava luonteeltaan.

Â»Sanotaan talvista luontoa kuolleeksi, vaan minusta se ei ole kuollutta. Kuollut ei ole kaunista eikÃ¤ kaunis kuolluttaÂ», sanoi hÃ¤n ja rupesi puhumaan talvisen luonnon kauneudesta ja mahtavuudesta tÃ¤Ã¤llÃ¤ pohjoisessa.

He kulkivat sitÃ¤ katua alas, palasivat toista ylÃ¶s. Jori puheli koko ajan ja joskus kysÃ¤si Elsalta:

Â»Onko teistÃ¤, neiti, niin?Â»

Niin oli Jori useinkin selittÃ¤nyt kuin hÃ¤nkin oli tuntenut ja ajatellut, mutta Jori puheli niin kauniisti ja somasti, ettÃ¤ kaikki oli paljoa kauniimpaa ja selvempÃ¤Ã¤.

Revontulen kielekkeitÃ¤ pistihe keskitaivaalle, ja Jori esitti ettÃ¤ lÃ¤htisivÃ¤t katsomaan niitÃ¤ jokitÃ¶rmÃ¤ltÃ¤ kelkkamÃ¤en luota, josta nÃ¤kee esteettÃ¶mÃ¤sti koko pohjoisen taivaan. SiellÃ¤ tuskin oli nyt laskijoita, arveli Jori.

EikÃ¤ siellÃ¤ ollutkaan muita kuin pieniÃ¤ poikasia. Revontulet eivÃ¤t olleet vielÃ¤ oikein kiihdyksissÃ¤Ã¤n, ja he pysÃ¤htyivÃ¤t katsomaan poikain mellakkaa mÃ¤essÃ¤.

Â»Te olette haluton laskemaan mÃ¤keÃ¤, muuten olisimme ottaneet jonkun mÃ¤en odotellessamme revontulien loistoa. Muuten en minÃ¤kÃ¤Ã¤n ole enÃ¤Ã¤ juuri mikÃ¤Ã¤n innokas mÃ¤enlaskijaÂ», sanoi Jori.

Vaan Elsaa halutti kiihkeÃ¤sti. Ja hÃ¤n hyvin avonaisesti sanoi:

Â»En minÃ¤ ole sanonut, ettÃ¤ olen haluton!Â»

Jori lainasi pojilta kelkan ja he lÃ¤htivÃ¤t mÃ¤keen. Kelkka oli huono, pieni ja pahasesti laudotettu sekÃ¤ juoksi vain puolirataan. Mutta Elsasta oli hauska, hauskempi kuin viime kerralla.

He laskivat nyt niin, ettÃ¤ Jori istui eteen ja ohjasi, Elsa oli polvillaan takana ja tuki itseÃ¤Ã¤n kÃ¤sin Jorin olkapÃ¤ihin. Takaisin tullessa vetivÃ¤t he toisiaan vuorotellen, nauroivat ja ilveilivÃ¤t.

Jori tuntui nyt aivan tutulle. Mutta omituiselle tuntui aina laskea kÃ¤tensÃ¤ Jorin olkapÃ¤ille ja olla niin lÃ¤hellÃ¤ hÃ¤ntÃ¤.

Jonkun aikaa laskettuaan kysÃ¤si kumpikin yhtÃ¤ aikaa ja samoin sanoin:

Â»VielÃ¤kÃ¶ lasketaan?Â»

He purskahtivat nauramaan, kun niin yhtÃ¤ aikaa ja samaa sanoivat, ja Elsa yritti sanomaan, ettÃ¤ pÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤n samalle puurolle, vaan Jori ehti sanomaan:

Â»PÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤n samoihin hÃ¤ihin!Â»

He eivÃ¤t enÃ¤Ã¤ laskeneet, se tuntui olevan kuin yhteinen suostumus. Ja he lÃ¤htivÃ¤t vielÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n aivan kuin olisi sekin ollut yhteinen tuuma. SitÃ¤ oli Elsa juuri halunnutkin saadakseen kuulla Jorin vielÃ¤ puhelevan, niinkuin Ã¤sken, vakavaa ja kaunista.

Seuraavan pÃ¤ivÃ¤n iltana, kun hÃ¤n tyÃ¶stÃ¤Ã¤n lÃ¤hti, ei hÃ¤n muistanut oliko hÃ¤n kÃ¤ynyt kotona puolisellakaan. Ja tÃ¶itÃ¤Ã¤n kootessaan katseli hÃ¤n niitÃ¤ kuin ihmetellen, ettÃ¤ oliko hÃ¤n ne tehnyt. Koko pÃ¤ivÃ¤ kaikkineen oli mennyt tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ ohitse.

HÃ¤n oli elÃ¤nyt eilistÃ¤ iltaa, muistellut sitÃ¤ tarkkaan pienimpiÃ¤ yksityiskohtia myÃ¶ten. Uudelleen ja uudelleen oli hÃ¤n kertonut itselleen Jorin puheita ja miettinyt yksityisiÃ¤ lauseita ja sanoja. HÃ¤ntÃ¤ halutti tavata Joria tÃ¤nÃ¤kin iltana. Nyt hÃ¤n uskaltaisi katsoa Joria ujostelematta ja nÃ¤kisi tarkemmin hÃ¤nen kasvonsa. HÃ¤n ei niitÃ¤ muistanut oikein, muuta kuin ettÃ¤ posket ja korvanseutu ja niska oli kaunis. SilmiÃ¤ ja suuta hÃ¤n ei muistanut ollenkaan.

Kun hÃ¤n oli lÃ¤hdÃ¶ssÃ¤, tuli Mari hakemaan hÃ¤ntÃ¤ ja he lÃ¤htivÃ¤t yhdessÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n, jolloin Mari kertoi, miten Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n hauska heillÃ¤ oli Aapon kanssa ollut.

Â»Voi, voi Elsa, kun et tullut!Â»

He olivat ajelleet puoli peninkulmaa maalle pÃ¤in, selitti Mari, edemmÃ¤ksi sitÃ¤ taloa, jossa viime kesÃ¤nÃ¤ poikain kanssa olivat huvimatkalla olleet. Aappo oli sanonut, ettÃ¤ kevÃ¤Ã¤llÃ¤ jonakin sunnuntaina menevÃ¤t maalle vielÃ¤ edemmÃ¤ksi johonkin taloon viilin syÃ¶ntiin.

KÃ¤Ã¤ntyessÃ¤Ã¤n muutamalle valtakadulle, joka oli tavallinen kÃ¤velypaikka, nÃ¤kivÃ¤t he Jorin ja Aapon tulevan toista puolta katua, vielÃ¤ niin kaukana, etteivÃ¤t erottaneet kasvoja, vaan Mari tunsi Aapon lakista ja Elsa Jorin ruumiin muodosta. Mari tahtoi, ettÃ¤ he poikkeaisivat samalle puolen katua, mutta Elsa kÃ¤Ã¤ntyi takaisin ja poikkesi toiselle kadulle, HÃ¤n kuuli Marin sanovan:

Â»SinÃ¤ olet, Elsa, hupsu!Â»

Elsa pelkÃ¤si, ettÃ¤ Mari, Aappo ja Jori lÃ¤htevÃ¤t hÃ¤nen jÃ¤lkeensÃ¤, jonka vuoksi hÃ¤n kierrellen kadulta toiselle kiiruhti kotia, juosten milloin ei sattunut ihmisiÃ¤ olemaan nÃ¤kyvissÃ¤. Kotiportilla pysÃ¤htyi hÃ¤n hengÃ¤styksissÃ¤Ã¤n katsomaan jÃ¤lelleen. Kun kuului askeleita muutamalta kadulta, rupesi sydÃ¤n lyÃ¶mÃ¤Ã¤n kiivaasti ja hÃ¤n oli hyvillÃ¤Ã¤n. Mutta askeleet kuoleutuivat kuuluvista eikÃ¤ tÃ¤llÃ¤ kadulla pitkÃ¤Ã¤n aikaan nÃ¤kynyt muuta kuin kissa, joka tuli muutamasta aidan raosta ja astua tassutteli poikki kadun mauruten surkeasti.

MitÃ¤ varten hÃ¤nen tarvitsi lÃ¤hteÃ¤ pakoon! SiitÃ¤ oli Elsa pahoillaan koko illan ja tyytymÃ¤tÃ¶n oloonsa. IkÃ¤vÃ¤ ja rauhaton olo oli koko seuraavan pÃ¤ivÃ¤Ã¤kin, vaikka hÃ¤n ajatteli, ettÃ¤ illalla lainakirjastoon mennessÃ¤ kohtaa ehkÃ¤ Jorin ja Jori tulee hÃ¤nen kanssaan kÃ¤velemÃ¤Ã¤n taas. Niin ei kÃ¤ynyt kuitenkaan, eikÃ¤ hÃ¤n tavannut Mariakaan lainakirjastossa. Varmaan oli Mari Aapon ja Jorin kanssa taas ja hÃ¤nestÃ¤ ei vÃ¤litetÃ¤ mitÃ¤Ã¤n, pÃ¤Ã¤tti Elsa. Teki melkein mieli itkeÃ¤. Ja hÃ¤n oli vihassa Marille ja pÃ¤Ã¤tti olla hÃ¤nelle ylpeÃ¤ ja ylpeÃ¤ muillekin. Seuraavana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ hÃ¤nen vihansa kuitenkin oli jo lauhtunut ja illalla toivoi hÃ¤n kohtaavansa Jorin. Mutta kun ei nÃ¤hnyt hÃ¤ntÃ¤, meni hÃ¤n Maria tapaamaan kotoa, kuullakseen jotakin. Vaan turhaan. Mari ei ollut kotona. Varmaan oli Jorin kanssa!

Elsan viha virisi uudelleen ja hÃ¤n pÃ¤Ã¤tti nyt olla vÃ¤littÃ¤mÃ¤ttÃ¤ kenestÃ¤kÃ¤Ã¤n. Suoraa pÃ¤Ã¤tÃ¤ ja kiireesti tuli hÃ¤n illoilla kotia, ja lainakirjastoon kun tuli taas meno, niin meni hÃ¤n sitten vasta, kun luuli Marin jo kÃ¤yneen siellÃ¤.

Kului viikkoja. HÃ¤n oli palautunut rauhaansa. Kiihtyneet ajatukset olivat hÃ¶llenneet, mieli tyyntynyt. HÃ¤n kiintyi taas lukemaan hartaasti ja alkoi uinailla epÃ¤mÃ¤Ã¤rÃ¤isissÃ¤ haaveiluissaan, jotka synnyttivÃ¤t kaihoa. Ajatuksissa asui taas ikuinen kesÃ¤ synkkine metsineen, jossa hÃ¤n oli ja jonne tuli joku, joka rakastui hÃ¤neen. Ja tuo joku oli nyt vÃ¤hÃ¤n selvempi, se oli kuin Tuira…

ErÃ¤Ã¤nÃ¤ aamuna tuli hÃ¤nen luoksensa Mari tyÃ¶paikkaansa mennessÃ¤Ã¤n. HÃ¤n oli hyvin iloissaan, rauhaton ja hÃ¤tÃ¤ilevÃ¤ ja toimitti Elsaa lÃ¤htemÃ¤Ã¤n heti ulos. HÃ¤nellÃ¤ oli muuan asia! Hyvin hauska! HÃ¤n tarttui Elsaa kÃ¤sipuoleen ja sanoi kuiskuttaen:

Â»Aappo rakastaa minua!Â»

Â»Onko hÃ¤nkin kirjoittanut?Â»

Â»Eei, hÃ¤n on sen itse sanonut.Â»

Â»Itse sanonut?Â»

Â»Niin, ja hÃ¤n suuteli minua.Â»

Kun Elsa katsoi pitkÃ¤Ã¤n Maria, niin vakuutti tÃ¤mÃ¤ vielÃ¤ kaiken ihan todeksi ja kertoi tarkoin, missÃ¤ he olivat olleet ja miten se kÃ¤vi.

Elsa oli hÃ¤mmÃ¤styksissÃ¤Ã¤n, ettei osannut aluksi mitÃ¤Ã¤n sanoa. Ei hÃ¤n koskaan olisi voinut uskoa tÃ¤llaista tapahtuvaksi muille kuin sellaisille, joista romaaneissa puhutaan, ja ne olivat erinomaisempia ihmisiÃ¤. Aivan mahdottomalta tuntui Marin puhe.

Â»Ja suuteli?Â» ihmetteli Elsa.

Â»Kaikki sulhasethan suutelevat morsiamiaan, niinhÃ¤n on kirjoissakin ja niin sanoi AappokinÂ», selitti Mari.

Â»SinÃ¤ olet morsian?Â»

Â»Niin, me olemme kihloissa Aapon kanssa, vaan niin, ettei kukaan vielÃ¤ tiedÃ¤.Â»

Â»Mutta, entÃ¤s Risto?Â»

Â»EnhÃ¤n minÃ¤ rakasta Ristoa.Â»

Â»Olethan sanonut ennen, ettÃ¤ sinÃ¤ rakastat?Â»

Â»En minÃ¤ ole rakastanut. MinÃ¤ en ole tiennyt mitÃ¤ on rakastaa. MinÃ¤ olen vain pitÃ¤nyt Ristosta, vaan en rakastanut. ErittÃ¤in on rakastaa ja erittÃ¤in pitÃ¤Ã¤, se on aivan toista. Jos tietÃ¤isit mitÃ¤ on rakastaa!Â»

Elsa katsoi Maria jÃ¤lkeensÃ¤, kun he erosivat. Mari nÃ¤ytti niin ihailtavalta. Onnellisuus aivan kuin sÃ¤teili hÃ¤nen liikkeistÃ¤Ã¤n ja vaatteittensakin poimuista.

Jos hÃ¤nkin olisi ollut niin onnellinen, oikein rakastettu ja saisi oikein rakastaa!…

Elsa ei ollut Joria tavannut sen jÃ¤lkeen, kun he tulivat Â»sinuiksiÂ». Jori oli aikonut mennÃ¤ maalle kÃ¤ymÃ¤Ã¤n, jossa sanoi viipyvÃ¤nsÃ¤ viikon ja Elsallakin oli kiireellisiÃ¤ kotitÃ¶itÃ¤, joita piti tehdÃ¤ illat kaiket, ettei olisi muuhun joutanutkaan. NiitÃ¤ oli hÃ¤nellÃ¤ vielÃ¤kin, vaan hÃ¤n jÃ¤tti ne lepÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n tÃ¤ksi iltaa. TÃ¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ oli Jori sanonut tulevansa.

HÃ¤n pukeutui hyvin huolellisesti ja sanoi Ã¤idille menevÃ¤nsÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n silloille, katsomaan jÃ¤itten lÃ¤htÃ¶Ã¤ joessa. Ãiti vastasi kehoitellen ja sanoen tuumineensakin, ettÃ¤ liiemmaksi Elsa rasittaa itseÃ¤Ã¤n.

Silloilla oli Ã¤Ã¤retÃ¶n ihmispaljous kevÃ¤isen illan kauneutta ja raittiutta henkimÃ¤ssÃ¤. Edestakaisin kulkivat ihmisjoukot joutilaan nÃ¤kÃ¶isinÃ¤ aivan kuin olisivat kaikki jÃ¤ttÃ¤neet aikansa kotia lepÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n.

Muutamalla sillalla tuli Elsaa vastaan Aappo Montinin Huldan ja muutamien muitten herrastyttÃ¶jen kanssa, joista Elsa useimmat tunsi. He tulivat ihan hÃ¤nen ohitsensa, vaan ei kukaan heistÃ¤, ei Aappokaan, ollut katsovinaankaan. Kun Elsa jonkun matkaa sivu pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n kÃ¤Ã¤ntyi katsomaan heitÃ¤, katsoivat hekin hÃ¤ntÃ¤. Elsaa rupesi peloittamaan ja hÃ¤vettÃ¤mÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ puvussaan on jotakin hassua, ja se rupesi niin vaivaamaan, ettÃ¤ piti kÃ¤Ã¤ntyÃ¤ kotia. Samat tytÃ¶t ja Aappo tulivat taas vastaan ja katsoivat hÃ¤neen nyt pitkÃ¤Ã¤n, ja hÃ¤n punastui niin, ettÃ¤ posket kuumana karehti.

HÃ¤n ei aikonut enÃ¤Ã¤ mennÃ¤ silloille, vaan kotia tultuaan ja pukunsa tarkastettuaan alkoi uudelleen haluttaa nÃ¤hdÃ¤kseen Joria pikimmittÃ¤in.

Oli myÃ¶hÃ¤nen, kun hÃ¤n sitten palasi. JÃ¤Ã¤t olivat ruvenneet myÃ¶hemmÃ¤llÃ¤ liikkumaan, jonka vuoksi hÃ¤nkin oli jÃ¤Ã¤nyt sinne katsomaan. Vaan ei hÃ¤nestÃ¤ ollut hauskalta tuntunut, vaikka muut olivat huvitettuja. Kotiportille tultuaan nÃ¤ki hÃ¤n Aapon ja Marin, jotka olivat menossa maantielle pÃ¤in. Mari kulki hyvin likellÃ¤ Aappoa, ettÃ¤ ihan koskettivat toisiinsa, ja he nÃ¤yttivÃ¤t puhelevan hyvin tuttavallisesti. Elsan kÃ¤vi kateeksi Mari, joka oli niin onnellinen ja jolla oli niin hauska.

HÃ¤n ei mene huomenillalla silloille, vaikka Jori olisikin siellÃ¤. MitÃ¤ Jori ei tullut tÃ¤nÃ¤ iltana, vaikka tÃ¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ hÃ¤n oli aikonut tulla maalta!

Vaan sittenkin hÃ¤ntÃ¤ halutti niin, ettÃ¤ rauhatonna istui tyÃ¶paikassaan jo aamusta alkaen ja odotti maltittomana iltaa. Puolisten aikana tuli sitten Mari hÃ¤nen luokseen ja sanoi Aapon kertoneen, ettÃ¤ Montinin Hulda oli eilen sanonut Elsaa kauniiksi ja muutkin tytÃ¶t olivat ihastuneet hÃ¤neen. Mari esitti, ettÃ¤ lÃ¤htisivÃ¤t yhdessÃ¤ tÃ¤nÃ¤ iltana kÃ¤velemÃ¤Ã¤n silloille.

Kosket olivat puhtaat jÃ¤istÃ¤, jotka nyt korkeissa rÃ¶ykkiÃ¶issÃ¤ ryhmÃ¶ttivÃ¤t jokisuun edustalla. Ja paljon oli ihmisiÃ¤ katselemassa kahleistaan vapautuneita kuohuja, jotka kohisten vyÃ¶ryivÃ¤t siltojen alitse.

Joria ei nÃ¤kynyt nytkÃ¤Ã¤n. Ja Elsa lÃ¤hti kotia kesken kaiken.

Varmaan oli joku onnettomuus Jorille tapahtunut. Rosvot tappaneet, tahi on hÃ¤n hukkunut johonkin… Miten voi Hulda niin iloinen olla! Vaan hÃ¤n ei ehkÃ¤ tiennyt…

Elsa kuivasi silmÃ¤nsÃ¤, ennenkuin tuli sisÃ¤Ã¤n, mutta tyÃ¶hÃ¶n ruvettuaan kostuivat ne uudelleen.

HÃ¤n ei uskaltanut seuraavana iltana lÃ¤hteÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n, kun peloitti ettÃ¤ ei tapaa kuitenkaan Joria. Kun ei mennyt, niin voi hÃ¤n ajatella, ettÃ¤ Jori on silloilla, ja se tuntui helpottavalle ja hauskalle. Mutta kun hÃ¤n kotia pÃ¤in astui, syÃ¶ksyi Ã¤kkiÃ¤ hÃ¤nen ohitsensa vÃ¤hÃ¤n matkaa Jorin koira, Kastor. Se pyÃ¶rÃ¤hti takaisin ja rupesi hyvÃ¤illen kiemurtelemaan Elsan edessÃ¤. Elsa vavahti, sydÃ¤n rupesi lyÃ¶mÃ¤Ã¤n kiivaasti ja rintaa ahdisti omituinen tunne: hÃ¤tÃ¤ ja mielihyvÃ¤. HÃ¤n kÃ¤Ã¤ntyi katsahtamaan taakseen ja sieltÃ¤ Jori tulikin.

Â»Kauanhan te viivyittekin. MinÃ¤ luulin, ettÃ¤ te…Â»

Â»Te?Â» keskeytti Jori Elsan puheen.

Â»SinÃ¤Â», sanoi Elsa ja punastui.

Â»No mitÃ¤ sinÃ¤ minusta luulit?Â»

Elsa oli vÃ¤hÃ¤n aikaa vaiti, katsoi sitten Joria nauraen silmiin ja sanoi:

Â»MinÃ¤ luulin vain sinua teiksi.Â»

Puhe katkesi molemmilta vÃ¤hÃ¤ksi aikaa siihen, eikÃ¤ se tahtonut viritÃ¤ oikein sittenkÃ¤Ã¤n. Jori oli hyvin vakava ja harvasanainen ja Elsaa kangerti sinutteleminen, jota koetti kiertÃ¤Ã¤kin, vaan se tuntui vielÃ¤ kankeammalta. He kulkivat sitÃ¤ katua suoraan aikeetta ja mÃ¤Ã¤rÃ¤ttÃ¤. Vaan kun tulivat maantien suuhun, johon katu pÃ¤Ã¤ttyi, esitti Elsa, ettÃ¤ lÃ¤htisivÃ¤t hautuumaalle, joka oli heti kaupungin laidassa ja maantien vieressÃ¤.

Â»SiellÃ¤ on jo siivottu ja laitettu, ja on jo kaunistaÂ», selitti Elsa.

Joria ei haluttanut. HÃ¤n sanoi jotakin, ettÃ¤ ehtiihÃ¤n siellÃ¤ vielÃ¤ olla.

Â»Oletko sinÃ¤ sairas?Â» kysyi Elsa sÃ¤ikÃ¤htÃ¤en.

Â»EenÂ», vastasi Jori nauraen. Â»Mutta mennÃ¤Ã¤n ennemmin maantielle kÃ¤velemÃ¤Ã¤n.Â»

Â»Kuule! MennÃ¤Ã¤n Karjansiltaan!Â»

Sinne kÃ¤vellessÃ¤ kertoi Elsa leikeistÃ¤Ã¤n ennen lapsena tÃ¤Ã¤llÃ¤. HÃ¤n nÃ¤ytteli paikkoja, kertoi ja nauroi heidÃ¤n Â»lapsellisuuksiaanÂ».

Â»Ja sinÃ¤hÃ¤n Jori ajoit usein meitÃ¤ tyttÃ¶jÃ¤!Â»

Â»En minÃ¤ muista.Â»

Â»Joo, ja me pelkÃ¤simme sinua.Â»

Â»EtkÃ¶ sinÃ¤ enÃ¤Ã¤ pelkÃ¤Ã¤?Â»

Â»En. MitÃ¤ minÃ¤ nyt pelkÃ¤isin?Â»

Sitten Elsa kertoi siitÃ¤, kun he leikkivÃ¤t kuninkaanpojan morsianta.

Ojanniemen Mari oli morsian, ja sitten tulivat Jorin pappa ja mamma ja

Jori ja paljon muita.

Jori ei muistanut.

Â»VÃ¤hÃ¤n sinÃ¤ muistat!Â» ja Elsa kertoi yhÃ¤ uusia ja uusia asioita, joissa Jori oli yhdessÃ¤. HÃ¤n kertoi senkin, kun he Marin kanssa lÃ¶ysivÃ¤t kadulta kahden markan rahan. SitÃ¤kÃ¤Ã¤n ei Jori muistanut, vaan hÃ¤n nauroi kertomukselle, varsinkin sille, kun Elsa oli jÃ¤Ã¤nyt rahaa vahtimaan ja Mari juossut kotoa kysymÃ¤Ã¤n, saako sen ottaa.

Â»RehellisiÃ¤ lapsia, se tÃ¤ytyy sanoaÂ», virkkoi Jori.

Â»Me Marin kanssa pidimme sitten sinusta, kun sinÃ¤ sen rahan annoit meille, vaikka toiset pojat tahtoivat ottaa sen.Â»

Â»Vai piditte minusta!Â»

Â»Voi, voi niitÃ¤ hassutuksia kaikkia!Â» ehÃ¤tti Elsa kertomaan. Â»Kun niin toimessa oltiin enkeleitÃ¤, oikein lentÃ¤viÃ¤ enkeleitÃ¤Â», ja hÃ¤n nauroi sitten ihan katketakseen, niin ettÃ¤ Jorikin nauroi, vaikka ei ymmÃ¤rtÃ¤nyt, mikÃ¤ siinÃ¤ niin naurettavaa oli.

Â»Uskallettiinkin sitÃ¤ kaikkea, vaikka pojat ahdistelivat useinkin. Oli se aikaa se piennÃ¤ olo!Â»

Â»En minÃ¤ muista sinua niin pienenÃ¤Â», sanoi Jori. Â»Ensi kerran muistan nÃ¤hneeni sinut, kun olimme Vimparin Aapon kanssa katsomassa Unkarin mustalaisia. Te olitte Ojanniemen Marin kanssa ja Aappo sanoi minulle nimenne.Â»

Elsa katsoi utelevasti Joria silmiin.

Â»Muistatkos sinÃ¤ sitÃ¤?Â» kysyi Jori.

Â»Muistan, veikkonen!Â» ja Elsa purskahti nauramaan.

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ naurat?Â» kysyi Jori ja punastui.

Â»Ilman aikojaan.Â»

Jori tuli uteliaaksi.

Â»Olinko minÃ¤ jollain tavoin tyhmÃ¤?Â»

Â»Eei sinne pÃ¤inkÃ¤Ã¤n, omaa hupsuuttani vain nauran!Â» selitti Elsa ja rupesi muusta puhelemaan nousten kiveltÃ¤, johon oli istahtanut. Ja he lÃ¤htivÃ¤t kÃ¤velemÃ¤Ã¤n takaisin.

Jori uteli vielÃ¤kin, mitÃ¤ se oli, jolle Elsa oli nauranut, ja erotessaan sanoi, ettÃ¤ hÃ¤nen pitÃ¤Ã¤ se vielÃ¤ saada tietÃ¤Ã¤.

Elsa jÃ¤i pahoilleen siitÃ¤. EikÃ¤ hÃ¤n ymmÃ¤rtÃ¤nyt nyt itsekÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ siinÃ¤ oli oikeastaan naurettavaa, ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ oli silloin lyhyet hameet, jotta lahkeet nÃ¤kyivÃ¤t. Harmitti itseÃ¤Ã¤nkin joutavuutensa.

Jorilla olikin sama kysymys lauantaina, kun iltasella tapasivat toisensa ja lÃ¤htivÃ¤t Montinin kaukavainiolle, johon Jorilla oli jotain asiaakin.

Â»MitÃ¤ se oli, Elsa?Â»

Â»Jori, kuule, elÃ¤ kysele sitÃ¤! Se on kerrassaan mitÃ¤tÃ¶ntÃ¤ ja sellaista, ettÃ¤ minÃ¤ en viitsi sanoa. Miksi sinÃ¤ et usko minua?Â» sanoi Elsa hyvin pyytÃ¤vÃ¤sti, kumartuen maahan ottamaan kiven ja viskasi sen aidan yli muutamalle kedolle, jonne Kastor syÃ¶ksyi sitÃ¤ etsimÃ¤Ã¤n. NÃ¤in sai hÃ¤n kartetuksi, ettei tarvinnut katsoa Joria silmiin.

Â»Uskon minÃ¤, uskon!Â» sanoi Jori vakavasti. HeidÃ¤n katseensa kohtasivat toisensa ja molemmat punastuivat…

Satumaiselle tuntui Elsasta kaikki aamulla, kun hÃ¤n herÃ¤si. Oli niin valoisaa, kirkasta, kaikki aivan kuin sÃ¤teili. Mutta hÃ¤n ei pÃ¤Ã¤ssyt oikein selvÃ¤Ã¤n kÃ¤sitykseen mistÃ¤Ã¤n. HÃ¤n tunsi omituista huumausta.

Pukeutumisesta ei tahtonut tulla mitÃ¤Ã¤n, sillÃ¤ vÃ¤hÃ¤n vÃ¤liÃ¤ jÃ¤i hÃ¤n mietteisiinsÃ¤, katse hervakkana, joista havahtui sitten Ã¤kkiÃ¤ ja punastui. Lattiaa lakaistessaan jÃ¤i hÃ¤n seisomaan keskilattialle luuta kÃ¤dessÃ¤ ja kuin seinÃ¤n takaa kuuli hÃ¤n Ã¤idin Ã¤Ã¤nen:

Â»Mutta Elsa! MitÃ¤ sinÃ¤ tollotat!Â»

HeillÃ¤ oli aikomus ollut Ã¤idin kanssa mennÃ¤ kirkkoon tÃ¤nÃ¤Ã¤n, vaan kaikki meni niin myÃ¶hÃ¤iseen, etteivÃ¤t he ehtineet puolipÃ¤ivÃ¤n jumalanpalvelukseen, jonne yhdeksÃ¤ltÃ¤ mentiin.

Kun Elsa hommautui Ã¤idin pyynnÃ¶stÃ¤ lukemaan pÃ¤ivÃ¤n evankeliumia, tuotiin kirje. SiitÃ¤ selitti tuoja, ettÃ¤ se on kauan ollut jo postikonttorissa, vaan ei ole osattu tuoda, kun ei ole tietty asuntoa.

TÃ¤mÃ¤ oli harvinainen tapahtuma, sillÃ¤ Viion kuoltua ei ollut kirjeitÃ¤ tullut sitten sen enempÃ¤Ã¤ kuin se Tuiran kirje, jossa Viion kuoleman ilmoitus oli. Viion leski oli utelias sen vuoksi, eikÃ¤ hÃ¤n voinut ajatella, mistÃ¤ kirje oli. Tuiralta oli hÃ¤n vÃ¤hÃ¤n odotellut viime syksynÃ¤, vaan kun ei kuulunut silloin, jÃ¤tti hÃ¤n odotuksen. Elsa ei osannut asiaa ottaa miksikÃ¤Ã¤n, jota Ã¤iti itsekseen ihmetteli.

Viion leski oli paljaana korvana, kun Elsa luki kirjekuoresta:

Â»Merimiehen leski Elsa Viio.Â»

Itse kirje oli:

Â»Arvoisat tuttavat.

IkÃ¤vÃ¤ syntymÃ¤seudulleni pakottaa minut kirjoittamaan kirjeen teille, tutuimmilleni siellÃ¤. Minusta nimittÃ¤in tuntuu, kuin pÃ¤Ã¤sisin tÃ¤mÃ¤n kirjeen mukana ajatuksissani helpommin sinne ja lÃ¤hempÃ¤Ã¤n yhteyteen kotopaikkani kanssa. Kun minut ikÃ¤vÃ¤ ja uteliaisuus ajoi viimeisen pitkÃ¤n merillÃ¤ oloni jÃ¤lkeen kÃ¤ymÃ¤Ã¤n kotimaassa, niin luulin ettÃ¤ tulen tyydytetyksi, kun pistÃ¤ydyn siellÃ¤ ja voin sitten jatkaa merillÃ¤ oloani taas, sillÃ¤ muuta en ajatellut itsellÃ¤ni olevan tehtÃ¤vÃ¤Ã¤ tÃ¤ssÃ¤ maailmassa. Mutta kÃ¤vikin niin, ettÃ¤ mieli tekee sinne nyt kiihkeÃ¤mmin. Tyyni rauhallisuus, joka siellÃ¤ kotoisilla rannoilla vallitsee, vetÃ¤Ã¤ minua vastustamattomasti sinne ja mieli kuvailee siellÃ¤ onneni olevan. MinÃ¤ muistan niin selvÃ¤sti ne rakkaat rannat, selÃ¤nteet saarineen, kuohuvat kosket uljaine siltoineen, jotka kaikki onnellisuus verhoo. MinÃ¤ kuulen aallon ystÃ¤vÃ¤llisen pilpatuksen pÃ¤ivÃ¤n kultaamilla rannoilla ja lintujen iloiset viserrykset tutuissa metsissÃ¤. Te olette onnellisia!

Kaipaustani lievitÃ¤n sillÃ¤, ettÃ¤ tulevaan seuraavaan kesÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤styÃ¤ minulle varmaan, jos elÃ¤n, koittaa onnen pÃ¤ivÃ¤, jolloin nÃ¤en kaiken sen, jota nyt kaipaan.

ElkÃ¤Ã¤ pahastuko.

Toivotan hyvÃ¤Ã¤ terveyttÃ¤!

Tuttavanne

Erkki Tuira.

Olen jo monta kertaa yrittÃ¤nyt kirjoittamaan, vaan ei siitÃ¤ ole sen veroista tullut, ettÃ¤ olisi viitsinyt lÃ¤hettÃ¤Ã¤. Tuskin tulee lÃ¤hetetyksi tÃ¤mÃ¤kÃ¤Ã¤n.Â»

Elsa laski kirjeen helmaansa ja kÃ¤Ã¤ntyi katsomaan ulos ikkunasta.

Kadulla seisoi muuan pieni poikanen, Elsan lemmikki, ja tervehti Elsaa. HÃ¤n kiipesi korkeille puujaloille ja lÃ¤hti niillÃ¤ astua tarpomaan ohi nauraen Elsalle. Elsa ei nÃ¤hnyt muuta kuin ettÃ¤ siellÃ¤ jotakin liikkui eikÃ¤ enÃ¤Ã¤ liikkunut.

HÃ¤n punastui Ã¤kkiÃ¤ ja katsoi Ã¤itiinsÃ¤ ja uudelleen punastui ja peittÃ¤ysi kirjeen taakse, jota oli lukevinaan uudelleen. Jonkun ajan kuluttua vei hÃ¤n kirjeen piirongin pÃ¤Ã¤lle ja silmÃ¤si samassa kuvastimeen.

HÃ¤n tyyntyi, kun ei mitÃ¤Ã¤n nÃ¤hnyt, jota oli luullut nÃ¤kyvÃ¤n, kun huulia poltteli. Mutta sittenkin hÃ¤n taas luuli, ettÃ¤ kyllÃ¤ Ã¤iti nÃ¤kee, ja sen vuoksi kiiruhti hÃ¤n ulos ja meni kÃ¤velemÃ¤Ã¤n.

TÃ¤Ã¤llÃ¤ voi hÃ¤n koota ajatuksiaan ja eilisiltainen tapaus selveni mieleen. HÃ¤n muisti kaikki, mitÃ¤ Jori puheli, kun he menivÃ¤t kaukavainiolle ja sieltÃ¤ lÃ¤htivÃ¤t ketojen poikki, kulkivat sitten kaunista metsÃ¤polkua Joutsenlammille, jonne he istuivat.

Jori otti kÃ¤destÃ¤ kiinni… Â»Elsa! MinÃ¤ rakastan sinua!Â»… Jori suuteli ja hÃ¤n peitti kasvonsa Jorin rintaa vasten…

Tuntui vielÃ¤kin huumaavalta, melkein kuin pyÃ¶rrytti. Ja sitten peloitti taas, ettÃ¤ jos Ã¤iti on nÃ¤hnyt huulista, joita vielÃ¤ aivan kuin poltteli.

KÃ¤veltyÃ¤Ã¤n hetkisen hÃ¤n rauhoittui ja tunsi Ã¤Ã¤retÃ¶ntÃ¤ onnea. Maailma oli kirkas. Kaikki oli niin Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n kaunista ja paistoi kuin onnen hohteessa. Rohkeana ja iloisena palasi hÃ¤n kotia, missÃ¤ kaikki nÃ¤ytti nyt niin iloiselle ja kirkkaalle. Joka esine erikseen tiesi hÃ¤nen onnensa ja iloitsi hÃ¤nelle. IsÃ¤n valokuva seinÃ¤llÃ¤ hymyili, ja skailettikello naksutti riemuisasti.

Jos Ã¤itikin tietÃ¤isi!

Vaan miten hÃ¤n viitsisi sanoa. Ei hÃ¤n viitsisi sanoa kenellekÃ¤Ã¤n. Vaan hÃ¤ntÃ¤ olisi haluttanut sanoa kuitenkin kaikille. Mutta sekin tuntui mukavalle ja hauskalle, ettÃ¤ ei tiedÃ¤ kukaan muu kuin Jori ja hÃ¤n. Ja niinhÃ¤n he olivat pÃ¤Ã¤ttÃ¤neet, ettÃ¤ eivÃ¤t sano kenellekÃ¤Ã¤n!

7

Ei unta, ei pÃ¤ivÃ¤n tÃ¶itÃ¤,

Ei pÃ¤iviÃ¤, ei Ã¶itÃ¤,

Ei mulla muutakaan:

Kun poissa on armas kulta,

Niin poissa on kaikki multa

Ja tyhjÃ¤Ã¤…

Elsa rutisti paperin, jolle hÃ¤n kirjoitteli, ja tuppasi sen taskuunsa. KÃ¶yhiÃ¤ olivat sanat, aivan mitÃ¤ttÃ¶miÃ¤! IkÃ¤vÃ¤nsÃ¤ oli sydÃ¤ntÃ¤ ahdistava tuska, jota ei voinut lausua eikÃ¤ ajatella, vain tuntea. Ja hÃ¤n luuli, ettei hÃ¤n kauan sellaista kestÃ¤. EnsimÃ¤inen pÃ¤ivÃ¤ oli pitkÃ¤ kuin vuosi ja tÃ¤mÃ¤ viikko oli kuin iankaikkisuus. Aivan mahdotonta oli jaksaa kuukausia, jotka Jori oli viipyvÃ¤. HÃ¤n rukoilee hartaasti Jumalaa, ettÃ¤ Jori tulisi pikemmin takaisin.

TÃ¤mÃ¤ sunnuntai oli ensimÃ¤inen Jorin mentyÃ¤, ja oli aivan kuin pimeÃ¤ arkipÃ¤ivÃ¤, jolloin mieluinen tyÃ¶ on kesken loppunut eikÃ¤ tiedÃ¤ mitÃ¤ tehdÃ¤. Sunnuntait olivat aina olleet niin Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n hupaisia. Joko aamupuolet tahi iltapÃ¤ivÃ¤t olivat he yhdessÃ¤. Kun eivÃ¤t olleet purjehtimassa, niin olivat kÃ¤velyretkillÃ¤ kaupungin ympÃ¤ristÃ¶ssÃ¤, jotka Jori tarkoin tunsi ja tiesi kauniita ja somia paikkoja, joita Elsa ei ollut voinut aavistaakaan oleviksi. Milloin tapautuivat pienelle, kauniille lammelle, milloin lorisevalle purolle, milloin jollekin suurelle yksinÃ¤iselle kivelle, joka oli kuin jÃ¤ttilÃ¤israkennus sakeassa metsÃ¤ssÃ¤, tahi kauniille aukealle. VÃ¤liin kulkivat he peninkulmia metsissÃ¤ kierrellen, tavaten milloin mitÃ¤kin uutta ja ihmeteltÃ¤vÃ¤Ã¤.

MitÃ¤ hÃ¤n nyt tekisi tÃ¤nÃ¤Ã¤n, miten saisi kulumaan ajan? Oli ollut puhetta Ã¤idin kanssa lÃ¤hteÃ¤ kirkkoon, missÃ¤ saarnasi ylioppilas Vimpari, jota kuulemaan tulvanaan virtasi kansaa Vaaraltakin. Vaan Elsaa ei haluttanut nyt, hÃ¤nestÃ¤ tuntui, ettei hÃ¤n voi lÃ¤hteÃ¤. Halusi saada itkeÃ¤ ja sitÃ¤ varten pÃ¤Ã¤stÃ¤ johonkin yksikseen. Esteeksi Ã¤idilleen selitti hÃ¤n pÃ¤Ã¤nkivistyksen, jonka vuoksi mieluummin halusi mennÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n.

HÃ¤n meni maantielle, jota astui kiivaasti, aivan kuin olisi johonkin kiire ollut, ja poikkesi Karjansillan tielle. Itku oli kurkussa, vaan se oli kuin salpauksissa, ettÃ¤ ei omin ehtoinsa lÃ¤htenyt. Ja se tuntui pahalle ja tuskalliselle.

Voi sitÃ¤ Joria, kun meni! MitÃ¤ hÃ¤nen tarvitsi ruveta Â»kÃ¤ytÃ¤nnÃ¶lliselle alalleÂ». Olisi ruvennut ylioppilaaksi ja papiksi niinkuin Aappokin. Tahi ei olisi ruvennut miksikÃ¤Ã¤n. Olisi ruvennut kivenhakkaajaksi!…

HÃ¤n tuli Montinin kaukavainiolle, koivikkokunnaalle. TÃ¤Ã¤llÃ¤ sunnuntai tuntui pyhÃ¤lle ja juhlalliselle. TÃ¤Ã¤llÃ¤ voi hÃ¤n Joria ajatella rauhassa ja muisti hÃ¤net selvemmin.

Tuosta oli Jori kulkenut, tuossa istunut, tuohon kaivertanut heidÃ¤n nimensÃ¤ koivuun. TÃ¤Ã¤llÃ¤ oli mieluista ja armasta. Kaikki tunsivat tÃ¤Ã¤llÃ¤ Jorin ja ikÃ¤vÃ¶ivÃ¤t hÃ¤ntÃ¤. Koivut huokailivat, linnut alakuloisina ja Ã¤Ã¤nettÃ¶minÃ¤ hyppivÃ¤t puitten oksilla ja pyÃ¶rÃ¤htelivÃ¤t pensaikoissa. Ainoa oli leivo laulava, vaan senkin sÃ¤velet olivat kaipausta. Marjanvarret ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n, kivet, joita oli siellÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ koivikossa, tuolla kedot, niiden takana metsÃ¤, kaikki olivat alakuloisia yksinÃ¤isyyttÃ¤Ã¤n, ikÃ¤vÃ¤Ã¤nsÃ¤. Elsa itki omasta ja heidÃ¤n puolestaan…

Mutta itkettyÃ¤Ã¤n riemuitsivat he Jorin tuloa, kertoilivat toisilleen sitÃ¤ onnea ja ajan armautta! Kumpu oli kauniimpi, kivet kirkkaammat, koivut kuiskailivat toivoa, kedot hymyilivÃ¤t ja metsÃ¤ niiden takana auerti iloa, aurinko paistoi helakammin ja valkoiset pilvet hohtivat onnen suloa. Elsa itse oli huumauksissa odotellessaan, ettÃ¤ Jori tuli ja sulki hÃ¤net syliinsÃ¤…

Kotonakin oli kirkkaampaa ja kaikki esineet taas aivan kuin hymyilivÃ¤t. Kirkkaimmin sÃ¤teili valkoinen kivi, jonka muutamalla purjehdusmatkalla Jori oli lÃ¶ytÃ¤nyt ja Elsa sen ottanut ja piti koristusten joukossa piirongin pÃ¤Ã¤llÃ¤. Sen kanssa hÃ¤n ajatuksissaan puheli, se ymmÃ¤rsi paremmin kuin muut. Se kertoi hÃ¤nelle kaipausta herÃ¤ttÃ¤viÃ¤ muistoja ja elÃ¤hytti sitten kirkkaalla toivolla.

Oli hauska sitten viikollakin illoin tulla kotia, kiihdyttÃ¤Ã¤ itseÃ¤Ã¤n kaipauksen tunteella ja hurmata mieltÃ¤Ã¤n Jorin tulolla. EihÃ¤n hÃ¤n olisi ymmÃ¤rtÃ¤nytkÃ¤Ã¤n, miten Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n onnellinen hÃ¤n oli ja miten oli suloista elÃ¤mÃ¤, jos ei Jori olisi ollut poissa.

Nyt vasta hÃ¤n osasi oikein nauttia heidÃ¤n kÃ¤velyretkistÃ¤Ã¤n metsissÃ¤, jossa he olivat kaukana maailmasta, ja paremmin kuin missÃ¤Ã¤n muualla tunsi ja tiesi olevansa kahden. SiellÃ¤ he leikkivÃ¤t kuin lapset, rakennellen patoja johonkin ojaan, vuoleskellen laivoja johonkin lampeen, rakensivat kivistÃ¤ milloin mitÃ¤kin laitoksia johonkin kankaalle tahi jonkun kaukaisen kedon varrella hÃ¤n sitoi seppeleitÃ¤ ja Jori kukkia haki. Ja heidÃ¤n purjehdusmatkansa olivat kuin kaunista unta. PÃ¤ivÃ¤t pÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤n uudelleen voi hÃ¤n mielenkiinnolla muistella sellaista retkeÃ¤: kun pieni paatti keinui kaukana meren selÃ¤llÃ¤, jonka laskeva aurinko kultasi ja jonne kaupunkia nÃ¤kyi ainoastaan kirkontorni kapeana patsaana ja meren takaa joku yksityinen saari. Jori puhui vÃ¤liin vakavaa ja kaunista, vÃ¤liin herttaista leikkiÃ¤ tahi lauloi kauniita lauluja. He eivÃ¤t kaivanneet silloin mitÃ¤Ã¤n…

Tuo menneisyys oli kesÃ¤isen kirkasta. Vaan kirkkaampi oli tulevaisuus. Se oli hohtavaa ja hÃ¤ikÃ¤isevÃ¤Ã¤, kuin pilven valkoinen laita, ja levisi punertavana ruusutasankona, ja ilma oli lintujen viserrystÃ¤ tÃ¤ynnÃ¤.

Mutta vÃ¤liin pyrki ikÃ¤vÃ¤ kuitenkin omiin valtoihinsa, jotta tÃ¶in tuskin sai sen tukahdutetuksi. Ja uudistuessaan oli se aina ankarampi. Se otti hÃ¤net valtoihinsa kerrankin kesken hauskoja muistojaan ja ajoi itkulle, jota vaivoin sai pidÃ¤tetyksi kotona puhkeamasta.

HÃ¤n riensi ulos, koetti kiiruhtaa lÃ¤himpÃ¤Ã¤n yksinÃ¤iseen paikkaan. Mutta Pikkukankaalla, jonne hÃ¤n poikkesi maantieltÃ¤, oli lapsia marjanraakoja poimimassa, eikÃ¤ hÃ¤n tuntenut omaa rauhaa pyrkiessÃ¤Ã¤n syvemmÃ¤lle metsÃ¤Ã¤n, kun sinne harvan metsÃ¤n lÃ¤pi nÃ¤kyi liike maantieltÃ¤. HÃ¤n lÃ¤hti maantielle pÃ¤in, mennÃ¤kseen edemmÃ¤ksi, Kontinkankaalle, missÃ¤ oli rauhaisaa. MetsÃ¤Ã¤ kahloessaan nÃ¤ki hÃ¤n maantiellÃ¤ ajavan maalle pÃ¤in Montinin tytÃ¶t ja Vimparin Aapon. Aappo istui takana ja Hulda ajoi hevosta, laski menemÃ¤Ã¤n kiivasta juoksua kauniilla hevosella. Hevonen oli jo ohi ja nÃ¤kyvistÃ¤ mennyt, kun Kastor laukkasi jÃ¤lessÃ¤. Elsa ilahtui aivan kuin hyvÃ¤n toverin nÃ¤kemisestÃ¤. Sen jÃ¤lkeen kun Jori oli mennyt, ei hÃ¤n ollut nÃ¤hnyt Kastoriakaan. Ja hÃ¤ntÃ¤ halutti kutsua sitÃ¤ luokseen, vaan tuntui kuitenkin, ettÃ¤ se olisi vÃ¤Ã¤rin. Vaan kun Kastor pysÃ¤htyi Ã¤kkiÃ¤ ja nuuskien lÃ¤hti tietÃ¤ juoksemaan takaisin ja katosi nÃ¤kyvistÃ¤, pÃ¤Ã¤tti Elsa, ettÃ¤ hÃ¤n kutsuu, kun Kastor uudelleen menee ohi. HÃ¤n jÃ¤i vahtimaan sitÃ¤ ja kulki hiljalleen maantielle pÃ¤in. Elsan vÃ¤hÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤n aavistamatta syÃ¶ksyi Kastor hÃ¤nen eteensÃ¤ jÃ¤lestÃ¤pÃ¤in, haukkui ja hyppi ja oli riemussaan hÃ¤vittÃ¤Ã¤ Elsan, joka oli suojatakseen itseÃ¤Ã¤n kyyristyksissÃ¤Ã¤n maassa.

Vasta pÃ¤ivÃ¤llisen jÃ¤lkeen kotiutui Elsa vÃ¤syneenÃ¤, vaan reippaalla mielellÃ¤. He olivat Kastorin kanssa kierrelleet metsiÃ¤, ketoja, vÃ¤liin juosseet ja leikkineet kuin vallattomat lapset, vÃ¤liin kulkeneet kumpikin omissa tuumissaan, vÃ¤liin taas lepÃ¤illeet jollakin kauniilla muistorikkaalla paikalla, jonne Elsaa oli usein haluttanut, vaan jonne ei ollut yksinÃ¤Ã¤n uskaltanut lÃ¤hteÃ¤. Ja nyt oli hÃ¤n saanut taas vereksiÃ¤ aineksia, joilla elÃ¤hyttÃ¤Ã¤ mielikuvitustaan ja kirkastaa onnellisuutensa tunnetta odotellessaan Joria.

Onnen paisteessa keskellÃ¤ kirkasta iloa ja rauhaisaa tyyntÃ¤ eli hÃ¤n, kun syysmyrskyt alkoivat puhaltaa ja pÃ¤ivÃ¤t olivat muuttuneet harmaiksi ja illat mustiksi ja synkiksi. HÃ¤n odotteli talven tuloa, joka tuntui olevan nyt lÃ¤hellÃ¤ ja sen kanssa tuo jÃ¤nnittÃ¤vÃ¤ hetki, jolloin sai nÃ¤hdÃ¤ Jorin, nÃ¤hdÃ¤ hÃ¤nen kauniit silmÃ¤nsÃ¤, kuulla hÃ¤nen puhuvan. Vaan sittenkÃ¤Ã¤n ei jaksanut aina maltilla odottaa. Tuntui aika olevan vielÃ¤ niin kaukana, ja se peittyi vÃ¤liin hÃ¤mÃ¤rÃ¤Ã¤n kaukaisuuteen, pakkaspÃ¤ivien jÃ¤lkeen ja korkeitten lumikinoksien taakse sinne saakka, kun pitkien pimeÃ¤in perÃ¤stÃ¤ taas aurinko alkaa pilkoittaa. Jori oli sanonut, ettei hÃ¤n tiedÃ¤ tuleeko joululle vai jÃ¤Ã¤kÃ¶ sinne vielÃ¤ joulun yli.

Voi kuinka kaukana tuo aika tuntui olevan, kun syksyinen taivas selkesi ja aurinko paistoi lÃ¤mpÃ¶isesti, oli tyyni ja kesÃ¤inen henki leyhÃ¤hteli ilmassa. IkÃ¤vÃ¤n puuska tuli silloin kuin rajuilma, se painosti mieltÃ¤ ja pimitti toivon.

HÃ¤n tunsi olevansa niin yksin. Kun olisi ollut jokukaan, jolle puhella, jolle sanoa huolensa, itkeÃ¤ ikÃ¤vÃ¤nsÃ¤!

Melkein kuin tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n meni hÃ¤n Marin luo, jossa ei ollut kÃ¤ynyt sitten viime talven, eikÃ¤ tavannutkaan hÃ¤ntÃ¤ kuin joskus kadulla, eikÃ¤ sen enempÃ¤Ã¤ silloinkaan, kuin ettÃ¤ sivumennen sanoivat hyvÃ¤n pÃ¤ivÃ¤n toisilleen. Vaan sitÃ¤ hÃ¤n ei tullut ajatelleeksikaan nyt, eikÃ¤ Marikaan kummastellut Elsan tuloa vÃ¤hÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤n. HÃ¤n oli hyvin ystÃ¤vÃ¤llinen ja puheli aivan kuin olisivat olleet yksissÃ¤ joka pÃ¤ivÃ¤.

Elsasta tuntui kuitenkin Marissa jotakin hyvin outoa. NÃ¤Ã¶ltÃ¤Ã¤n oli hÃ¤n muuttunut. Kasvot olivat turpeat ja muutenkin oli hÃ¤n lihava ja ruman tÃ¤ytelÃ¤inen hÃ¶llÃ¤ssÃ¤ kotipuvussaan. HÃ¤n puheli kovalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja vÃ¤liin taas kuiskutteli, nauroi paljon ja nauraissa vÃ¤liin iski silmÃ¤Ã¤. ÃÃ¤nensÃ¤ kÃ¤hisi ja toisinaan oli siinÃ¤ jotakin hyvin karkeaa, joka oli vastenmielistÃ¤. Omituisia sanoja ja sananparsia kÃ¤ytti hÃ¤n ehtimiseen ja joskus lausui sanan tahi pari ruotsiksikin. KÃ¤ytÃ¶ksessÃ¤Ã¤n oli hÃ¤n huolimaton, niin ettÃ¤ istuikin miten sattui. HÃ¤n kertoi hauskuuksia ja kaikenmoisia mieluisia tapauksiaan, vaan niin katkonaisesti, ettei Elsa niitÃ¤ ymmÃ¤rtÃ¤nyt, ei saanut selvÃ¤Ã¤ mikÃ¤ oikeastaan niissÃ¤ oli hauskaa. HÃ¤nen kertomuksensa tuntuivat Elsasta kummallisilta jutuilta. NiissÃ¤ oli osakkaina henkilÃ¶itÃ¤, joita Elsa ei tuntenut ollenkaan, ja aivan ylioppilaita ja muita herroja. Marilla oli myÃ¶skin muutamia heidÃ¤n valokuviaan, joita hÃ¤n nÃ¤ytteli ja itsekustakin aina jotakin mainitsi, mikÃ¤ oli Â»hyvin kaunis poika, paljon kauniimpi kuin valokuvassaÂ», mikÃ¤ rikas, mikÃ¤ hyvin hauska ja herttainen, mikÃ¤ vakava ja hyvÃ¤ poika, mikÃ¤ mukava velikulta. Muutaman valokuvan hÃ¤n sieppasi pois.

Â»SitÃ¤ en nÃ¤ytÃ¤.Â»

Elsa luuli, ettÃ¤ se oli Aapon kuva.

Â»No saat sinÃ¤ sen sentÃ¤Ã¤n nÃ¤hdÃ¤, vaan en minÃ¤ sano nimeÃ¤.Â»

Elsa ei tuntenut sitÃ¤, Mari kertoili siitÃ¤ ylistellen kaikin tavoin ja lopuksi sanoi nimenkin, joka oli sekin vieras Elsalle.

Aapon kuvaa ei ollut eikÃ¤ Mari puhunut hÃ¤nestÃ¤ sanaakaan eikÃ¤ muistakaan entisistÃ¤ asioista.

Elsa sai sen kÃ¤sityksen, ettÃ¤ Marista piti hyvin moni poika. EhkÃ¤ kaikki nuo, joitten kuvat hÃ¤nellÃ¤ oli, olivat rakastuneet hÃ¤neen ja hÃ¤n on hylÃ¤nnyt Aapon.

MinkÃ¤hÃ¤n tÃ¤hden Mari on Aapon hylÃ¤nnyt? ajatteli Elsa kotia mennessÃ¤Ã¤n.

MiksikÃ¤hÃ¤n hÃ¤n ei rakastanut Aappoa, vaikka kaikki ihmiset kiittivÃ¤t

Aappoa ja sanoivat, ettÃ¤ hÃ¤nestÃ¤ tulee hyvÃ¤ pappi, hÃ¤n oli niin

kauniisti saarnannut.

Elsa pÃ¤Ã¤tti, ettÃ¤ hÃ¤n ei kenestÃ¤kÃ¤Ã¤n pitÃ¤isi muusta kuin Jorista, ei vaikka tulisi kuin kaunis ja kuin rikas ja kuin ylhÃ¤inen ja vaikka Jori olisi mikÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤. Vaikka Jori olisi rumakin, niin hÃ¤n pitÃ¤isi, rakastaisi sittenkin vielÃ¤ Joria, sillÃ¤ Jori oli niin hyvÃ¤, ettÃ¤ ei kukaan koko maailmassa.

Nyt vasta Elsa tunsi, kuinka paljon hÃ¤n rakastaa Joria, ettÃ¤ hÃ¤n rakastaa Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤sti. MitÃ¤Ã¤n koko maailmassa ei ollut, jota hÃ¤n ei voisi hylÃ¤tÃ¤ Jorin tÃ¤hden. HÃ¤n olisi nyt vain halunnut jotenkin osoittaa tÃ¤tÃ¤ rakkauttaan.

HÃ¤n rupesi kuvailemaan mielessÃ¤Ã¤n miten hÃ¤n uhrautuisi. HÃ¤n nÃ¤ki Jorin sairaana, kuolemaisillaan ja hÃ¤n istui Jorin vuoteen Ã¤Ã¤ressÃ¤, hoiti ja valvoi ja rukoili ja paransi hÃ¤net rakkaudellaan. Jori joutui kaikenlaisiin vaaroihin ja hÃ¤n ilmestyi pelastajana pannen henkensÃ¤ alttiiksi.

Elsa oli onnellinen niissÃ¤ mielikuvissaan, joita hÃ¤n vieritteli toisen toisensa jÃ¤lkeen esiin. HÃ¤n ei ollut enÃ¤Ã¤ yksistÃ¤Ã¤n rakastettu, vaan rakasti. Ja kaipauksensa oli sitÃ¤ suurempi.

Jori raukka, joka oli siellÃ¤ yksin, ei ketÃ¤Ã¤n, joka hÃ¤ntÃ¤ rakastaa. Kukatiesi on sairaana eikÃ¤ ole ketÃ¤Ã¤n, joka hoitaa. Ja kun syksyinen ilta pimeni, tuuli ja sade pieksi ikkunoita, tuntui Elsasta, ettÃ¤ Jori siellÃ¤ kaukana kodistaan on myrskyssÃ¤ turvatonna. Ja hÃ¤n olisi tahtonut hÃ¤net suojata… syleillÃ¤… suudella…

Ei kukaan koko maailmassa voisi olla Jorille niin hellÃ¤ kuin hÃ¤n, eikÃ¤

Jori missÃ¤Ã¤n saisi tuntea niin suurta rakkautta kuin hÃ¤nen luonaan.

HellÃ¤Ã¤ huolta pitÃ¤essÃ¤Ã¤n Jorista, verhotessaan hÃ¤ntÃ¤ rakkautensa koko lÃ¤mmÃ¶llÃ¤, tunsi hÃ¤n aina samalla syvÃ¤Ã¤ sÃ¤Ã¤liÃ¤ Aappoa kohtaan.

Aappo raukka, josta Mari ei enÃ¤Ã¤ vÃ¤littÃ¤nyt!

Kai hÃ¤n on kauhean onneton hylÃ¤ttynÃ¤. Jos Aappo tulisi ja puhelisi hÃ¤nelle, niin hÃ¤n lohduttaisi ja taivuttaisi Marin rakastamaan Aappoa. EhkÃ¤ Mari onkin vain jostakin vÃ¤Ã¤rinkÃ¤sityksestÃ¤ Aapolle suutuksissaan ja rakastaa vielÃ¤ Aappoa.

Elsa kuvitteli tÃ¤ydellisen kertomuksen, jossa nÃ¤mÃ¤ rakastavat ovat vÃ¤Ã¤rinkÃ¤sityksestÃ¤ luopuneet toisistaan, vaan rakastavat toisiaan kuitenkin ja ovat onnettomia. Elsa sÃ¤Ã¤li molempia ja itki.

Muutamana iltana Elsan tyÃ¶stÃ¤ tullessa tuli Aappo Elsan kanssa kÃ¤velemÃ¤Ã¤n. Elsa oli hilpeÃ¤llÃ¤, raikkaalla mielellÃ¤. Ilma tuntui niin talviselle ja virkistÃ¤vÃ¤lle. Koski pauhasi kuin talvipakkasella ja kylmÃ¤ tuulen henki otti kasvoihin. Maa oli kohmetuksissaan, taivas selkeÃ¤ ja kuu paistoi tÃ¤ysinÃ¤isenÃ¤.

Aappo esitti ettÃ¤ lÃ¤htisivÃ¤t vÃ¤hÃ¤n kÃ¤velemÃ¤Ã¤n johonkin, vaikka maantielle. Elsalle se oli mieleen, sillÃ¤ hÃ¤n oli usein toivonut tapaavansa Aappoa jossakin sopivassa tilaisuudessa senkin vuoksi, ettÃ¤ kysyisi Jorista, josta Aappo varmaankin tiesi jotakin. Ja hÃ¤n oli kuin odottamalla odottanut, ettÃ¤ Aappo joskus tulisi tahtomaan hÃ¤ntÃ¤ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n, jolloin saisi puhella kaikesta.

Aappo puheli yhtÃ¤ ja toista tavallista, viipymÃ¤ttÃ¤ missÃ¤Ã¤n asiassa, laski leikkiÃ¤ ja oli hyvin tuttavallinen puheessaan ja kÃ¤ytÃ¶ksessÃ¤Ã¤n. Suru ei hÃ¤ntÃ¤ painanut, sen huomasi Elsa heti, pÃ¤invastoin oli hÃ¤n iloinen ja huoleton, ylimielinenkin. Aivan toisenlainen oli hÃ¤n kuin Elsa oli luullut.

HÃ¤nestÃ¤ tuntui Aappo vastenmieliselle ja sen vuoksi ei tullut mieleenkÃ¤Ã¤n kysyÃ¤ Jorista, vaan hÃ¤n kuitenkin toivoi, ettÃ¤ Aappo hÃ¤nestÃ¤ ehkÃ¤ mainitsee jotakin. Mutta Aappo puheli aina vain kaikkea turhanpÃ¤ivÃ¤istÃ¤, johon Elsalla ei ollut mitÃ¤Ã¤n sanottavaa ja jota hÃ¤n ei viitsinyt lopulta tarkoin kuunnellakaan, vaan antoi toisesta korvasta tulla toisesta mennÃ¤. HÃ¤n mietiskeli itsekseen ja kyllÃ¤Ã¤ntyi sitten pian Aappoon.

Â»En minÃ¤ viitsi enÃ¤Ã¤ edemmÃ¤ksi lÃ¤hteÃ¤Â», sanoi hÃ¤n viimein.

Â»No miksi et! onhan nyt niin kaunis ilmaÂ», ja Aappo rupesi puhelemaan kuutamosta, kuinka se on aina kaunista, romantillista.

Elsasta tuntui tyhjÃ¤lle puhe ja aivan kuin olisi se rumentanut kuutamon. Aappo koristeli kauniilla sanoilla puhettaan ja lausui oudon mahtavasti, mikÃ¤ Elsaa vaivasi. HÃ¤nestÃ¤ tuntui Aapon puhe tyhmÃ¤lle ja tÃ¶lpÃ¶lle.

Puhellessaan tarttui Aappo kuin tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n Elsaa kÃ¤sipuoleen ja kun Elsa tyÃ¶nsi hÃ¤nen kÃ¤tensÃ¤ pois, niin oli hÃ¤n sitten vasta huomaavinaan tekonsa ja kohteliaasti kumartaen tarjosi Elsalle kÃ¤sivartensa.

Â»Ei kiitoksia.Â»

Â»No miksi ei?Â»

Â»Ei passaa!Â»

Â»Miksi ei passaa? ElÃ¤ ujostele tyhjÃ¤Ã¤!Â» sanoi Aappo, otti Elsan kÃ¤den, veti sen kainaloonsa ja piteli vÃ¤kisten, kun Elsa koetti tempoa irti.

Â»Jos et ole siivosti, niin minÃ¤ suutelen sinua!Â» sanoi Aappo ja otti Elsaa kaulasta. Vaan ennenkuin hÃ¤n tiesikÃ¤Ã¤n, oli Elsa kiskoutunut irti ja juoksussa pakoon.

Â»SinÃ¤pÃ¤ joutava olet!Â» sanoi Aappo, kun hÃ¤n tavoitti Elsan.

Elsa siirtyi toiselle puolen tietÃ¤ ja sanoi:

Â»Jos tulette, niin minÃ¤ lyÃ¶n kivellÃ¤ ja huudan, niin ettÃ¤ kuuluu kaupunkiin. SieltÃ¤ pian tulee ihmisiÃ¤ ja on sitten kaunis kunnia teille!Â»

Â»Mutta mitÃ¤ sinÃ¤ Elsa tyhjÃ¤Ã¤!Â» koetti Aappo sopertaa uskaltamatta enÃ¤Ã¤ samalle puolen tietÃ¤ kuin Elsa. Â»EihÃ¤n se nyt mitÃ¤Ã¤n ollut. MitÃ¤s se olisi, jos olisit kÃ¤vellyt minun kynkÃ¤ssÃ¤ni ja jos tahdoin suudellakin. EihÃ¤n se mitÃ¤Ã¤n pahaa ole…Â»

Elsa ei puhunut mitÃ¤Ã¤n.

Â»Vai niinkÃ¶ sinÃ¤ muka siitÃ¤ Jorista pidÃ¤t, ettet muitten anna suudellakaan tahi et edes kule kÃ¤sitysten muitten kanssa?Â»

Ei sanaakaan toiselta puolen.

Â»Ei sinun tarvitse hÃ¤nestÃ¤ niin kovin vÃ¤littÃ¤Ã¤, sillÃ¤ ei Jorikaan vÃ¤litÃ¤ sinusta.Â»

Elsa astui kiivaammin.

Â»Jorilla on paljon flammoja, niin ettÃ¤ saat sinÃ¤kin muista pitÃ¤Ã¤ ja jÃ¤ttÃ¤Ã¤ Jorin. Ei Jori ole paras mies auringon alla, on niitÃ¤ muitakin yhtÃ¤ hyviÃ¤ kuin hÃ¤n!Â»

JÃ¤lestÃ¤pÃ¤in kuului kÃ¤rryn jyrinÃ¤Ã¤ ja Elsasta tuntui heti turvallisemmalta. He olivat jo maantien hÃ¤kin luona, kun hevonen ajoi ohi. KÃ¤rryissÃ¤ istui joitakin naisia ja mies. Muuan nainen kÃ¤Ã¤ntyi taakseen katsomaan ja Elsa kuuli nimeÃ¤Ã¤n mainittavan. Se oli varmemmaksi turvaksi hÃ¤nelle, vaan Aapon puolesta hÃ¤n pelkÃ¤si, ettÃ¤ jos ovat nÃ¤hneet, kun Aappo oli tyhmÃ¤. HÃ¤kin luona tuli taas joku ihminen vastaan ja lÃ¤heisellÃ¤ kadulla, jolle he olivat pÃ¤Ã¤semÃ¤ssÃ¤, kulki ihmisiÃ¤, joitakin tuttujakin. Kun he tulivat muutamaan kadun kulmaan, missÃ¤ seisoi poliisi, pyysi Elsa tÃ¤tÃ¤ saattajakseen kotia, ja kun tÃ¤mÃ¤ kernaasti suostui, ojensi Elsa kÃ¤tensÃ¤ Aapolle ja kuiskasi:

Â»MenkÃ¤Ã¤ nyt ja hÃ¤vetkÃ¤Ã¤, kun olette puhunut pahaa toveristanne!Â»

Kun Elsa tuli kotia, oli hÃ¤nellÃ¤ kauhean vaikea. Itku oli ihan vÃ¤kistenkin tulla. Sai sen juuri pidÃ¤tetyksi ruvetessaan puhelemaan Ã¤idin kanssa koettaen olla iloinen. Mutta kesken puheen yritti joskus syÃ¶ksÃ¤htÃ¤mÃ¤Ã¤n, niin ettÃ¤ hÃ¤n jo ajatteli antaa sille vallan, vaan vastusti kuitenkin, miettien, ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ ei olisi mitÃ¤Ã¤n syyksi sanoa.

Jos hÃ¤n olisi voinutkin sanoa Ã¤idille kaikki. Tahi jos vain olisi saanut itkeÃ¤, itkeÃ¤ niinkuin halutti. Muuta hÃ¤n ei olisi halunnut. Tuntui ettÃ¤ hÃ¤n olisi itkenyt itsensÃ¤ vesiksi.

Maata pannessaankaan hÃ¤n ei voinut itkeÃ¤, sillÃ¤ Ã¤iti olisi sen huomannut. HÃ¤n hillitsi ja asetti itseÃ¤Ã¤n koko voimallaan ja voittikin siinÃ¤. HÃ¤n tunsi ettÃ¤ itku ei voi enÃ¤Ã¤ purkautua, mutta se oli kiihkeÃ¤nÃ¤ tunteena rinnassa, joka ahdisti aivan kuin olisi tahtonut tukehduttaa. PÃ¤Ã¤tÃ¤ huumasi ja ajatukset olivat sekaisin.

YÃ¶llÃ¤ Ã¤iti hÃ¤net herÃ¤tti, kun hÃ¤n valitteli. HÃ¤n oli aivan hiessÃ¤ ja kylmÃ¤ karsi ruumista. MielessÃ¤ oli vielÃ¤ selvÃ¤nÃ¤ uni, joka kuvautui aivan tapahtuneena tapauksena.

Se oli kylmÃ¤Ã¤ ja kolkkoa! Oli kuin paljasta kalliota. Kuu paistoi koleasti ja aivan kuin kylmÃ¤Ã¤ huokuen. HÃ¤n makasi pienessÃ¤ ladon kehikossa, jonka seinÃ¤t kohosivat kohonemistaan ja samalla supistuivat lÃ¤helle toisiaan. Lato muuttui syvÃ¤ksi kaivoksi, jonne kuu kamalan vÃ¤rittÃ¶mÃ¤nÃ¤ kuumotti, ja ylhÃ¤Ã¤lle kaivon laidalle ilmestyi Aappo, joka nauroi ja piteli Ojanniemen Marin nukkea kÃ¤dessÃ¤Ã¤n uhaten pudottaa sen kaivoon. Se nukke muuttui suureksi kiveksi. HÃ¤n huusi Latun Liisaa apuun. Vaan huutonsa ei kuulunut mihinkÃ¤Ã¤n kaivosta eikÃ¤ hÃ¤n saanut lopulta Ã¤Ã¤ntÃ¤ suustaan, ei voinut hengittÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤n. Aappo piteli yhÃ¤ sitÃ¤ kiveÃ¤ uhaten pudottaa sen.

Â»NÃ¤itkÃ¶ sinÃ¤ unta, Elsa?Â»

Â»NÃ¤in pahaa unta.Â»

Â»EthÃ¤n sinÃ¤ vain ole sairas?Â»

Â»En.Â»

Tuntui nyt helpolle, kun mieli oli pÃ¤Ã¤ssyt irralleen unen kahleista.

HÃ¤n nukkui rauhallisesti ja hyvÃ¤sti loppuyÃ¶n ja oli aamulla virkeÃ¤. Uni oli unohtunut mielestÃ¤, vaan eilisiltainen tapaus tuntui enemmin unelta kuin todelliselta. HÃ¤n pÃ¤Ã¤tti, ettÃ¤ Aappo on varsin tahtonut hÃ¤ntÃ¤ peloitella ja piloillaan niin teki ja puhui. Olihan hÃ¤n muutenkin niin leikillinen ja ylimielinen. Elsa katui, ettÃ¤ oli niin sanonut Aapolle erotessaan hÃ¤nestÃ¤, ja hÃ¤pesi, kun oli pelÃ¤nnyt hÃ¤ntÃ¤. Ei hÃ¤n nyt kehtaisi Aappoa silmiinkÃ¤Ã¤n katsoa.

Mutta illalla tyÃ¶stÃ¤ kotia tullessaan oli hÃ¤n kuitenkin arka. HÃ¤n kulki kiireesti, ja jos jonkun miehenpuolen nÃ¤ki jÃ¤lessÃ¤ tulevan, lÃ¤hti hÃ¤n juoksemaan. SiitÃ¤ pelostaan hÃ¤n ei pÃ¤Ã¤ssyt muinakaan iltoina. Kotiin pÃ¤Ã¤styÃ¤ ja tyÃ¶ssÃ¤Ã¤n ajatteli hÃ¤n, ettÃ¤ kun Jori tulisi, niin olisi turvallinen olla, sitten hÃ¤n ei enÃ¤Ã¤ pelkÃ¤isi!

HÃ¤n ei uskaltanut yksinÃ¤Ã¤n lÃ¤hteÃ¤ lainakirjastoonkaan illoilla, vaan kÃ¤vi aina hakemassa toverikseen erÃ¤Ã¤n tytÃ¶n naapurista, jonka Elsa oli huomannut mielellÃ¤Ã¤n olevan hÃ¤nen seurassaan ja jonka vanhemmat Elsasta pitivÃ¤t ja olivat hyvin ystÃ¤vÃ¤llisiÃ¤. Mutta kerran ei tytÃ¶n Ã¤iti laskenutkaan tytÃ¤rtÃ¤Ã¤n. YnseÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤ sanoi hÃ¤n:

Â»Ei tarvitse Liinan lÃ¤hteÃ¤!Â»

Elsa joutui hÃ¤milleen, vaan vielÃ¤ enemmÃ¤n, kun emÃ¤ntÃ¤ sanoi pisteliÃ¤Ã¤sti mahtaillen:

Â»Onhan niitÃ¤ Elsalla herroja, jotka mielellÃ¤Ã¤n saattelevat. Tottapa ne kirjastoonkin lÃ¤htevÃ¤t, kun vaivautuvat maantielle asti!Â»

Elsa katsoi emÃ¤ntÃ¤Ã¤ suurin silmin pitkÃ¤n aikaa. HÃ¤n ei tiennyt mitÃ¤Ã¤n, ei ajatellut, ei kuullut, ei nÃ¤hnyt mitÃ¤Ã¤n. Ja sitten tapasi hÃ¤n itsensÃ¤ Marin luona itkemÃ¤ssÃ¤ polvillaan Marin edessÃ¤ ja pÃ¤Ã¤ hÃ¤nen sylissÃ¤Ã¤n.

Â»Rakas, kaunis, hyvÃ¤ Elsa, elÃ¤ itke! ElÃ¤ armas kultani noin itke. Toinnu toki, pieni sirkkuni!Â» koetti Mari puhella, vaan rupesi lopuksi itkemÃ¤Ã¤n itsekin.

Mari ei kysynytkÃ¤Ã¤n Elsalta mitÃ¤ hÃ¤n itki, vaan jÃ¤i itse vielÃ¤ itkemÃ¤Ã¤n Elsan lÃ¤htiessÃ¤, mikÃ¤ Elsaa ihmetytti, mutta oli kuitenkin lohdutukseksi.

Â»SinÃ¤ olet sairasÂ», sanoi Ã¤iti Elsalle huolestuneena.

Â»En ole.Â»

Â»Vaan sinÃ¤ nÃ¤ytÃ¤t niin kovin heikolta, kyllÃ¤ sinÃ¤ olet kipeÃ¤.Â»

Â»En minÃ¤ ole, Ã¤iti kulta, kipeÃ¤ mitenkÃ¤Ã¤n.Â»

Â»SinÃ¤ olet sitten rasittanut tyÃ¶llÃ¤ liiaksi itseÃ¤si. HeitÃ¤ ainakin vÃ¤hemmÃ¤ksi kotityÃ¶t ja kule sen sijaan kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤, ja jos ei aina kÃ¤vellÃ¤ haluta, niin mene johonkin kylÃ¤Ã¤n, on sekin virkistykseksi.Â»

KÃ¤velemÃ¤ssÃ¤! Ja kylÃ¤ssÃ¤! Voi Ã¤iti rukka, jos tietÃ¤isit, mitÃ¤ kylissÃ¤ minusta ajatellaan: ettÃ¤ minÃ¤ olen herrain kanssa! Parempi on ettÃ¤ et tiedÃ¤!

Vaan tuntui kovaonniselle, ettei voinut kenellekÃ¤Ã¤n puhella tuskaansa.

Voi jos olisikin voinut Ã¤idille kertoa, kertoa kaikki alusta alkaen.

Vaan miten voisi kertoa kaikki! Ei, ei ollut ketÃ¤Ã¤n, jolle hÃ¤n olisi

voinut kertoa, ei ketÃ¤Ã¤n…

Ajatelkoot ihmiset mitÃ¤ tahansa. Vaan hÃ¤n ei ole huono ihminen. Luulkoot, ettÃ¤ Jori on herra, vaan hÃ¤n ei ole herra. HÃ¤n sanoo Jorille, kuinka ilkeitÃ¤ ihmiset ovat!

Me rakastamme Jorin kanssa vain toisiamme, emmekÃ¤ muita… Aappokin valehteli, ettei Jori pidÃ¤ minusta. Jori rakastaa, rakastaa, rakastaa!

Se oli hÃ¤nen ainoa lohdutuksensa ja turvansa. Ja sitÃ¤ hÃ¤n vakuutti itselleen myÃ¶tÃ¤Ã¤n.

Rakastaa! kuiskasi Elsa kuulumattomasti, siksi ettÃ¤ huulet vÃ¤hÃ¤n liikahtivat, kun hÃ¤n istui tyÃ¶ssÃ¤Ã¤n tyÃ¶paikassaan pimeÃ¤nÃ¤ joulukuun pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ ja sai kirjelipun.

Se oli Jorilta, sen hÃ¤n arvasi, hÃ¤n ei tiennyt pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤ sitÃ¤ mistÃ¤Ã¤n, vaan hÃ¤n oli siitÃ¤ varma. HÃ¤n luki tyynesti pÃ¤Ã¤llekirjoituksen, avasi kirjeen ja katsoi aivan kuin olisi lukenut, vaan ei kuitenkaan lukenut. Niinkuin se ei olisi ollut mitÃ¤Ã¤n, pisti hÃ¤n sen taskuunsa ja oli tyynen nÃ¤kÃ¶inen, vaikka hÃ¤nen oli vaikea istua ja tuntui kuin olisi pyÃ¶rryttÃ¤nyt. Kukaan ei nÃ¤yttÃ¤nyt vÃ¤littÃ¤neen hÃ¤nen kirjeen saamisestaan. HeidÃ¤n huomiotaan hÃ¤n ei ollut tahtonutkaan karttaa. SillÃ¤ hÃ¤nen oli aina annettu olla rauhassa, niin ettei vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n kiusantekoa oltu yritettykÃ¤Ã¤n hÃ¤nelle. Siihen ei ollut kukaan lÃ¶ytÃ¤nyt aihetta eikÃ¤ ollut halunnutkaan lÃ¶ytÃ¤Ã¤, sillÃ¤ Elsa oli rauhallinen ja aina ollut hyvÃ¤ssÃ¤ sovussa kaikkein kanssa. HÃ¤n ei ollut loukannut ketÃ¤Ã¤n ja sai olla itsekin loukkaamatta. HÃ¤n ei olisi suinkaan sentÃ¤hden pelÃ¤nnyt lukea kirjettÃ¤ toisten vuoksi, vaan hÃ¤n pelkÃ¤si itsensÃ¤ tÃ¤hden.

HÃ¤n koetti tyynnyttÃ¤Ã¤ itseÃ¤Ã¤n. Kun hÃ¤n meni kotiin puoliselle, ei hÃ¤n siellÃ¤kÃ¤Ã¤n lukenut, ennenkuin vasta tyÃ¶hÃ¶n lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n.

TÃ¤nÃ¤ iltana siis tavataan!

HÃ¤n puheli tyÃ¶paikassa toveriensa kanssa niinkuin ei mitÃ¤Ã¤n olisi tapahtuva ja teki tyÃ¶tÃ¤ niin ajatuksella ja tarkoin aivan kuin olisi se ollut mielessÃ¤Ã¤n eikÃ¤ mitÃ¤Ã¤n muuta. Ja kuitenkin hÃ¤n oli niin levoton, rauhaton, niin jÃ¤nnityksissÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ hÃ¤n ei luullut jaksavansa pÃ¤ivÃ¤Ã¤ loppuun elÃ¤Ã¤.

Oli ruvennut tuiskuamaan. Kun Elsa tuli ulos, pÃ¶lyytteli tuuli lunta ja ajoi pitkin katuja sakeana savuna, joka lyhtyjen kohdalla kuumotti valkoisena sumuna. IhmisiÃ¤ ei nÃ¤kynyt kaduilla kuin joku harva vastaantulija, joka pyryssÃ¤ oli pahki tulla.

Elsasta tuntui, ettÃ¤ Jori jo on ehkÃ¤ odottanut kauan. Tahtoi aivan juoksuun kiskoa, vaan hÃ¤n hidastutti askeleitaan. SydÃ¤n lÃ¶i kiivaasti ja polvet notkahtelivat, kun hÃ¤n nÃ¤ki Jorin. Hymyillen ojensi Elsa kÃ¤tensÃ¤, jota Jori puristi lujasti,

Sanaa suuhun tulevaa ei ollut kummallakaan, kun he lÃ¤htivÃ¤t astumaan tuulen pieksÃ¤essÃ¤ lunta heitÃ¤ vasten. Elsa pisti kÃ¤tensÃ¤ Jorin kainaloon, puristausi lÃ¤helle ja veti sitten hiljaa kÃ¤tensÃ¤ pois.

Â»Onko sinulla ollut ikÃ¤vÃ¤?Â» kysyi Jori.

Â»On vÃ¤hÃ¤n!…Â»

Siihen heidÃ¤n puheensa taas katkesi. Vaan Elsasta tuntui hyvÃ¤lle nÃ¤in.

HÃ¤nestÃ¤ oli niin turvallista ja lumipyrykin tuntui vain hauskalle.

Â»No mitÃ¤ sinÃ¤ olet sillÃ¤ aikaa tuuminut?Â» kysyi Jori, kun he kÃ¤Ã¤ntyivÃ¤t toiselle kadulle ja tulivat suojan puolelle.

Â»MinÃ¤ olen ajatellut ettÃ¤ meillÃ¤ olisi pieni mÃ¶kki, jossa olisi kaksi kamaria.Â»

Â»Miksi kaksi?Â»

Â»Sinulle ja minulle.Â»

Â»Vaan minkÃ¤tÃ¤hden kaksi? MinÃ¤ ajattelin, ettÃ¤ pyhÃ¤nÃ¤ lÃ¤htisimme ajelemaan yhdessÃ¤: lÃ¤hdemmekÃ¶ kahdessa reessÃ¤?Â»

Â»Ei tietystikÃ¤Ã¤n.Â»

Â»No niin no?Â»

Â»No mitÃ¤s kun reki!Â»

Â»No minkÃ¤ vuoksi kahta kamariakaan?Â»

Â»Vaan, rakas Jori, en minÃ¤ sitÃ¤ nyt tiedÃ¤ minkÃ¤tÃ¤hden, vaan minÃ¤ niin ajattelen, ja anna nyt olla, kaksi kamaria.Â»

Â»No olkoon sitten!Â» myÃ¶nsi Jori nauraen.

Â»Se mÃ¶kki olisi kaukana, hyvin kaukana metsÃ¤ssÃ¤, jossa olisi korkeat puut. SiinÃ¤ mÃ¶kin luona olisi leveÃ¤lehvÃ¤inen kuusi. MÃ¶kin edessÃ¤ lampi ja lammen rannoilla suuret tuuheat koivut. Lammessa uisi vesilintuja, oravalla olisi pesÃ¤nsÃ¤ siinÃ¤ kuusessa ja pienillÃ¤ linnuilla pesÃ¤nsÃ¤ koivuissa. Arki-iltoina kun olisimme tyÃ¶n heittÃ¤neet, niin menisimme lammelle soutelemaan.Â»

Â»MitÃ¤ tyÃ¶tÃ¤ me tekisimme?Â»

Â»SinÃ¤ hakkaisit kiveÃ¤…Â»

Â»MinÃ¤ olisin siis kiviporari, niinkÃ¶?Â» kysyi Jori nauraen.

Â»Niin — sinÃ¤ naurat!Â»

Â»No niin. EntÃ¤s sitten?Â»

Â»En minÃ¤ viitsi, kun sinÃ¤ naurat!Â»

Â»En minÃ¤ enÃ¤Ã¤ naura. Kerro vain!Â»

Â»MeillÃ¤ olisi vain hyvin hauska siellÃ¤ kaukana. EikÃ¶ niin sinustakin, Jori? — Mutta kuule! Oletko sinÃ¤ Jori? MinÃ¤ en tahdo osata uskoa sitÃ¤ oikein. MinÃ¤ en pelkÃ¤Ã¤ nyt mitÃ¤Ã¤n!Â»

Elsa tarttui Jorin kÃ¤sivarteen, puristausi lÃ¤helle ja tavoittaen hÃ¤nen katsettaan sanoi hellÃ¤llÃ¤, luottamuksen Ã¤Ã¤nellÃ¤:

Â»Rakastathan sinÃ¤ minua? Rakastatko, Jori?Â»

8

Elsa oli laihtunut ja ollut alakuloinen, jotta Ã¤itiÃ¤ oli ruvennut huolestuttamaan, ettÃ¤ hÃ¤n ei ole terve. Terve hÃ¤n oli aina vakuuttanut olevansa, ja kun oli vÃ¤liin reipas ja iloinen kuin ennenkin, pÃ¤Ã¤tteli Ã¤iti toisia syitÃ¤ olevan Elsalla alakuloisuuteensa: nuoren sydÃ¤men haaveilut ja kaipaus. Ãiti oli nyt varma, ettÃ¤ sittenkin on Elsa mieltynyt Tuiraan.

Tuiran mentyÃ¤ oli Elsa vÃ¤hitellen muuttunut toisenlaiseksi, oli hÃ¤n huomannut. Ja kun Tuiralta kirje tuli, niin punastui hÃ¤n sitÃ¤ lukiessaan sekÃ¤ oli arka katseissaan, vaan samalla loisti silmissÃ¤ riemastus. HilpeÃ¤, iloinen ja vilkas oli hÃ¤n sitten ja sitÃ¤ seurasi luonnollisesti sitÃ¤ suurempi ikÃ¤vÃ¤ ja kaipaus. SenpÃ¤ vuoksi hÃ¤n riemastui aina, kun tuli puhe tulevasta kesÃ¤stÃ¤, jolloin Tuira oli luullut palaavansa matkaltaan.

Viion leski oli onnellinen nÃ¤issÃ¤ mietteissÃ¤Ã¤n, joita hÃ¤n oli kuin salaa itseltÃ¤Ã¤n mielessÃ¤Ã¤n seikkaillut, vaan Elsan kuihtuessa omistanut ne rohkeasti ja ujostelematta. Ja selvempÃ¤nÃ¤, todellisempana nÃ¤kyi nyt se onnellisuus, joka tÃ¤hÃ¤n asti oli kangastellut hÃ¤nen hÃ¤mÃ¤rÃ¤n toiveensa takaa, ja jota alussa oli epÃ¤illyt.

KiihkeÃ¤nÃ¤ odotti hÃ¤n tulevaa kesÃ¤Ã¤, sitÃ¤ kiihkeÃ¤mpÃ¤nÃ¤ aina, kun Elsa alakuloisena oli ja nÃ¤ytti riutuvalta. HÃ¤ntÃ¤ halutti usein ruveta Elsalle puhumaankin Tuirasta, vaan ujostutti ja peloittikin, kun ei mitÃ¤Ã¤n varmaa tiennyt.

Vaan Elsa virkistyi ennen kesÃ¤Ã¤, jo ennen kinoksien kasvamista ja kun pÃ¤ivÃ¤ oli vielÃ¤ yhÃ¤ pimenemÃ¤ssÃ¤. Punaveret poskilla hohti ja hilpeÃ¤, iloinen, vilkas ja puhelias oli hÃ¤n kuin visertÃ¤vÃ¤ lintu kevÃ¤Ã¤llÃ¤. TyÃ¶ sujui taas, se ei nÃ¤yttÃ¤nyt rasittavan, ja valmista jÃ¤lkeÃ¤ syntyi enemmÃ¤n kuin ennen.

Siunattu asia! Ãiti ei ollut ymmÃ¤rtÃ¤nyt niin huolehtiakaan kuin nyt olisi nÃ¤hnyt syytÃ¤ olevan, jos Elsan terveys olisi nÃ¤yttÃ¤nyt murtuvalta. HÃ¤n itse oli tullut tyÃ¶hÃ¶n vÃ¤hemmÃ¤n kykenevÃ¤ksi. Ei jaksanut enÃ¤Ã¤ istua kankaan Ã¤Ã¤ressÃ¤ niin pitkÃ¤Ã¤n. Olipa pÃ¤iviÃ¤ ettÃ¤ kudotuksi sai tuskin kolmatta osaa tavallisesta mÃ¤Ã¤rÃ¤stÃ¤. Mihin olisi jouduttu, jos sen varaan olisi jÃ¤Ã¤ty, varsinkin kun tyÃ¶palkkakin oli jonkun verran pienempi kuin ennen. Varsin laihaa ja ahdasta elÃ¤minen olisi ollut, tuskin mahdollistakaan.

HeidÃ¤n toimeentulonsa oli nyt parempi kuin moniin aikoihin. Ei koskaan minkÃ¤Ã¤n puutetta. Koti oli somistunut ja sievistynyt. Uutta ilmestyi ehtimiseen, joko valmistui se Elsan omista kÃ¤sistÃ¤ tahi tuli sÃ¤Ã¤stÃ¶illÃ¤, joita hÃ¤n teki pitkÃ¤t aikaa edeltÃ¤pÃ¤in itsekutakin sellaista varten, niin ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ oli useampia sÃ¤Ã¤stÃ¶jÃ¤ yhdellÃ¤ kertaa.

Oli uusia tuoleja, uusi pÃ¶ytÃ¤ koruompeleisella liinalla, kukkaisastioita ja kukkia, joita ei koskaan ennen ollut. Uudet matot oli hÃ¤n laittanut, osaksi ostanut, osaksi itse kekseliÃ¤Ã¤llÃ¤ tavalla sÃ¤kkivaatteesta somistellut. SÃ¤ngyssÃ¤ oli aina puhdas, valkoinen pÃ¤Ã¤llysvaate ja tyynyt kauniisti neulottuine vaaruineen, ikkunoissa uutimet ja piironki katettu liinalla. IsÃ¤n valokuva oli saanut uudet, uljaat puitteet ja oli muutettu seisomaan piirongin pÃ¤Ã¤lle, jossa oli ryhmÃ¤ kaikenlaisia sieviÃ¤ esineitÃ¤. Elsa oli enemmÃ¤n jÃ¤rjestyksen ihminen kuin hÃ¤n, tunnusti itselleen usein Viion leski. Takimaiset kolot hÃ¤n tarkimmin puhdisti, ja joka paikka piti olla puhdas kuin kiilloittamista varten. SenpÃ¤ vuoksi ei pÃ¶lyÃ¤ ollut ja huoneessa tuoksahti aina raitis ilma.

Â»TÃ¤Ã¤llÃ¤ on aina niin juhlallista kuin kirkon alttarillaÂ», sanoi Liisa,

Tepon nuori emÃ¤ntÃ¤, kÃ¤ydessÃ¤Ã¤n. Â»Ja niin kevÃ¤isen kirkasta.Â»

Niin tuntui Viion leskestÃ¤kin. Ja kun talvella ensimÃ¤iset auringon sÃ¤teet vilkasivat huoneeseen, niin nÃ¤ki hÃ¤n kirkkaan kesÃ¤isen paisteen ja sen kanssa kotoisen riemun tÃ¤ssÃ¤ pienessÃ¤ majassa. HeitÃ¤ oli kolme ja hÃ¤n riemuitsi toisten kahden onnea. Sen paiste ja elÃ¤mÃ¤n ihastus sÃ¤teili jo Elsan silmissÃ¤.

Mutta kun meri oli auennut, kun kesÃ¤inen aurinko paistoi kirkkaasti ja lÃ¤mpÃ¶isesti, kun lintujen riemukasta viserrystÃ¤ oli ilma tÃ¤ynnÃ¤ ja lehteen puhenneitten koivujen tuore tuoksu tunki ulkoa huoneeseenkin, istui Elsa taas alakuloisena, alakuloisempana kuin koskaan ennen, kuihtuneena ja riutuneena.

Terve ei Elsa sittenkÃ¤Ã¤n ollut, pÃ¤Ã¤tti Viion leski ja kauhistuksella ajatteli hÃ¤n, ettÃ¤ Elsa on saanut rintataudin. SitÃ¤ osoitti nuo silloin tÃ¤llÃ¶in hehkuvat posket ja tuo omituinen katse, joka vÃ¤liin oli niin sydÃ¤ntÃ¤ sÃ¤rkevÃ¤n surullinen.

Viion leski itki yksinÃ¤isyydessÃ¤Ã¤n. ElÃ¤mÃ¤ tuntui synkÃ¤lle. Se oli piminnyt juuri, kun odotti sen kirkkaampana koittavan. SiitÃ¤ huolesta oli pÃ¤Ã¤ssyt, joka ennen oli niin paljon antanut ajatuksen aihetta, joka oli sydÃ¤ntÃ¤ niin usein ahdistanut ja elÃ¤mÃ¤n pelolla ja kauhistuksella synkistyttÃ¤nyt, joka pelko oli ollut turha vaiva, ja nyt tuli tÃ¤mÃ¤ musertava isku, joka oli tyhjÃ¤ksi tekevÃ¤ kaikki tÃ¤mÃ¤n elÃ¤mÃ¤n iloiset toiveet.

Kuolemaa, kuolemaa oli vain elÃ¤mÃ¤ tÃ¤ynnÃ¤! MitÃ¤ ilmestyi toiveita elÃ¤mÃ¤n suloudesta, ne olivat vain elÃ¤mÃ¤n katkeroittamiseksi kuoleman kolkostuttamiseksi.

MitÃ¤Ã¤n ei ollut odotettavissa enÃ¤Ã¤ elÃ¤mÃ¤ltÃ¤, ei minkÃ¤Ã¤nlaista toivoa. Meren ulappa oli mustennut, sieltÃ¤ ei pilkottanut enÃ¤Ã¤ valkopurje. PÃ¤ivÃ¤ paistoi kuin pilvestÃ¤ ja koti tuntui tyhjÃ¤ksi jÃ¤Ã¤neelle majalle, jossa kaikki oli elotonta, harmajaa.

ÃÃ¤nettÃ¶minÃ¤ istuivat he illat, ja sunnuntait olivat kuin hautajaispÃ¤iviÃ¤.

Viion leski tunsi, ettÃ¤ hÃ¤nenkin voimansa olivat nyt tuntuvasti huononneet. Mutta mitÃ¤pÃ¤ siitÃ¤. Tuntui helpoitukselta kaatua samaan hautaan, sillÃ¤ mitÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ oli sitten enÃ¤Ã¤ elÃ¤mÃ¤ltÃ¤ odotettavaa. ElÃ¤mÃ¤ olisi vielÃ¤ tyhjempÃ¤Ã¤, kuin nyt tyhjyys ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n, se olisi kidutusta. Ei olisi mistÃ¤Ã¤n huoltakaan, joka elÃ¤mÃ¤Ã¤n kiinnittÃ¤isi, ei mitÃ¤Ã¤n elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤Ã¤ toivoa, joka yllÃ¤pitÃ¤isi.

Kun Tepon Liisa tuli muutaman kerran kÃ¤ymÃ¤Ã¤n ja toi sen mielestÃ¤Ã¤n ilahuttavan uutisen, jonka muutamalta merimiehen vaimolta oli saanut tietÃ¤Ã¤, ettÃ¤ Â»UskoÂ», jossa Tuira on, tulee elokuussa, niin joutui hÃ¤n hÃ¤milleen, kun tÃ¤mÃ¤ ei Viion leskeen vaikuttanut mitÃ¤Ã¤n, aivan kuin hÃ¤n ei olisi sitÃ¤ kuullutkaan. Rupesi vain kyselemÃ¤Ã¤n Liisan tytÃ¶stÃ¤, miten se jaksaa. SiitÃ¤ he tavallisesti puhelivatkin, mutta Liisa olisi halunnut nyt puhella Â»UskostaÂ», jonka tulosta oli odottanut tietoa kuin pÃ¤ivÃ¤n nousua.

HÃ¤n oli tullut siihen luuloon, ettÃ¤ Elsalla ja Tuiralla oli ollut Â»vispilÃ¤n kauppaaÂ», sillÃ¤ Tuira oli rakastunut kovasti Elsaan ja kÃ¤ynyt usein hÃ¤nen luonaan. Elsakin oli hylkinyt poikain seuraa, josta pojat olivat Elsalle nyreÃ¤llÃ¤ mielellÃ¤, syyttÃ¤en hÃ¤ntÃ¤ ylpeÃ¤ksi. Jotakin vÃ¤liÃ¤ heillÃ¤ kuitenkin oli, pÃ¤Ã¤tti Liisa ja oli siitÃ¤ varma. Tuira ja Elsa eivÃ¤t tosin kirjoitelleet toisilleen, vaan sen vuoksi, ettÃ¤ halusivat pitÃ¤Ã¤ asian salassa, sÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤ juorukellojen vaivoja. Mutta Liisaakin huolestutti Elsan nolostuminen ja kuihtuminen, ettÃ¤ hÃ¤n ikÃ¤vÃ¤stÃ¤ ihan kuolee. HÃ¤n nyt olisi aivan kuin huolensa huojentamiseksi puhellut Viion lesken kanssa siitÃ¤ Â»UskostaÂ», josta oli ennenkin joskus maininnut.

NÃ¤pÃ¤kkÃ¤ oli Viion leski aina ollut tarttumaan siitÃ¤ kiinni, vaan ei nyt kelvannut, kun Liisa uudestaan yritteli.

Se ei muorikaan tiedÃ¤ nuorten asioista! pÃ¤Ã¤tteli itsekseen Liisa.

Antaapas saada sitten suuret silmÃ¤t!

Liisa riemuitsi itsekseen siitÃ¤ aavistamattomasta ilosta, joka oli Viion leskelle tuleva. Mutta jotenkin hÃ¤nen piti saada Viion leskelle jo purkaa riemuaan. YhtÃ¤ ja toista puheltua sanoi Liisa:

Â»Kuulkaa, Viioska! Muistatteko minuakin sitten joskus maailmassa?Â»

Â»Miten ja milloin?Â»

Â»Niin ettÃ¤ Elsan ensimÃ¤isen tytÃ¶n panette minun kaimakseni…Â» ja sen sanottuaan Liisa meni.

Viion leski ymmÃ¤rsi hyvin Liisan viittauksen. LÃ¤hempÃ¤Ã¤kin oli hÃ¤n viittaillut. Ja hÃ¤nen puheittensa suunnasta olisi usein voinut pÃ¤Ã¤tellÃ¤, ettÃ¤ Tuira ja Elsa olisivat jo vÃ¤leissÃ¤. SitÃ¤ ei Viion leski kuitenkaan voinut uskoa vielÃ¤. Vaan sitÃ¤ surullisempaa oli nyt ajatella sellaisen mahdollisuutta.

HÃ¤n kuvaili nyt, ettÃ¤ Tuira tuli Elsan sairasvuoteen Ã¤Ã¤reen, ehkÃ¤ hÃ¤nen haudalleen, ehkÃ¤ heidÃ¤n molempain haudalle…

Mutta suruun syvÃ¤lle haudattuaan itsensÃ¤, oikein mielensÃ¤ sillÃ¤ tÃ¤ytettyÃ¤, tuli joku hetki sen jÃ¤lkeen, jolloin vilahti jo toivon sÃ¤de mielessÃ¤. Ja kun hÃ¤n nÃ¤ki Elsan joskus reippaampana, toimeliaana ja pÃ¤Ã¤ttÃ¤vÃ¤n nÃ¤kÃ¶isenÃ¤, niin mieli raikastui. HÃ¤n huomasi liioitelleensa tunteissaan ja sai siitÃ¤ syytÃ¤ epÃ¤illÃ¤ oliko mitÃ¤Ã¤n aihetta surulliseen pelkoon. Elsalla oli hÃ¤nen luonnettaan siinÃ¤, ettÃ¤ ikÃ¤vÃ¶ipi niin kiinteÃ¤sti ja koko sydÃ¤mestÃ¤Ã¤n. Sellainenhan hÃ¤n itsekin oli ollut, ikÃ¤vÃ¶inyt ja itkenyt menehtyÃ¤kseen. Ei ole enÃ¤Ã¤ kaukana aika, jolloin Tuira on tÃ¤Ã¤llÃ¤ ja jolloin nÃ¤kee varmasti, miten asia pÃ¤Ã¤ttyy. Suotta oli hÃ¤n niin antautunut allemielin ennen aikojaan.

NÃ¤in oli hÃ¤n parantuvalla mielialalla kerran, kun Liisa tuli.

Â»No onko sinulla nyt hyviÃ¤ uutisia?Â» kysyi Viion leski.

Liisa heittÃ¤ysi hÃ¤nen kaulaansa ja purkautui hillitsemÃ¤ttÃ¶mÃ¤Ã¤n itkuun.

Â»Lapsi kulta, Liisa kulta! MikÃ¤ on? Sano, muuten aavistan kauheita. MikÃ¤ on sinua kohdannut, onneton?Â»

Viion leski teki kysymyksiÃ¤ jos minne pÃ¤in, vaan Liisa ei saanut vastatuksi. Joko lapsi tahi mies hÃ¤nen on kuollut, pÃ¤Ã¤tti Viion leski ja jÃ¤i odottamaan, kunnes Liisa tyyntyy siksi, ettÃ¤ voi sanoa asiansa.

Â»Ihmiset ovat niin ilkeitÃ¤!Â»

Viion leskestÃ¤ tuntui keveÃ¤lle.

Â»Jumalalle kiitos, ettÃ¤ aavistukseni ei ollut tosi. — SekÃ¶ sinulla on vain vaivanasi? Ja sen sinÃ¤ noin pahaksi otat!Â»

Liisa yltyi yhÃ¤ enemmÃ¤n itkemÃ¤Ã¤n. HÃ¤n voihki aivan kuin tuskissa.

Â»SelitÃ¤ nyt minulle, mitÃ¤ se on oikeastaan.Â»

Â»Oi, en voi, en, en!Â»

Â»Elsaako sitten odotat? HÃ¤n nÃ¤kyykin tulevan juuri. HÃ¤nellekÃ¶ haluat sanoa?Â»

Liisa heitti itkunsa, pyyhki silmiÃ¤Ã¤n kulkiessaan huoneessa edestakaisin. HÃ¤n ei tiennyt mitÃ¤ nyt oli tehtÃ¤vÃ¤. HÃ¤n oli tehnyt jo liikaa. SÃ¤ikÃ¤yttÃ¤nyt Viion lesken. EihÃ¤n hÃ¤nen olisi tarvinnut kuin kahden kesken Elsalle sanoa, mitÃ¤ ihmiset hÃ¤nestÃ¤ puhuvat: ettÃ¤ hÃ¤n juoksee herrain kanssa. Tarvitsiko hÃ¤nen sanoa Elsallekaan, vaan hÃ¤ntÃ¤ oli suututtanut niin kovasti, kun kaikkialla siitÃ¤ kuuli ja Elsaa haukuttavan jos kuin pahasti.

Elsa kun tuli ja tervehti Liisaa, syntyi pitkÃ¤ Ã¤Ã¤nettÃ¶myys, joka oudoksutti heitÃ¤ jokaista. Elsa katsoi terÃ¤vÃ¤sti Ã¤itiÃ¤, ja kun ei huomannut hÃ¤nessÃ¤ mitÃ¤Ã¤n entistÃ¤ oudompaa, katsoi hÃ¤n tutkivasti Liisaa silmiin.

Liisa tarkasti hÃ¤ntÃ¤ terÃ¤vÃ¤llÃ¤ katseella, jota Elsa arasteli ja punastui vÃ¤hÃ¤ vÃ¤liÃ¤. Mutta ylpeÃ¤nÃ¤ sanoi hÃ¤n ja Ã¤kÃ¤isesti Liisalle:

Â»MitÃ¤ katsot!…Â»

Â»Kuule, onko?…Â» yritti Liisa jotakin kysymÃ¤Ã¤n kÃ¤yden kiihkeÃ¤n nÃ¤kÃ¶iseksi.

Â»Kysy mutkalta, kyllÃ¤ vÃ¤Ã¤rÃ¤ vastaa!Â» tiuskasi Elsa pyÃ¶rÃ¤htÃ¤en ylpeÃ¤nÃ¤ selin Liisaan.

Liisa purskahti itkemÃ¤Ã¤n, vaan sitten pyÃ¶rÃ¤hti yht'Ã¤kkiÃ¤ Elsan eteen nyrkit puristuksissa ja uhkaavassa asennossa.

Â»SinÃ¤ olet haltioissasi!Â» sanoi Elsa koettaen nauraa ylenkatseellisesti.

Â»Niin olen ja voiman roska hartioissani kutisee!Â» Liisan Ã¤Ã¤ni jyrisi.

Â»Soo! Kenen kanssa haluaisit otella? Minunko?Â»

Â»Ei, vaan sano sinÃ¤ se. NimitÃ¤, niin minÃ¤ leivotan sen katalan, minÃ¤ en huoli vaikka henki menisi!Â» karjui Liisa.

Punat kohosivat Elsan kasvoille ja silmÃ¤t vÃ¤lÃ¤htelivÃ¤t, kun hÃ¤n tuijotti

Liisaan.

Â»SinÃ¤ itse olet katala!Â» ja Elsa syyti herjaussanoja Liisalle, joita tÃ¤mÃ¤ ei ehtinyt puoliakaan kuulla. Â»Mokoma ruikuttaja!Â» nimitti Elsa Liisaa, kun tÃ¤mÃ¤ rupesi itkemÃ¤Ã¤n. Â»Itke omia itkujasi, jos itket!Â» ja hÃ¤n sÃ¤tti taas Liisaa kaikenmoisilla nimillÃ¤ ja asioilla. HÃ¤n liikehti hurjasti ja Ã¤Ã¤nensÃ¤ oli raivokas. Yht'Ã¤kkiÃ¤ purskahti hÃ¤n nauramaan suuriÃ¤Ã¤nisesti ja paiskausi ovesta ulos kulkien kiivaasti ikkunan ohi kaupungille pÃ¤in.

Viion leski istui kÃ¤det hervottomana sivuilla ja silmÃ¤t tajuttomalla katseella tuijottivat lattiaan.

Â»Jumala! Jumala!Â» huusi Liisa tuskallisella Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja heittÃ¤ysi sÃ¤nkyÃ¤ vasten kasvoilleen.

Elsa meni silloille, astui kiivaasti katsomatta muualle kuin eteensÃ¤, minkÃ¤ katsoi. Ei hÃ¤n nÃ¤hnyt mitÃ¤Ã¤n, ei tiennyt missÃ¤ kohti milloinkin meni. Silloille tultuaan hidastutti hÃ¤n kulkuaan ja katseli levottomana ympÃ¤rilleen. Muuan kÃ¤rryillÃ¤ ajaja tuli vastaan, vaan muita ei nÃ¤kynyt. HÃ¤n kulki edelleen toiselle sillalle ja jÃ¤i siinÃ¤ seisomaan kaidepuuta vasten joka jÃ¤sen vavisten. HÃ¤n ei jaksanut enÃ¤Ã¤ kulkea muutamia askeleitakaan keskemmÃ¤ksi siltaa, missÃ¤ istumapenkki oli.

SiitÃ¤ penkiltÃ¤ oli Ukurin Anna heittÃ¤ytynyt koskeen lapsineen. Elsa katseli miten hÃ¤n on tehnyt. HÃ¤n on noussut penkille, sitten kaidepuulle ja siitÃ¤ hypÃ¤nnyt alas. Elsa kÃ¤Ã¤ntyi paikallaan katsomaan alas koskeen.

Oli kauhistuttanut silloin kuulla kerrottavan Ukurin Annan teosta. Vaan nyt siinÃ¤ oli viehÃ¤tystÃ¤. Tunsi aivan kuin ystÃ¤vyyttÃ¤ ja kaipausta tuota outoa naista kohtaan, jonka sielu asui tuolla kuohuissa, leikkivissÃ¤ aalloissa, joitten lakkaamaton pauhu oli houkuttelevaa laulua, kiihoittavaa soittoa. ElÃ¤mÃ¤Ã¤ oli tuolla kuohuissa pehmoista, kirkasta, kaunista. Sinne veti kuin vÃ¤kisten huumaava pauhina, ja takaapÃ¤in tyÃ¶nsi joku musta, jÃ¤Ã¤kylmÃ¤…

Elsa oikasihe suoraksi kumarruksistaan ja koetteli lÃ¤hetÃ¤ penkkiÃ¤, vaan vielÃ¤ hÃ¤n vapisi eikÃ¤ saanut jalkaa jalasta siirtymÃ¤Ã¤n. HÃ¤n kuuli askeleita, ja kun kÃ¤Ã¤ntyi taakseen katsomaan, niin nÃ¤ki ohi menevÃ¤n jonkun herran, joka katsahti hÃ¤neen. Toisella puolen tulossa oli joku nainen, jonka hÃ¤n tarkemmin katsottuaan tunsi Mariksi.

Aina se Mari oli silloilla, joka ilta hÃ¤net nÃ¤kee tÃ¤Ã¤llÃ¤. MitÃ¤ hÃ¤n tÃ¤Ã¤llÃ¤ teki! EhkÃ¤pÃ¤ hÃ¤n ei tunne, kun ei ole nÃ¤kevinÃ¤Ã¤nkÃ¤Ã¤n hÃ¤ntÃ¤.

Elsa kuunteli hÃ¤nen askeleitaan, kun hÃ¤n lÃ¤hestyi. HÃ¤n tunsi, kun Mari seisahtui hÃ¤nen viereensÃ¤.

Â»Elsa?… olipahan se Elsa. MitÃ¤ sinÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ teet? Mutta MinkÃ¤ sinÃ¤ olet nÃ¤kÃ¶inen! Herra Jumala! Oletko sinÃ¤ Elsa?Â»

Â»Olen!Â»

Mari katseli hÃ¤ntÃ¤ pÃ¤Ã¤stÃ¤ jalkoihin.

Â»Kuule Elsa, istutaanpa tÃ¤hÃ¤n penkille.Â»

HeidÃ¤n istuttuaan tuli takaisin se herra, joka Ã¤sken oli mennyt Elsan ohi, ja pysÃ¤htyi siihen heidÃ¤n luokseen. Mari sanoi hÃ¤nelle:

Â»TÃ¤hÃ¤n ei ole nyt asiaa, minÃ¤ istun oikean ihmisen kanssa!Â» ja hÃ¤n teki herralle poiskÃ¤skevÃ¤n liikkeen.

Â»Oliko tuo sinun tuttujasi?Â» kysyi Elsa.

Â»ElÃ¤ sinÃ¤ nyt kysele, vaan anna minÃ¤ kyselen?Â» sanoi Mari ja etsi Elsan katsetta.

PikimmÃ¤ltÃ¤Ã¤n ja ujostellen Elsa katsahti Maria silmiin.

Â»Sinun asiasi eivÃ¤t ole oikein?Â» sanoi Mari.

Â»EiÂ», vastasi Elsa hiljaisella Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja rupesi itkemÃ¤Ã¤n.

Mari siirtyi lÃ¤hemmÃ¤s ja otti kaulasta Elsaa, joka nojasi pÃ¤Ã¤nsÃ¤ Marin rinnoille.

PitkÃ¤Ã¤n aikaan eivÃ¤t he puhuneet sanaakaan. Elsa itki rajusti ja Mari odotti sen tyyntymistÃ¤ ja vaipui itse sillÃ¤ aikaa mietteisiinsÃ¤, jotka olivat hajanaisia ja sameita, jotta ei olisi voinut sanoa, mitÃ¤ hÃ¤n on ajatellut. HÃ¤n tunsi vain jotakin katkeran surullista, sydÃ¤ntÃ¤ sÃ¤rkevÃ¤Ã¤ sÃ¤Ã¤liÃ¤ itseÃ¤Ã¤n ja Elsaa kohtaan.

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ tuossa seisoessasi Ã¤sken ajattelit?Â»

Â»Ukurin Annaa.Â»

Â»Voi Elsa raukka!Â»

Â»MitÃ¤ minÃ¤ muuta voin. Olen elÃ¤nyt viime ajat kuin hyvin syvÃ¤llÃ¤ jossakin mustassa kuilussa, puristuksissa sen seinÃ¤mien vÃ¤lissÃ¤. Taivas on nÃ¤yttÃ¤nyt sinne pikimustalle ja ihmiset liikkuneet ympÃ¤rillÃ¤ kuin mustat peikot, satujen pahimmat hirviÃ¶t. Aivan kuin kylmÃ¤, jÃ¤Ã¤dyttÃ¤vÃ¤ henki on huokunut kaikkialta ja jotakin mustaa raskasta on aina putoamassa, jonka alle on joutumassa lutistuksiin. ElÃ¤mÃ¤ on raskasta, tuskallista, pilkkoisen pimeÃ¤Ã¤… MinÃ¤ olen tÃ¤Ã¤llÃ¤ kuin kala maalla, vedessÃ¤ olisi helpompi…Â»

Syntyi taas pitkÃ¤ Ã¤Ã¤nettÃ¶myys. Elsa itki ja Mari kiersi mielessÃ¤Ã¤n kysymystÃ¤, jota hÃ¤n ei tahtonut roheta tehdÃ¤. Vihdoin hÃ¤n sai sen esille omituisessa muodossa:

Â»EtkÃ¶ olekin Elsa pitÃ¤nyt ainoastaan Jorista, etkÃ¤ kenestÃ¤kÃ¤Ã¤n muusta?Â»

Â»KenestÃ¤ minÃ¤ olisin muusta pitÃ¤nyt?Â» kysyi Elsa kummastuneena ja tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ mitÃ¤ Mari tarkoitti.

Â»MissÃ¤ Jori on?Â» kysyi Mari.

Â»EikÃ¶ liene jossakin matkoilla. En minÃ¤ ole tavannut hÃ¤ntÃ¤ sitten kevÃ¤Ã¤n.Â»

Â»TietÃ¤Ã¤kÃ¶ Jori?Â»

Â»TietÃ¤Ã¤.Â»

Â»EntÃ¤s Ã¤itisi?Â»

Â»Ei Ã¤iti tiedÃ¤ mitÃ¤Ã¤n, ei sitÃ¤kÃ¤Ã¤n ettÃ¤ minÃ¤ olen Jorin kanssa ollut.Â»

Â»Sinun pitÃ¤Ã¤ sanoa Ã¤idillesi.Â»

Â»En, minÃ¤ en voi. Ennen hyppÃ¤Ã¤n koskeen!Â»

Â»Saa hÃ¤n kuitenkin tietÃ¤Ã¤ sen viimeinkin.Â»

Â»Voi kauhistus!Â» Elsa vÃ¤Ã¤nteli kÃ¤siÃ¤Ã¤n tuskissaan.

Â»Koetappa, Elsa rakas, tulla vÃ¤hÃ¤n jÃ¤rkiisi. Asia on paha, vaan sitÃ¤ et saa tehdÃ¤ enÃ¤Ã¤ pahemmaksi, niinkuin olet aikonut. Ei ole tietystikÃ¤Ã¤n Ã¤idistÃ¤si hauska kuulla asiaa, vaan mikÃ¤ isku olisi hÃ¤nelle kuulla sinun hukuttaneen itsesi. Joko hÃ¤n heti paikalla kuolisi tai tulisi hulluksi. Molemmat olisivat kuitenkin parempia kuin se, ettÃ¤ hÃ¤n jÃ¤isi eloon ja jÃ¤rkiinsÃ¤, suremaan ja kitumaan. Ajatteleppas, Elsa!Â»

Elsa oli Ã¤Ã¤neti.

Â»Ei asia ole niin musta kuin se sinusta tuntuu. Kun vain Ã¤itisi saa soveliaalla tavalla tietÃ¤Ã¤, niin ei hÃ¤tÃ¤Ã¤.Â»

Elsa yhÃ¤ Ã¤Ã¤netÃ¶nnÃ¤ mietti ja alkoi hiljaa itkeÃ¤.

Â»SinÃ¤ lÃ¤hdet nyt kotiasi…Â»

Â»Tule sinÃ¤ minun kanssaniÂ», keskeytti Elsa pyytÃ¤en.

Â»Se ei ole sinulle terveellistÃ¤, varsinkaan nyt, sillÃ¤ minun maineeni ei ole hyvÃ¤Â», sanoi Mari ja rupesi itkemÃ¤Ã¤n.

Elsa jonkun ajan perÃ¤stÃ¤ yritti jotakin sanomaan, vaan Mari samassa keskeytti ja toimitti sukkelaan Elsan seisomaan kaidepuuta vasten, selin sillalle ja asettui itse likelle viereen varoittaen, ettei Elsa saa katsoa taakseen eikÃ¤ sivuilleen. SiinÃ¤ Mari puheli kuiskaamalla Elsalle:

Â»Jos minÃ¤ lÃ¤htisin sinun kanssasi ja yhdessÃ¤ kÃ¤veltÃ¤isiin kadulla, niin ihmiset pÃ¤Ã¤ttÃ¤isivÃ¤t sinustakin, ettÃ¤ sinÃ¤kin olet huono ihminen. Sinun olosi olisi sitten vielÃ¤ pahempi, sillÃ¤ ihmiset ovat tylyjÃ¤ muutenkin! MinÃ¤ tulisin teille ja selittÃ¤isin asian Ã¤idillesi, vaan en minÃ¤ ilkeÃ¤, minÃ¤ hÃ¤peÃ¤n itseÃ¤ni. MinÃ¤ voisin ruveta luulemaan sitÃ¤kin, ettÃ¤ minÃ¤ olen syyllinen jotenkin. Vaan enhÃ¤n ole, Elsa? EnhÃ¤n ole koskaan sinua houkutellut mihinkÃ¤Ã¤n tahi mitenkÃ¤Ã¤n vaikuttanut pahaksesi? Olenko?Â»

Â»Et!Â» vastasi Elsa ja katsoi pitkÃ¤Ã¤n Maria, jonka siniset silmÃ¤t olivat taas niin kauniit.

Â»LÃ¤hde nyt kotiasi, ennenkuin nuo herrat palaavat takaisin, jotka menivÃ¤t Ã¤sken meidÃ¤n sivu. Kuule, minua peloitti ettÃ¤ ne tulevat meidÃ¤n luo ja niistÃ¤ ei tahdo pÃ¤Ã¤stÃ¤ erilleen. MinÃ¤ kÃ¤yn puhelemassa Liisalle, Tepon Liisalle, ettÃ¤ hÃ¤n selittÃ¤Ã¤ asian Ã¤idillesi. Kun se on tehty, niin tulee kaikki paremmaksi. Liisa haukkuu minua, vaan antaa haukkua, saa hÃ¤n haukkuakin. Mutta sitÃ¤ hÃ¤n ei saa sanoa, ettÃ¤ minun syytÃ¤ni olisi! EihÃ¤n?Â»

Elsa ei kuullut Marin viime kysymystÃ¤, vaan kertoi, ettÃ¤ Liisa oli ollut heillÃ¤ ja hÃ¤n oli torannut Liisalle.

Â»MinkÃ¤tÃ¤hden?Â»

Â»En minÃ¤ tiedÃ¤ itsekÃ¤Ã¤n, vaan vihassa minÃ¤ olin, olin raivoissani ja muuten en muista sitÃ¤ tarkemmin. Tuntuu aivan kuin unelta kaikki. MinÃ¤ lienen nimitellyt jos joksikin.Â»

Herrat kÃ¤Ã¤ntyivÃ¤t jo takaisin.

Â»Nyt sinÃ¤ lÃ¤hdet. MinÃ¤ kulen jonkun matkaa jÃ¤lessÃ¤, niin ettÃ¤ tiedÃ¤n sinun menevÃ¤n kotia. HyvÃ¤sti nyt! KyllÃ¤ asiat korjautuvat vielÃ¤ paremmiksi. HÃ¤vettÃ¤Ã¤ se, sen minÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤n, vaan ei auta. TÃ¤ytyy kÃ¤rsiÃ¤!Â»

Mari tyÃ¶nsi Elsaa lÃ¤htemÃ¤Ã¤n ja itse kÃ¤Ã¤ntyi toisaalle pÃ¤in. Mutta kun

Elsa tuli kaupunkiin, nÃ¤ki hÃ¤n Marin tulevan jonkun matkaa jÃ¤lessÃ¤.

Koti-ikkunan ohi tullessaan nÃ¤ki hÃ¤n siellÃ¤ pari henkilÃ¶Ã¤, toisen istuvan ja toisen liikkuvan. Ei ehtinyt nÃ¤hdÃ¤ ketÃ¤ ne olivat, vaan sen huomasi, ettÃ¤ Ã¤iti ei ollut kumpikaan. SydÃ¤nalassa jysÃ¤hti ja hÃ¤nen piti jÃ¤Ã¤dÃ¤ seisomaan aitaa vasten, kun alkoi kaikki pyÃ¶riÃ¤ silmissÃ¤. Kun hÃ¤n siitÃ¤ tointui, tuntui jotakin kauhean aavistuksen sekaista mielessÃ¤, ja pyÃ¶rrytti uudelleen. HÃ¤n ei pÃ¤Ã¤ssyt liikkeelle siitÃ¤, sillÃ¤ kun yritti lÃ¤htemÃ¤Ã¤n, rupesi kaikki pyÃ¶rimÃ¤Ã¤n.

Latun emÃ¤ntÃ¤ ja Liisa olivat sisÃ¤llÃ¤ Viion lesken luona, jonka olivat toimittaneet makuulle ja virkistÃ¤neet hÃ¤ntÃ¤ lÃ¤Ã¤kkeillÃ¤ ja muilla keinoin. HÃ¤n olikin nyt tÃ¤ysin tointunut ja puheli heikolla Ã¤Ã¤nellÃ¤ rauhallisesti ja tyynesti.

Â»Minulle on nyt kaikki selvÃ¤Ã¤. Minun olisi se pitÃ¤nyt huomata jo aikoja ennen monista monituisista seikoista. Vaan kun mitÃ¤Ã¤n sellaista en ole epÃ¤illytkÃ¤Ã¤n, ei koskaan vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n mieleeni tullut! En vuosiin enÃ¤Ã¤ ole pienintÃ¤kÃ¤Ã¤n huolta siitÃ¤ tuntenut. Ainoa mitÃ¤ olen ajatellut, on ollut se, ettÃ¤ olen turhana pitÃ¤nyt ne huolet, joita ennen tunsin, ja kuin tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ni iloinnut, ettÃ¤ murheeni olivat turhia olleet. Aivan aavistamatonta tÃ¤mÃ¤ oli, se oli kuin salama pilvettÃ¶mÃ¤ltÃ¤ taivaalta.Â» Ja hÃ¤n kertoi miten hÃ¤n oli selittÃ¤nyt toisiksi kaikki seikat, jotka nyt osoittivat asian oikean tilan.

Latun emÃ¤ntÃ¤ kuunteli vesissÃ¤ silmin ja Liisa kulki levottomana edestakaisin lattialla itkien vyÃ¶liinaansa ja koettaen hillitÃ¤ lÃ¤ikkyvÃ¤Ã¤ mieltÃ¤Ã¤n.

Â»Mene nyt, Liisa, ja hae hÃ¤net. SiinÃ¤ tilassa voi hÃ¤n tehdÃ¤ mitÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤, jossa ei aina ole oikein jÃ¤rillÃ¤Ã¤n muutenkaan, saati sitten nÃ¤in ollen, jolloin arvatenkin elÃ¤mÃ¤ on synkkÃ¤Ã¤ synkempiÂ», kÃ¤ski Latun emÃ¤ntÃ¤ Liisaa.

Â»TÃ¤Ã¤llÃ¤hÃ¤n sinÃ¤ olet!Â» sanoi Liisa Elsalle ystÃ¤vÃ¤llisellÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja koetti pidÃ¤ttÃ¤Ã¤ itkuaan, joka uudelleen pyrki esiin, kun hÃ¤n nÃ¤ki Elsan seisovan aitaa vasten niin surkastuneena ja muuttuneena kuin olisi haudasta noussut.

Elsa oikasihe ja ylpeÃ¤llÃ¤ ryhdillÃ¤ lÃ¤hti kÃ¤velemÃ¤Ã¤n sisÃ¤Ã¤n. Kun hÃ¤n tuli ovesta sisÃ¤Ã¤n, jÃ¤i hÃ¤n kuin kivettyneenÃ¤ seisomaan oven suuhun ja omituisella katseella tuijotti Ã¤itiin, joka makasi sÃ¤ngyssÃ¤.

Ãiti ojensi kÃ¤tensÃ¤ ja Elsa lÃ¤hti menemÃ¤Ã¤n hÃ¤nen luo, vaan pyÃ¶rtyi ja vaipui Latun emÃ¤nnÃ¤n syliin, joka syÃ¶ksÃ¤hti ottamaan kiinni, kun nÃ¤ki Elsan horjuvan.

9

Oli muuan elokuun sunnuntai ja oikein herttainen ilma, jota ihastelivat kaikki. Sateisen yÃ¶n jÃ¤lkeen paistoi pÃ¤ivÃ¤ kirkkaasti ja lÃ¤mmin etelÃ¤tuuli leyhÃ¤hteli levittÃ¤en tuoreuden tuoksun. Nurmikkopaikat olivat uuden vihreÃ¤t ja kaikkialla oli puhtaan nÃ¤kÃ¶istÃ¤. Auer vilisi ilmassa, joku leivokin laski sÃ¤veliÃ¤Ã¤n kuin parhaana kevÃ¤tpÃ¤ivÃ¤nÃ¤ ja pÃ¤Ã¤skyset suurissa parvissa korkealla ilmassa pitivÃ¤t Ã¤Ã¤nekÃ¤stÃ¤ iloa…

Vaaralla miehet istuskelivat tahi venyivÃ¤t kaduilla paitahihasillaan, kokoontuneina kenturapaikoille joukkoihin puhelemaan asioistaan: kesÃ¤n ansioista, toistensa tyÃ¶tuumista, maailman kuulumisista, ja mihin milloinkin puhe kantausi. Pojat, jotka jotakin tajusivat, olivat samassa joukossa tunkeutuneina johonkin rakoon ja uteliaina seurasivat puhetta, varsinkin jos kerrottiin seikkailuja merimatkoilta. TytÃ¶t ja pienemmÃ¤t lapset pitivÃ¤t Ã¤Ã¤nekÃ¤stÃ¤ melua omissa joukoissa leikkiessÃ¤Ã¤n mikÃ¤ mitÃ¤kin. Vaimotkin pistÃ¤ysivÃ¤t silloin tÃ¤llÃ¶in kadulle katsahtamaan lapsia tahi muuten pikimmÃ¤ltÃ¤Ã¤n silmÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n maailmaa, ja kun sattui puhekumppania, niin jÃ¤ivÃ¤t suusta kiinni, kunnes kumpikin muisti tyÃ¶nsÃ¤ ja sÃ¤ikÃ¤hti, ettÃ¤ eihÃ¤n vain siellÃ¤ velli kuohu tahi puuro pohjaudu tahi puu putoa lattialle, jolloin juosten silpasivat sisÃ¤Ã¤n.

Viion leski ja Elsa istuivat pÃ¶ydÃ¤n Ã¤Ã¤ressÃ¤ ikkunan luona, jonka molemmat puoliskot olivat auki ja josta ulkoilma tunkihe sisÃ¤Ã¤n tuoksuineen, hempeine henkÃ¤yksineen ja riemuisine Ã¤Ã¤nineen.

TÃ¤nÃ¤Ã¤n oli Viion leski ensi kertaa ylhÃ¤Ã¤llÃ¤ ja tunsi virkistystÃ¤ ja pikaista palautumista entiselleen. HÃ¤n puheli Elsalle jotakin lystikÃ¤stÃ¤ lapsuutensa ajoilta, hassutuksia, joita heillÃ¤ sikiÃ¶illÃ¤ oli. Ja Elsa kertoi taas vuoroonsa leikeistÃ¤Ã¤n ja puuhistaan Karjansillan tykÃ¶nÃ¤ ja hiekkatÃ¶yrÃ¤illÃ¤ siellÃ¤. He ihastelivat ja nauroivat yhteisesti kertomuksilleen.

Vaan kun Ã¤iti rupesi kertomaan nuoruudestaan, jÃ¤i Elsa Ã¤Ã¤nettÃ¶mÃ¤ksi aivan kuin hÃ¤nellÃ¤ ei olisi ollut mitÃ¤Ã¤n kerrottavaa ja hÃ¤n nÃ¤ytti levottomalta ja alakuloiselta. Ãitikin jÃ¤tti kertomisensa vÃ¤hÃ¤n ajan kuluttua, kun hÃ¤nestÃ¤ se ei enÃ¤Ã¤ tuntunut sujuvan, johon hÃ¤n ei syytÃ¤ ymmÃ¤rtÃ¤nyt eikÃ¤ ajatellutkaan.

Syntyi Ã¤Ã¤nettÃ¶myys, joka keskeytyi ainoastaan silloin tÃ¤llÃ¶in jollakin sanalla. Molemmat katselivat ulos lasten leikkiÃ¤ ja muuta hommaa, mitÃ¤ nÃ¤kyi ja oli hauskan nÃ¤kÃ¶istÃ¤.

Viion leski sai korvaansa ulkoa jotain Â»UskoÂ»-laivasta, jonka nimeÃ¤ kuuli usein mainittavan. SiitÃ¤, mitÃ¤ hÃ¤n sanoista kiinni sai, pÃ¤Ã¤tti hÃ¤n, ettÃ¤ se on tullut.

Tuirakin oli siis kaupungissa. Viion leski oli hyvillÃ¤Ã¤n, ettei Tuira ole tullut heillÃ¤ kÃ¤ymÃ¤Ã¤n, ja pÃ¤Ã¤tteli, ettÃ¤ hÃ¤n ei tulekaan, sillÃ¤ kyllÃ¤ kai hÃ¤n on kuullut asiasta puhuttavan. Pianhan sellainen leviÃ¤Ã¤.

Â»Onko se totta, ettÃ¤ Viion Elsalla tulee herrasristiÃ¤iset?Â» kuului Ã¤Ã¤ni kadulta selvÃ¤Ã¤n kuin olisi puhuja huoneessa ollut, ja siihen vastaus: Â»On se totta. LieneekÃ¶ tuohon enÃ¤Ã¤ kauankaan!Â» — Â»Sellainenpa se olikin frÃ¶Ã¶kynÃ¤. Ja oli niin olevinaan hyvÃ¤. Niin jumalinenkin.Â» — Â»Niin, sano sinÃ¤!Â» — Â»Oikea pyhÃ¤ neitsyt.Â» — Â»TeeskentelijÃ¤ niinkuin Ã¤itinsÃ¤kin!Â»

Toisiaan katsoen kuuntelivat Viion leski ja Elsa tÃ¤tÃ¤ puhetta. Viion leski tyynenÃ¤, Elsa posket tulipunaisina ja silmÃ¤t liekehtien.

Pari naista meni ikkunan ohi ja katsahtivat sisÃ¤Ã¤n, mennessÃ¤Ã¤n. HeillÃ¤ oli virsikirjat kÃ¤dessÃ¤ ja olivat mustassa puvussa, nÃ¤htÃ¤vÃ¤sti tulivat rippikirkosta, kun olivat myÃ¶hempÃ¤Ã¤nkin viipyneet kuin muut.

Â»Tuossa juuri olivat molemmat, jos lienevÃ¤t kuulleet!Â» — Â»KantÃ¤nkka jos kuulivatkin! PyhyttistÃ¤! Tosi on tosi, pitÃ¤kÃ¶Ã¶t hyvÃ¤nÃ¤Ã¤n.Â» Ja vielÃ¤ kovemmalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ lisÃ¤si nÃ¤htÃ¤vÃ¤sti tarkoittaen sen Viion lesken kuuluviin: Â»Viioskakin siellÃ¤ Latun Liisan hÃ¤issÃ¤! Kaukana taisi siellÃ¤ olla jumaliset ajatukset. TytÃ¶lleen nÃ¤ytti vain miestÃ¤ pyydystelevÃ¤n. On se nyt sen saanut!…Â» Kuului suuriÃ¤Ã¤nistÃ¤ ivallista naurua.

Elsa katsoi Ã¤itiinsÃ¤ kysyvÃ¤sti, vaan kun nÃ¤ki hÃ¤nen olevan rauhallisen aivan kuin ei olisi kuullutkaan koko puhetta, rupesi hÃ¤n itse itkemÃ¤Ã¤n.

Â»Jos sinÃ¤, lapsi kultani, itket jokaiselle sanalle, mitÃ¤ itsestÃ¤si kuulet, niin on sitten sinulla itkemistÃ¤!Â»

Â»MinÃ¤ en vÃ¤litÃ¤ siitÃ¤, mitÃ¤ minusta sanovat, vaan kun teitÃ¤kin minun tÃ¤hteni soimaavat!Â»

Viion leski jÃ¤i miettimÃ¤Ã¤n. EihÃ¤n nuo ihmiset tehneet suurempaa rikosta hÃ¤ntÃ¤ vastaan kuin hÃ¤n oli tehnyt ennen jotakin onnetonta Ã¤itiÃ¤ kohtaan tuomitsemalla hÃ¤ntÃ¤. Jos nÃ¤mÃ¤ puhuivatkin vÃ¤hÃ¤n karkeammasti, niin ajatus oli kuitenkin sama. HÃ¤nkin oli aina ollut lÃ¶ytÃ¤mÃ¤ssÃ¤ vikoja ja syitÃ¤ toisissa.

Ansaitsevana otti hÃ¤n vastaan syytÃ¶kset, joskin ne olivat liioiteltuja. Ja se, ettÃ¤ niissÃ¤ oli liikaa, tuntui kuin lohduttavalta ajatellessa jotakin sinnepÃ¤in, ettÃ¤ en ole toki noin huono sentÃ¤Ã¤n ollut.

Â»SepÃ¤ on hauska nÃ¤hdÃ¤, ettÃ¤ olette jo ylhÃ¤Ã¤llÃ¤! Ei tarvitse kysyÃ¤kÃ¤Ã¤n vointianne, sen nÃ¤keekin. Niin terveen nÃ¤kÃ¶inenÂ», puheli Liisa Viion leskelle heti ensi sanoikseen sisÃ¤Ã¤n tullessaan. Â»Vaan tÃ¤llÃ¤ on yhÃ¤ kosteat silmÃ¤t. HeitÃ¤, Elsa kulta, pois tuo nÃ¶kÃ¶ttÃ¤minen. Ota reipasta mieltÃ¤! EihÃ¤n maailma ole vielÃ¤ kokonaan kumossa!Â»

Â»Emme tÃ¤ssÃ¤ ole juuri nÃ¶kÃ¶ttÃ¤neet itkusilmin koko aikaa. Olemme nauraneetkin ja pitÃ¤neet hauskaaÂ», sanoi Viion leski.

Â»No niin pitÃ¤Ã¤. Iloinen olla pitÃ¤Ã¤, vaikka sydÃ¤n mÃ¤rkÃ¤Ã¤ juoksisi. Elsa! on niitÃ¤ sinullakin vielÃ¤ ilon pÃ¤iviÃ¤.Â» Liisa rupesi sitten laskemaan leikkiÃ¤ ja kujeilemaan, niin ettÃ¤ Viion leski ja Elsakin nauroivat vÃ¤liin vesissÃ¤ silmin.

Â»SinÃ¤ olet kuin pahanen tyttÃ¶ vielÃ¤Â», sanoi Viion leski.

Â»No kerkiÃ¤Ã¤hÃ¤n sitÃ¤ akoittua vielÃ¤!Â»

Â»Kuule — asiasta toiseen — 'Uskohan' on tullut?Â» kysyi Viion leski.

Â»MistÃ¤ te sen tiedÃ¤tte?Â»

Â»MinÃ¤ olin kuulevinani.Â»

Â»On. On se tullutÂ», sanoi Liisa ja katsoi mitÃ¤ se kumpaankin vaikutti, vaan ei hÃ¤n huomannut mitÃ¤Ã¤n. Elsakin oli kuin ei olisi asia kuulunut hÃ¤neen vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n.

Â»Se on Tuirakin siis maissa?Â»

Â»On.Â»

Â»Ei suinkaan hÃ¤n tÃ¤Ã¤llÃ¤ tulle kÃ¤ymÃ¤Ã¤nÂ», sanoi Viion leski ja katsoi syrjÃ¤silmÃ¤llÃ¤ Elsaa.

Â»MinÃ¤ tulin juuri sitÃ¤ varten, sanomaan teille, ettÃ¤ Tuira on maissa, ettette hÃ¤mmÃ¤styisi, jos sattuisi tulemaan. Onko sinusta, Elsa, vastenmielistÃ¤, jos tulisi?Â»

Â»Tulkoon vain minun puolestani, en minÃ¤ ole tehnyt mitÃ¤Ã¤n rikosta hÃ¤ntÃ¤ vastaan!Â»

Â»Et, et. EihÃ¤n sitÃ¤ ole kukaan sanonutkaan! Miksi sinÃ¤ noin kiivastut?Â» lohdutteli Liisa.

Â»Oletko sinÃ¤, Liisa, tavannut hÃ¤net?Â» kysyi Elsa terÃ¤vÃ¤sti.

Â»Olen.Â»

Â»Oletko puhunut minusta?Â»

Hetken mietittyÃ¤Ã¤n vastasi Liisa myÃ¶ntÃ¤vÃ¤sti.

Â»Ei tule, Liisa, siitÃ¤ mitÃ¤Ã¤n!Â» sanoi Elsa pÃ¤Ã¤ttÃ¤vÃ¤sti. Â»Luuletko sinÃ¤, ettÃ¤ minun tunteeni ovat niin tuulen pÃ¶llyytellÃ¤. Vai luotatko siihen, ettÃ¤ minÃ¤ nyt menen, mihin talutetaan. Ei! Se olisi vÃ¤Ã¤ryys meitÃ¤ molempia kohtaan, minua itseÃ¤ni ja Tuiraa, ja suurin vÃ¤Ã¤ryys Tuiraa kohtaan. EtkÃ¶ sinÃ¤ sitÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤, Liisa!Â»

Liisa oli vaiti ja istui kuin syytetty allapÃ¤in.

Tuira meni ohi ja odotettiin tulevaksi sisÃ¤Ã¤n. Elsa istui tyynesti, vaan

punaveret kohosivat kuitenkin poskille. HÃ¤n purskahti nauramaan, kun

Tuira ei tullutkaan, vaan palasi takaisin ikkunan ohi kulkien kiireesti.

Elsa meni ikkunaan ja huusi:

Â»Tuira! Tulkaa meillekin sanomaan terveisiÃ¤ mereltÃ¤.Â»

Sulettuaan ikkunat sieppasi hÃ¤n saalin ympÃ¤rilleen, jÃ¤rjesti kuvastimessa tukkaansa ja katsahti pikimmÃ¤ltÃ¤in pukuansa yleensÃ¤.

Kun Tuira astui sisÃ¤Ã¤n, punastui Elsa korvia myÃ¶ten, vaan oli hyvin rauhallinen ja hilpeÃ¤. HÃ¤n tervehti ystÃ¤vÃ¤llisesti ja hyvin tuttavallisesti.

Â»Olisimme olleet hyvin pahoillamme, jos ette olisi tullut kÃ¤ymÃ¤Ã¤n meillÃ¤. Vaan ei suinkaan aikomuksenne ollutkaan jÃ¤ttÃ¤Ã¤ kerrassaan kÃ¤ymÃ¤ttÃ¤? Ãiti ja te olitte niin hyviÃ¤ ystÃ¤viÃ¤. PitkÃ¤t pÃ¤ivÃ¤t puhelitte yhdessÃ¤ ja teillÃ¤ molemmilla nÃ¤ytti olevan niin hauska.Â»

Tuira ei osannut sanoa sanaakaan.

Â»Te kirjoititte meille kerran. Ãiti oli oikein iloinen siitÃ¤. Vaan ette pannut osoitetta, jotta olisimme vastanneet kirjeeseenne. — Milloin te olette tulleet?Â»

Â»Perjantaina.Â»

Â»TÃ¤nÃ¤ iltana teillÃ¤ on sitten tuliaistanssit? EikÃ¶ niin?Â»

Elsa puheli vilkkaasti, lakkaamatta. Viion leski ja Liisa eivÃ¤t sanaa lausuneet, he vain ihmetellen kuuntelivat Elsan puhelua, joka oli kuin viserrystÃ¤, sujuvaa, katkeamatonta, iloista.

Elsa asetti alussa kysymyksiÃ¤, joihin Tuira saattoi lyhyesti vastata kieltÃ¤mÃ¤llÃ¤ tahi myÃ¶ntÃ¤mÃ¤llÃ¤, sitten vÃ¤hitellen houkutteli hÃ¤net pitempiin vastauksiin ja lopuksi puhelemaan omin ehtoinsa. Toisetkin sekaantuivat sitten vÃ¤hitellen keskusteluun ja viimein unehuttivat kaikki sen, mikÃ¤ oli kangertanut mieltÃ¤, unehuttivat sen aivan kuin ei olisi mitÃ¤Ã¤n hankaluutta olemassakaan. Elsa johti puhetta lakkaamatta, aina uuteen, kun joku asia oli jo siksi tarkoin puhuttu, ettÃ¤ alkoi keskustelu rakoilla. HÃ¤n nauroi ja muut nauroivat leikkiÃ¤ laskien.

Â»KÃ¤ykÃ¤Ã¤ nyt tÃ¤Ã¤llÃ¤ vastakinÂ», sanoi Elsa, kun Tuira viimein muisti lÃ¤htÃ¶Ã¤ ajatella. Â»Ja kun nyt tÃ¤nÃ¤ iltana menette tansseihin, niin valitkaa siellÃ¤ morsian itsellenne! TÃ¤Ã¤llÃ¤ on sieviÃ¤ tyttÃ¶jÃ¤. Ottakaa kaunis, herttainen, hyvÃ¤ tyttÃ¶, mutta heittÃ¤kÃ¤Ã¤ pois pitkÃ¤t meriretkenne!Â» sanoi Elsa sormia puistaen varoittavasti.

Elsa katsoi vielÃ¤ tarkastavasti, kun Tuira meni ikkunan ohi. HÃ¤n ihasteli hÃ¤ntÃ¤. Kaunismuotoinen, pitkÃ¤, harteva. HÃ¤n oli miehistynyt sitten viime nÃ¤kemÃ¤stÃ¤, oli nyt kuin merikotka.

Â»Olisin minÃ¤ voinut hÃ¤neen rakastua _silloin!_Â» sanoi Elsa vaipuessaan istumaan hervottomana. Veret katosivat kasvoilta ja hÃ¤n meni uupuneen, rauenneen nÃ¤kÃ¶iseksi.

Â»Pane maata, sinÃ¤ nÃ¤ytÃ¤t vÃ¤syneeltÃ¤Â», sanoi Ã¤iti.

Â»VÃ¤synyt minÃ¤ olen!Â» sanoi hÃ¤n heittÃ¤ytyen makuulle, johon vÃ¤hÃ¤n ajan perÃ¤stÃ¤ nukahti.

Liisa ja Viion leski katselivat hÃ¤ntÃ¤ kyynel silmissÃ¤ ja mietteissÃ¤Ã¤n.

Tuira astui katua tuijottaen maahan mitÃ¤Ã¤n nÃ¤kemÃ¤ttÃ¤. HÃ¤n kopeutui hÃ¶yryvenerantaan. SiellÃ¤ seisahtui samaa paalua vasten nojaten, kuin oli seisonut viime retkelleen lÃ¤htiessÃ¤Ã¤nkin. HÃ¤n oli katsovinaan eteensÃ¤, vaan ei hÃ¤n katsonut mitÃ¤Ã¤n. Kaikki oli yhtenÃ¤ ryhmÃ¤nÃ¤, joka oli yhden vÃ¤ristÃ¤. Vaikka olisi ollut poissa saaret ja kaikki paljasta merta, tahi poissa meri ja kaikki mikÃ¤ nÃ¤kyi ollut paljasta maata, ei hÃ¤n olisi huomannut mitÃ¤Ã¤n erotusta entisestÃ¤. IhmisiÃ¤ liikkui, hÃ¶yryveneitÃ¤ tuli ja meni tohisten ja puksuttaen, kellot kilisivÃ¤t rannassa, hÃ¶yrypillit salmessa vihelsivÃ¤t, selÃ¤nteellÃ¤ muutamassa veneessÃ¤ soitettiin kÃ¤siharppua, mutta Tuira ei kuullut mitÃ¤Ã¤n, ei huomannut mitÃ¤Ã¤n. Jos enkelit taivaasta olisivat laskeutuneet pasuunoineen, niin ei olisi hÃ¤n pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n kÃ¤Ã¤ntÃ¤nyt, ei silmÃ¤Ã¤ liikauttanut.

HÃ¤n lÃ¤hti rannasta tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ minne meni ja mistÃ¤ tuli, tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ itsestÃ¤Ã¤n ja muista. MissÃ¤ pÃ¤ivÃ¤ oli kulunut, ei hÃ¤n tiennyt, kun istui illalla merimiesten kapakassa: Â»Hei pojat, olutta! TÃ¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ rahalla ja huomenna ilman.Â»

HÃ¤n istui muutamassa kamarissa parin toverin seurassa maistellen olutta. Salista kuului vinhakka soitto. SieltÃ¤ tuli aina vÃ¤hÃ¤ vÃ¤liÃ¤ miehiÃ¤, reippaita ja iloisia, hiki otsalla, jonka pyyhkivÃ¤t korean kirjavilla nenÃ¤liinoilla juodessaan lasin olutta ja puhellen toisilleen tytÃ¶istÃ¤ kehahdellen kukin Â»minun tyttÃ¶Ã¤Â», jolla sellainen oli. Ja lÃ¤htivÃ¤t taas tanssiin.

Â»Tuira! Ankkurissako sinÃ¤ aiot maata nÃ¤in hyvÃ¤llÃ¤ tuulella?Â» kysyi muuan.

Â»Ei se uskalla lÃ¤hteÃ¤Â», sanoi toinen Tuiralle, Â»pelkÃ¤Ã¤ joutuvansa haaveriin!Â»

Â»Ja ettÃ¤ hÃ¤Ã¤tyy sitten talveksi tÃ¤nne makaamaan kuivaan tokkaan!Â» nauroi kolmas.

Â»Ei Tuira malttaisi jÃ¤Ã¤dÃ¤ maihin talveksi, vaikka enkelin syliinsÃ¤ saisi!Â»

Â»Vaan sitÃ¤ se pelkÃ¤Ã¤.Â»

Nauraen laskivat he leikkiÃ¤ Tuiralle, kunnes taas lÃ¤htivÃ¤t tanssiin, kun soitto alkoi kuulua.

Tuira jÃ¤i istumaan Risto Kivisen kanssa, joka ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n vÃ¤littÃ¤nyt tanssista. He olivat tutustuneet merellÃ¤ viime kesÃ¤nÃ¤, ollen iltakauden yhdessÃ¤, kun sattuivat samaan satamaan. Ravintolassa olivat istuneet ja puhelleet pitkÃ¤n illan ja vilkkaasti ja pitkillÃ¤ ryypyn vÃ¤leillÃ¤. Nyt istuivat he lausuen sanan silloin toisen tÃ¤llÃ¶in, vaan maistellen sitÃ¤ tiheÃ¤mpÃ¤Ã¤n, nyÃ¶kÃ¤ten pÃ¤Ã¤tÃ¤ toisilleen ja katse vakavana, kun ottivat lasin.

Â»Tuira! Sinua tytÃ¶t kaipaavat!Â» sanoi muuan, joka tuli tanssista viillyttelemÃ¤Ã¤n itseÃ¤Ã¤n.

Â»Odota, Kivinen. MinÃ¤ kÃ¤yn tyttÃ¶jÃ¤ vÃ¤hÃ¤n pyÃ¶rÃ¤yttÃ¤mÃ¤ssÃ¤!Â»

Kivinen istui kamarissa, ryhmÃ¶tti leveÃ¤nÃ¤ ja tukevana kuin karhu ja tuijotti allapÃ¤in pÃ¶ytÃ¤Ã¤n. HÃ¤n ei huomannut, ettÃ¤ kaikki riensivÃ¤t saliin kuin jotakin kummaa katsomaan ja ettÃ¤ hÃ¤n oli jÃ¤Ã¤nyt aivan yksin. Kova elÃ¤kÃ¶Ã¶nhuuto salista kohotti hÃ¤nen pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n ja hÃ¤n nÃ¤ki Tuiran tulevan miesjoukon etunenÃ¤ssÃ¤ kuin riemusaatossa.

Â»Olutta! LisÃ¤Ã¤ olutta! Ja paljon!Â» kÃ¤ski Tuira ja meni paikalleen pÃ¶ytÃ¤Ã¤n, jonka Ã¤Ã¤ressÃ¤ Risto Kivinen istui. Â»Nyt sitÃ¤ Kivinen juodaan, sillÃ¤ koko maailma on paljasta olutta! EikÃ¶ se ole Kivinen sentÃ¤Ã¤n lystiÃ¤? Olutta kaikki! Maistettiin! Maljanne, pojat!Â» huusi Tuira kÃ¤Ã¤ntyen tovereihin, jotka seisoivat hÃ¤nen ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n ja tarttuivat laseihinsa huutaen:

Â»ElÃ¤kÃ¶Ã¶n Tuira! ElÃ¤kÃ¶Ã¶n!Â»

Lasit juotiin pohjaan ja uutta kaataen lauloi Tuira jonkun lyhyen sÃ¤keen.

Â»Ei, en minÃ¤ osaa laulaa. Mutta sinÃ¤, Kivinen! Laula sinÃ¤. Laula joku laulu, joka on kuin… EtkÃ¶ sinÃ¤ osaa mitÃ¤Ã¤n, joka humahtelee, ulvoo kuin tuuli taklaasissa, joka kuohahtelee kuin aalto, tuommoinen Atlantin aalto, joka rymyÃ¤Ã¤, jysÃ¤htelee, ruskaa kuin laiva karilla aallon pieksÃ¤essÃ¤. Laula jotakin, joka on pimeÃ¤Ã¤ ja raivostunutta kuin Ã¶inen myrsky. Laula!Â»

Â»En minÃ¤ osaa sellaista lauluaÂ», sanoi Kivinen.

Â»No osaa kai joku muu? Laulakaa sellainen laulu, pojat!Â»

Â»Ei sitÃ¤ ole sellaista laulua!Â» sanoivat kaikki.

Â»On se, vaan te ette osaa. SepÃ¤ kumma, ettÃ¤ ei sellaista laulua olisi!Â»

Â»Oletko sinÃ¤ kuullut?Â»

Â»En.Â»

Â»No niin.Â»

Â»RyypÃ¤tÃ¤Ã¤n sitten olutta — ei ryypÃ¤tÃ¤, vaan juodaan! Hei pojat, olutta! TÃ¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ rahalla ja huomenna ilman! Vaan tÃ¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ sitÃ¤ juodaan ja juodaanko huomennakin? — Ei, huomenna, pojat, ei juoda!Â»

Â»Juodaan vain huomennakin!Â» sanoivat toiset ja lÃ¤htivÃ¤t taas tanssimaan puhellen ihailemalla Tuurasta, joka oli puheaineena salissakin.

Tuira ja Kivinen jÃ¤ivÃ¤t istumaan pÃ¶ytÃ¤nsÃ¤ ja oluviensa Ã¤Ã¤reen. He joivat. TyhjensivÃ¤t lasin toisensa jÃ¤lkeen, ja Tuira puheli. Mutta hÃ¤nen Ã¤Ã¤nensÃ¤ vÃ¤hitellen aleni, jotta hÃ¤n viimein kuiskaili. HÃ¤n kuiskaili itsekseen pÃ¤Ã¤ retkallaan rintaa vasten, josta aina vÃ¤hÃ¤ksi aikaa kohahti, kun tuli joku toveri kÃ¤ymÃ¤Ã¤n siinÃ¤, lÃ¶i olkapÃ¤Ã¤lle ja sanoi jotakin. Kivinen istui toisella puolen pÃ¶ytÃ¤Ã¤ samassa asemassa kuin oli koko illan ollutkin, vaan silmÃ¤t vettÃ¤ juoksi.

Salista kuului melu, joka koveni ja kiihtyi. Kuului huutoa, ryskettÃ¤ ja aivan kuin olisi pirstottu rikki tuoleja ja ovia.

Â»Onpahan, Kivinen, sellainen laulu!Â» sanoi Tuira kohottaen pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n ja katsoen Kiviseen.

Â»Herroja!Â» kuului huoneessa kiihkeÃ¤ Ã¤Ã¤ni.

Tuira kavahti pystÃ¶Ã¶n, kuunteli melua hetkisen, lÃ¶i nyrkillÃ¤ pÃ¶ytÃ¤Ã¤n, josta lohkesi toinen laita, ja lasit helÃ¤htivÃ¤t kuin olisi kokonaisen ikkunan yhdellÃ¤ iskulla pirstonut.

Â»Kivinen! Herroja! Minulla on niille vÃ¤hÃ¤n kapanvelkaa!Â»

Â»Niin on minullakin!…Â»

Â»No lÃ¤hdettiin!…Â»

He syÃ¶ksyivÃ¤t yhdessÃ¤ saliin, jossa miehet olivat kaikki yhdessÃ¤ joukossa huiskien ja huutaen.

Â»MissÃ¤ ovat herrat?Â» huusi Tuira ja syÃ¶ksyi joukkoon, Kivinen jÃ¤lessÃ¤ ja vimmautuivat otteluun.

Â»Puhtaaksi sali!Â» kiljahti Tuira katsahtaen Kiviseen ja he alkoivat toimensa sysÃ¤ten ja syytÃ¤en miehiÃ¤ ulos ovesta, tutut ja tuntemattomat, joka kÃ¤vi nopeasti ja puhtaasti kuin ajatus.

Pihalla seisoivat kaikki miehet hÃ¤mmÃ¤styneinÃ¤ siitÃ¤, mitÃ¤ oli tapahtunut, ja katselivat tyhminÃ¤ toisiaan.

Â»PidÃ¤ sinÃ¤ nyt vahtia, Kivinen. MinÃ¤ kÃ¤yn puhuttelemassa tyttÃ¶jÃ¤Â», sanoi

Tuira ja asetti Kivisen etehisen ovelle.

Â»ElkÃ¤Ã¤ pelÃ¤tkÃ¶, arvoisat neidet! Ei tÃ¤mÃ¤ mitÃ¤Ã¤n ole. Me erotamme vain vuohet lampaista. TÃ¤Ã¤llÃ¤ tulee vielÃ¤ hauska!Â» puheli Tuira naisille, jotka salin loukossa seisoivat peloissaan. JÃ¤rjestettyÃ¤Ã¤n naiset kahteen riviin salissa ovensuusta lÃ¤htien kÃ¤ski hÃ¤n soittajat luokseen, vei ne etehiseen ja kÃ¤ski heidÃ¤n soittaa marssia.

Â»Meripoikain marssi! Soittakaa niin, ettÃ¤ raikuu!Â»

Soittajat tekivÃ¤t tyÃ¶tÃ¤ kÃ¤skettyÃ¤ ja Tuira portailta huusi joukolle, joka kartanolla seisoi odotellen mitÃ¤ tuleman piti:

Â»Sailors in! One of time. You must tell me word: I am sailor.Â»

KÃ¤skyn mukaan kohosivat merimiehet portaita, lausuivat Tuiralle tunnussanan: Â»I am sailorÂ» — minÃ¤ olen meripoika — ja kulkivat marssin raikuessa saliin, jossa naisrivit muodostivat kunniakÃ¤ytÃ¤vÃ¤n.

Salissa naurettiin ja pidettiin aika lystinÃ¤ tÃ¤tÃ¤ juhlallista menoa ja ihmeteltiin sitÃ¤ voimaa, jota nuo kaksi olivat osoittaneet. NehÃ¤n olivat koko kunnia ja turva meripoikain joukolle! Etsittiin Tuiraa seuran huviksi vielÃ¤, vaan hÃ¤ntÃ¤ ei lÃ¶ytynyt mistÃ¤Ã¤n.

Seuraavana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ tiedustelivat merimiehet toisiltaan Tuiraa ja Kivinen etsi hÃ¤ntÃ¤ tarkoin kuin neulaa lattialta. Oli etsitty kaikki paikat. MissÃ¤ ihmeessÃ¤ hÃ¤n oli?

SitÃ¤ ei tiennyt kukaan muu kuin Tepon Liisa.

Â»Tuira oli eilen ollut aika lystiÃ¤ poikaa tansseissaÂ», kertoi Liisa

Viion leskelle ja Elsalle illalla heidÃ¤n luo pistÃ¤ytyessÃ¤Ã¤n.

HÃ¤n kertoi Tuiran tanssimisesta, kun huomasi toiset uteliaiksi.

Tuiraa olivat kiusanneet toiset, ettei hÃ¤n uskalla tanssiin, kun pelkÃ¤Ã¤ rakastuvansa ja ettÃ¤ pitÃ¤Ã¤ jÃ¤Ã¤dÃ¤ sitten maihin. Tuira oli lÃ¤htenyt tanssimaan. Oli ottanut lÃ¤himmÃ¤n tytÃ¶n ja tanssinut hurjasti. Kun oli sen heittÃ¤nyt, niin oli heti siepannut toisen. Ja niin jÃ¤rjestÃ¤Ã¤n. VÃ¤hitellen olivat kaikki jÃ¤Ã¤neet katsomaan Tuiran tanssia, joka oli ollut kuin vihurituulta. JÃ¤rjestÃ¤Ã¤n oli hÃ¤n siepponut syliinsÃ¤ tyttÃ¶jÃ¤, pyÃ¶rittÃ¤nyt heitÃ¤ kannatellen kÃ¤sivarsillaan, niin ettÃ¤ olivat lehtenÃ¤ lentÃ¤neet kohona maasta. Viimeisen kanssa tanssiessaan oli hÃ¤n pyÃ¶rÃ¤htÃ¤nyt keskilattialle, viskannut tytÃ¶n kohoksi korkealle ilmaan, niin ettÃ¤ tyttÃ¶ oli kiljahtanut pelosta ja muutkin naiset, kun olivat luulleet, ettÃ¤ tyttÃ¶ putoaa lattiaan. Vaan Tuira oli ottanut hÃ¤net kÃ¤siinsÃ¤ kuin pienen lapsen, suudellut ja kantanut sitten muutaman merimiehen syliin. Kaikki olivat remahtaneet huutamaan suositusta, niin ettÃ¤ salin ikkunat olivat sÃ¤lisseet. Sen valssin oli Tuira vain tanssinut eikÃ¤ muuta.

Â»TytÃ¶t ihastelevat nyt hÃ¤ntÃ¤ ja ovat ihan hulluiksi tulemassa kaipauksesta, kun eivÃ¤t tiedÃ¤ minne hÃ¤n on kadonnut!Â»

Â»No missÃ¤ hÃ¤n sitten on?Â» kysyi Viion leski ja Elsa yhteen suuhun.

Â»HÃ¤n on merellÃ¤ jo kotirantainsa nÃ¤kymÃ¤ttÃ¶missÃ¤, edempÃ¤nÃ¤ noita ruskottavia pilviÃ¤ tuolla taivaan ranteella.Â»

10

Elatushuolet jÃ¤ivÃ¤t Viion lesken hartioille, kun hÃ¤n parantui, sillÃ¤ Elsa sitten joutui tyÃ¶hÃ¶n kykenemÃ¤ttÃ¶mÃ¤ksi. HÃ¤n oli istunut silloin kangaspuihin rohkeudella ja innolla. Uutterasti hÃ¤n kalkutteli, uurasti varhaisesta aamusta iltamyÃ¶hÃ¤Ã¤n. Vaan jÃ¤lkeÃ¤ tuli vÃ¤hÃ¤n ja tyÃ¶ pian alkoi tuntua vÃ¤kinÃ¤iseltÃ¤. HÃ¤n koetti yhÃ¤ vain kiinnittÃ¤Ã¤, mutta sen raskaammalle tyÃ¶ tuntui ja sen hitaammin se kÃ¤vi. Pian huomasi hÃ¤n tyÃ¶n kerrassaan voittavan hÃ¤net. HÃ¤n ei jaksanut istua vÃ¤kistenkÃ¤Ã¤n kuin lyhyen ajan yhtÃ¤mittaa.

Silloin heittÃ¤ysi huoleksi, miten voivatkaan toimeen tulla. Tarpeet olivat kasvamassa vain ja sellaiset menot tulossa! SÃ¤Ã¤stÃ¶, mitÃ¤ Elsalla oli, se oli mennyttÃ¤ jo. MitÃ¤s nyt eteen?

TÃ¤llaista pelkoa ja huolta toimeentulosta hÃ¤n ei ollut koskaan tuntenut. Se oli kauheaa. Se vaivasi yÃ¶t ja pÃ¤ivÃ¤t. Illoin esti unen tulemasta, aamuin pyyhkÃ¤si se sen silmistÃ¤, kun vielÃ¤ tuntui vÃ¤syttÃ¤vÃ¤n lyhyen, levottoman nukkumisen jÃ¤lkeen. Ja pÃ¤ivÃ¤llÃ¤ oli huoli painamassa mieltÃ¤ joka hetki. Jos mitÃ¤ teki, joka vaati ajatuksen mukanaan, niin jysÃ¤hti mieleen Ã¤kkiÃ¤ peloittava huoli, joka teki rauhattomaksi ja aivan kuin pani sekaisin kaikki.

Ainoa toivonsa oli voimistuvansa, jotta tyÃ¶hÃ¶n kykenee siksi aikaakaan, kun Elsa pÃ¤Ã¤see sivu. Ja siihen toivoon tarttui hÃ¤n ja turvautui kuin piintyneeseen uskoon. HÃ¤n jo tunsi voimien lisÃ¤Ã¤ntymistÃ¤ ja laski varmasti, ettÃ¤ hÃ¤n jo silloin ja silloinkin voi tarttua tyÃ¶n pÃ¤Ã¤hÃ¤n.

Vaan siihen asti, ja sen varalle? Olihan hyviÃ¤ ihmisiÃ¤! KyllÃ¤ ne hÃ¤ntÃ¤ auttavat ja tÃ¤llaisessa tositarpeessa, jonka selittÃ¤mÃ¤ttÃ¤kin tuntevat! HÃ¤n meni JÃ¤ntin emÃ¤nnÃ¤n luo, joka oli parhaita tuttujaan, kun hÃ¤n vuosikausia oli hÃ¤nelle kankaita kutonut. HÃ¤n oli aina ollut ystÃ¤vÃ¤llinen, hyvÃ¤sti maksanut, ja oli paremmissa varoissa kuin muut, joita hÃ¤n tunsi. Tuntui Viion leskestÃ¤ varmalta, ettÃ¤ JÃ¤ntin emÃ¤ntÃ¤ auttaa, lainaa siksi, kunnes voivat maksaa: jos ei ennen, niin sitten kun Elsa on palautunut.

Â»Minulla olisi antaa ja antaisinkin, jos olisi toisenlainen ja tositarve. Vaan minÃ¤ sanon teille suoraan, ettÃ¤ minun rahani ovat kunnialla ansaittuja ja liian hyviÃ¤ sellaisten elÃ¤ttÃ¤miseksi, jotka juoksentelevat miesten jÃ¤lessÃ¤ ja rakentelevat jalkalapsia. Minua kummastuttaa, ettÃ¤ te kehtaattekaan tulla pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n ja vaivata itseÃ¤nne. Jos minun tyttÃ¤reni olisi sillÃ¤ tavoin elÃ¤nyt, niin kadulle olisin ajanut!Â» oli JÃ¤ntin emÃ¤ntÃ¤ sanonut ja kuvaillut, miten oli vÃ¤Ã¤rin Viion lesken huolehtia sellaisesta tyttÃ¤restÃ¤ ja auttaa. Â»SillÃ¤ tavoin niitÃ¤ huonoja ihmisiÃ¤ syntyy ja lisÃ¤Ã¤ntyy, kun niitÃ¤ suojellaan ja autetaan. KÃ¤rsikÃ¶Ã¶t, niittÃ¤kÃ¶Ã¶t mitÃ¤ ovat kylvÃ¤neet, syÃ¶kÃ¶Ã¶t mitÃ¤ ovat vetÃ¤neet!Â»

Â»Mutta onhan hÃ¤n minun lapseni ja onhan kysymyksessÃ¤ kahden ihmisen henki.Â»

Â»Vaikka! Ei tarvitse mÃ¤rkÃ¤Ã¤ sormeakaan ojentaa!Â»

Viion leski ei voinut ajatellakaan enÃ¤Ã¤ keneltÃ¤kÃ¤Ã¤n mennÃ¤ lainaan pyytÃ¤mÃ¤Ã¤n. Ja kuin taivaasta neuvona piti hÃ¤n keksintÃ¶Ã¤Ã¤n myydÃ¤, mitÃ¤ oli sellaista, jota ilman tuli toimeen. HÃ¤nellÃ¤ oli mustat vaatteet, vanhat jo, mutta hyvin sÃ¤ilyneet, muutamia huiveja, jotka ovat olleet kallisarvoisia, ja lisÃ¤ksi yhtÃ¤ ja toista pientÃ¤ kamua. HÃ¤n laski rahoja summan, jolla voivat tulla sievÃ¤sti elÃ¤en hyvin toimeen. EikÃ¤ kukaan voi syyttÃ¤Ã¤ ja moittia hÃ¤ntÃ¤, kun raha ei tullut lainaksi. SillÃ¤, jolta pyytÃ¤Ã¤ jotakin apua, on oikeus puolellaan sanoa mitÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤, ja nÃ¤kyvÃ¤t osaavan sanoakin.

Mutta nekin, joille hÃ¤n meni kaupalle tavaraansa, osasivat ja pitivÃ¤t oikeutenansa sanoa suoria sanoja ja antaa viisaita neuvoja.

Â»SiitÃ¤ sen nÃ¤kee, ettÃ¤ ei pitÃ¤isi tyttÃ¤riÃ¤Ã¤n kasvattaa frÃ¶Ã¶kynÃ¶iksi, eikÃ¤ mitenkÃ¤Ã¤n ylpeillÃ¤ heidÃ¤n tÃ¤htensÃ¤. Se nÃ¤kyy aina olevan niin, ettÃ¤ ylpeys kÃ¤y lankeemuksen edellÃ¤Â» — tÃ¤hÃ¤n suuntaan kuuli hÃ¤n puheita ja lisÃ¤ksi kaikenmoisia viittauksia, pistopuheita, joita ei kaikkia ymmÃ¤rtÃ¤nytkÃ¤Ã¤n, vaan aavisteli niissÃ¤ piilevÃ¤n niin myrkyllistÃ¤, ettÃ¤ eivÃ¤t ole ilenneet itsekÃ¤Ã¤n selvin sanoin lausua.

Katkeruutta mieli tÃ¤ynnÃ¤ ja rahaa ei puoliakaan, mitÃ¤ oli ajatellut myydessÃ¤Ã¤n saavansa, tuli hÃ¤n aina kotia retkiltÃ¤Ã¤n.

MistÃ¤ olivat ihmiset saaneet perusteet kaikkiin niihin syytÃ¶ksiin, joita he tekivÃ¤t? Ei hÃ¤n voinut ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤ antaneensa vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n aihetta niihin. EihÃ¤n hÃ¤n ollut kasvattanut Elsaa frÃ¶Ã¶kynÃ¤ksi. Elsahan oli ollut tyÃ¶ssÃ¤ pienestÃ¤ pitÃ¤en, varemmin kuin moni muu. Kunniallisella ja raskaalla tyÃ¶llÃ¤ hÃ¤n on elÃ¤ttÃ¤nyt itseÃ¤nsÃ¤ ja Ã¤itiÃ¤nsÃ¤kin. MistÃ¤ se vihamielisyys heitÃ¤ molempia kohtaan ja juuri niiden puolelta katkerin, jotka ennen enin kiittelivÃ¤t ja iloitsivat heidÃ¤n hyvÃ¤Ã¤nsÃ¤? Kaikki olivat nyt aivan kuin iloisia, ettÃ¤ nÃ¤in oli kÃ¤ynyt, sen sijaan kuin olisi luullut heidÃ¤n ainakin sÃ¤Ã¤livÃ¤n, jollei surevan ja itkevÃ¤n.

KovasydÃ¤misiltÃ¤ tuntuivat ihmiset. Totta on mitÃ¤ Latun emÃ¤ntÃ¤ sanoi, ettÃ¤ lÃ¤himmÃ¤isen rakkaus on ihmisistÃ¤ kaukana kuin taivas maasta, ajatteli hÃ¤n kerrankin kotia tullessaan. Mutta tuo ajatus jysÃ¤hdytti hÃ¤nen omaatuntoaan, sillÃ¤ se lause oli silloin kun se sanottiin, paikallaan hÃ¤nellekin. Ja joskin jonkunlaisella sÃ¤Ã¤lillÃ¤, niin kuitenkin ankarasti tuomiten oli hÃ¤n puhunut onnettomista langenneista ja heidÃ¤n Ã¤ideistÃ¤Ã¤n aavistamatta lÃ¤hellekÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ kÃ¤rsimyksiÃ¤ nÃ¤illÃ¤ raukoilla oli. NiitÃ¤ kÃ¤rsimyksiÃ¤ ei voinut tuntea muu kuin se, joka on niitÃ¤ kokenut tahi avoin silmin nÃ¤hnyt.

Nyt hÃ¤n olisi ymmÃ¤rtÃ¤nyt puhella NikkilÃ¤n kanssa. HÃ¤n kÃ¤sitti nyt sen keskustelun, mikÃ¤ heillÃ¤ oli Elsasta. Se oli lÃ¤mmintÃ¤, siinÃ¤ oli rakkautta. Ja miten itsekÃ¤s hÃ¤nen oma uskonsa todellakin oli! Â»IsÃ¤ meidÃ¤n, anna minulle.Â» Sellaista todellakin hÃ¤nen rukouksensa ja uskonsa oli ollut.

NÃ¶yrtymys, jota hÃ¤n tunsi, synnytti tyytyvÃ¤isyyttÃ¤ ja tyytyvÃ¤isyys antoi toivoa. Tuntui kuin jotakin valoa olisi pilkoittanut, niinkuin pÃ¤ivÃ¤ olisi ollut tulossa, niin ahdasta kuin olikin.

Kaikki muu mitÃ¤ oli liikenevÃ¤Ã¤ ollut, oli jo myyty paitsi vihkisormus. Oli hÃ¤n sitÃ¤kin jo monasti ajatellut, vaan oli sÃ¤Ã¤li ollut sitÃ¤ menettÃ¤Ã¤ ja oli sitÃ¤paitsi ajatellut, ettÃ¤ voi tulla sellainen tarve, jolloin oikein tiukasti kysytÃ¤Ã¤n varoja, jonka vuoksi oli sitÃ¤ sÃ¤ilyttÃ¤nyt viimeiseen saakka. Kaikki oli kuitenkin mennyt paremmin kuin oli osannut odottaa. Mutta nyt oli kuitenkin vuoronsa sormuksella, kun muuta ei ollut.

Vaan sepÃ¤ auttaakin jo pitkÃ¤ksi aikaa, ajatteli Viion leski, ja aikaa voittaen voitetaan vastukset. HÃ¤n odotti Liisaa Elsan luo, jotta hÃ¤n pÃ¤Ã¤see rahan hankintaan.

Â»Elsa nukkuuÂ», kuiskasi hÃ¤n ja teki kÃ¤dellÃ¤Ã¤n varoittavan liikkeen sisÃ¤Ã¤ntulijalle, luullen hÃ¤ntÃ¤ Tepon Liisaksi, vaan tarkemmin katsottuaan huomasi ettei se Liisa ollutkaan.

Â»ElkÃ¤Ã¤ pahastuko! MinÃ¤ tulen katsomaan miten Elsa jaksaa.Â»

Â»Kah, Ojanniemen Marihan se on. Sinuapa ei ole nÃ¤kynyt meillÃ¤ koko pitkÃ¤Ã¤n aikaan. MinÃ¤ luulin Tepon Liisaksi, joka lupasi tulla tÃ¤nne Elsan ja lapsen luo, siksi aikaa kuin kÃ¤yn vÃ¤hÃ¤n asioillani kaupungilla.Â»

Â»Miten Elsa jaksaa?Â»

Â»Hyvin.Â»

Â»EntÃ¤ lapsi?Â»

Â»Oikein hyvin lapsikin.Â»

Samassa tuli Liisa tuomisia molemmissa kÃ¤sissÃ¤.

Â»Taisitte jo pitkÃ¤Ã¤n odottaa? En tahtonut saada tyttÃ¶Ã¤ nukkumaan. — SiellÃ¤ on suden ilma, voittekohan te mennÃ¤? Soma se on, kun on joulukuu kÃ¤siin kÃ¤ymÃ¤ssÃ¤ ja sataa taivaan tÃ¤ydeltÃ¤.Â»

Viion leski ei vÃ¤littÃ¤nyt ilmasta. HÃ¤n lÃ¤hti ja kÃ¤ski Marinkin olla, jos on aikaa ja haluttaa, kunnes Elsa herÃ¤Ã¤, arvellen ettÃ¤ Elsa varmaan on hyvillÃ¤Ã¤n Marin kÃ¤ynnistÃ¤.

Â»Mutta elÃ¤ sinÃ¤ rupeakaan minua haukkumaanÂ», sanoi Mari Liisalle Viion lesken mentyÃ¤.

Â»Et sinÃ¤ sillÃ¤ kuitenkaan paraneÂ», vastasi Liisa vetÃ¤en Maria istumaan syrjÃ¤Ã¤n, etteivÃ¤t kuiskutellessaan herÃ¤ttÃ¤isi Elsaa. Â»Mutta synti ja hÃ¤peÃ¤ se on, ettÃ¤ sinÃ¤kin nuori ihminen juoksentelet ja aikasi tÃ¤rvÃ¤Ã¤t — puhumatta nyt muusta — kun voisit auttaa tarvitsevia sinÃ¤ yksinÃ¤inen ja tyÃ¶hÃ¶n kykenevÃ¤, nuori ja voimakas ihminen. Nytkin voisit olla suureksi avuksi. SinÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤t helposti tÃ¤mÃ¤nkin talon tarpeet nyt, ja ajattele ettÃ¤ ei ole mitÃ¤Ã¤n tuloja eikÃ¤ ole ollut pitkiin aikoihin. Viioska sairastui ja Elsan piti olla poissa tyÃ¶stÃ¤Ã¤n, ja sitten Elsa ei enÃ¤Ã¤ kyennyt. Mutta ei kyennyt toinnuttuaan Viioskakaan, vaikka niin koetti hengen rajoja myÃ¶ten. Voi, jos tietÃ¤isit, mitÃ¤ hÃ¤n raukka on saanut kÃ¤rsiÃ¤ kokien puutetta ja ihmisten kylmÃ¤Ã¤ sydÃ¤mettÃ¶myyttÃ¤!Â»

Â»KyllÃ¤ minÃ¤ aavistan.Â»

Â»Kaikki, jotka ennen kiittivÃ¤t ja ylistelivÃ¤t Viion leskeÃ¤ ja Elsaa, ovat nyt heitÃ¤ syyttÃ¤mÃ¤ssÃ¤, polkemassa, herjaamassa. Kaikki ovat aavistaneet muka, ettÃ¤ nÃ¤in on kÃ¤ypÃ¤kin, tÃ¤mÃ¤ lopuksi tuleva. Viion leski on muka ollut ylpeÃ¤ ja sen vuoksi Jumala hÃ¤ntÃ¤ rangaissut ja mikÃ¤ sanoo mitÃ¤kin. Siihen uskoon taipuvat nekin muutamat harvat, jotka ovat pitÃ¤neet kummana, ettÃ¤ nÃ¤in on kÃ¤ynyt. Ei mÃ¤rkÃ¤Ã¤ sormeakaan halua kukaan avuksi ojentaa, vaan ovat kylmiÃ¤ ja tunnottomia, Viion lesken on pitÃ¤nyt myydÃ¤, mitÃ¤ sielu on sietÃ¤nyt. Nyt meni hÃ¤n myymÃ¤Ã¤n vihkisormuksensa, ainoan mitÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ vielÃ¤ oli muistoa entisistÃ¤ oloistaan. Ja siinÃ¤ nyt ovat kaikki lopussa. MikÃ¤ sitten neuvoksi? En ymmÃ¤rrÃ¤, miten hÃ¤n voi olla niin levollinen ja niin keveÃ¤sti kuormaansa kantaa.

Â»Voi, minÃ¤ haluaisin auttaaÂ», sanoi Mari, Â»oikein sydÃ¤mestÃ¤ni sen tekisin, vaan miten voin? On minulla nytkin rahaa, vaan…Â»

Â»Vaan mitÃ¤?Â»

Mari oli Ã¤Ã¤neti ja nÃ¤ytti kaduttavan, ettÃ¤ oli tullut sanoneeksi.

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ yritit sanomaan?Â» tinkasi Liisa.

Â»Niin, ettÃ¤ en minÃ¤ nÃ¤itÃ¤ rahoja voi antaa, ymmÃ¤rrÃ¤thÃ¤n sinÃ¤!Â» sanoi

Mari Ã¤reÃ¤sti.

Â»Rupea tyÃ¶hÃ¶n, sinÃ¤hÃ¤n olet sukkela ja taitava ompelija. Helppohan sinun on asiaan ryhtyÃ¤.Â»

Â»Ei se ole niin helppo! SinÃ¤ Liisa rakas et ymmÃ¤rrÃ¤. SiellÃ¤ minun asunnossani juoksee joutilaita. Se on kaikkien kievari. MitÃ¤ siellÃ¤ tulisi oikeaa?Â»

Â»Muuta pois. Muuta tÃ¤nne, tÃ¤Ã¤llÃ¤ voit muutenkin auttaa?Â»

Â»Ei! Minusta tarttuisi nÃ¤ihin paha maine. Ajattele miten helposti se nyt tarttuisi. Puhuttaisiin tietysti kaiken kauheita ja heidÃ¤n tilansa kÃ¤visi vielÃ¤ arveluttavammaksi. SitÃ¤paitsi…Â» Mari mietti hetkisen ja jatkoi sitten: Â»Jos miten kÃ¤visi vielÃ¤ vasta, niin voitaisiin ajatella minua syylliseksi, houkuttelijaksi. Ei, ei se kÃ¤y!Â»

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ sitten pelkÃ¤Ã¤t? EttÃ¤kÃ¶ Elsa vielÃ¤ horjahtaisi? Ei hÃ¤n ole…Â»

Â»Minuksiko? MinÃ¤ en varmasti sano sinne enkÃ¤ tÃ¤nne. Elsa on eri ihminen ollut aina kuin minÃ¤ ja hÃ¤n voi pysyÃ¤ oikeana ihmisenÃ¤, vaan olla pysymÃ¤ttÃ¤kin. Ihminen ei ole aina tahtonsa herra, ja maailman rannalla on monta mutkaa. MinÃ¤ en voi tÃ¤nne muuttaa siitÃ¤kin syystÃ¤, ettÃ¤ minÃ¤ olen heikko ja pelkÃ¤Ã¤n vaikuttavani Elsaan tahtomattani, tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ni. MinÃ¤ en luota itseeni.Â»

Â»Muuta sitten meille.Â»

Â»No se on eri asia.Â»

Â»Mutta tiedÃ¤t sanomattakin, millÃ¤ ehdolla!Â»

Â»MinÃ¤ lupaan, ettÃ¤ moitteen syytÃ¤ ei ole niin kauan kuin teillÃ¤ asun.Â»

Â»Lupaa samalla iÃ¤ksesi.Â»

Â»Voisinhan minÃ¤ mieliksesi luvata, vaan sen enempÃ¤Ã¤ se ei merkitse. MinÃ¤ olen tehnyt sata lupausta, rukoillut Jumalaa, kÃ¤ynyt seuroissa, kulkenut kirkossa, itkenyt itkemÃ¤stÃ¤kin pÃ¤Ã¤styÃ¤ni, katunut ja kaduttuani…Â»

Â»Kuka? Mariko se on?Â» kysyi Elsa. Â»Olipa hauska, ettÃ¤ tulit kÃ¤ymÃ¤Ã¤n. MinÃ¤ olen kaivannut sinua katsomaan poikaani. Et usko kuin se on kaunis!Â»

Â»Mutta sinÃ¤ itse olet kaunis. Voi kuin sinÃ¤ olet kaunis! Et sinÃ¤ nukkuessasi ollut, mutta nyt! Katso, Liisa!Â» ihaili Mari aivan ihmeissÃ¤Ã¤n.

Elsa hymyili ja Mari tarttui Liisaa kÃ¤sipuolesta, katseli vuoroon Elsaa ja vuoroon Liisaa, aivan kuin olisi tÃ¤lle tarkoittanut, ettÃ¤ etkÃ¶ sinÃ¤ nÃ¤e!

Â»Oletteko katsoneet poikaa, ettÃ¤ eihÃ¤n sillÃ¤ ole mitenkÃ¤Ã¤n paha?Â» kysyi

Elsa.

Â»Voi Elsa!Â» ihmetteli Mari lasta katsoessaan. Â»Aivan kuin…Â» ja lopun selitti Mari pÃ¤Ã¤n nyÃ¶kkÃ¤yksellÃ¤ Elsalle.

Elsa hymÃ¤hti ja Mari huomasi, ettÃ¤ hÃ¤n ymmÃ¤rsi.

Â»Kuule, Elsa, kyllÃ¤ sinulla tulee hauska ja sinÃ¤ tulet onnelliseksi!Â»

Â»MissÃ¤ Ã¤iti?Â»

Â»Meni vÃ¤hÃ¤n asioilleen, kohta kai hÃ¤n tuleekinÂ», vastasi Liisa ja alkoi selittÃ¤Ã¤ Elsalle, ettÃ¤ Mari tulee hÃ¤nen luo asumaan, josta sitten keskustelivat kaikki hyvÃ¤ksi mielekseen.

Iloisina nÃ¤ki heidÃ¤t Viion leski ja toivorikkaina, kun hÃ¤n tuli kotia.

Ja niin hÃ¤n itsekin oli.

Â»MinÃ¤ olen mÃ¤rkÃ¤ kuin kastettu riepu. SiellÃ¤ sataa taivaan tÃ¤ydeltÃ¤ ja on pimeÃ¤, ettÃ¤ ei nÃ¤kisi, vaikka tikulla silmÃ¤Ã¤n pistÃ¤isi. Varmaankin minÃ¤ olen kahlonut joka rapakonÂ», kertoi hÃ¤n nauraen.

Â»Ãiti rukkaÂ», sÃ¤Ã¤litteli Elsa Ã¤itiÃ¤, joka kastuneissa vaatteissaan nÃ¤ytti nyt niin laihalta suoskaleelta ja niin sÃ¤Ã¤littÃ¤vÃ¤ltÃ¤, kun astuessa mÃ¤rÃ¤t kengÃ¤t turahtelivat. Mutta Elsakin huomasi, ettÃ¤ hÃ¤n on tavallista iloisempi.

Ensi kerta oli, ettÃ¤ Viion leski ei ollut kuullut neuvoja, opetuksia tahi pistopuheita. Ja tuo kultaseppÃ¤, joka sormuksen oli ottanut panttiin, oli ystÃ¤vÃ¤llinen, vaikka oli outo. EnemmÃ¤n oli antanut pantatessakin rahaa sormuksesta, kuin hÃ¤n oli osannut siitÃ¤ toivoa myydessÃ¤. Oli niitÃ¤ hyviÃ¤kin ihmisiÃ¤, ja tuntui hÃ¤nestÃ¤ nyt, ettÃ¤ ei niin kovasydÃ¤misiÃ¤ ollutkaan, kuin hÃ¤n mielensÃ¤ katkerana ollessa oli ajatellut. Olihan usea heistÃ¤ ennen ollut hÃ¤nelle avulias, niinkuin JÃ¤ntin emÃ¤ntÃ¤kin, joka oli toimittanut hÃ¤nelle kankaan kutomista, ja muut samalla tavoin, jos ei tÃ¶issÃ¤, niin kuitenkin sanoissa osoittaneet ystÃ¤vyyttÃ¤Ã¤n ja luottamustaan. Tuntui hÃ¤nestÃ¤ nyt, ettÃ¤ hÃ¤n oli heille ystÃ¤vyyden velkaa, jota aivan kuin toivoi voivansa vielÃ¤ heille osoittaa. Vaan rakkaimpina mielessÃ¤, lÃ¤himpÃ¤nÃ¤ hÃ¤nen kiitollisuutensa tunnetta oli, paitsi Liisa ja hÃ¤nen Ã¤itinsÃ¤, tuo kultaseppÃ¤, jota hÃ¤n olisi halunnut kiitellÃ¤ oikein sydÃ¤mellisin sanoin, mikÃ¤ oli jÃ¤Ã¤nyt tekemÃ¤ttÃ¤, kun hÃ¤n oli vieras, ettei muuta kuin nimen tiesi.

TeidÃ¤nkÃ¶ oma tÃ¤mÃ¤ on? oli kultaseppÃ¤ kysynyt ja sitten udellut, ettÃ¤ minkÃ¤ vuoksi hÃ¤n myy vihkimÃ¤sormuksensa, ja neuvonut jÃ¤ttÃ¤mÃ¤Ã¤n panttiin joksikin aikaa, jos voi vielÃ¤ lunastaa. Oli luvannut antaa lisÃ¤Ã¤, jos sittenkin on pakko myydÃ¤. YhtÃ¤ iloinen kuin rahasta oli Viion leski tuon vieraan ihmisen tunnollisuudesta ja ystÃ¤vyydestÃ¤. Se olikin kuin hyvÃ¤ lÃ¤Ã¤ke hÃ¤nen katkeruutta ja kovuutta kokeneelle sydÃ¤melleen.

TÃ¤nÃ¤ yÃ¶nÃ¤ hÃ¤n nukkui levollisesti ensi kerran pitkÃ¤stÃ¤ ajasta. Ja aamulla hÃ¤n herÃ¤si virkeÃ¤llÃ¤, iloisella mielellÃ¤. Kirkkaammalle nÃ¤ytti kaikki ja toivo aivan kuin pilkisti kaikkien takaa, ja varmemmasti hÃ¤n ajatteli ja toimi. Luotettavalta tuntui taas elÃ¤minen, kun hÃ¤n muutamana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ istui kangaspuihin ja tunsi voimaa itsessÃ¤Ã¤n, ja vielÃ¤ oli entistÃ¤ sÃ¤Ã¤stÃ¶Ã¤ suurin osa ja isoimmat tarpeet olivat kaikki tyydytetyt.

Kun hÃ¤n lasta hoiteli ja sen kanssa toimi, tunsi hÃ¤n itsensÃ¤ onnelliseksi. Tuo pieni olento oli kuin suuri kalleus, jonka menettÃ¤minen olisi tehnyt umpeen painamattoman aukon elÃ¤mÃ¤Ã¤n. Sen kanssa oli tullut maailmaan uutta, jonka ympÃ¤rille kÃ¤Ã¤riÃ¤ ajatuksiaan, toiveitaan, jolle voi uhrautua ja omistautua rakkaudella.

Tuollainen pieni turvaton olento!

Se tuorensi hÃ¤nessÃ¤ Ã¤idin rakkauden ja onnellisuuden ensimÃ¤iset, suloisimmat tunteet. Ja tuntui tyydytystÃ¤ mielessÃ¤, jossa oli asunut Viion elÃ¤issÃ¤ voimakas ja masentava kaipuu pojattomuudesta, mikÃ¤ oli tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ pohjastanut myÃ¶hemminkin.

Kun Elsa nousi, tunsi Viion leski Ã¤killistÃ¤ iloa aivan kuin pÃ¤ivÃ¤n sÃ¤de olisi pilkistÃ¤nyt keskellÃ¤ talvista pimeyttÃ¤. Oli turvallista nyt. Huolet, jotka olivat huoistuneet sen avun kautta, mitÃ¤ Mari tarjosi, katosivat nyt jÃ¤lettÃ¶miin. Ja onnellisuuden tunne lÃ¤mmitti mieltÃ¤.

11

Elsa oli aivan terve. HÃ¤n oli alussa vakava, vaan tyytyvÃ¤inen.

VÃ¤hitellen tuli hÃ¤n iloisemmaksi ja sai melkein entisen hilpeytensÃ¤.

Onnellinen nÃ¤ytti hÃ¤n olevan, kun hÃ¤n puhella visersi lapselleen kuin

leivo pojilleen. NÃ¶yrÃ¤ ja rakastava lapsi oli hÃ¤n Ã¤idilleen.

He alkoivat elÃ¤Ã¤ elÃ¤mÃ¤Ã¤nsÃ¤ unhottaen ympÃ¤rÃ¶ivÃ¤n maailman ja sen kanssa menneisyyden ja tulevaisuuden, kiintyen koko sydÃ¤mellÃ¤Ã¤n nykyhetkeen, joka oli tyytyvÃ¤isyyttÃ¤, tyyntÃ¤ rauhaa, onnellisuutta, mikÃ¤ ei kiihoittanut, vaan joka oli vain viehkeÃ¤, pehmoinen tunne.

Vaan maailmalla oli kÃ¶ytensÃ¤, jotka se oli kietonut heidÃ¤nkin ympÃ¤rilleen, ja joilla se kiskoi heidÃ¤t yhteyteensÃ¤.

Elsa oli kirkoteltava.

Se oli hÃ¤ntÃ¤ vaivannut heti lapsen ristittyÃ¤, jolloin se hÃ¤nelle ilmoitettiin. HÃ¤n oli sen unohuttanut vÃ¤liin pitkÃ¤ksikin aikaa, vaan sitten se muistui mieleen yht'Ã¤kkiÃ¤ sitÃ¤ kauheampana. Virsikirjasta oli hÃ¤n katsonut, miten sellainen toimitus suoritetaan. Sittenkin tuntui se kauhealle, vaikka ei tarvinnutkaan enÃ¤Ã¤ kirkossa istua rangaistussijalla jumalanpalveluksen aikaa ja sen jÃ¤lkeen keskellÃ¤ kirkon lattiaa olla polvillaan, vaan sai kÃ¤ydÃ¤ pappilassa joku kumppaninaan, niinkuin Ojanniemen Mari tiesi, jonka kanssa Elsa kerran puhui asiasta viitsimÃ¤ttÃ¤ muille siitÃ¤ mainitakaan. Mari oli kÃ¤skenyt Elsan tahtoa Liisaa kumppanikseen, vaan tekemÃ¤ttÃ¤ se jÃ¤i Elsalta, kunnes Liisa sen puheeksi otti kerran kahden kesken Elsan kanssa ollessaan. Silloin tehtiin pÃ¤Ã¤tÃ¶s lÃ¤hteÃ¤ jo huomispÃ¤ivÃ¤nÃ¤.

Elsa ei saanut oikeaa unta silmÃ¤Ã¤nsÃ¤ sinÃ¤ yÃ¶nÃ¤.

MitÃ¤ oli rovasti sanova, joka oli hÃ¤nen kumminsa ja joka oli rippikoulussa antanut hÃ¤nelle lahjaksi uuden testamentin kauniisti kehoittaen elÃ¤mÃ¤Ã¤n oikein!

Â»Iloksi Ã¤idille… esimerkiksi tovereille…Â»

HÃ¤n itki illalla ja itki aamulla heti herÃ¤tessÃ¤Ã¤n sekavasta unenhorroksesta. Ja lÃ¤hempÃ¤nÃ¤ lÃ¤htÃ¶Ã¤ joutui kuin raivoihinsa. HÃ¤n Ã¤rjyi Ã¤idille, tiuskasi Liisalle, sÃ¤tti ja panetteli ihmisiÃ¤, tuttuja ja tuntemattomia, ketÃ¤ tahansa nÃ¤ki kadulla tahi kartanolla liikkuvan.

Â»Olisit Liisa tuonut issikan tullessasi, jolla olisi ajettu, tahi kaksi. MinÃ¤ olisin ajanut edellÃ¤ ja sinÃ¤ jÃ¤lessÃ¤. Mutta sinun kai pitÃ¤isikin ajaa edellÃ¤, joka olet kunniallinen ja siveÃ¤ ihminen, minÃ¤ syntipukki jÃ¤lessÃ¤. EikÃ¶ niin?Â»

Â»Vaan Elsa rakas, mitÃ¤ sinÃ¤ puhut?Â» sanoi Ã¤iti nÃ¶yrÃ¤sti ja itkua teetellen. Â»MinkÃ¤tÃ¤hden sinÃ¤ noin riehut?Â»

Â»No tiedÃ¤nhÃ¤n minÃ¤ mitÃ¤ te kaikki ajattelette, vaikka tekeydytte niin lipeviksi!Â»

Paiskaten ovea lÃ¤hti hÃ¤n ja astui kiireesti, ettÃ¤ Liisa sai juosta tavatakseen hÃ¤net.

Â»Tuokin tuolla mollottaa ikkunassa, tuo vanhapiika, varisten pelÃ¤tti! TÃ¤ssÃ¤ sitÃ¤ nyt mennÃ¤Ã¤n, tule sinÃ¤kin kristilliseksi seurakunnaksi kuuntelemaan, kun syntipukkia tunnustutetaan. SiitÃ¤ saat jotakin puheainetta, taitaakin olla juoruaineitten puute nykyÃ¤Ã¤n!Â»

Liisaa nauratti ja itketti.

Muuan tyttÃ¶ tuli vastaan, joka Elsaa tervehti naurusuin.

Â»Olevinaan sekin! SilmÃ¤Ã¤ppÃ¤, Liisa, eikÃ¶ katso hÃ¤nkin taakseen ja ylenkatseellisesti naura!Â»

Â»Vaan Elsa kulta, sinÃ¤hÃ¤n olet tuota tyttÃ¶Ã¤ kehunut aina hyvÃ¤ksi ja ystÃ¤vÃ¤lliseksi.Â»

Â»Niin. KyllÃ¤ ne ovat olleet hyviÃ¤ ja ystÃ¤vÃ¤llisiÃ¤, kun on heidÃ¤n ylÃ¤puolellaan, vaan joutuupa tasalle tahi vÃ¤hÃ¤nkin alakynteen, niin suu on irvillÃ¤Ã¤n ja pirullinen hymy huulilla.Â»

Â»Sinullahan on myrkkyhammas suussaÂ», sanoi Liisa, kun Elsa samassa rupesi sÃ¤ttimÃ¤Ã¤n ja pilkkaamaan muuatta rouvaa, joka sattui nÃ¤kyviin.

Â»Jospa minulla olisikin myrkkyhammas, niin purisin kaikkia, ihan sÃ¤Ã¤littÃ¤, niin ettÃ¤ jaloissani kiemurtelisivat tuskissaan.Â»

Kun he tulivat pappilaan ja Liisa toimitti rovastille, millÃ¤ asialla ollaan, seisoi Elsa pystÃ¶nÃ¤ ja viha liekehti silmistÃ¤.

Â»KenenkÃ¤s lapsia sinÃ¤ olet?Â» kysyi lempeÃ¤-Ã¤Ã¤ninen rovasti.

Â»Viion. Elsa Viio minÃ¤ olen.Â»

Â»Vai niin, vai niinÂ», lausuili rovasti mennen toiseen huoneeseen.

Elsa nauroi Liisaan kÃ¤Ã¤ntyen:

Â»Vanha kÃ¤nttyrÃ¤pÃ¤ se on jo tuo rovasti.Â»

Liisa oli vakava ja paheksuvan nÃ¤kÃ¶inen ja se kiihdytti Elsaa.

Â»Kun sinua hÃ¤vettÃ¤Ã¤, niin mitÃ¤ lÃ¤hdit! Ei sinun tarvitse yhtÃ¤ rintaa minun kanssani lÃ¤hteÃ¤, saat kulkea kernaasti edellÃ¤…Â»

Rovasti tuli papinkaulus kaulassa ja kirja kÃ¤dessÃ¤, josta alkoi lukea kÃ¤skettyÃ¤Ã¤n Elsan polvilleen laskeutua.

Elsa oli lukenut virsikirjasta koko menon siihen kuuluvine kysymyksineen ja rukouksineen. Vaan nyt tuntui kaikki aivan uudelta. Ja menon pÃ¤Ã¤tyttyÃ¤ oli kaikki supistunut lyhyeksi pauhuksi, jossa oli perkeleen yllytystÃ¤ ja houkutusta, salavuoteutta ja saastaisuutta, ulossyÃ¶ksemistÃ¤ ja poishylkÃ¤Ã¤mistÃ¤, hiukka armoa ja heti kovaa uhkaa, ja ettÃ¤ hÃ¤n on pahentanut ja vihoittanut Jumalan ja kristilliset ihmiset, joutunut perkeleen valtaan…

Elsa asteli Ã¤Ã¤netÃ¶nnÃ¤ Liisan sivulla, katsellen hÃ¤peissÃ¤Ã¤n eteensÃ¤. Kun hÃ¤n olisi viitsinyt, niin olisi pyytÃ¤nyt anteeksi Liisalta. HÃ¤n oli ollut ilkeÃ¤. Miksi oli ollutkin niin ilkeÃ¤? Ãiti raukallekin sillÃ¤ tavoin mellastanut, niinkuin se Ã¤idin syy olisi ollut. SyyttÃ¶miÃ¤hÃ¤n ne muutkin ihmiset olivat…

Viion leski oli kotona itkusilmin. Surullinen ja katkera oli tÃ¤mÃ¤kin kokemus. Elsa noin hurja, raaka… SitÃ¤ vain puuttui ettÃ¤ ei kiroillut, muuten aivan kuin pahimmat ihmiset. Oliko hÃ¤nessÃ¤ tuollaista, oliko hÃ¤n noin pohjaltaan turmeltunut ja pettÃ¤vÃ¤ kuori enÃ¤Ã¤ pÃ¤Ã¤llÃ¤? Ei. HÃ¤n ei sitÃ¤ voinut uskoa. Hetken tuomaa se oli, vaan kauhistavaa siksikin… HeidÃ¤n onnellisuutensa ei voi olla enÃ¤Ã¤ koskaan ehyttÃ¤. Se on iÃ¤ksi kaikiksi pirstoutunut, mennyt muruiksi, joita ei mikÃ¤Ã¤n mahti saisi kootuiksi. Maine, kunnia on poissa, hÃ¤peÃ¤, ylenkatse on sekoittunut eroamattomasti niihin. Jos olisivat saaneet olla he kahden, niinkuin olivat, niin olisivat olleet onnellisia, mitÃ¤ sitten, jos olisi kÃ¤ynyt niinkuin hÃ¤n oli toivonut.

ElÃ¤vÃ¤nÃ¤ tuli nyt silmiin kuva Elsasta Ã¤itinÃ¤ omassa kodissaan. Herttainen, lempeÃ¤, puhdas kuin pulmunen, kotinsa lumous… Ja tuo pÃ¶yristyttÃ¤vÃ¤ vastakohta, niinkuin raivotar!

HÃ¤n istui hervottomana, kyyneleet juoksivat norosinaan poskia pitkin.

Elsa syÃ¶ksyi sisÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n suoraan Ã¤idin kaulaan ja itki rajusti, hillitsemÃ¤ttÃ¤.

Â»Itke, lapseni, se lohduttaa minua. Itke sydÃ¤mesi sulaksi, pois kaikki kylmyys. Itke pois kaikki jÃ¤ykkyys, sydÃ¤mesi nÃ¶yrÃ¤ksi. Itke kaikki ynseys rakkaudeksi…Â»

12

Mari oli ollut Elsalle kuin suojelusenkeli, vaan muutenkin heidÃ¤n vÃ¤linen ystÃ¤vyytensÃ¤ oli vahvistunut ja uudistunut heidÃ¤n puhellessaan usein kahden kesken myÃ¶hÃ¤iseen yÃ¶hÃ¶n, kun Mari iltasin tuli Elsan luo. Muisteltiin lapsuutta ja keskusteltiin elÃ¤mÃ¤n kirjavuudesta, iloista ja suruista, ihasteltiin ja itkettiin. Elsalla jÃ¤i mieleen aina Maria kohtaan sydÃ¤ntÃ¤ sÃ¤rkevÃ¤ sÃ¤Ã¤li. Mari oli niin hyvÃ¤, herttainen ja niin kaunis ja olisi voinut uskoa, ettÃ¤ hÃ¤n voi tulla vielÃ¤ onnelliseksi, mutta hÃ¤n itse oli niin toivoton ja synkkÃ¤ aina.

Mari oli kertonut, ettÃ¤ hÃ¤n rakastaa vielÃ¤ Aappoa. Vaikka toisinaan ei hÃ¤ntÃ¤ muistanut eikÃ¤ luullut hÃ¤nestÃ¤ vÃ¤littÃ¤vÃ¤nsÃ¤, niin usein tuli kuitenkin yht'Ã¤kkiÃ¤ sellainen ikÃ¤vÃ¤n puuska, ettÃ¤ ei tiennyt, miten jaksaa elÃ¤Ã¤, ja piti joskus lÃ¤hteÃ¤ katselemaan nÃ¤hdÃ¤kseen hÃ¤ntÃ¤ edes vilahdukseltakaan.

Â»Jos vaan Aappo rakastaisi minua vielÃ¤, niin tekisin minÃ¤ mitÃ¤ tahansa ja voisin tehdÃ¤. MinÃ¤ olisin niin hyvÃ¤, niin hyvÃ¤. Ja minÃ¤ tekisin tyÃ¶tÃ¤ ja auttaisin oikealla tavalla Aapon vanhempia ja veljiÃ¤ ja siskoja, raukkoja! Vaan ei Aappo rakasta minua.Â»

Â»EhkÃ¤ Aappo rakastaa vielÃ¤, ja voithan sinÃ¤ silti olla oikea ihminen.Â»

Â»En! Olen minÃ¤ usein aikonut ruveta oikein elÃ¤mÃ¤Ã¤n. Olen ajatellut mennÃ¤ maalle, johonkin hyvin kauas, ettei kukaan tiedÃ¤ minusta missÃ¤ olen, vaan luullaan kuolleeksi. SiellÃ¤ maallakaan eivÃ¤t tietÃ¤isi kuka minÃ¤ olen, eivÃ¤t muuta kuin, ettÃ¤ minÃ¤ olen Mari. MinÃ¤ tekisin tyÃ¶tÃ¤ ja auttaisin kaikkia, ja kaikki pitÃ¤isivÃ¤t minusta.Â»

Â»Ja sitten tulisi Aappo, joka myÃ¶skin olisi luullut sinua kuolleeksi ja ikÃ¤vÃ¶inyt sinua.Â»

Â»Niin minÃ¤ olenkin ajatellut, ettÃ¤ Aappo tulisi sitten. MinÃ¤ olisin vanha resuinen akka…Â»

Â»MinkÃ¤ vuoksi vanha akka!Â»

Â»No mikÃ¤s minÃ¤ olisin? Tietysti vanha resuinen akka ja ruma. Aappo ei tuntisi. MinÃ¤ olisin suojelusenkelinÃ¤ hÃ¤nen talonsa ja vÃ¤kensÃ¤ ympÃ¤rillÃ¤, aina valmiina ja valppaana kaikkeen. MinÃ¤ tekisin kaikkea hyvÃ¤Ã¤, olisin aina onnettomuuden edessÃ¤ esteenÃ¤ ja kaiken pahan parantajana. Ja palkkani olisi Aapon kiitollinen katse ja ystÃ¤vÃ¤llinen sana. Sitten kuolinvuoteellani, kun Aappo kysyisi kuka minÃ¤ olen, sanoisin: sule rakkaudella silmÃ¤ni, sillÃ¤ minÃ¤kin olen sinua rakastanut, sovita rakkaudella sinÃ¤kin vÃ¤Ã¤ryytesi minua kohtaan — olen Ojanniemen Mari.Â»

Â»MitÃ¤ palkkiota olisi siitÃ¤ Marille kaikesta rakkaudestaan? Miksi nÃ¤in surullinen elÃ¤mÃ¤ ja elÃ¤mÃ¤n loppu!Â»

Â»Minusta se olisi kaunis ja olisin onnellinen, jos niin elÃ¤mÃ¤ni pÃ¤Ã¤ttyisi.

Ei Elsa jaksanut sitÃ¤ sulattaa. HÃ¤n jÃ¤i kuin jÃ¤ikin itkemÃ¤Ã¤n ja sÃ¤Ã¤limÃ¤Ã¤n ja itkustaan selkeni toivomaan ja uskomaan, ettÃ¤ Aappo rakastaa vielÃ¤ Maria ja ottaa hÃ¤net omakseen. Ja Elsa uskoi tÃ¤mÃ¤n valeen tapahtuvan, kun Aappo kuului joutuvan pian papiksi. Ja niin usein kuin Mari hÃ¤vitti surullisilla kertomuksillaan tÃ¤mÃ¤n Elsan toivon, rakensi hÃ¤n sen uudelleen ja entistÃ¤ ehompana.

Vaan Mari repi sen sitten rikki katoamalla tietymÃ¤ttÃ¶miin jÃ¤ttÃ¤en ikÃ¤vÃ¤Ã¤n ja kaipaukseen Elsan, ihmettelemÃ¤Ã¤n ja huolehtimaan Viion lesken ja Liisan.

Mari oli lÃ¤htenyt erÃ¤Ã¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ Liisan luota sanoen menevÃ¤nsÃ¤ vÃ¤hÃ¤n asioilleen, vaan sille tielle oli hÃ¤n jÃ¤Ã¤nyt. Liisa oli tavannut sitten hÃ¤net muutamia pÃ¤iviÃ¤ sen jÃ¤lkeen, jolloin Mari oli kertonut hypÃ¤nneensÃ¤ hakemassa huonetta Vimparin joukolle ja saaneensa Kontinkankaan luona muutamalla pellolla jonkun hÃ¶kkelin, jonne Vimpari oli joukkoineen muuttanut. Mari oli aikonut tulla taas Liisan luo ja ruveta tyÃ¶hÃ¶n, vaan ei ollut kuulunut eikÃ¤ nÃ¤kynyt. Toista kuukautta oli hÃ¤n ollut jo aivan tietymÃ¤ttÃ¶missÃ¤, niin ettei ollut kuulunut, ei nÃ¤kynyt jÃ¤lkiÃ¤kÃ¤Ã¤n, vaikka Liisa oli kÃ¤ynyt kurkistelemassa kulkupaikoilla ja kysellytkin joiltakin Marin tutuilta. Kuta pitemmÃ¤lle aika kului, sitÃ¤ enemmÃ¤n ihmettelivÃ¤t Viion leski ja Liisa, vaan Elsa varmistui luulossaan, ettÃ¤ Mari oli mennyt maalle.

Tuntui nyt ettÃ¤ Marin kertomus olisi toteutuva, ettÃ¤ muuta enÃ¤Ã¤ ei voisi toivoakaan. HÃ¤n sille jo itki, samalla kun itki ikÃ¤vÃ¤Ã¤nsÃ¤, Maria menneenÃ¤ iÃ¤ksi pÃ¤iviksi, sillÃ¤ olihan hÃ¤n aikonut mennÃ¤ niin kauas, ettÃ¤ ei kukaan tiedÃ¤. Joskus hÃ¤n kuitenkin aivan kuin toivoi muuta ja joskus pelkÃ¤si pahempaakin, kun Liisa viittaili kaikenmoisiin arveluihin. Muutamana iltana, kun he puhelivat kahden Liisan kanssa Marista, tuntui Liisa luulevan, ettÃ¤ Mari on jotenkin menettÃ¤nyt itsensÃ¤. Ja tÃ¤hÃ¤n takertuivat Elsan ajatukset kiinni kuin tositapaukseen.

Â»Mari puheli sellaisesta usein hyvin kylmÃ¤llÃ¤ vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶myydellÃ¤Â», sanoi Liisa.

Ja sitÃ¤ mietti sitten Elsa koko illan niin, ettÃ¤ kun Ã¤iti puhui hÃ¤nelle jotakin, niin piti Elsan miettimÃ¤llÃ¤ miettiÃ¤, mitÃ¤ se olikaan, eikÃ¤ hÃ¤n tahtonut mitenkÃ¤Ã¤n ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤ yksinkertaisinta kysymystÃ¤. Ja kun levolle astuessa tuli puhallettiin sammuksiin, tuli yhÃ¤ selvemmin mieleen kauhistava ajatus.

Puolikuun heikko valo heijastui ulkoa kuuraisten ikkunain lÃ¤pi, jotta huoneessa oli himmeÃ¤ hÃ¤mÃ¤rÃ¤. Pakkanen jyski ulkona. VÃ¤liin jymÃ¤hteli etÃ¤Ã¤mmÃ¤llÃ¤, jolloin kuului kuin joku rakennus olisi rymÃ¤htÃ¤nyt alas. VÃ¤liin lÃ¤hellÃ¤ paukahti, jotta huone tÃ¤rÃ¤hti. Kosken pauhu kuului suuriÃ¤Ã¤nisenÃ¤ ja lÃ¤hellÃ¤, aivan kuin olisi se ollut kadulla kuohumassa,

Viion leskikin herÃ¤si muutaman kerran ja lausui itsekseen:

Â»KyllÃ¤pÃ¤ se nyt huutaa!Â»

Tuntui kamalalle aivan kuin jotakin kauhistavaa olisi tapahtumassa. HÃ¤n nousi katsomaan lasta. Se nukkui rauhallisesti, mikÃ¤ rauhoitti hÃ¤ntÃ¤kin, niin ettÃ¤ pÃ¤Ã¤si jonkun hetken perÃ¤stÃ¤ taas uneen.

Elsa ei ollut vielÃ¤ silmÃ¤n tÃ¤yttÃ¤ unta saanut. Kauhistava kuva vÃ¤ikkyi mielessÃ¤.

HÃ¤n nÃ¤ki Marin seisovan sillalla kaidepuuta vasten, siirtyvÃ¤n penkin kohdalle, nousevan penkille ja siitÃ¤ kaidepuulle ja hyppÃ¤Ã¤vÃ¤n alas, uppoavan kuohuihin ja painuvan jÃ¤Ã¤n alle…

Kauhistutti ettÃ¤ ruumista karsi, vÃ¤risytti joka jÃ¤sentÃ¤.

Mustia aaveita lenteli kosken kuohujen pÃ¤Ã¤llÃ¤, seisoksi jÃ¤Ã¤n reunoilla ja sillalla, ja pauhu oli kuin niiden huutoa… Se oli kuin pahojen henkien veisuuta…

Kun Elsa painoi silmÃ¤nsÃ¤ umpeen karkoittaakseen kauhistuttavaa kuvaa, niin nÃ¤kyi se selvemmin ja pauhu kuului kovemmin, ja tuntui kuin huoneessa olisi liikkunut joku ja ovesta tullut toisia sisÃ¤Ã¤n. Kun hÃ¤n avasi silmÃ¤nsÃ¤ ja katseli ympÃ¤rilleen, oli kuin kummituksia kaikkialla. Lapsen kÃ¤tkyen Ã¤Ã¤ressÃ¤kin rÃ¶hmÃ¶tti joku akka. HÃ¤n terÃ¤sti katseensa ja huomasi, ettÃ¤ siinÃ¤ olikin vain tuoli ja siinÃ¤ vaatteita. Kaikki hÃ¤n sai selvitetyksi, vaan kun taas jonkun ajan perÃ¤stÃ¤ loi niihin katseensa, muodostivat ne uusia kummituksia.

HÃ¤n nousi, otti tulen ja rupesi tyÃ¶hÃ¶n, vaan itki isomman ajan. Kun Ã¤iti aamulla herÃ¤si, niin pani hÃ¤n levolle niin uupuneena, ettÃ¤ oli hervoton kuin lankavyyhti.

PÃ¤ivÃ¤llÃ¤ tuli Liisa ja kertoi puhuttavan, ettÃ¤ koskesta on lÃ¶ydetty naisen ruumis, vaan ei tietty nimeÃ¤.

Kaikki katselivat toisiaan kysyvÃ¤sti ja lukivat saman vastauksen toistensa katseista:

Mari!

Â»MillÃ¤ kannalla se Marin elÃ¤mÃ¤ oikeastaan oli?Â» kysyi Viion leski aralla ja sÃ¤Ã¤lin Ã¤Ã¤nellÃ¤.

Â»Mari raukka!Â» huokasi Liisa. Â»Olihan se hÃ¤nen elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ sellaista kuin oli. Kuka sitÃ¤ olisi uskonut hÃ¤nestÃ¤! HÃ¤n oli vielÃ¤kin niin soma tyttÃ¶. Niin hyvÃ¤sydÃ¤minen ja hellÃ¤tunteinen, ettÃ¤ ei enempÃ¤Ã¤ enÃ¤Ã¤ toinen. Tuntui ettÃ¤ hÃ¤n voisi antaa vaikka silmÃ¤n pÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤n toiselle, jos sillÃ¤ voi auttaa. Ja niin herttainen hÃ¤n oli, kun oli tavallisella tuulella. MinÃ¤ mielistyin kovasti hÃ¤neen tÃ¤llÃ¤ aikaa, kun hÃ¤n oli meillÃ¤. EikÃ¤ hÃ¤nen elÃ¤mÃ¤ssÃ¤Ã¤n silloin ollut moitteen sijaa.Â»

Hetken Ã¤Ã¤neti oltuaan, aivan kuin itsekseen muistellen Maria, jatkoi

Liisa:

Â»Toisinaan kun hÃ¤n oli iloinen, niin ei mukavampaa ihmistÃ¤ toista. HÃ¤n kun rupesi leikkiÃ¤ panemaan, niin sai nauraa selkÃ¤ suorana. HÃ¤n laski juttuja, toinen toistaan hullumpia. Ja ihmisiÃ¤ hÃ¤n osasi kuvata, huomasi heidÃ¤n omituisuutensa heti ensi silmÃ¤ilyllÃ¤. Ja kaikista asioista lÃ¶ysi hÃ¤n hassunkin puolen. Mutta osasi hÃ¤n puhella vakavastikin ja sitÃ¤ kelpasi kuunnella. Se ei ollutkaan tyhjÃ¤Ã¤ korupuhetta, vaan ytimekÃ¤stÃ¤ ja sydÃ¤mellistÃ¤. YmmÃ¤rsi hÃ¤n ja tiesi oikean ja vÃ¤Ã¤rÃ¤n. SÃ¤Ã¤sti muita ja tuomitsi itseÃ¤Ã¤n. SelvillÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ oli, millainen hÃ¤nen elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ pitÃ¤isi olla, ja hÃ¤n ihasteli oikeaa elÃ¤mÃ¤Ã¤, mutta hÃ¤n lopetti puheensa siitÃ¤ aina ivallisesti sanoen: 'kun pÃ¤Ã¤sisi rouvaksi, niin keittÃ¤isi hernettÃ¤!'Â»

Jonkun aikaa mietittyÃ¤Ã¤n jatkoi taas Liisa:

Â»Omituinen ihminen oli se Mari. Auta armias, kun hÃ¤n sattui pahalle tuulelle! Ei osannut olla mieliksi mitenkÃ¤Ã¤n. HÃ¤n simppuili, oikutteli, ylpeili ja oli hyvin levoton. Kummallinen sielu hÃ¤n oli. MinÃ¤ olen monta kertaa ihmetellyt, ettÃ¤ tuosta ujosta Marista, meidÃ¤n kainosta kuninkaanpojan morsiamesta — muistathan, Elsa! — on tullut tuollainen seikkailija. Maailman koulussa sitÃ¤ muuttunee jos millaiseksi, ja sen koulun kokemusta hÃ¤nellÃ¤ nÃ¤ytti olevan suuret varastot.Â»

Â»Mari raukka!Â» sÃ¤Ã¤litteli Viion leski. Â»Jokohan hÃ¤n nyt on pÃ¤ivÃ¤nsÃ¤ pÃ¤Ã¤ttÃ¤nyt?Â»

Â»Ei se olisi ihme. HÃ¤n oli vÃ¤liin niin synkkÃ¤mielinen, ettÃ¤ minua oikein peloitti.Â»

Elsalla oli kiertyneet vedet silmiin. HÃ¤n tunsi nyt vasta oikein, miten hyvÃ¤ ja lÃ¤heinen ystÃ¤vÃ¤ Mari oli hÃ¤nelle ja miten paljon heillÃ¤ elÃ¤mÃ¤ssÃ¤ oli yhteistÃ¤. Yhteinen pÃ¤ivÃ¤nkirkas lapsuus, yhteinen nuoruus, joka alussa oli niin ollut ruusupukuinen…

Toimensa, tuumansa lapsuudesta saakka kulkivat nyt muistissa kuin tapaukset miellyttÃ¤vÃ¤stÃ¤ kirjasta… Rakkaus tÃ¤ytti mielen mennyttÃ¤ ystÃ¤vÃ¤Ã¤ kohtaan, joka oli osoittanut olevansa paljasta hyvyyttÃ¤, uhraavaisuutta. Ja sÃ¤Ã¤livÃ¤ suru tÃ¤ytti mielen, ajatellessa, ettÃ¤ hÃ¤nen vaatimaton toiveensa, joka oli rakkauden uhrausta, ei voinut toteutua sekÃ¤Ã¤n.

He istuivat Ã¤Ã¤neti pitkÃ¤n aikaa, kunnes Viion leski kysyi:

Â»EhkÃ¤ Vimparilla tietÃ¤isivÃ¤t jotakin Marista?Â»

Elsa oli kuin kÃ¤sketty heti valmis lÃ¤htemÃ¤Ã¤n sieltÃ¤ tiedustelemaan. Mari oli usein puhunut Vimpareista, joita sÃ¤Ã¤li ja surkutteli, ja tuntui ettÃ¤ hÃ¤n on ollut vÃ¤liin siellÃ¤ pitkÃ¤t ajat jokapÃ¤ivÃ¤inen vieras.

Â»MinÃ¤ lÃ¤hden kÃ¤ymÃ¤Ã¤n siellÃ¤.Â»

MaantieltÃ¤ poikkesi kesÃ¤llÃ¤ ensimÃ¤inen tienhaara Kontinkankaalle, jonka takana Vimparin asunto oli. Tie lÃ¤hti nytkin sinne vetÃ¤mÃ¤Ã¤n. Outoa oli Elsasta kulkea talvella nÃ¤itÃ¤ seutuja. Joka puun, kiven ja kuopan tunsi hÃ¤n ennen kesillÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤kin, vaan nyt nÃ¤ytti kaikki vieraalle ja oli aivan kuin toinen paikka. Tien oheen oli ilmestynyt pitkÃ¤, punaiseksi maalattu pylvÃ¤s, jonka nenÃ¤ssÃ¤ oli suuri valkoinen taulu. Â»Kaikki rosga ja saasda kuin kaupungist tulee lanke tÃ¤mÃ¤n boolun takkapuolelleÂ», oli taulussa kirjoitus ja sen takana oli korkeat kummut likalunta. Niitten luo pÃ¤Ã¤ttyi tie ja ainoastaan syvÃ¤t askeleet jatkuivat sinne pÃ¤in, missÃ¤ Vimparin asunto oli, mikÃ¤ nÃ¤kyikin vÃ¤hÃ¤n metsÃ¤n lÃ¤pi. Elsa lÃ¤hti tÃ¤tÃ¤ askeltietÃ¤ ja humahti heti polvia myÃ¶ten lumeen, josta vaivoin pÃ¤Ã¤si ottamaan toisen askeleen. SillÃ¤ tavalla teki hÃ¤n taivalta, huppuroiden hangessa, mistÃ¤ sai aina vÃ¤hÃ¤n vÃ¤liÃ¤ palata haromaan kalossejaan.

Vimpari, joka oli asuntonsa ikkunasta pitÃ¤nyt alituista vahtia odotellen VilleÃ¤ tulevaksi kaupungista kerjuumatkalta, pyÃ¶risti silmiÃ¤Ã¤n huomatessaan odottamattoman tulijan.

Kuka se on? Mari se ei voinut olla eikÃ¤ ollutkaan. Mari oli lihavanpuoleinen, tÃ¤mÃ¤ oli siro. Olisi luullut herrasnaiseksi, jos olisi hattu ollut. Vaan ovathan jotkut herrasnaisetkin huivi pÃ¤Ã¤ssÃ¤. Voi olla joku jumalinen herrasnainen. Vaan nuori on hÃ¤n jumaliseksi. Kaikessa tapauksessa ilahtui kuitenkin Vimpari ja alkoi kuvailla jo ihmeitÃ¤.

IhmettÃ¤ oli hÃ¤n odottanutkin ja ehtinyt jo olla odottamattakin ja elÃ¤minen nÃ¤yttÃ¤nyt aivan mahdottomalle. Ãiti oli laihtunut luiksi ja kÃ¤ynyt voimattomaksi, ettÃ¤ eipÃ¤ kyennyt paljon huoneessakaan liikkumaan. Aivanhan tuo horjui joka askeleella. Ei tiedÃ¤ milloin nÃ¤lkÃ¤Ã¤nsÃ¤ kaatuu. Lapset olivat nÃ¤lkÃ¤ytyneitÃ¤ kuin suden penikat. Se Mari kun oli ollut kÃ¤ymÃ¤ttÃ¤ niin kauan ja sitten kuin tuli, niin taas meni! Mihin riittivÃ¤t ne muutamat markat, jotka hÃ¤n antoi lÃ¤htiessÃ¤Ã¤n. KipeimpÃ¤Ã¤n nÃ¤lÃ¤nsilmÃ¤Ã¤n muutamiksi pÃ¤iviksi. Ville oli uuttera ja halukas toimeensa, vaan niukalta hÃ¤n sai. HÃ¤n oli toivonut, ettÃ¤ nyt sitÃ¤ hyvin pÃ¤rjÃ¤Ã¤, kun Mari oli ilmestynyt. Marin anneilla olisivat hyvin tulleet toimeen siihen asti, kun hÃ¤n pÃ¤Ã¤see sepelin hakkuuseen, jota kuuluvat hommaavan kÃ¶yhille tyÃ¶ksi ja ansioksi. Sitten elÃ¤isivÃ¤t herroiksi. Mutta se nyt kÃ¤vi sen Marinkin niinkuin kÃ¤vi ja silloin se elÃ¤mÃ¤kin musteni.

Annappas olla mitÃ¤ nyt tÃ¤mÃ¤ oli! Ja Vimpari ehti varmistuttaa itseÃ¤Ã¤n muistelemalla kaikki ihmeet, jotka olivat tapahtuneet. Viimeinen niistÃ¤ oli se, ettÃ¤ Kristiina, heidÃ¤n tyttÃ¤rensÃ¤, haettiin lastenkotiin. Se oli Marin toimia, oli hÃ¤n arvannut sitten, eikÃ¤ ollut siitÃ¤ hyvillÃ¤Ã¤n, kun Kristiina oli kyennyt kerjÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n jo ja hankkimaan elatusta. Mutta toisekseen arveli hÃ¤n siitÃ¤kin, ettÃ¤ ei tiedÃ¤ miksi hyvÃ¤ksi on sekin.

Â»Ãiti! Tuolla tulee joku frÃ¶Ã¶kynÃ¤ tÃ¤nneÂ», sanoi Vimpari iloissaan.

Â»FrÃ¶Ã¶kynÃ¤kÃ¶?Â»

Â»Niin mamselli, mikÃ¤ tuo lie. SievÃ¤ ja kaunis on, mikÃ¤ sitten lienee.Â»

Vimparin vaimonkin rauenneet silmÃ¤t kiilsivÃ¤t ja ruumis ojensihe suoremmaksi. Lapset alkoivat hÃ¤lkyillÃ¤, vaan asettuivat, kun isÃ¤ tikasi kieltÃ¤vÃ¤n sanan. Teutori ja Assari ehtivÃ¤t kuitenkin vielÃ¤ tehdÃ¤ riidan siitÃ¤, kumpi heistÃ¤ ottopojaksi pÃ¤Ã¤see ja Assari rupesi raapimaan Teutoria kynsillÃ¤Ã¤n siten tukeuttaakseen toisen vaatimuksen. IsÃ¤ joutui vÃ¤liin, vaan Assari oli kerennyt vetÃ¤stÃ¤ kolme pitkÃ¤Ã¤ ja nÃ¤kyvÃ¤Ã¤ naarmua Teutorin poskeen, jotka vakuuttivat Assarille voiton.

Â»Viion Elsahan se onkin!Â» sanoi Vimpari nolona, kun Elsa astui sisÃ¤Ã¤n.

Â»Elsako!Â» hyvitteli Vimparin vaimo. HÃ¤n oli ihastunut Elsaan, kun naapureina asuivat, jolloin Elsa opetti lapsia ja kÃ¤vi usein heidÃ¤n asunnossaan. Vaikka Elsa oli ollut lapsi vain, niin oli hÃ¤n vaikuttanut virkistÃ¤vÃ¤sti ja lohduttavasti aina. Oli tuntenut kuin jotakin turvaa ja toivoa, aivan kuin hÃ¤n olisi ollutkin enkeli eikÃ¤ ihmislapsi. PitkÃ¤t vuodet oli nyt kulunut, ettÃ¤ ei ollut hÃ¤ntÃ¤ nÃ¤hnyt.

Â»TeitÃ¤ en ole nÃ¤hnyt herran vuosiin. Olette aikaistunut, vaan niin kaunis oletteÂ», puheli Vimparin vaimo, pidellen Elsan kÃ¤ttÃ¤ omassaan ja katsellen Elsaa silmiin ihastuneena. Â»KÃ¤ykÃ¤Ã¤ johonkin istumaan, vaikka eihÃ¤n ole juuri istuinpaikkaa. Istukaa tÃ¤hÃ¤n vuoteen laidalle.Â»

Omituiselle tuntui Elsasta. Oli tuttua aivan kuin olisi hÃ¤n eilen viimeksi kÃ¤ynyt ja sitten yÃ¶n aikana muuttunut se, mikÃ¤ oli muuttunut. Samat huonekalut, mitÃ¤ niitÃ¤ oli, ja ryysyjÃ¤ kaikkialla. Lapset olivat kasvoiltaan aikaistuneet, vaan muutenpa ei olisi juuri osannut sanoa heidÃ¤n kasvaneen. Outoa oli, kun he suu auki katsoa tollistelivat nyt ja ennen olivat niin hyviÃ¤ tuttuja. Surkealle ja kurjalle nÃ¤ytti ja tuntui. Vimparin vaimo oli kuin haudasta noussut, laiha, silmÃ¤t syvÃ¤llÃ¤ pÃ¤Ã¤ssÃ¤ ja iho mustankellertÃ¤vÃ¤. Ilma oli tÃ¤Ã¤llÃ¤ niin tukehduttava, ettÃ¤ alkoi tuta heti pahoinvointia.

Â»Onko se vai eikÃ¶ Elsa naimisissa?Â» kysyi Vimparin vaimo.

Â»En minÃ¤ ole.Â»

Â»No sepÃ¤ kumma, ettÃ¤ Elsaa ei ole vielÃ¤ viety. Vaan ei taida huoliakaan kaikista. On se kuitenkin jo katsottu ylkÃ¤mies?Â»

Â»MitÃ¤ sinÃ¤ tinkaat toisen asioita!Â» murahti Vimpari. Â»Samahan se sinulle on naivatko toiset vai palavat. Ei suinkaan se sinua hyÃ¶vÃ¤Ã¤.Â»

Â»Ei sen vuoksi, vaan ainahan sitÃ¤ on halukas kuulemaanÂ», sanoi vaimo ja rupesi sitten kyselemÃ¤Ã¤n Elsan Ã¤itiÃ¤, miten hÃ¤n jaksaa, mitÃ¤ tekee ja tuumii ja siitÃ¤ puheltua kysyi, onko Elsa nÃ¤hnyt nykyisin Aappoa, selittÃ¤en ettÃ¤ ei ole kuullut hÃ¤nestÃ¤ kaualle aikaa mitÃ¤Ã¤n.

Â»Joka pÃ¤ivÃ¤kÃ¶ sinun pitÃ¤isi saada vereksiÃ¤ tietojaÂ», sanoi Vimpari.

Â»TiedÃ¤thÃ¤n ettÃ¤ hÃ¤n on hyvÃ¤ssÃ¤ tallessa ja papiksi lukea porottaa.Â»

Â»Oliko Elsa kuuntelemassaÂ», kysyi Vimparin vaimo, Â»kun Aappo saarnasi, milloin se nyt olikaan, isÃ¤? EihÃ¤n se viime kesÃ¤nÃ¤ ollut?Â»

Â»Toissa kesÃ¤nÃ¤Â», Ã¤rjÃ¤si Vimpari. Â»EtkÃ¶ tuota nyt muista! Toissa kesÃ¤nÃ¤ se tÃ¤Ã¤llÃ¤ saarnasi, vaan on se sitten saarnannut muualla maankirkoissa. EikÃ¶ tuo lie posmittanut jo jonkun puolikymmentÃ¤ kertaa. Ja hyvÃ¤sti se saarnaa. KyllÃ¤ se silloinkin, kun tÃ¤Ã¤llÃ¤ saarnasi, maalasi ihmisen sydÃ¤men niinkuin se on, minua oikein nauratti. Ja sitten kun se rupesi puhumaan kauniisti, niin se oli kaunista, sitÃ¤ ei jaksanut, se on varma, puoletkaan kÃ¤sittÃ¤Ã¤. Raamattua laski sekaan sakeasti. KyllÃ¤ sen kuuli ettÃ¤ Aappo raamatun tuntee kuin aapisen. MeidÃ¤n Ã¤itikin itki ettÃ¤ minun jo ilkeÃ¤kseni kÃ¤vi, vaikka ei se itku minultakaan ollut kaukana. MinÃ¤ olen monasti ajatellut, ettÃ¤ sitÃ¤ olisi pitÃ¤nyt NikkilÃ¤n saada kuulla, niin toisin olisi senkin vainajan sielun asiat.Â»

Â»SinÃ¤ lopikoit taas, isÃ¤ rukka.Â»

Â»Lopikoin! Onko se lopikoimista, kun minÃ¤ puhun totta asiaa?Â»

Â»Vaan anna, me nyt Elsan kanssa haastelemme vÃ¤hÃ¤n ja mene sinÃ¤ katsomaan eikÃ¶ sieltÃ¤ Ville raukka jo ala palailla.Â»

Vimpari ehti kÃ¤ydÃ¤ katsomassa ja puhelemassa ja taas katsomassa.

Elsan sydÃ¤ntÃ¤ sÃ¤rki, kun Ville kyssÃ¤selkÃ¤ raukka tuli itkien paleltumassa. Vimpari antoi Villen korin Ã¤idille ja rupesi itse hankaamaan Villen jalkoja ja kÃ¤siÃ¤ lumella. Muut lapset kerÃ¤Ã¤ntyivÃ¤t Ã¤idin ympÃ¤rille, joka korista jakoi osan itsekullekin, minkÃ¤ riitti puolesta kymmenestÃ¤ potaatista, parista silahkasta ja muutamista pienistÃ¤ leivÃ¤n siruista, mitkÃ¤ menivÃ¤t niin tarkoin lapsille, ettÃ¤ Vimparille ei jÃ¤Ã¤nyt mitÃ¤Ã¤n eikÃ¤ hÃ¤nelle itselleenkÃ¤Ã¤n muuta kuin kouran silmÃ¤n tÃ¤ysi hienoa murua, jonka kopisti korista helmaansa.

Viion leski itki, kun Elsa kertoi kÃ¤ynnistÃ¤Ã¤n.

Â»Ei ollut kuin luu ja nahka Vimparin vaimossa. TietÃ¤Ã¤hÃ¤n sen kun elÃ¤minen oli sen varassa, mitÃ¤ Ville kerjÃ¤Ã¤mÃ¤llÃ¤ saa, ja niin monta nÃ¤lkÃ¤istÃ¤ suuta on. Mari heitÃ¤ on autellut, vaan hÃ¤n ei ole kÃ¤ynyt siellÃ¤ enÃ¤Ã¤ pitkiin aikoihin.Â»

Â»No minne se Mari on joutunut?Â»

Â»Ei se Vimparin vaimo ruvennut selittÃ¤mÃ¤Ã¤n, vaan kiersi kysymykseni.

Vaan minÃ¤ luulen, ettÃ¤ Mari on mennyt maalle.Â»

Â»MitÃ¤ hÃ¤n maalle olisi mennyt?Â»

Â»TyÃ¶hÃ¶n. Mari itse puhui minulle siitÃ¤.Â»

Siihen luuloon he tulivat molemmat ja varmistuivat siinÃ¤, kun Liisa tuli ja tiesi, ettÃ¤ koko juttu naisen ruumiin lÃ¶ytÃ¤misestÃ¤ koskesta oli perÃ¤tÃ¶n. HÃ¤n oli kysynyt poliisilta ja se oli sanonut, ettÃ¤ ei ole pontta ei perÃ¤Ã¤.

Â»Jo minÃ¤ aloin itsekin epÃ¤illÃ¤ tuumiessani, ettÃ¤ miten se ruumis olisi koskesta lÃ¶ydetty. Miten se siinÃ¤ olisi pysynyt? Veden mukanahan se olisi mennyt ja painunut jÃ¤Ã¤n alle.Â»

Â»Kosken pauhun synnyttÃ¤mÃ¤Ã¤ mielikuvitusta koko juttuÂ», sanoi Viion leski ilahtuneena.

Â»Niin, taikka kellonvalajan nostama juoru, jotta saisi hyvÃ¤-Ã¤Ã¤nisiÃ¤ kellojaÂ», nauroi Liisa.

SiitÃ¤ surusta oli siis pÃ¤Ã¤sty ja tuntui kaikista keventyneelle mieli. Mutta huoleksi kÃ¤vi taas Vimparin joukon sÃ¤Ã¤liÃ¤ ja surkua herÃ¤ttÃ¤vÃ¤ elÃ¤mÃ¤.

Â»EikÃ¶ voi se Aappo mitenkÃ¤Ã¤n auttaa ja huolehtia heitÃ¤?Â» sanoi Liisa kuultuaan Elsan kertovan heidÃ¤n elÃ¤mÃ¤stÃ¤Ã¤n.

Â»Jouluna kuuluu aina lÃ¤hetettÃ¤vÃ¤n Aapon kodista apuaÂ», kertoi Elsa ja sanoi Aapon Ã¤idin sanoneen, ettÃ¤ kyllÃ¤hÃ¤n Aappo kulta auttaisi, vaan eihÃ¤n hÃ¤nellÃ¤ itsellÃ¤Ã¤n ole millÃ¤ auttaa.

Â»Onhan se niinkin. Vaan onhan niitÃ¤ muitakin keinoja. Voisihan Aappo hankkia tyÃ¶tÃ¤ isÃ¤lleen kÃ¤ymÃ¤llÃ¤ pyytÃ¤mÃ¤ssÃ¤ herrastaloissa, joihin hÃ¤n on tuttu, tahi muuta neuvoa miettiÃ¤Â», selitti yhÃ¤ Liisa.

Â»Mutta keksi sinÃ¤, Liisa, nyt joku neuvo, jolla tulevat autetuiksi, muuten kuolevat siihen kynsilleenÂ», sanoi Elsa. Â»SinÃ¤ olet sellainen homman ihminen, minÃ¤ olen niin tyhmÃ¤ tÃ¤llaisissa asioissa. Kerjuulle meidÃ¤n ei nyt enÃ¤Ã¤ sovi lÃ¤hteÃ¤ niinkuin kÃ¤ytiin pienempÃ¤nÃ¤.Â»

Â»MitÃ¤ Vimpari tuumi?Â» kysyi Liisa aivan kuin syrjÃ¤Ã¤n jÃ¤ttÃ¤en Elsan puheen, vaan jÃ¤i kuitenkin sitÃ¤ miettimÃ¤Ã¤n.

Â»Vimpari odotteli vain jotakin ihmettÃ¤ tapahtuvaksi ja sanoi, ettÃ¤ isoja aikoja ei enÃ¤Ã¤ ole siihen, kun Aappo papiksi joutuu, jolloin ei ole enÃ¤Ã¤ huolta.Â»

Â»Vanha virsi. Aivan kuin sitten paranisi!Â» sanoi Liisa.

Â»MiksikÃ¤s ei paranisi?Â» kysyi Viion leski. Â»Tottapa Aappo sitten elÃ¤ttÃ¤Ã¤ vanhempansa ja siskonsa ja huolen pitÃ¤Ã¤ heistÃ¤, kun kykenevÃ¤ksi joutuu.Â»

Â»Huolehtia voisi hÃ¤n heitÃ¤ nytkin ja elÃ¤ttÃ¤mÃ¤Ã¤n hÃ¤n ei kykene paremmin papiksikaan tultuaan.Â»

Â»MinkÃ¤tÃ¤hden?Â»

Â»No niinhÃ¤n sitÃ¤ sanotaan, ettÃ¤ pappina on paha olla: ei ole leipÃ¤Ã¤, kun on hampaita, eikÃ¤ ole hampaita sitten kun on leipÃ¤Ã¤. — Kuule, Elsa! Huomenna lÃ¤hdemme kÃ¶yhÃ¤inhoidon esimiehen luo.Â»

Â»MinÃ¤kinkÃ¶?Â»

Â»Niin tietysti!Â»

Â»SiellÃ¤ oli Mari kÃ¤ynyt kerran, vaan oli ajettu ovesta ulos!Â»

Â»MinÃ¤pÃ¤ en lÃ¤hdekÃ¤Ã¤n ulos niin helpolla. MinÃ¤ seison nÃ¤in ja sinÃ¤ siellÃ¤ selkÃ¤ni takaa ja kainaloni alta selitÃ¤t asian, kerrot miten on ja minÃ¤ sitten sanon loppusanat.Â»

Elsaa mieli naurattamaan, vaan Liisa oli tosissaan. Ja kun Liisa oli kerran saanut pÃ¤Ã¤stÃ¤ kiinni, niin siinÃ¤ ei enÃ¤Ã¤ auttanut Antin armo eikÃ¤ Tuomaan tuluksetkaan.

Ja se kÃ¤vikin mainiosti. KÃ¶yhÃ¤inhoidon esimies oli kuunnellut hartaasti Elsan kertomusta ja luvannut toimittaa avun. Elsa oli hyvillÃ¤Ã¤n jos hyvillÃ¤Ã¤n. HÃ¤n oli mielestÃ¤Ã¤n saanut jollakin tavoin korvatuksi sen vahingonkin, jota Vimparin joukko oli saanut kÃ¤rsiÃ¤ sen aikaa, jonka Mari oli hÃ¤ntÃ¤ auttanut.

Â»Vimparille nÃ¤ytetÃ¤Ã¤n taas ihmeitÃ¤!Â» sanoi Liisa hyvillÃ¤Ã¤n Viion leskelle ja kertoi sitten retkestÃ¤ miten oli kÃ¤ynyt. Â»Elsan puhe kÃ¤vi niin puhtaasti, ettÃ¤ siinÃ¤ ei ollut kuin laukaista. SinÃ¤ osaat kertoa, Elsa, puhella kuin enkeli. Voi kun se esimies katsoi Elsaa korein silmin ja minullakin sydÃ¤n hytkÃ¤hteli ja itku pulppusi kurkussa. — Mutta puhellaan sitten illalla enemmÃ¤n. MinÃ¤ tulen tÃ¤nne kÃ¤sityÃ¶ni kanssa, kun saan lapsen nukutetuksi. Puhellaan sitten kaikkia maailman asioita. Minusta on nyt niin hauska!Â»

Illalla oli Liisa kuin irti laskettu varsa. HÃ¤n oli saanut mieheltÃ¤Ã¤n kirjeen, jota oli kauan odottanut ja huolehtimaan jo alkanut, kun ei mitÃ¤Ã¤n tietoja ollut saanut. Asiat pyÃ¶rivÃ¤t taas hyvin pÃ¤in ja pÃ¤Ã¤llekkÃ¤in. Niin meni kaikki kuin messinkihÃ¶ylÃ¤llÃ¤. HÃ¤n oli niin lapsellisen iloinen ja tyttÃ¶mÃ¤isesti vallaton. Kujeili ja ilvehti heti ovesta sisÃ¤Ã¤n tultuaan.

Elsa rupesi vielÃ¤ puhelemaan tuosta retkestÃ¤, joka hÃ¤nestÃ¤ oli niin erinomainen tapaus. HÃ¤n kun oli luullut ulosajettavan, vaan joka kÃ¤ski istumaan se esimies!

Â»Vai niinÂ», ihmetteli Viion leskikin, joka ei ollut vielÃ¤ tÃ¤tÃ¤ seikkaa kuullut.

Â»Joo!Â» alkoi Liisa ilvehtiÃ¤. Â»Heti kun minÃ¤ olin saanut sanotuksi, ettÃ¤ 'mamma sikka o saa, pappa helsa o paa', niin esimies sanoi ruotsiksi: 'istukaa vassakuu!' ja minÃ¤ kiitin franskaksi: 'silvuuplÃ¤Ã¤ frankomtee suspanksee pukspee!' ja kumarsin nÃ¤in.Â»

Ja sitten kertoi Liisa sen kÃ¤ynnin niin hassusti, ettÃ¤ Viion leski ja Elsa nauroivat minkÃ¤ jaksoivat. Â»Sitten kun me lÃ¤hdimme, niin sanoi esimies: 'klÃ¶m inte port' ja minÃ¤ sanoin ettÃ¤ 'takkar och pokkar!' ja esimies niiasi ja pokkasi.Â»

Kun toiset olivat nauraneet kyllÃ¤kseen, syÃ¶tti Liisa heille uusia juttuja toinen toistaan hullumpia.

Â»Voi, voi jos olisi se Mari, niin sitten te vasta nauraa saisitteÂ», tuumi Liisa, kun Elsa makasi lattialla pitkÃ¤nÃ¤Ã¤n ja Viion leski paineli sydÃ¤nalaansa vesien tippuessa silmistÃ¤. Â»Se Mari kun jutun kertoi, niin sitÃ¤ ei kÃ¤rsinyt kuunnella kuin paikotellen.Â»

Â»HyvÃ¤ tuota olet sinÃ¤kin!Â» oihki Viion leski.

Â»Ei, vaan jos olisitte kuulleet Marin kertovan siitÃ¤, 'kun he akat lÃ¤htivÃ¤t lystÃ¤ilemÃ¤Ã¤n, purjehtimaan maailman ympÃ¤ri mutaproomulla'. SitÃ¤ kertomusta kesti pitkÃ¤n illan, eikÃ¤ ne akat pÃ¤Ã¤sseet lÃ¤htemÃ¤Ã¤n sittenkÃ¤Ã¤n. Osasi se Mari kuvata akkavÃ¤keÃ¤!Â» sanoi Liisa ja alkoi kertoa muutamin paikoin Marin juttua.

Â»Ei tÃ¤mÃ¤ ole hyvÃ¤n edellÃ¤Â», sanoi Viion leski selvittyÃ¤Ã¤n vÃ¤hÃ¤n naurusta.

Â»EipÃ¤ taida ollakaanÂ», myÃ¶nsi Liisa ja aivan kuin sen pelosta vakaantui ja rupesi puhelemaan oikeista asioista.

Kaikilla tuntui mieli raikkaalle, elÃ¤mÃ¤ nÃ¤ytti erivÃ¤riselle. Kaikki oli kuin keventynyt ja vÃ¤ljentynyt. Huolet, jotka mielessÃ¤ olivat makailleet, olivat huokeampia, toiveet ja tuumat mieluisempia.

Viion leski ja Liisa kÃ¤Ã¤ntyneinÃ¤ keskusteluun istuivat pÃ¶ydÃ¤n Ã¤Ã¤ressÃ¤, jossa tekivÃ¤t kÃ¤sitÃ¶itÃ¤Ã¤n. Elsa hoiteli poikaansa sirkutellen sen kanssa laitellessaan sitÃ¤ uuteen pukineeseen.

Â»Oletteko nÃ¤hneet mussaketta?Â» sanoi Elsa lapsen kielellÃ¤ tuoden YrjÃ¶n pÃ¶ydÃ¤n luo toisten nÃ¤htÃ¤vÃ¤ksi.

Â»Hella Jeetus sitÃ¤ pientÃ¤ tollaketta!Â» sanoi Liisa, ja kaikki naurusuin ja kiiltÃ¤vin silmin katselivat lasta, joka silmÃ¤t suurina tapaili katseellaan lamppua ja niskat kenossa ja kÃ¤sillÃ¤Ã¤n huiskien ryntÃ¤ili sylissÃ¤.

Â»Mummon kultakipene!Â»

Â»Kummin ressukka!Â»

He kaikki sÃ¤ikÃ¤htivÃ¤t, kun joku samassa kiskasi ovea raolleen, mistÃ¤ sitten nÃ¤kyi pitkÃ¤ miehen turjake, aivan kuin aave. He tunsivat Vimpariksi, kun hÃ¤n sisÃ¤Ã¤n vÃ¤Ã¤ntÃ¤ysi kumartuen matalassa ovessa, vaan sydÃ¤n lÃ¶i kaikilla vielÃ¤ kiivaasti ja pahalle tuntuva tunne kiersi rinnassa.

Â»Vimpariko se on? MinÃ¤ vÃ¤hÃ¤n sÃ¤psÃ¤hdinÂ», sanoi Viion leski ja lisÃ¤si:

Â»meillÃ¤ kun ei kÃ¤y miehiÃ¤Â».

Â»MinÃ¤ sivumennessÃ¤ni ajattelin, ettÃ¤ pistÃ¤ynpÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ nytÂ», sanoi Vimpari laskien nuorassa roikkuvan suuren leipÃ¤pinkan lattialle ja katseli itselleen istuinta. Â»MinÃ¤hÃ¤n en ole tÃ¤Ã¤llÃ¤ kÃ¤ynyt sitten kuin sen yhden kerran rahan lainuussa. Ei ole sopinut sitÃ¤ maksaa vielÃ¤, vaan nyt sopisi… KyllÃ¤ se on Viioska niin, ettÃ¤ kun sitÃ¤ uskoo, niin ei tosi hÃ¤tÃ¤Ã¤ tule. Kuulkaahan…Â» Vimpari lÃ¤hti istumaan likemmÃ¤ksi Viion leskeÃ¤.

Â»TehÃ¤n olette humalassa, Vimpari!Â» sanoi Liisa Ã¤kÃ¤isesti.

Â»No, no Liisa! Ei vihaa, ei eripuraisuutta, se on turhuus ja hengen vaiva… Kuulkaa, lapset… KenenkÃ¤ piltti tuo on?Â» viittasi Vimpari Elsan poikaa, joka kÃ¤sillÃ¤Ã¤n huitoi kÃ¤tkyessÃ¤Ã¤n.

Â»Omani on!Â» sanoi Liisa.

Â»Jaa, sinÃ¤hÃ¤n olet naimisissa… Mutta tuota tuota, mitÃ¤ sinÃ¤ Liisa kysyitkÃ¤Ã¤n? Niin joo, joo. Joo kihloissa se on!Â»

Â»Kuka?Â» kysyi Liisa.

Â»Abraham, minun poikani, joka myÃ¶s Aapoksi kutsutaanÂ», vÃ¤llÃ¶tti Vimpari tosissaan.

Â»Kihlajaisiako te olette sitten pitÃ¤nyt?Â»

Â»Joo minÃ¤ taidan olla vÃ¤hÃ¤n ryypyssÃ¤. Mutta kuulkaa, Viioska. Te ette tiedÃ¤, miten vaikea on joskus uskoa!Â»

Â»Uskosta ei voi puhua tuossa tilassa.Â»

Â»TÃ¤ssÃ¤ tilassa… On helppo uskoa…Â»

Â»Onko Aappo kihloissa?Â» kysÃ¤si Elsa.

Â»On, on… ja sievÃ¤n frÃ¶Ã¶kynÃ¤n on poika kÃ¤hveltÃ¤nyt. En minÃ¤ ole nÃ¤hnyt, vaan tottakai se on sievÃ¤, kun se on oikein frÃ¶Ã¶kynÃ¤.Â»

Â»Kuka se on sitten?Â»

Â»Sanoi Aappo nimenkin, vaan… olkaapas vaiti… ei se tainnut Hilta olla, vaan h:n pÃ¤Ã¤ltÃ¤ se oli.Â»

Â»Kenen tyttÃ¤riÃ¤?Â»

Â»No Montinin…Â»

Â»Montinin Hulda!Â» sanoi Elsa kiihkeÃ¤sti ja enemmÃ¤n itselleen kuin muille.

Â»LieneekÃ¶ tuo tottaÂ», sanoi Liisa Elsalle.

Â»Totta!Â» tokasi Vimpari pÃ¶rhistÃ¤ytyen pystÃ¶ksi. Â»Se on totta. Aappo sen itse sanoi. Ja katsokaa!Â» Vimpari nÃ¤ytti viisimarkkasta. Â»Tuon tuippasi minulle pÃ¶rssistÃ¤Ã¤n Aappo ja vielÃ¤ koperoi hopioita liivin taskusta… NiillÃ¤ ostin minÃ¤ leipÃ¤Ã¤ ja otin muutakin jumalanviljaa… Jumalanviljaa se on viinakin… en tullut kysyneeksi Aapolta, Aappo sen olisi tiennyt… Jumalanviljasta se on niinkuin tuo leipÃ¤… KyllÃ¤ se muori nyt tulee iloiseksi ja ihmettelee, kun minÃ¤ paiskaan tuon leipÃ¤lÃ¤jÃ¤n rahille ja sanon, ettÃ¤ nyt ei ole hÃ¤tÃ¤Ã¤… Se Aappo se veivaa… MinÃ¤ sanoinkin muorille heti, ettÃ¤ pappi siitÃ¤ tulee, vaan muori ei uskonut, mutta minÃ¤ uskoin. Ja muori sanoi, etten menisi Aapon tykÃ¶, ettÃ¤ herskaapi tykkÃ¤Ã¤ pahaa, vaan minÃ¤ menin ja sanoin kauniisti, ettÃ¤ mikÃ¤ nyt neuvoksi, nyt kuollaan nÃ¤lkÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ paha on tulla, vaan paha tulemattakin olla, ja ettÃ¤ hÃ¤tÃ¤Ã¤ ei olisi, vaan kun se Marikin joutui pois, joka meitÃ¤ on auttanut… Silloin Aappo rahat vÃ¤Ã¤nsi kÃ¤teeni ja sanoi, ettÃ¤ olisi hÃ¤n kÃ¤ynyt siellÃ¤ meidÃ¤n tykÃ¶nÃ¤, vaan on ollut kiireitÃ¤ lukemisia… ja ettÃ¤ hÃ¤n on kihlannut… Ei se ollut Aappo ollenkaan: puhuttelipa melkein kuin vertaistaan… Saavat hyvÃ¤n papin kerrassaan ja siitÃ¤ vielÃ¤ pitÃ¤jÃ¤t riitelevÃ¤t…Â»

Â»MissÃ¤ Mari on?Â» kysyi Elsa.

Â»Joo… Mari on vÃ¤hÃ¤n reisaamassaÂ», sanoi Vimpari nauraen ja koettaen vilkuttaa silmÃ¤Ã¤.

Â»EivÃ¤tkÃ¶hÃ¤n ne odota kotona Vimparia?Â» sanoi Viion leski toivoen pÃ¤Ã¤sevÃ¤nsÃ¤ vieraastaan, joka kaikin puolin alkoi kÃ¤ydÃ¤ sietÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤ksi.

Â»Joo… minÃ¤ lÃ¤hden!Â» vaan hÃ¤n kuitenkin puheli vielÃ¤ paljon ja sekavaa, josta ei selvÃ¤Ã¤ saanut kuin hapuilemalla. Jotakin hÃ¤n nÃ¤ytti tarkoittavan, ettÃ¤ ei hÃ¤n olisi pahana pitÃ¤nyt, jos Aappo olisi nainut Marin, vaikka parempi oli kuitenkin oikea frÃ¶Ã¶kynÃ¤, joka on rikas ja oikea ihminen.

Â»ElkÃ¤Ã¤ jÃ¤ttÃ¤kÃ¶ leipiÃ¤nneÂ», muistutettiin hÃ¤ntÃ¤, kun oli ovessa menossa.

Â»MinÃ¤ otan palatessa.Â»

Â»EttekÃ¶ mene kotia suoraan?Â»

Â»Joo… minÃ¤ menen…Â» ja otettuaan leipÃ¤pinkkansa lÃ¤hti hÃ¤n kompuroiden porstuassa, jÃ¤ttÃ¤en huoneeseen viinan ja ilkeÃ¤n lian hajun.

Â»Se oli lystin loppu!Â» sanoi Liisa katsellen vuoroon Viion leskeÃ¤ vuoroon Elsaa, joka istui kÃ¤det helmassa ja tuijotti eteensÃ¤.

Kukaan ei virkkanut enÃ¤Ã¤ sanaakaan, vaan istuivat Ã¤Ã¤nettÃ¶minÃ¤ ja alakuloisina tuijottaen lamppuun, jonka heikkoÃ¤Ã¤ninen kirinÃ¤, jota se piti palaessaan, kuului ainoana Ã¤Ã¤nenÃ¤.

Kotia mennessÃ¤Ã¤n Liisa nÃ¤ki Vimparin tulevan kaupungilta pÃ¤in ja jÃ¤i varjopuolella katua katsomaan poikkeaako Vimpari vielÃ¤ Viiolle. Mutta hÃ¤n astua hoippasi keskikatua leipÃ¤pinkka olalla ja puheli itsekseen. Liisa katsoi hÃ¤ntÃ¤ niin kauan kuin nÃ¤ki hÃ¤nen kÃ¤Ã¤ntyvÃ¤n maantielle pÃ¤in.

Maantielle tultua kaivoi Vimpari taskustaan pullon ja imi pari pitkÃ¤Ã¤ siemausta kurkistellen sitten pulloon ja puhellen jotakin sekavaa, ettÃ¤ Ã¤iti rukallekin pitÃ¤Ã¤ sÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤ Aapon kihlajaisia.

Â»Tarvitsee Ã¤iti… tekee hyvÃ¤Ã¤ ja voimistuttaa…Â»

Pantuaan pullon taskuunsa katseli hÃ¤n leipÃ¤pinkkaa ja nauroi puhellen jotain lapsistaan, joitten nimiÃ¤ mainitsi. Nostettuaan leipÃ¤pinkan olalleen lÃ¤hti hÃ¤n astua tarpomaan puhellen ja nauraen. VÃ¤liin pysÃ¤htyi ja horjui joka suunnalle ojennellen kÃ¤ttÃ¤Ã¤n ja lausuen sekavia sanoja. VÃ¤hin puheli hÃ¤n sillÃ¤ tavoin varjolleen, joka liikkui kuutamoista tietÃ¤ hÃ¤nen edellÃ¤Ã¤n, vÃ¤liin jollekin riihen nurkalle tai aidan seipÃ¤Ã¤lle. Aapon nimeÃ¤ hÃ¤n mainitsi suu naurussa. Sanansa kÃ¤vivÃ¤t sekavammiksi, niin ettÃ¤ lopulta ei saanut muuta kuin Aapon esille ja senkin sekavasti. HÃ¤n horjui kahta puolta tietÃ¤ ja kÃ¤ynti kÃ¤vi yhÃ¤ epÃ¤varmemmaksi, niin ettÃ¤ kompastui viimein silmÃ¤lleen. SiitÃ¤ kun suurella vaivalla pÃ¤Ã¤si ryÃ¶mysilleen ja kaikella varovaisuudella pystÃ¶Ã¶n, niin lÃ¤hti juoksujalassa eteenpÃ¤in, kunnes taas puulasi pÃ¤Ã¤lleen. SitÃ¤ menoa pÃ¤Ã¤si tienhaaraan, jossa lankesi Ã¶risten ja jÃ¤i vÃ¤hÃ¤ksi aikaa makaamaan. Lakittomin pÃ¤in lÃ¤hti taas liikkeelle pitÃ¤en lujasti nuorasta, jossa leipÃ¤pinkka killui roikkuen sinne tÃ¤nne, ja aivan kuin sen painosta kaatui hÃ¤n kylelleen tiepuoleen.

Â»Issikka!Â» Ã¤rÃ¤hti hÃ¤n, kun kuului maantieltÃ¤ romakka kulkusten Ã¤Ã¤ni.

Hevonen katsoa pÃ¶rhisti metsÃ¤Ã¤n arastellen ja kuski silmÃ¤si sinne myÃ¶s tarkkaavasti. Tien suun kohdalla nÃ¤kyi metsÃ¤ssÃ¤ jotakin liikkuvan, josta ei selvÃ¤Ã¤ saanut. Nainen reen perÃ¤ssÃ¤ vetÃ¤ysi pelonalaisena lÃ¤hemmÃ¤ kumppaniaan, joka turvaavasti puristi rakastettuaan vartalosta,

Â»Tuolla, Abe, oli jotakin. MikÃ¤ se oli?Â»

Â»Oletko sinÃ¤ Hulda pelkuri?Â» naurahti Abe. Â»LieneekÃ¶ tuolla ollut mitÃ¤Ã¤n, vaan nÃ¤in kuutamolla kuvastaa metsÃ¤ssÃ¤ kaikki niin aavemaiselleÂ», selitti nuori sulhanen.

Kuski kiinnitti suitsia, hepo polki kiivaammin tietÃ¤ ja kulkuset soivat kiihkeÃ¤mmin.

Vimpari istui pÃ¤Ã¤ rintaa vasten retkottaen ja alkoi sitten pyrkiÃ¤ pystÃ¶Ã¶n. HÃ¤n pÃ¤Ã¤si kulkemaan jonkun matkan ja kun nÃ¤ki valon pilkoittavan asuntonsa ikkunasta, ojensi hÃ¤n kÃ¤ttÃ¤Ã¤n ja tapaili huutoa. Vimmastuneena ryntÃ¤si hÃ¤n vaajan takana olevalle tÃ¶rkylumitÃ¶nkyrÃ¤lle, vaan vyÃ¶ryi siitÃ¤ alas nurin niskoin ja makasi kuin taidoton jonkun aikaa. Alkoi sitten Ã¶ristÃ¤ ja nousi ryÃ¶mysilleen haroen kÃ¤sillÃ¤Ã¤n, kunnes tapasi lÃ¤hellÃ¤ olevan leipÃ¤pinkan, nousi varoen pystyyn, pÃ¤Ã¤si tien laitaan, josta askeleet lÃ¤htivÃ¤t asunnolle, astui polulle, tupsahti silmÃ¤lleen syvÃ¤lle hankeen ja jÃ¤i siihen leipÃ¤pinkka niskassa…

Â»Taas viinan uhriÂ», alkoi Vimparista kertomus sanomalehdessÃ¤, jota luettiin Viiolla kolmikannassa. Â»TÃ¤nÃ¤ aamuna tavattiin tyÃ¶mies Aappo Vimpari kuoliaaksi paleltuneena n.s. Kontinkankaalla itÃ¤isen maantien varressa, johon oli humalassa uupunut maata. Vimpari asui mainitun kankaan laidassa, jonne oli matkassa, vaan vÃ¤kijuomia liiaksi nautittuaan ei jaksanut perille, vaan yÃ¶pyi lumiselle vuoteelle, josta kontettuneena hÃ¤net lÃ¶ysi oma pieni poikansa aamulla. Vimpari oli varustettu jumalan viljalla: pullo ja leipÃ¤pinkka mukana! Perheelle, joka perheen isÃ¤n juoppouden ja laiskuuden takia on saanut kÃ¤rsiÃ¤ nÃ¤lkÃ¤Ã¤ ja kurjuutta, oli varmaan mieluinen ja tervetullut leipÃ¤pinkka, jonka poika raahasi kotia selÃ¤ssÃ¤Ã¤n, tuodessaan sanoman isÃ¤n kuolemasta. Suuri perhe joutuu taas siinÃ¤kin kÃ¶yhÃ¤inhoidon rasitukseksi.Â»

Elsa oli kuivin silmin, kun Ã¤itinsÃ¤ ja Liisa itkivÃ¤t ja surkuttelivat. Kun Viion leski sÃ¤Ã¤litellen mainitsi Aappoakin, lausui Elsa tyynesti ja vakuuttavasti:

Â»Mari istuu kuritushuoneessa, mutta Jumala on pitÃ¤nyt huolen, ettei

Aaponkaan kihlajaisilo ole murheeton. Se oli Aapolle rangaistukseksi.Â»

Viion leski istui Ã¤Ã¤netÃ¶nnÃ¤, hÃ¤mmÃ¤stys ja neuvottomuus kuvautui kasvoilla.

13

PÃ¤ivÃ¤ meni, toinen tuli, viikot vieri, kului kesÃ¤iset kuukaudet, talven lumet taas suli, kesÃ¤n syksy kellastutti ja pimitti. Aika oli juossut kuin selvÃ¤ lankavyyhti keskeytymÃ¤ttÃ¤, katkeamatta. Elsa rakasti ja oli rakastettu.

Poikansa oli hÃ¤nelle kaikkensa. Se oli nyt hÃ¤nen kalleutensa, ylpeytensÃ¤, henkensÃ¤, elÃ¤mÃ¤nsÃ¤.

Se oli tullut hÃ¤nelle aina rakkaammaksi. EnsimÃ¤inen hymy oli ollut kuin pÃ¤ivÃ¤n remahdus pilvestÃ¤, mutta ensimÃ¤isen sanan tapailu, jonka sekavuuden Ã¤idin korva selitti, oli kuin odottamaton, vaan kiihkeÃ¤sti toivottu rakkauden lupaus, joka sykÃ¤hdytti Ã¤idin sydÃ¤ntÃ¤ ja pusersi riemuhuudon hÃ¤nen rinnastaan.

Â»Tuhatta vertaa rakkaampi olet taas minulle!Â»

Tuhatta vertaa rakkaampi oli hÃ¤n joka pÃ¤ivÃ¤. Ja onnensa oli sitÃ¤ suurempi.

Nuo kauniit silmÃ¤t eivÃ¤t katsoneet kehenkÃ¤Ã¤n niin suloisesti kuin hÃ¤neen. Pienet kÃ¤det eivÃ¤t kÃ¤Ã¤riytyneet kenenkÃ¤Ã¤n kaulaan sillÃ¤ tavoin kuin hÃ¤nen eikÃ¤ sileÃ¤ poski hyvÃ¤illyt kenenkÃ¤Ã¤n muun poskea niin hellÃ¤sti. Ei kenenkÃ¤Ã¤n povea vasten kallistunut pieni pÃ¤Ã¤ sillÃ¤ luottamuksella ja lohdutuksella kuin oman Ã¤itinsÃ¤ rinnoille. Ja kenelle muulle nauroi hÃ¤n niin herttaisesti kuin Ã¤idilleen polvella ratsastaessaan tahi muuten iloa pitÃ¤essÃ¤. Ei kenellekÃ¤Ã¤n muulle soinut niin kirkkaana, helakkana, sydÃ¤mellisenÃ¤ tuon pienen peipon Ã¤Ã¤ni!

Jos Jori tietÃ¤isi! TÃ¤mÃ¤ oli ainoa syrjÃ¤inen ajatus, joka pyrki mieleen onnellisimpina hetkinÃ¤, kun hÃ¤n enin rakkaudesta nautti. Mutta se ajatus tuli kuin tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ ja oli kuin toive toisen puolesta. HÃ¤n ei kaivannut mitÃ¤Ã¤n, ei ollut muistoja ei toiveita. HÃ¤n oli aivan kuin vieraantunut menneisyydelle ja tulevaisuudelle ja eli nykyhetkessÃ¤, nauttien sen onnea. Sille hÃ¤n antautui kokonaan unohuttaen koko maailman, joka kylmÃ¤nÃ¤ ja usvaisena oli hÃ¤nen ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n.

HÃ¤n oli niin vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤tÃ¶n kaikelle kotinsa ulkopuolella, ettÃ¤ Ã¤itinsÃ¤ pahoili itsekseen hÃ¤nen ylpeyttÃ¤Ã¤n, jolla Elsa hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n antoi ihmisille aihetta karsaisiin ja mahtaileviin katseisiin ja salaperÃ¤isiin kuiskailuihin. Elsa nÃ¤ytti hÃ¤nestÃ¤ kuin uhaten tekevÃ¤n juuri sitÃ¤, mikÃ¤ karhoi syrjÃ¤isiÃ¤. MitÃ¤ Viion leski merkitsi, niin huomasi hÃ¤n enin sitÃ¤ ivalla katsottavan, kun Elsa pukeusi itse muodin mukaisesti ja lapsensa vaatetti, ettÃ¤ se oli kuin nukke. ItsehÃ¤n Elsa neuloi ja tyÃ¶nsÃ¤ ansiollahan hÃ¤n vaatetti ja ruokki heidÃ¤t kaikki, vaan olisi Elsan hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n pitÃ¤nyt ottaa huomioon asemansa. TÃ¤stÃ¤ niinkuin muustakin, mikÃ¤ nÃ¤ytti ylpeydeltÃ¤, pÃ¤Ã¤tti hÃ¤n huomauttaa Elsaa, kun nÃ¤ki ihmisten ivallisia ja karsaita katseita, vaan aina jÃ¤i hÃ¤n seisomaan Elsan edessÃ¤ arkaillen aiettaan. HÃ¤n aivan kuin sÃ¤Ã¤li Elsaa, joka oli hÃ¤nelle lapsempi kuin koskaan, avonainen, nÃ¶yrÃ¤, palveleva, hyvÃ¤ilevÃ¤ kuin hellÃ¤sti rakastava lapsi konsanaan. Tuntui silloin Viion leskestÃ¤ kaikki moite aiheettomalta. Ja niin oli hÃ¤n kuin kahden tulen vÃ¤lissÃ¤. Vaan sattumalta sai hÃ¤n korviinsa kerran kuiskeita, joitten ytimenÃ¤ oli:

Ei ole Elsa oppinut vielÃ¤kÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ ylpeys on lankeemuksen edellÃ¤. Jos kunnia on mennytkin, niin onpa koreus jÃ¤lellÃ¤. Viion leski suvaitsee, sillÃ¤ hÃ¤nenkin on hyvÃ¤ elÃ¤Ã¤. Ei tarvitse juosta nyt kerjuulla, kun on tyttÃ¤ren kÃ¤si herrain taskussa.

NÃ¤in paljoa ei hÃ¤n ollut osannut aavistaa piilevÃ¤ksi noitten karsasten katseitten takana. Herra Jumala, miten julmia ihmiset voivat olla! Kauhistuen nÃ¤itÃ¤ syytÃ¶ksiÃ¤ tuntui hÃ¤nestÃ¤ kuin olisi ollut aivan oma syynsÃ¤, ettÃ¤ sellaisia on voitu ajatellakaan. Miksi hÃ¤n ei ole ystÃ¤vÃ¤llisesti huomauttanut Elsaa, kyllÃ¤ kai hÃ¤n olisi muuttanut kÃ¤ytÃ¶stÃ¤Ã¤n, jos olisi arvannut syrjÃ¤isissÃ¤ synnyttÃ¤vÃ¤nsÃ¤ pahaa verta. YstÃ¤vÃ¤llinen sana Elsalle ja asia olisi korjautunut. Jos Elsa itse olisi kuullut tuon, niin olisi hÃ¤n kuollut surusta.

Â»KyllÃ¤ minÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤n, Ã¤iti kulta, vaikka te puhutte niin epÃ¤selvÃ¤sti, ettÃ¤ oikein sÃ¤Ã¤littÃ¤Ã¤Â», sanoi Elsa, kun Ã¤itinsÃ¤ rupesi asiasta puhumaan kierrellen kaarrellen. Â»Te sanotte ettÃ¤ ihmisetkin saavat aihetta sanoa minua ylpeÃ¤ksi. Jos minÃ¤ matona makaisin heidÃ¤n jaloissaan, niin luuletteko ettÃ¤ sillÃ¤ paranisi? Ei. Jokainen pitÃ¤isi oikeutenaan kiduttaa minua niinkuin kidutetaan kÃ¤Ã¤rmettÃ¤. MinÃ¤ en ole ylpeÃ¤, vaan en ystÃ¤viksenikÃ¤Ã¤n heitÃ¤ halua. MinÃ¤ pidin heitÃ¤ vain siksi ulohtaalla, ettÃ¤ eivÃ¤t tule poleksimaan varpaitani. Valmiit he olisivat tunkemaan niin lÃ¤helle kuin suinkin ja ystÃ¤vyyden ja tuttavuuden nimessÃ¤ paiskaamaan panettelujaan ja pahoja luulojaan vasten silmiÃ¤ni. Ei kissa kiduta hiirtÃ¤ niinkuin ihminen ihmistÃ¤, joka on joutunut alakynteenÂ», ja Elsa rupesi itkemÃ¤Ã¤n ja sitten jonkun ajan perÃ¤stÃ¤ jatkoi:

Â»Tekin pidÃ¤tte sitÃ¤ ylpeytenÃ¤, ettÃ¤ minÃ¤ ja YrjÃ¶ olemme ihmisten tavoin puetut. Mutta jos minun lapseni turjottaisi puolialastomana niinkuin heidÃ¤n, taurottaisi likaisena, resuisena ja antaisin sen rÃ¤Ã¤kkyÃ¤, pieksÃ¤isin ja muokkaisin niinkuin he lapsiaan, niin mitÃ¤ luulette, ettÃ¤ minusta sitten sanottaisiin? MinÃ¤ olisin 'portto, joka kidutan viatonta lasta'. Silloin lapsi olisi 'viaton', mutta jos sillÃ¤ on edes lakkireuhka vÃ¤hÃ¤n parempi kuin heidÃ¤n lapsillaan, niin ei olekaan viaton lapsi, vaan 'huoripenikka'!…Â»

Elsalla rupesi kuohumaan mieli, vaan hÃ¤n sai sen hillityksi, kun heittÃ¤ysi Ã¤Ã¤nettÃ¶mÃ¤ksi itkien katkerasti.

HÃ¤n tunsi taas itsensÃ¤ turvattomaksi. HÃ¤n oli huomannut ihmisten ivallisia silmÃ¤yksiÃ¤ toisilleen, kuullut kuiskutuksia ja tiesi mitÃ¤ niitten takana piili. Mutta ne raukat eivÃ¤t olleet uskaltaneet sanoa sitÃ¤ julki. Katseellaan hillitsi hÃ¤n heidÃ¤n kielensÃ¤ ja surmasi heidÃ¤n ajatuksensakin. Ja jos joku olisi rohennut sittenkin jotakin huomauttaa, niin ylpeÃ¤llÃ¤ olkapÃ¤Ã¤n kohauksella hÃ¤n olisi siitÃ¤ pÃ¤Ã¤ssyt. Ja hÃ¤n oli toivonut vielÃ¤ heistÃ¤ niin paljon hyvÃ¤Ã¤, ettÃ¤ viimeinkin jÃ¤ttÃ¤vÃ¤t hÃ¤net omiin rauhoihinsa ja huomaavat ettÃ¤ aivan syyttÃ¤ ja suotta he kuohuttavat pahaa sisuaan. Mutta nyt oli Ã¤itikin heidÃ¤n kanssaan! HÃ¤nen hellÃ¤, varova puheensa leikkasi kuin veitsi. Ei ollut ketÃ¤Ã¤n, joka ymmÃ¤rsi hÃ¤nen tilaansa.

Kun hÃ¤n tyyntyi, tuli mieleen kaukaisena kaipauksena, toiveensekaisena ajatuksena:

Jos Jori tietÃ¤isi!

Ja sitÃ¤ hÃ¤n itki yksinÃ¤isyydessÃ¤ kuin ikÃ¤vÃ¤Ã¤. Ei ollut ketÃ¤Ã¤n muuta koko maailmassa, joka ymmÃ¤rsi hÃ¤ntÃ¤, kuin Jori. Jori voisi puolustaa hÃ¤ntÃ¤ ja hÃ¤n puolustaisi. Jos hÃ¤n tietÃ¤isi, niin hÃ¤n tulisi heidÃ¤n luokseen.

Ja tÃ¤mÃ¤ ajatus, ettÃ¤ olisi kuitenkin yksi, joka hÃ¤ntÃ¤ puolustaisi, varmuus siitÃ¤, antoi taas voimaa.

HÃ¤n ei ollut rikkonut ketÃ¤Ã¤n vastaan, ei ketÃ¤Ã¤n! Ei ollut yhtÃ¤Ã¤n ainoatakaan, joka olisi voinut viskata ensimÃ¤isen kiven! HÃ¤n sai ja voi olla niinkuin oli. Jos Ã¤iti tahtoo olla syrjÃ¤isten liitossa hÃ¤ntÃ¤ vastaan, niin olkoon, hÃ¤n ei sille mitÃ¤Ã¤n voi.

Elsa painui umpimielisemmÃ¤ksi Ã¤idille. Liisallekin, joka oli aina ollut ystÃ¤vÃ¤llinen, oli hÃ¤n vieraampi ja tavallaan epÃ¤luuloinen, niinkuin kaikkia kohtaan. HÃ¤n ikÃ¤Ã¤nkuin luki heidÃ¤n ajatuksiaan, vaan ei ollut niistÃ¤ tietÃ¤vinÃ¤Ã¤nkÃ¤Ã¤n.

Â»NiinhÃ¤n se on kuin prinssi tÃ¤mÃ¤ Elsan poika, niin puettu kauniisti!Â» sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤, joka tuli sunnuntaina Viiolle kÃ¤ymÃ¤Ã¤n.

Â»EikÃ¶ se sitten saisi olla!Â» sanoi Elsa terÃ¤vÃ¤sti ja ylpeÃ¤sti.

Â»Elsa kultaniÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤ ja otti Elsaa kaulasta hellÃ¤sti hyvÃ¤illen kuin pientÃ¤ lasta. Â»Saahan se olla! HyvillÃ¤nihÃ¤n minÃ¤ sitÃ¤ sanoin.Â»

Elsa tuli hÃ¤milleen, ja iloissaan ja hÃ¤peissÃ¤Ã¤n painoi hÃ¤n pÃ¤Ã¤nsÃ¤ Latun emÃ¤nnÃ¤n povea vasten ja emÃ¤ntÃ¤ taputteli hÃ¤ntÃ¤ hiljaa poskelle, sÃ¤Ã¤livÃ¤sti ja lohduttavasti, jonka Elsa ymmÃ¤rsi. Ja se oli erittÃ¤in! HÃ¤nestÃ¤ oli aina tuntunut, ettÃ¤ Latun emÃ¤ntÃ¤ on kaikissa asioissa oikeassa, ja ettÃ¤ kun hÃ¤n puolustaakseen ottaa, niin on turvassa.

Â»MinÃ¤ tulin kutsumaan teitÃ¤ kahville meille. Liisa halusi pitÃ¤Ã¤ pientÃ¤ kestiÃ¤, kun sai kirjeen ja siinÃ¤ tiedon, ettÃ¤ Iikka tulee tulevana kesÃ¤nÃ¤ kotiaÂ», toimitti Latun emÃ¤ntÃ¤ asiaansa.

Â»Tuleeko Iikka kotia? No sepÃ¤ hauska. Liisa on kuin puolen kannun taivaassa!Â» puheli Elsa iloisena ja riemastuksissaan aivan kuin asia olisi hÃ¤ntÃ¤ koskenut.

Â»Ãiti. Se uusi, sievÃ¤ puku YrjÃ¶lle!Â» sanoi Elsa kuin voiton riemulla.

Latulla hÃ¤n syleili Liisaa ilosta, pyÃ¶ritti Liisan tyttÃ¶Ã¤, ja pientÃ¤ poikaa hypitti korkealle ilmassa. HÃ¤n jakoi hyvÃ¤Ã¤ tuultaan kaikille. HÃ¤n oli keskustelussa pÃ¤Ã¤nÃ¤ ja johtona. Kun lasten kanssa hÃ¤nen leikkiessÃ¤Ã¤n oli puhe kantautunut elÃ¤mÃ¤n huolien alalle Latun emÃ¤nnÃ¤n puhellessa, ettÃ¤ heidÃ¤n poikansa Jannekin tulee kotia ja jÃ¤Ã¤ maihin niinkuin Iikkakin, huolehtien mitÃ¤ tÃ¶ikseen saavat, kun on niin huono aika, niin kÃ¤Ã¤nsi taas Elsa toivoisamman puolen eteen.

Â»Tottahan sitÃ¤ miesjoukolla elÃ¤Ã¤, kun naistenkin tÃ¤ytyy perheineen toimeentulla ilman miestÃ¤ ja herraaÂ», sanoi Elsa nauraen.

Huolet jÃ¤tettiin sikseen, toivon ja iloisen leikkipuheen annettiin kohotella mieltÃ¤ ja mielissÃ¤Ã¤n jÃ¤Ã¤tiin vÃ¤hÃ¤vÃ¤liÃ¤ katselemaan lasten leikkiÃ¤.

Lapset olivat laittauneet muutamaan suureen vasuun, jonka toisessa pÃ¤Ã¤ssÃ¤ istui YrjÃ¶, toisessa Liisan tyttÃ¶, Elsa, ja nuorin lapsi, Iikka, istui keskellÃ¤ vilkkain silmin seuraten toisten tekoja ja lyhyvillÃ¤ Ã¤Ã¤nnÃ¤hdyksillÃ¤ koettaen ilmoittaa lyhyviÃ¤ ajatuksiaan. Muutaman kerran kun aikuiset katsoivat heitÃ¤, taputtivat lapset kÃ¤siÃ¤Ã¤n ja hokivat: Â»IsÃ¤pÃ¤ tulee tulevana kesÃ¤nÃ¤ kotia, isÃ¤pÃ¤ tulee tulevana kesÃ¤nÃ¤ kotia.Â»

Aikuiset nauroivat, kun tahti ja nuotti oli niin mallikas. PitkÃ¤n aikaa lapset sitÃ¤ samaa hankasivat, jolla aikaa aikuiset rupesivat taas puhelemaan eivÃ¤tkÃ¤ huomanneet lasten intosta, joka niillÃ¤ oli vÃ¤hitellen syntynyt.

Â»EikÃ¶stÃ¤Ã¤n se ole YrjÃ¶n isÃ¤, eikÃ¶ olekin vain minun ja Iikan isÃ¤?Â» kysyi Liisan tyttÃ¶ Ã¤idiltÃ¤Ã¤n, ja YrjÃ¶ nousi itkumielin korista turvautuen hÃ¤nkin Ã¤idiltÃ¤Ã¤n puolustusta saamaan.

Kaikki muut olivat hÃ¤millÃ¤Ã¤n tÃ¤stÃ¤ sekÃ¤ YrjÃ¶n ettÃ¤ Elsan vuoksi, Latun emÃ¤ntÃ¤ enin, joka tunsi itsensÃ¤ aivan neuvottomaksi, vaan Elsa nauroi ja sanoi:

Â»Kaikkialla se kaininmerkki tulee nÃ¤kyviin!Â»

HilpeÃ¤nÃ¤ alkoi Elsa rauhoittaa poikaansa. Â»TÃ¤ssÃ¤ on YrjÃ¶ sinun isÃ¤siÂ», sanoi hÃ¤n muuatta puukalikkaa, jonka pisti joutilaaseen ruojuskenkÃ¤Ã¤n, joka oli muka laiva. Â»TÃ¤ssÃ¤ purjehtii laivaÂ», selitti hÃ¤n kuletellen kenkÃ¤Ã¤ palikoineen poikki lattian, ympÃ¤ri tuolien, kontaten kapeita ja mutkasia teitÃ¤ laivan jÃ¤lessÃ¤ lasten ja aikuisten huviksi. Luetellen merimiesten vaimojen puheen mukaan kertoi samalla: Â»Nyt on laiva LeverissÃ¤. Nyt se lÃ¤htee LeveristÃ¤ Eskonpreelaan. SieltÃ¤ purjehtii se KartakÃ¶Ã¶nÃ¤Ã¤n ja sitten linjalle raporttia saamaan. Ja nyt se lÃ¤htee Suomeen ja purjehtii kohti kultaista kotoa, YrjÃ¶n tykÃ¶, ja nyt tuli isÃ¤ YrjÃ¶n tykÃ¶!Â»

Vaan kyynelsilmin ja lainehtivin mielin katseli Elsa illalla poikaansa, joka oli isÃ¤palikan kulettanut kotia ja nukkui nyt se vieressÃ¤Ã¤n hyvÃ¤iltyÃ¤Ã¤n sitÃ¤ kaikin tavoin.

Elsa tunsi itsensÃ¤ rikokselliseksi ensikerran. Tuomarinsa oli oma lapsensa, jota hÃ¤n rakasti ja joka rakasti hÃ¤ntÃ¤.

Rauhansa oli taas rikki. Oli revennyt ammoittava aukko, jota ei voinut umpeen saada unohuttamalla. Ja se piti hÃ¤nen mieltÃ¤Ã¤n aina levottomana. HÃ¤n rupesi toivomaan, ettÃ¤ Jori rakastaa hÃ¤ntÃ¤ vielÃ¤, tulee ja ottaa omakseen. HÃ¤n varmistui uskomaankin, ettÃ¤ Jori heti kun hÃ¤n palaa kotia, josta on ollut poissa koko ajan, tulee ja hakee heidÃ¤t. HÃ¤n ei voinut muuta tehdÃ¤! Mutta samassa nousi epÃ¤ilyskin: Jori on ehkÃ¤ kihlannut!

Elsa rukoilikin. Mutta tuntui ettÃ¤ hÃ¤n ei osaa oikein rukoilla.

Laupias, rakas Jumala, pidÃ¤ Jorin sydÃ¤n ja ajatukset meissÃ¤ kiinni! Tule, kallis, armas Jori, meidÃ¤n luo, jotka sinua rakastamme, ja joita sinÃ¤ rakastat, sillÃ¤ muita et voi rakastaa!

Tuntui Jorin tulo heidÃ¤n luo aivan kuin heti tapahtuvaksi, vaan ihan samassa taas mahdottomalle nyt ja aina. Oli tuskallista, kiduttavaa ja piinaavaa tÃ¤mÃ¤ toivon ja epÃ¤ilyksen alituinen taistelu. HÃ¤n siitÃ¤ pÃ¤Ã¤stÃ¤kseen koetti ruveta uskottamaan itselleen, ettÃ¤ Jori ei rakasta enÃ¤Ã¤. Mutta kun sai jotenkin itsensÃ¤ vakuutetuksi, ettÃ¤ Jori ei rakasta, niin tahtoi hÃ¤n taas kumota sen.

Kun hÃ¤n nÃ¤kee Jorin — ja hÃ¤n toivoi pian nÃ¤kevÃ¤nsÃ¤, sillÃ¤ Jori varmaan tulee Aapon ja Huldan hÃ¤ihin, jotka ovat piakkoin, kun heitÃ¤ on jo kuulutettu — ja kun tapaa hÃ¤net, niin sanoo hÃ¤n kaikki, kertoo vaiheensa, Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤t kÃ¤rsimisensÃ¤ ja tuskansa, ja selittÃ¤Ã¤ kuinka kaunis YrjÃ¶ on ja miten ikÃ¤vÃ¶ipi isÃ¤Ã¤, jota ei raukka tunne, ja kuvailisi Jorille miten onnellisia he olisivat. Jori ei voi olla rakastamatta heitÃ¤!

Muutamana iltana kaupungilla kÃ¤ydessÃ¤Ã¤n tuli hÃ¤ntÃ¤ vastaan jonkun naisen kanssa kaksi herraa, joista toinen nÃ¤ytti Jorilta. Tahtomattaan tuli hÃ¤nellÃ¤ Ã¤Ã¤nnÃ¤hdys:

Â»Jori!Â»

Kaikki kolme pyÃ¶rÃ¤htivÃ¤t taakseen katsomaan ja nainen tuli ja tarttui

Elsaa kainaloon lausuen iloisesti:

Â»Elsa!Â»

Â»Mari!Â»

Herrat tulivat myÃ¶s, jolloin Elsa huomasi erehdyksensÃ¤ ja yritti vetÃ¤ytymÃ¤Ã¤n pois, vaan Mari pyÃ¶rÃ¤hytti hÃ¤net mukaansa ja sanaa puhumatta nauraen katseli hÃ¤ntÃ¤ silmiin niinkuin Elsakin hÃ¤ntÃ¤. He eivÃ¤t osanneet puhella toisilleen sanaakaan, eivÃ¤tkÃ¤ voineetkaan sitten, sillÃ¤ toinen herroista, se Jorin nÃ¤kÃ¶inen, tuli Elsan sivulle ja alkoi puhella hÃ¤nen kanssaan. Elsa oli siitÃ¤ yhÃ¤ enemmÃ¤n hÃ¤millÃ¤Ã¤n ja hÃ¤n kulki kuin olisi taluttamalla talutettu tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ minne mentiin. Ei hÃ¤n tiennyt sitÃ¤kÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ hÃ¤n vastasi herran kysymyksiin ja mitÃ¤ hÃ¤nelle puhui. Vasta huomasi itsensÃ¤, kun tulivat silloille, jolloin pysÃ¤htyi ja sanoi hyvÃ¤stin, lÃ¤htien pois kÃ¤velemÃ¤Ã¤n. Mutta kumppaninsa tuli jÃ¤lkeen ja tahtoi hÃ¤ntÃ¤ pidÃ¤ttÃ¤Ã¤.

Â»KÃ¤vellÃ¤Ã¤n nyt, kun on kaunis ilma!Â»

Elsa nauroi ja sanoi, ettÃ¤ nythÃ¤n on ruma ilma, sumuinen ja pimeÃ¤.

Â»No vaikka sittenkin! EihÃ¤n se haittaa. Minusta olisi hauska, te puhelette niin erinomaisen hyvin, ettÃ¤ on oikein hauska kuunnellaÂ», sanoi herra ja pyysi kohteliaasti Elsaa vielÃ¤ hetkisenkÃ¤Ã¤n kÃ¤velemÃ¤Ã¤n.

Â»En minÃ¤ lÃ¤hde silloille, eihÃ¤n siellÃ¤ ole mikÃ¤Ã¤n hauska nyt.Â»

Â»No kÃ¤velemme muuallaÂ», sanoi herra hyvin myÃ¶ntyvÃ¤sti ja tuttavallisesti, vaan samalla kohteliaalla tavalla ja lÃ¤hti Elsan mukaan ruveten puhelemaan vilkkaasti ja avonaisesti, vÃ¤hÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤n kangertelematta, aivan kuin olisivat jo ennen tuttavia olleet. HÃ¤n selitti, ettÃ¤ hÃ¤n ei ole vielÃ¤ ollut kuin lyhyen aikaa paikkakunnalla, vastasi Elsan kysymykseen, mistÃ¤ hÃ¤n on. Ja heidÃ¤n kÃ¤vellessÃ¤Ã¤n katuja, toista ylÃ¶s toista alas, kertoili hÃ¤n huomioitaan tÃ¤Ã¤llÃ¤, verraten oloihin kotiseudullaan, jonka luonnosta ja ihmeistÃ¤ kertoi laajalti ja tarkoin ja innostuksella.

Â»Se minun tÃ¤ytyy kuitenkin myÃ¶ntÃ¤Ã¤, ettÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ ovat naiset kauniimpia.

TÃ¤Ã¤llÃ¤ nÃ¤kee hyvinkin kauniita naiskasvoja ja soreita varsia.Â»

Kun Elsa ilmoitti tÃ¤ytyvÃ¤nsÃ¤ lÃ¤hteÃ¤ kotia, pyysi herra saadakseen saattaa hÃ¤ntÃ¤ sekÃ¤ ostaa vÃ¤hÃ¤n hedelmiÃ¤ hÃ¤nelle. Kun hÃ¤n meni puotiin, katseli Elsa hÃ¤ntÃ¤ sinne ikkunasta, josta sopi hyvin nÃ¤kemÃ¤Ã¤n.

Ei ollut kumma, jos erehtyikin. Somaa on, kun voi olla kaksi ihmistÃ¤ niin yhdennÃ¤kÃ¶istÃ¤. Ruumiiltaan oli hÃ¤n aivan Jorin kaltainen. Kasvot olivat erilaiset, ja tÃ¤mÃ¤ oli vaalea, Jori tumma. Jorilla oli kauniit silmÃ¤t, tÃ¤llÃ¤ ei erittÃ¤in, mutta miellyttÃ¤vÃ¤n nÃ¤kÃ¶inen hÃ¤n oli. Hyvin vilkas ja sujuva kÃ¤ytÃ¶s. HÃ¤n puheli hyvin hauskasti ja somasti.

Kun tulivat Elsan kotiportille, ojensi hÃ¤n ostoksensa, mytyn omenia,

Elsalle kohteliaalla kumarruksella:

Â»Saanko luvan tarjota?Â»

Â»Kiitos!Â»

KÃ¤tellen ja kohteliaasti lakkiaan nostaen sanoi hÃ¤n hyvÃ¤stit ja lausui toivovansa, ettÃ¤ neiti ei ole pahastunut eikÃ¤ vastakaan pahastuisi hÃ¤nen seuraansa.

Â»Ei suinkaan, eihÃ¤n ole mitÃ¤Ã¤n syytÃ¤! PÃ¤invastoin oli ollut hyvin hauskaa.Â»

Tuntui hyvin kummalliselle Elsasta koko tapaus, kun hÃ¤n sitÃ¤ kotona muisteli. Miten oli hÃ¤n niin tutustunut yht'Ã¤kkiÃ¤ oudon herran kanssa? Ja paljon muuta miettimistÃ¤ siinÃ¤ oli. Ja muistelemista oli herran puheissa ylimalkaan, mutta erittÃ¤inkin mitÃ¤ oli hÃ¤nelle sanonut kiittelevÃ¤Ã¤: milloin ihastellut Elsan sattuvia sanoja, tarkkanÃ¤kÃ¶isyyttÃ¤ ja muuta. Elsasta tuntui hyvin mukavalle tuo herra.

Vaan aamulla oli kaikki toisessa valossa. MikÃ¤ lie ollutkin koko herra, kun oudon naisen kanssa niin tuttavaksi heittÃ¤ytyi. Ja hÃ¤n itse oli ollut hyvin kevytmielinen. Jos ihmiset ovat nÃ¤hneet! MitÃ¤ voisi hÃ¤n nyt sanoa, jos kertoisivat ettÃ¤ hÃ¤n on ollut herrain kanssa! HÃ¤veten saisi painaa pÃ¤Ã¤nsÃ¤ alas. Miten oli hÃ¤n niin ajattelematon? MitÃ¤ sen Marin tarvitsi vetÃ¤Ã¤ hÃ¤ntÃ¤ mukaansa ja mikÃ¤ Marin on nyt tÃ¤nne viskannut yht'Ã¤kkiÃ¤… Vaan mitÃ¤ tarvitsi hÃ¤nenkÃ¤Ã¤n lÃ¤hteÃ¤, outojen herrain kanssa!

Jos Ã¤iti kysyy, mitÃ¤ tuossa mytyssÃ¤ on? — Omenia! — MistÃ¤ ne olet saanut? Ostanut!

Vaan Elsa jo punastui, kun ajattelikaan valhetta ja tuntui kuin hÃ¤n olisi jossakin salaisessa ja pahassa liitossa tuon vieraan herran kanssa. HÃ¤n aikoi viskata omenat pois, ja siksi aikaa, ettÃ¤ sopiva tilaisuus tulee, tuppasi hÃ¤n ne laatikkoonsa. SiellÃ¤ oli kaikenlaisia muistoja Jorista, jotka heti sattuivat silmÃ¤Ã¤n. Inhotti panna omenamyttyÃ¤ sinne. HÃ¤n penkoi laatikon sisustan ylÃ¶salaisin, jotta sai mytylle erityisen sijansa, niin ettÃ¤ se oli aivan erillÃ¤Ã¤n muista. Mutta se vaivasi niin kauan kun se siellÃ¤ oli, aivan kuin olisi hÃ¤nellÃ¤ ollut jotakin varastettua takanaan.

Tapaus valtasi kerrassaan kaikki hÃ¤nen ajatuksensa ja sitÃ¤ pahemmalle se tuntui, kuta enemmÃ¤n sitÃ¤ ajatteli.

Kun paholainen saa sormen, niin ottaa hÃ¤n koko kÃ¤den!

Olisi haluttanut jonkun kanssa puhella tÃ¤stÃ¤ ja kysellÃ¤ oliko tÃ¤mÃ¤ niin vaarallista. Itse ei voinut sitÃ¤ vakuuttaa, vaikka koettikin niin ajatella. Vaan kenelle hÃ¤n rohkenisi siitÃ¤ kertoa! Liisa se uskalsi sanoa kaikki, niinkuin silloinkin sen, ettÃ¤ hÃ¤n on ollut herrain kanssa. Vaan hÃ¤n olikin ollut piloillaan.

Mutta Elsakin vÃ¤hÃ¤n mietittyÃ¤Ã¤n tunsi itsensÃ¤ siksi viattomaksi, ettÃ¤ voi kertoa Latun emÃ¤nnÃ¤lle. HÃ¤n selittÃ¤Ã¤, ettÃ¤ Mari hÃ¤net veti mukaansa, ja ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤ ei ollut halua, ja ettÃ¤ he kÃ¤velivÃ¤t vain kadulla, ja hÃ¤n nakkasi pois omenat, jotka herra antoi ja ettÃ¤ hÃ¤n inhoo herraa eikÃ¤ tahdo tavata toiste hÃ¤ntÃ¤ eikÃ¤ ketÃ¤Ã¤n. Vaan sittenkÃ¤Ã¤n ei Elsa saanut sanotuksi asiaansa, vaikka Latun emÃ¤ntÃ¤ oli ystÃ¤vÃ¤llinen ja hellÃ¤. Oli usein suusta tulossa, vaan jÃ¤i siihen, kun hÃ¤n katsoi Latun emÃ¤ntÃ¤Ã¤ silmiin ja ajatteli ettÃ¤ emÃ¤ntÃ¤ sanoo kauhistuen:

Â»Lapsen tehnyt ihminen!Â»

SehÃ¤n se juuri Elsaa itseÃ¤Ã¤nkin hÃ¤vetti ja harmitti. Ja niin jÃ¤i hÃ¤n yksinÃ¤Ã¤n kantamaan asiaansa, joka piti alakuloisena ja pelossa. Joka hetki odotti hÃ¤n, ettÃ¤ asia tulee ihmisten tietoon. HÃ¤n hÃ¤peili heitÃ¤ ja oli onneton Liisan, Latun emÃ¤nnÃ¤n, Ã¤itinsÃ¤ ja enin lapsensa edessÃ¤, jota vastaan hÃ¤n oli kuin tehnyt uuden rikoksen. Nyt enÃ¤Ã¤ ei voinut ajatella eikÃ¤ toivoa Jorin rakkautta.

Kaupungilla oli hÃ¤n kÃ¤ynyt tÃ¤mÃ¤n jÃ¤lkeen pelolla ja vavistuksella, arkana kuin jÃ¤nis aavikolla. HÃ¤n alituisesti pelkÃ¤si sitÃ¤ herraa. Suurilla houkutuksilla sai Liisa hÃ¤net morsianta katsomaan Aapon hÃ¤Ã¤iltana.

Â»LÃ¤hde toki katsomaan meidÃ¤n entisen ja ehkÃ¤ tulevankin pastorimme kaunista morsianta. En minÃ¤kÃ¤Ã¤n vÃ¤littÃ¤isi, jos se olisi joku muu.Â»

Kun he seisoivat vÃ¤kijoukossa, tuuppasi joku Elsaa kylkeen, jota sÃ¤ikÃ¤htÃ¤en Elsa tarttui Liisaa kÃ¤sivarteen. HÃ¤n huomasi, ettÃ¤ se oli Mari, vaan samassa rupesi peloittamaan, ettÃ¤ Mari rupeaa puhelemaan siitÃ¤ asiasta ja kyselemÃ¤Ã¤n ehkÃ¤ jotakin herrasta, jolloin Liisa saa kaikki tietÃ¤Ã¤.

Â»Morjens, Liisa!Â» sanoi Mari tervehtien Liisaa, joka meni ihmeisiinsÃ¤ kohdatessaan Marin nÃ¤in yht'Ã¤kkiÃ¤ pitkien aikojen perÃ¤stÃ¤. Â»TerveisiÃ¤ HelsingistÃ¤ ja Pietarista!Â» sanoi hÃ¤n ja alkoi puhella Liisan kanssa, joka kummastuksissaan kyseli hÃ¤nen retkiÃ¤Ã¤n.

Elsa odotti jÃ¤nnityksellÃ¤ koko ajan, milloin Mari alkaa kysellÃ¤ hÃ¤neltÃ¤ siitÃ¤ herrasta.

Â»Mooorsianta!Â» huusi Mari yht'Ã¤kkiÃ¤ kesken muun puheen ja vÃ¤kijoukko yhtyi heti huutoon. Mari viritti huutoa niin kauan kuin morsian tuotiin ikkunaan nÃ¤kyviin. Â»YlkÃ¤miestÃ¤!Â» huusi Mari ja taas vÃ¤kijoukko mukana, kunnes sulhanenkin saatiin nÃ¤kyviin.

Â»ElÃ¤kÃ¶Ã¶n!Â» alkoi Mari taas huudon ja huusi vielÃ¤ viimeisenÃ¤. Mutta sitten alkoi hÃ¤n ilvehtiÃ¤ morsiamella ja pilkata mitÃ¤ myrkyllisimmÃ¤llÃ¤ tavalla, niin ettÃ¤ Liisa ja Elsa kuuntelivat katsellen toisiaan silmiin ihmeissÃ¤Ã¤n. HeidÃ¤n mielestÃ¤Ã¤n oli Hulda ollut kaunis ja miellyttÃ¤vÃ¤, vaan kyllÃ¤ Mari lÃ¶ysi vikoja nÃ¤Ã¶ssÃ¤kin. Liisan kÃ¤vi oikein sÃ¤Ã¤liksi Huldaa, kun Mari pilkkasi niin pisteliÃ¤Ã¤sti ja aivan pataluhaksi pannen koko hÃ¤nen onnensa nyt ja aina. Elsa ihmetteli, kun hÃ¤n ei Aaposta puhunut sanaakaan. Ja kun Liisa jotakin ivansekaista Aaposta lausui Huldan puolustukseksi, niin puolusti Mari tiukasti Aappoa.

Â»No, Jorikinhan se on kihloissa!Â» sanoi Mari yht'Ã¤kkiÃ¤.

Â»Onko?Â» kysÃ¤si Elsa kiihkeÃ¤sti.

Â»EtkÃ¶ sinÃ¤ sitÃ¤ ole kuullut? Elsa raukka se on kuuro ja sokea ollut elÃ¤mÃ¤n ikÃ¤nsÃ¤!Â» nauroi Mari. Â»Mutta sen minÃ¤ sanon, ettÃ¤ tyhmÃ¤ oli se Jori, kun ei sinua ottanut. Omiaan olisi hÃ¤nelle, jos saisi samanlaisen katalan kuin tuo Aappo raukkakin!Â»

Marin luo tuli pari tyttÃ¶Ã¤, joitten kanssa hÃ¤n alkoi nauraa ja ilvettÃ¤ pitÃ¤Ã¤. Elsa veti Liisan syrjempÃ¤Ã¤n ja tahtoi pois lÃ¤htemÃ¤Ã¤n.

Sanaa puhumatta kulkivat he ja etÃ¤Ã¤llÃ¤ vielÃ¤ kuulivat huutoja Â»morsianta!Â» ja sitten Â»elÃ¤kÃ¶Ã¶n!Â». SelvÃ¤Ã¤n erottivat he Marin Ã¤Ã¤nen aina alussa ja lopussa.

Liisaa sÃ¤Ã¤litti Elsa. HÃ¤n ei tiennyt puhellako jotakin vaiko olla puhumatta. Ajatteli vÃ¤liin Elsalta kysyÃ¤, oliko mielensÃ¤ paha, kun kuuli Jorin olevan kihloissa, vaan taas pelkÃ¤si sen olevan enemmÃ¤n pahaksi kuin hyvÃ¤ksi. Arvattavahan oli, ettÃ¤ se hÃ¤neen koski kovasti, vaan jotakin olisi halunnut sanoa lohdutukseksi. Liisa kummastui sitten, kun Elsa yht'Ã¤kkiÃ¤ alkoi puhella tavallista asiaa, mille naurahtelikin. Se oli sitÃ¤ ihmeellisempi, kun Elsa oli viime aikoina ollut alakuloinen, jotta ei nauramaan olisi saanut paremmillakaan asioilla. Hyvilleen tuli sen vuoksi Liisa ja alkoi puhella vilkkaasti ja kevyesti, pÃ¤Ã¤tellen, ettÃ¤ Elsa oli ehkÃ¤ jo asiasta ennen kuullut ja siihen jo rauhoittunut. Liisa seurasi Elsaa kotia ja kertoi Viion leskelle retkestÃ¤.

Elsalla pyrki tyÃ¶ntymÃ¤Ã¤n omituisia purskahduksia, jotka eivÃ¤t olleet itkua eikÃ¤ naurua. HÃ¤nellÃ¤ oli vaikea niitÃ¤ pidÃ¤ttÃ¤Ã¤, ja tulivatkin ilmoille naurun katkelmiin Liisan puhellessa. HÃ¤nestÃ¤ tuntui itsestÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ hÃ¤n nauroi aivan sopimattomille, ja oli oikein hyvÃ¤, kun sai asian mille voi nauraa. PÃ¶ydÃ¤llÃ¤ huomasi hÃ¤n lautasella YrjÃ¶n isÃ¤palikan, ja Viion leski kertoi, ettÃ¤ YrjÃ¶ nukkumaan pannessaan oli toimittanut Â»isÃ¤ rukan siihen syÃ¶mÃ¤Ã¤n ja odottamaan Ã¤itiÃ¤Â». Sille Elsa purskahti nauramaan ja nauroi halustaan.

Tuntui oikein hyvÃ¤lle hÃ¤nestÃ¤ ja hÃ¤n antoi naurulleen tÃ¤yden vapauden. Mutta sitten huomasi hÃ¤n, ettÃ¤ ei voikaan sitÃ¤ pidÃ¤ttÃ¤Ã¤, jos tahtoisikin. MielensÃ¤ oli synkkÃ¤, ja onnettomuuden tunne oli pakahduttava, vaan hÃ¤n nauroi ja kuuli itse sen aivan kuin olisi joku toinen nauranut. HÃ¤n kuuli Ã¤idin ja Liisan hÃ¤tÃ¤ilevÃ¤n, koetti ponnistaa voimiaan pidÃ¤ttÃ¤Ã¤kseen, vaan hervottomana kaatui maahan ja nauroi. Toimitettiin hÃ¤nelle vettÃ¤ juoda, vaan hÃ¤n ei jaksanut jÃ¤sentÃ¤ liikuttaa. Tuntui aivan ettÃ¤ hÃ¤n uupuu, kuolee… Hetkisen aikaa oli omituinen tukehduttava, salpaava tunne ja sitten purskahti hÃ¤n itkemÃ¤Ã¤n. Tuntui helpommalle hetkisen perÃ¤stÃ¤.

Itse hÃ¤n ei jaksanut sormiakaan vÃ¤rÃ¤yttÃ¤Ã¤, kun Ã¤iti ja Liisa, jotka olivat kantaneet hÃ¤net sÃ¤nkyyn, riisuivat hÃ¤net.

HÃ¤n nukahti sitten itkuunsa.

14

Elsa oli kitumistaan kitunut, sairastamatta kuihtunut, ettÃ¤ hÃ¤n ei ollut enÃ¤Ã¤ kuin entisensÃ¤ varjo. Viion leski oli ollut varma, ettÃ¤ hÃ¤n ei enÃ¤Ã¤ kesÃ¤Ã¤ nÃ¤e. HÃ¤n tiesi ettÃ¤ Elsa itse sitÃ¤ toivoikin ja toivoi poikaansa kumppanikseen. SitÃ¤ oli hÃ¤n Elsan huomannut rukoilevan Jumalalta. Ja sen toivon nÃ¤ki hÃ¤n Elsan hehkuvassa katseessa, punottavissa poskissa, hymyssÃ¤, joka aina ilmausi hyvÃ¤illessÃ¤Ã¤n poikaansa. Kun Liisa, joka itsekseen itki hÃ¤nkin peloissaan, ettÃ¤ Elsa kaatuu hautaan seisovilta jaloiltaan, puhui kuitenkin toivoen kesÃ¤stÃ¤, joka virkistÃ¤Ã¤ Elsan, sanoi Viion leski tyynesti:

Â»Elsa on kuin istukaspuu, joka imee juuri sen verran nestettÃ¤, ettÃ¤ oksat ovat vielÃ¤ notkeat. Vaan lehden silmuakaan ei nÃ¤y, kun toiset ovat jo tÃ¤ydessÃ¤ lehdessÃ¤, ja se kuivettuu kesken kesÃ¤isten sateitten.Â»

Â»ElkÃ¤Ã¤ olko niin toivoton!Â» sanoi Liisa. Â»Kuulkaahan mitÃ¤ minÃ¤ olen ajatellut. MinÃ¤ olen kuvaillut, ettÃ¤ Tuira tulee ja Elsa mielistyy hÃ¤neen, oppii hÃ¤ntÃ¤ rakastamaan ja heistÃ¤ tulee onnellinen pariskunta. Tuira rakastaa Elsaa vielÃ¤kin. Iikka on kirjoittanut, ettÃ¤ hÃ¤n on tavannut hÃ¤ntÃ¤ ja ettÃ¤ ErkkiÃ¤ tuntuu vanha suola janottavan. EttekÃ¶ usko, ettÃ¤ kaikki voisi kÃ¤Ã¤ntyÃ¤ vielÃ¤ hyvÃ¤ksi? EihÃ¤n se mahdottomuus ole!Â»

Â»Liisa kulta! MinÃ¤ en osaa mitÃ¤Ã¤n uskoa, mitÃ¤Ã¤n ajatella, en mitÃ¤Ã¤n toivoa. Kaikki on kuin sumussa. Elsa toivoo kuolevansa poikineen. MinÃ¤ jÃ¤Ã¤n silloin aivan yksin elÃ¤mÃ¤Ã¤n tÃ¤nne, kitumaan kuin jalkapuuhun, vaan minÃ¤ en osaa sittenkÃ¤Ã¤n toivoa kuolemaa itselleni. Minun sydÃ¤meni on turtautunut, mutta jotakin kai on tuleva, joka sen sittenkin pakahduttaa, niin minusta tuntuu.Â»

Â»Tekin olette sairas ja ihmekÃ¶s se!Â» sanoi Liisa sÃ¤Ã¤lien. Â»Mutta kyllÃ¤ vielÃ¤ parannus tulee. Ei yhtÃ¤ tuulta kestÃ¤ iÃ¤nkaiken.Â»

Muutamana sunnuntaiaamuna tuli Liisa touhussa ja toi Elsalle kirjeen, joka oli ollut sulettuna hÃ¤nelle mieheltÃ¤Ã¤n tulleessa kirjeessÃ¤. Ja samaa tietÃ¤ sanaa puhumatta lÃ¤hti Liisa takaisin hÃ¤tÃ¤ytyneenÃ¤ hyvÃ¤stÃ¤ mielestÃ¤. HÃ¤n juoksi kuin olisi ollut johonkin kiire ja kotia tultuaan itki iloisena onnesta. Se oli Tuiralta, pÃ¤Ã¤tti hÃ¤n. Ja levottomana oli sitten mieli, sydÃ¤n lÃ¶i kiivaasti ajatellessaan, mitÃ¤ Elsa oli sanova.

Â»Puhukaa tekin, Ã¤iti, ElsalleÂ», sanoi Liisa Ã¤idilleen suoraa pÃ¤Ã¤tÃ¤ ja alkoi kertoa asian alkusiaan myÃ¶ten. Â»Teihin hÃ¤n luottaa ja ottaa neuvostanne vaarinÂ», sanoi Liisa aivan kuin pelÃ¤ten, ettÃ¤ Elsa hylkÃ¤Ã¤ Tuiran.

Â»Oliko se Tuiralta se kirje?Â»

Â»KeneltÃ¤ se sitten olisi!Â»

Â»EikÃ¶ Iikan kirjeessÃ¤ ole mainittu siitÃ¤?Â»

Iikan kirjeessÃ¤? SitÃ¤ ei ollut Liisa lukenutkaan!

Â»On sitÃ¤ sinussakin vielÃ¤ entistÃ¤ hÃ¶lÃ¤kettÃ¤!Â» nauroi Ã¤iti, kun Liisa luki Iikan kirjeen, jossa oli vain muuan rivi, ettÃ¤ muutaman kuukauden perÃ¤stÃ¤ on hÃ¤n kotona, ja ettÃ¤ toimittaa Elsalle tÃ¤mÃ¤ Risto Kivisen kirje, joka pantiin tÃ¤llÃ¤ tavoin tulemaan, jotta varmaan perille tulee. Liisa juoksi taas samaa kyytiÃ¤ Viiolle.

Elsa oli kiintynyt kirjeeseen niin, ettei katsettaan nostanut Liisan tullessa. Saatuaan pitkÃ¤n kirjeen loppuun luki hÃ¤n sen uudelleen ja luettuaan jÃ¤i hÃ¤n pitkÃ¤ksi aikaa mietteisiinsÃ¤ istuen kÃ¤si poskella ja katsellen ikkunasta pientÃ¤ pilven sirpaletta, joka oli yksinÃ¤nsÃ¤ keskitaivaalla.

Kukaan ei virkkanut sanaakaan koko aikana. Sanaa lausumatta ojensi Elsa kirjeen Liisalle, jÃ¤rjesteli pukunsa ja lÃ¤hti ulos kÃ¤velylle.

MielessÃ¤ hetvahteli jotakin keventÃ¤vÃ¤Ã¤, vÃ¤lÃ¤hteli jotakin kuin kirkasta, joka hetkeksi ilahdutti. HÃ¤n ei osannut vielÃ¤ mitÃ¤Ã¤n ajatella, selvitellÃ¤, hÃ¤n tunsi vain aivan kuin olisi ollut jotakin hyvÃ¤Ã¤ tulossa. Keventynein askelin kulki hÃ¤n kaupungille pÃ¤in ilman minkÃ¤Ã¤nlaista aietta, poikkesi puistoon ja asteli hiljalleen sen lÃ¤pi, yli kadun toiselle ja niin kulkeutui toisia puistoja rantaan pÃ¤in. Ensi kerran huomasi hÃ¤n kesÃ¤isen ilman ja luonnon. Puistot olivat tÃ¤ydessÃ¤ kesÃ¤puvussaan, koivut lehdissÃ¤ ja vihanta ruohokenttÃ¤ levisi pehmoisen nÃ¤kÃ¶isenÃ¤ kuin sametti. Tuulenhenki, niin mieto, ettÃ¤ ei saanut puitten lehtiÃ¤ leputtamaan, liikkui sinne tÃ¤nne huljutellen ilmassa tuorekasta kevÃ¤tkesÃ¤n tuoksua, jota ehdottomasti hengitti tavallista syvemmÃ¤lle. LeppÃ¤kerttu laski lyhyttÃ¤ viehkeÃ¤Ã¤ liritystÃ¤Ã¤n ja uudisti sen, kuunneltuaan vastauksen raikuvan jostakin etÃ¤Ã¤ltÃ¤. VikkelÃ¤ ja toimekas vÃ¤stÃ¤rÃ¤kki juoksi hiekoitettua kÃ¤ytÃ¤vÃ¤Ã¤, lentÃ¤Ã¤ leuhahteli nurmikolle, siitÃ¤ kohosi yht'Ã¤kkiÃ¤ rÃ¤pyttÃ¤mÃ¤Ã¤n jonkun matkan maasta ja parilla lennon notkauksella siirtyi aidalle, jota myÃ¶ten juosta piiperti keikutellen purstoaan.

Elsa katseli kaikkea tarkkaan, kuin olisi se ollut jotakin aivan uutta. Vaan se oli vanhaa tuttua, millÃ¤ oli taas uusi viehÃ¤tyksensÃ¤. HÃ¤n istahti muutamalle sohvalle katsellakseen kaikkea oikein perinjuurin ja katselikin aluksi, vaan sitten unehtui. Kun hÃ¤n havahtui, niin luuli kauankin istuneensa. HÃ¤n huomasi kaaren, jonka kengÃ¤llÃ¤Ã¤n oli kÃ¤ytÃ¤vÃ¤n hiekkaan piirtÃ¤nyt, ja tuntui kuin olisi kuullut puhuttavan Marista, Aaposta, Jorista ja tuhansista seikoista. HÃ¤n lÃ¤hti kÃ¤velemÃ¤Ã¤n, ja itsestÃ¤Ã¤n pulppusi mieleen tapauksia lapsuuden ajoilta ja myÃ¶hemmiltÃ¤, Liisan hÃ¤istÃ¤ ja sieltÃ¤ tÃ¤Ã¤ltÃ¤, aivan kuin vanhat muistot olisivat ponnahtaneet irralleen sidotusta sykkyrÃ¤stÃ¤ ja pyÃ¶rineet sikin sokin toistensa ympÃ¤rillÃ¤.

HÃ¤n nousi viimeiseltÃ¤ puistolta kadulle ja lÃ¤hti rantaan, vavahti ja yritti pyÃ¶rtÃ¤mÃ¤Ã¤n takaisin ajatellessaan yht'Ã¤kkiÃ¤, ettÃ¤ jos Tuira sattuisi juuri nyt tulemaan. Mutta sittenkin hÃ¤n meni sinne.

Pieni hÃ¶yryvene, sunnuntain kunniaksi liputettuna, lÃ¤hti salmeen. VeneitÃ¤ souteli kaikkialla saarien lomissa. IhmisiÃ¤ tuli ja meni ja seisoksi. Tuntui virkistÃ¤vÃ¤lle ja elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤lle.

HÃ¤n ei ollut tÃ¤Ã¤llÃ¤ kÃ¤ynyt kaualle aikaa ja kuinka kauan olikaan, kun hÃ¤n oli nÃ¤hnyt meren nÃ¤in tyynenÃ¤ ja kirkkaana, jolloin se hÃ¤nestÃ¤ oli kaunein.

HÃ¤n muisti mitÃ¤ Tuira oli kirjoittanut, ja tuli samassa mieleen Riston kirjeestÃ¤: Â»Te ette arvaa, ette voi aavistaa te naiset, millÃ¤ tunteilla me nuoret miehet jÃ¤tÃ¤mme kotirannat. Kukaan ei voi kuvailla sen nuorukaisen mielialaa, joka eroaa kotoisilta mailtaan sÃ¤retyllÃ¤ sydÃ¤mellÃ¤, pettyneenÃ¤ kauneimmissa toiveissaan…Â»

MinkÃ¤lainen oli Tuiran mieliala?…

Kaipauksen ja sÃ¤Ã¤livÃ¤isyyden tunteilla katsoi hÃ¤n kauas ulapalle, mistÃ¤ nÃ¤kyi hÃ¶yrylaivan savu. Olikohan se menevÃ¤ tai tuleva? HÃ¤n pÃ¤Ã¤tteli, ettÃ¤ se on tuleva ja ettÃ¤ siinÃ¤ on Tuira…

HÃ¤ntÃ¤ olisi haluttanut istua jossakin tÃ¤Ã¤llÃ¤ ja katsella laivaa niin kauan kuin se tulisi satamaan ja laivapaatti soutaisi kaupungin rantaan. Mutta kun huomasi salmesta pÃ¤in tulevan laivapaatin, tunsi hÃ¤n omituista levottomuutta. HÃ¤n katseli sitÃ¤ kiihtynein ja uteliain katsein, kun se lÃ¤hestyi kiivasta vauhtia. NÃ¤ytti hauskalle sÃ¤Ã¤nnÃ¶llinen, reipas soutu, ja airojen yhtÃ¤aikainen vilahdus hytkÃ¤ytti omituisesti mieltÃ¤. HÃ¤n toivoi ja pelkÃ¤si, ettÃ¤ siinÃ¤ tulee Tuira, ja rauhattomana lÃ¤hti hÃ¤n pois ja palaili puistokÃ¤ytÃ¤viÃ¤. HÃ¤ntÃ¤ halutti itkeÃ¤, minkÃ¤ vuoksi, sitÃ¤ hÃ¤n ei tiennyt. Rauhaton tunne vaivasi, vaan samalla jotakin tyyntÃ¤ ja rauhaisaa kangasti mielessÃ¤. HÃ¤n oli neuvoton, mihin hÃ¤n oikeastaan menisi.

Kaupungille tultua joutui hÃ¤n kulkemaan kirkkoon menevÃ¤Ã¤ vÃ¤kivirtaa vastaan. HÃ¤n poikkesi toiselle kadulle ja lÃ¤hti sitÃ¤ takaisin kirkkoon pÃ¤in. Kirkon portaille tultua ajatteli hÃ¤n pyÃ¶rÃ¤htÃ¤Ã¤ takaisin, sillÃ¤ vaikka olikin viime aikoina ahkerasti kÃ¤ynyt kirkossa, melkein joka sunnuntai ja vÃ¤liin kahdestikin yhtenÃ¤, tuntui hÃ¤nestÃ¤ vaikealle nyt sinne meno, kun oli rippilasten sunnuntai. VÃ¤kijoukko vei hÃ¤net mukanaan ja hÃ¤n pyÃ¶rÃ¤hti istumaan ovensuupenkkiin alttaria vastassa. HÃ¤n ei uskaltanut kumartua tavanmukaiseen rukoukseen pelÃ¤ten, ettÃ¤ itku tyÃ¶ntyy vÃ¤kistenkin. Vaan hÃ¤n oli sitten kumartunut, niin ettei itse tiennytkÃ¤Ã¤n.

Kaikuva kirkko jymÃ¤hteli ovien kÃ¤ydessÃ¤, ja hÃ¤n kuuli sen, vaan ei muistanut kirkkoa ei ihmisiÃ¤. HÃ¤n itki haluaan ollakseen pieni kerjÃ¤lÃ¤istyttÃ¶, resuisissa vaatteissa, joita istui kirkon portailla pÃ¤ivÃ¤paisteessa… tahi niinkuin ennen oli silloin kun toisten kanssa kesÃ¤t juoksi metsiÃ¤, hyppi Karjansillan takana hietikkotÃ¶yrÃ¤illÃ¤ ja talvisin kuunteli NikkilÃ¤n huvittavia kertomuksia ja opetuksia. Tuntui tuonne kaipuu, pakottava ikÃ¤vÃ¤. Olisi haluttanut irtautua siitÃ¤ mitÃ¤ oli, juosta entisille leikkipaikoille, karistaa siellÃ¤ nÃ¤mÃ¤ vaatteet kaikki pois ja muuttua pieneksi paitasillaan hyppivÃ¤ksi lapseksi… enkeliksi…

SiellÃ¤ kirkon ovensuussa eli hÃ¤n omaa elÃ¤mÃ¤Ã¤nsÃ¤ tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤ mitÃ¤Ã¤n ympÃ¤ristÃ¶stÃ¤Ã¤n. HÃ¤n eli uudelleen lapsuutensa, viattomuutensa ja unohtui kerrassaan siihen, sen onnellisuuden ihailuun. HÃ¤n oli pienenÃ¤ lapsena, pienenÃ¤ Mari, Liisa, Risto ja muut, hÃ¤n rakasti heitÃ¤ ja he hÃ¤ntÃ¤, hÃ¤n rakasti NikkilÃ¤Ã¤, emÃ¤ntÃ¤Ã¤, Ristoa, Tolo Mikkoa, kaikkia ihmisiÃ¤…

HÃ¤n ei ollut kuullut saarnaa, ei huomannut rippilasten alttarille menoa. Seurakunnan noustessa seisomaan jÃ¤i hÃ¤n yhÃ¤ kumarruksiinsa. Ja siinÃ¤ hÃ¤n urkujen mahtavasti soidessa, johon yhtyi seurakunnan voimakas Ã¤Ã¤ni, tunsi kuin olisi hÃ¤n heittÃ¤ytynyt johonkin, joka oli loistavan kirkasta, ei riemuisaa, mutta suloista, ei onnellista, mutta rauhallista, ja siinÃ¤ hÃ¤n oli kuin vÃ¤hÃ¤n koholla maasta — aivan kuin levÃ¤ten liikkumatta minnekÃ¤Ã¤n, ajattelematta mitÃ¤Ã¤n…

Kotona oli Ã¤iti yksinÃ¤Ã¤n. Elsa huomasi, ettÃ¤ Ã¤iti on itkenyt. HÃ¤nen sydÃ¤ntÃ¤Ã¤n viilsi ja tuntui kuin olisi hÃ¤n jotakin pahaa tehnyt Ã¤idille. Ja kun hÃ¤n heittÃ¤ysi Ã¤idin kaulaan, oli hÃ¤n sanovinaan:

Â»MinÃ¤ olen ollut paha. Olen rukoillut, ettÃ¤ YrjÃ¶ ja minÃ¤ kuolisimme, ajattelematta sinua, joka meitÃ¤ olet rakastanut niin Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤sti.Â»

Elsa sanoi vain:

Â»Antakaa, Ã¤iti, anteeksi.Â»

Ãiti ei ymmÃ¤rtÃ¤nyt ensiksi mitÃ¤ Elsa tarkoitti, vaan jÃ¤tti kysymÃ¤ttÃ¤, jÃ¤Ã¤den hetkiseksi miettimÃ¤Ã¤n ja huomasi sitten Elsan anteeksipyynnÃ¶n koskevan sitÃ¤, ettÃ¤ hÃ¤n ei voi tehdÃ¤, minkÃ¤ tiesi Ã¤idilleen olevan mieliksi: ottaa Tuiran.

Viion leski oli Elsan kituvaa elÃ¤mÃ¤Ã¤ surressaan tyydyttÃ¤nyt mieltÃ¤Ã¤n ajattelemalla Elsan uskollista ja syvÃ¤Ã¤ rakkautta rakastettuaan kohtaan, joka oli hÃ¤net hylÃ¤nnyt. Mutta Liisan kanssa nyt puheltuaan Ã¤sken oli hÃ¤nkin ruvennut ajattelemaan, ettÃ¤ Elsan itsensÃ¤ kiduttaminen hylÃ¤tyn rakkauden siteissÃ¤ oli sairautta, vahingoksi itselleen ja lapselleen, ja oli tullut siihen luuloon ja toivoon, ettÃ¤ Elsa nyt voi mielistyÃ¤ Tuiraan, oppia hÃ¤ntÃ¤ rakastamaan ja tuta uuden onnensa. Ei ollut ihme, jos Elsa ei voinut ajatella avioliittoa Tuiran kanssa, silloin kun Tuira sattui tulemaan juuri niin pahalla aikaa. HÃ¤peÃ¤ ja kunniantunto esti hÃ¤ntÃ¤ siitÃ¤ ja lienee ollut toivoa vielÃ¤ vanhasta rakkaudestakin. Nyt ei ollut hÃ¤n osannut ajatella mitÃ¤Ã¤n syyksi Elsan kieltÃ¤ytymiselle. Ja hÃ¤n kummastui sen vuoksi neuvottomuuteen saakka ja mieli, joka jo oli kirkastumaan yrittÃ¤nyt, musteni entistÃ¤ synkemmÃ¤ksi. Tuli jatkumaan sama kituva elÃ¤mÃ¤. HÃ¤n oli nÃ¤kevÃ¤ Elsan rukoilevan loppua pojalleen ja itselleen ajattelematta mitÃ¤Ã¤n muuta. Samalla Viion lesken kÃ¤vi sÃ¤Ã¤liksi Tuiraa. Levottomaksi tuli mieli ajatellessa Tuiran tuloa ja kohtausta Elsan kanssa, joka saattoi tapahtua kukatiesi jo huomenna. MieleensÃ¤ nousi uhkamielinen ajatus Elsaa vastaan ja aikoi sen purkaa ivallisiksi sanoiksi:

Â»MinÃ¤kin rupean rukoilemaan elÃ¤mÃ¤ni loppua, rukoilen Ã¤Ã¤neen kotona pÃ¤ivÃ¤t ja yÃ¶t ja kulen kirkossa ainoastaan sitÃ¤ rukoilemassa, ja minulla on siihen syytÃ¤!Â»

HÃ¤n hillitsi kuitenkin itsensÃ¤ ja hetken perÃ¤stÃ¤ katui koko ajatustakin, mietittyÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ Elsan voisi kÃ¤ydÃ¤ samoin kuin Mari raukankin Ã¤idittÃ¶mÃ¤ksi tultua. Ennen hÃ¤n itse kÃ¤rsii vaikka mitÃ¤ ja odottaa sitÃ¤, joka lopuksi hÃ¤nen sydÃ¤mensÃ¤ pakahduttaa.

Â»PitÃ¤kÃ¤Ã¤, Ã¤iti, silmÃ¤llÃ¤ YrjÃ¶Ã¤Â», sanoi Elsa ja heittÃ¤ysi maata vÃ¤syneenÃ¤.

Vaan tunteensa olivat niin virkeÃ¤ssÃ¤ liikkeessÃ¤, ettÃ¤ ne eivÃ¤t suoneet hÃ¤nelle hetkenkÃ¤Ã¤n unta. HÃ¤n ei ollut voinut ajatella mitÃ¤Ã¤n eikÃ¤ voinut nytkÃ¤Ã¤n, oli tunteittensa vallassa kuin hÃ¶yhen tuulessa. Hetken maattuaan nousi hÃ¤n ylÃ¶s ja rupesi jÃ¤rjestelemÃ¤Ã¤n huoneessa innolla ja kiireellÃ¤ arvellen, ettÃ¤ Tuira ehkÃ¤ jo tulee tÃ¤nÃ¤Ã¤n. Vaan kesken kaikkea istui hÃ¤n lukemaan taas Riston kirjettÃ¤ katsellen sieltÃ¤ tÃ¤Ã¤ltÃ¤ sitÃ¤.

Â»Tuira, tÃ¤mÃ¤n kirjeen saatuasi, on ehkÃ¤ jo siellÃ¤ onneaan nauttimassa, vaan minÃ¤ kuleksin tÃ¤Ã¤llÃ¤ kuin sijaton sielu kaukana sieltÃ¤, levottomana, rauhattomana, toivon ja toivottomuuden kidutuksessa odotellessani sieltÃ¤ jotakin tietoa Marista.Â»

Elsa jÃ¤i tuijottamaan kirjettÃ¤. HÃ¤n ei ollut nÃ¤hnyt Maria Aapon hÃ¤itten jÃ¤lkeen kuin yhden kerran muutamana iltana alushameisillaan kartanolla reuhaavan kuin hurjistunut. Mihin lienee sitten joutunut? Elsa kÃ¤Ã¤nsi lehteÃ¤ lukeakseen muuta ja unohuttaakseen tÃ¤mÃ¤n ikÃ¤vÃ¤n muiston Marista.

HÃ¤n luki taas Riston kirjeestÃ¤: Â»NiitÃ¤ siteitÃ¤, joilla minun sydÃ¤meni on kiintynyt Mariin, pitÃ¤isi olla katkomaan suuri voima. Ne ovat punoutuneet tuhansista hienon hienoista sÃ¤ikeistÃ¤ vahvaksi kÃ¶ydeksi.Â»

Seurasi sitten pitkÃ¤ kertomus miten Ristossa rakkaus oli juurtunut Mariin siitÃ¤ alkaen, kun hÃ¤n pienenÃ¤ poikana kantoi Marin keskikaupungilta, jonne Mari oli kulkeutunut yksinÃ¤Ã¤n ja eksynyt, istuen katuvierellÃ¤ itkien. Itkien luki Elsa taas tÃ¤tÃ¤ kuvausta Riston tunteista Marin kasvaessa aikuiseksi, kauniiksi, viehÃ¤ttÃ¤vÃ¤ksi, ihailtavaksi, rakastettavaksi tytÃ¶ksi, jona Risto hÃ¤ntÃ¤ vielÃ¤ muisteli ja jollaista hÃ¤n ei voinut toista ajatella olevaksi.

Riston rakkaudessa Mariin kuvastui Elsalle Tuiran rakkaus hÃ¤neen. HÃ¤n ei tiennyt sen syntyÃ¤ eikÃ¤ perusteita, hÃ¤n tunsi sen suuruuden. Ja hÃ¤n olisi tahtonut olla niinkuin oli Liisan hÃ¤issÃ¤ ja hautautua Tuiran syliin…

Elsa aukaisi silmÃ¤nsÃ¤ aamu-unesta ja katseli ympÃ¤rilleen, huomaten ettÃ¤ oli nÃ¤hnyt unta. HÃ¤n muisteli sitÃ¤ hetkisen ja vaipui uudestaan uneen. Pahalle tuntuva tunne vÃ¤ikkyi mielessÃ¤, kun hÃ¤n nousi, ja teki olon painostavaksi. HÃ¤n ei ensin tiennyt mistÃ¤ se oli, vaan pÃ¤ivemmÃ¤llÃ¤ johtui hÃ¤nelle yht'Ã¤kkiÃ¤ muistoon aamullinen unensa: HÃ¤n oli Tuiran sylissÃ¤ ja Jori tuli hÃ¤nen taakseen, pani kÃ¤tensÃ¤ hÃ¤nen olkapÃ¤Ã¤lleen ja katsoi surullisesti hÃ¤neen.

Se oli niin selvÃ¤ ja mieleen uurtautunut, jotta kuvastihe melkein kuin tosi tapaus. Ja se vaivasi hÃ¤ntÃ¤ toisen pÃ¤ivÃ¤n ja kolmannenkin, pitÃ¤en alakuloisena ja aivan kuin katuvana. HÃ¤n rupesi selittÃ¤mÃ¤Ã¤n itselleen, ettei Tuira hÃ¤nestÃ¤ vÃ¤litÃ¤. SitÃ¤ hÃ¤n ei ollut vielÃ¤ tÃ¤hÃ¤n asti epÃ¤illyt, vaikka kesÃ¤ oli kulunut syyspuolelleen ja Tuiran olisi pitÃ¤nyt Riston kirjeen mukaan olla viimeistÃ¤Ã¤nkin keskikesÃ¤llÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤. Ei hÃ¤n nytkÃ¤Ã¤n sitÃ¤ epÃ¤illyt ja oli varma, ettÃ¤ Tuira tulee, mutta hÃ¤n tahtoi niin luulla aivan kuin sÃ¤Ã¤lien Joria.

TÃ¤tÃ¤ alakuloista mielialaansa ei hÃ¤n saanutkaan enÃ¤Ã¤ irroitetuksi Riston kirjeellÃ¤kÃ¤Ã¤n, joka hÃ¤ntÃ¤ tÃ¤hÃ¤n asti oli vireissÃ¤ pitÃ¤nyt. HÃ¤n joutui vain syvemmÃ¤lle ristiriitaisissa tunteissaan: odotti Tuiraa ja sÃ¤Ã¤li Joria, joka ei voinut olla onnellinen. HÃ¤n oli kuvaillut Tuiran tuloa kymmenillÃ¤ eri tavoilla, pienimpiÃ¤ yksityisseikkoja myÃ¶ten, ja aina itsensÃ¤ reippaana ja iloisena vastaanottamassa Tuiran astuessa huoneeseen. Vaan kun Liisa tuli erÃ¤Ã¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ kertoen, ettÃ¤ Â»PatriaÂ» oli tullut ja arvellen ettÃ¤ siinÃ¤ Tuirakin on ehkÃ¤ tullut, sillÃ¤ Â»PatriassaÂ» tavallisesti tulivat kotia matkustavina passilla ulkona olevat merimiehet, niin valtasi Elsan ujous ja arkuus. HÃ¤n hommautui kiireellÃ¤ ulos ja meni kÃ¤velemÃ¤Ã¤n maantielle, kÃ¤Ã¤ntyen Karjansillalle vievÃ¤lle tielle, jota asteli, pysÃ¤htyen joskus levÃ¤hdyksekseen ja katsellen sopivata asettumasijaa, jota lÃ¶ytÃ¤mÃ¤ttÃ¤ painui aina edemmÃ¤ksi. HÃ¤n joutui tÃ¤llÃ¤ tavoin aina lÃ¤helle Montinin kaukavainiota ja kulki sitten perille asti, koivikkokunnaalle, missÃ¤ uupuneena heittÃ¤ytyi maata ja ratkesi itkemÃ¤Ã¤n. Itse hÃ¤n ei ollut onneton, hÃ¤nellÃ¤ oli hyvÃ¤ olo, vaan hÃ¤n sÃ¤Ã¤li Joria, joka tuntui hylÃ¤tyltÃ¤ ja yksin jÃ¤Ã¤neeltÃ¤.

Ja kun hÃ¤n lÃ¤hti pois, tuntui ettÃ¤ jÃ¤Ã¤ yksin tÃ¤mÃ¤ koivikkokunnas, kedot, niiden takana metsÃ¤ ja sen sisÃ¤ssÃ¤ joutsenlampi. Ne olivat kerran olleet onnellisia, nyt jÃ¤ivÃ¤t ne elottomina tuijottamaan. Ja hÃ¤n sÃ¤Ã¤li nÃ¤itÃ¤kin.

HÃ¤n olisi halunnut, ettÃ¤ Tuira ei olisi vielÃ¤ tullut.

Hitaasti kulki hÃ¤n takaisin ja ajatteli, ettÃ¤ jos Jori sattuisi tulemaan vastaan! Jori astuisi alakuloisena, onnettomana, sanoisi hÃ¤nelle: Â»SinÃ¤, Elsa, olet hylÃ¤nnyt minut, vaikka minÃ¤ en ole ketÃ¤Ã¤n toista rakastanut.Â» MitÃ¤ hÃ¤n sanoisi Jorille? — HÃ¤n selittÃ¤isi Jorin tehneen vÃ¤Ã¤rin, itse onnettomuutensa luoneen onnensa sijaan, tienneen ettÃ¤ kukaan muu ei hÃ¤ntÃ¤ niin rakasta… He olisivat olleet niin onnellisia.

TÃ¤tÃ¤ onnea kuvaillen nyt ajatuksissaan Jorille, jota oli satoja kertoja kuvaillut itselleen, tuli hÃ¤n kotia ja huomasi itsensÃ¤ vasta sisÃ¤llÃ¤.

Â»EikÃ¶ Tuira ole tullutkaan?Â»

Â»Ei ole vielÃ¤ nÃ¤kynytÂ», vastasi Ã¤iti.

Aivan kuin Elsa olisi ollut varma Tuiran tulosta, rupesi jÃ¤rjestelemÃ¤Ã¤n huoneessa kuitenkin kuin salaten Ã¤idiltÃ¤ sitÃ¤, minkÃ¤ unohutti pian innostuen tyÃ¶hÃ¶nsÃ¤ mielessÃ¤, ettÃ¤ Tuira tulee illalla, ja tÃ¤ssÃ¤ varmassa luulossa huolehti hÃ¤n omaakin somuuttaan.

Liisa tiesi illalla, ettÃ¤ Tuira ei ollut Â»PatriassaÂ» tullut, oli kuullut muutamalta merimieheltÃ¤, joka oli siinÃ¤ saapunut kotia. KysyvÃ¤sti katselivat Viion leski ja Liisa toisiaan, ja huolestunut katse oli molemmilla vastauksena.

HÃ¤n on hukkunut? utelivat he Ã¤Ã¤nettÃ¶minÃ¤ toisiltaan.

Elsa liikuskeli levottomana toimien muka jotakin ja ylpeys ryhdissÃ¤, jota toiset kummastellen katselivat. HÃ¤n ei puhunut Tuirasta koko iltana mitÃ¤Ã¤n, vaan seotti muittenkin puheen siitÃ¤ ladellen muita asioita mitÃ¤ milloinkin. Ja hÃ¤n ilveili ja nauroikin aivan kuin elÃ¤mÃ¤ olisi ollut keveÃ¤ niinkuin ei mitÃ¤Ã¤n. Mutta omiin rauhoihinsa pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n purkautui uhkamielisiÃ¤ ajatuksia.

Tuira ei vÃ¤littÃ¤nyt hÃ¤nestÃ¤. Vaan elkÃ¶Ã¶n! Ei hÃ¤n ole sitÃ¤ pyydellytkÃ¤Ã¤n, eikÃ¤ ole ollut hÃ¤nen rakkauttaan vailla, eikÃ¤ tarjoillut hÃ¤nelle rakkauttaan.

HÃ¤n oli suutuksissaan kuitenkin itselleen, ettÃ¤ oli osoittautunut vÃ¤littÃ¤vÃ¤nsÃ¤ ollenkaan Tuirasta. Vaan siitÃ¤kin syytti hÃ¤n Liisaa, joka oli hÃ¶yvÃ¶ttÃ¤nyt ja hulmunnut. Mutta kun Liisa tuli seuraavana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ ja selitti, ettÃ¤ joku tulleista merimiehistÃ¤ oli nÃ¤hnyt aivan Ã¤skeisin Tuiran, jotta se on siis hengissÃ¤, vaan ei ole joistakin muista syistÃ¤ pÃ¤Ã¤ssyt tulemaan, oli Elsalla jo uneuksissa vihansa Liisaa kohtaan. Liisahan oli ollut aina hyvÃ¤, ja hyvÃ¤Ã¤nsÃ¤hÃ¤n Liisa rukka nytkin tarkoitti. Nauraen sanoi Elsa hÃ¤nelle:

Â»SinÃ¤ Liisa olet oikea hommantoosa!Â»

Liisa ymmÃ¤rsi tarkoituksen, vaan lÃ¶i leikiksi.

Â»Minun vahva puolenihan oli jo pienenÃ¤ hÃ¤itten hommaaminen.Â»

Â»Niin, mutta enemmÃ¤n vielÃ¤ hautajaistenÂ», sanoi Elsa.

Â»Ei ne nyt enÃ¤Ã¤ huvita minua, mutta hÃ¤Ã¤t! Se on jotakin. Silloin minÃ¤ juoksen jalat olalla vaikka pÃ¤ivÃ¤t pÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤nÂ», sanoi Liisa.

Siihen jÃ¤i keskustelu siitÃ¤, eikÃ¤ Elsa ruvennut puhelemaan nyt muutakaan. Liisa katsoi hÃ¤ntÃ¤ syrjÃ¤silmÃ¤llÃ¤ ja huomasi hÃ¤nen kasvoiltaan kadonneen tuon iloisen, hymyilevÃ¤n ilmeen, joka oli tehnyt hÃ¤net nuorekkaaksi tyttÃ¶seksi, joka muistutti hÃ¤ntÃ¤ entisestÃ¤Ã¤n ja vaikutti niin valtavasti. Se kaunisti Elsaa, ja Liisa oli monta kertaa ihaillut itsekseen Elsan kauneutta ja viehÃ¤tysvoimaa, niin heikko ja kuihtuneen nÃ¤kÃ¶inen kuin Elsa olikin vielÃ¤. Nyt oli palautunut kasvoille taas tuo hymytÃ¶n jÃ¤ykkÃ¤ vakavuus ja ainoastaan katseeseen oli jÃ¤Ã¤nyt jotakin elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤Ã¤. Liisalle tuli hÃ¤tÃ¤ ja tuska, hÃ¤n pÃ¤ivitteli itsekseen Tuiran viipymistÃ¤.

MiehensÃ¤ tultua oli Liisan ensimÃ¤inen kysymys Tuirasta: onko hÃ¤n nÃ¤hnyt hÃ¤ntÃ¤, milloin viimeksi, ja puhuiko tulostaan tÃ¤nne? Ja ensimÃ¤isessÃ¤ sopivassa tilaisuudessa uteli hÃ¤n kaikki tarkoin, mutta mitÃ¤Ã¤n varmempia tietoja ei saanut. Tuira oli kysellyt Tepolta Elsasta ja Teppo oli kertonut, mitÃ¤ oli hÃ¤nelle tÃ¤Ã¤ltÃ¤ kotoa kirjoitettu. Tulostaan ei hÃ¤n puhunut mitÃ¤Ã¤n Tepolle, vaan Kivinen oli sanonut hÃ¤nen pÃ¤Ã¤ttÃ¤neen lÃ¤hteÃ¤ kÃ¤ymÃ¤Ã¤n tÃ¤Ã¤llÃ¤ tÃ¤nÃ¤ kesÃ¤nÃ¤. He olivat olleet jossakin yksissÃ¤ Kivisen kanssa, joka myÃ¶skin arveli, ettÃ¤ jos hyvin sattuu, niin hÃ¤nkin tulee kÃ¤ymÃ¤Ã¤n kotipuolessa. Muuta ei Liisa mieheltÃ¤Ã¤n tietoa saanut.

Elsa ei vÃ¤littÃ¤nyt kysyÃ¤ asiasta Liisalta. Vaan siitÃ¤, ettÃ¤ Liisa ei mitÃ¤Ã¤n Tuirasta kertonut nyt miehensÃ¤ tultua, varmistui hÃ¤n pÃ¤Ã¤tÃ¶ksessÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ Tuira ei vÃ¤litÃ¤ hÃ¤nestÃ¤, ja se oli hÃ¤nestÃ¤ vielÃ¤ enemmÃ¤n yhdentekevÃ¤Ã¤ kuin ennen. HÃ¤n pyyhkÃ¤si kuin yhdellÃ¤ kÃ¤denvedolla pois tunteensa, jotka hÃ¤n oli ensi hetken innostuksessa elÃ¤nyt, ne menivÃ¤t niinkuin ei niitÃ¤ olisi ollutkaan. Tuira oli hÃ¤nelle vieras niinkuin ennenkin.

Mutta hÃ¤nelle oli jÃ¤Ã¤nyt jonkunmoinen rakkauden kaipuu. HÃ¤n tahtoi rakastaa, vaikka ei ollutkaan itse rakastettu. HÃ¤n halulla nautti taas tuota entisyyttÃ¤, muisteli noita Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n onnen suloisia kirkkaita aikoja, ja kaipauksen seassa tuntui jotakin kuin toivonsekaista. HÃ¤n ikÃ¤vÃ¶i niitÃ¤ paikkoja, joissa menneitten aikojen tapaukset liikkuivat, ne tuntuivat ikÃ¤vÃ¶ivÃ¤n ja odottavan hÃ¤ntÃ¤.

Muutaman kerran huomasi hÃ¤n olevansa menossa kaukavainiolle, juuri kun maantieltÃ¤ kÃ¤Ã¤ntyi Kontinkankaan kuvetta menevÃ¤lle tielle, sillÃ¤ tÃ¤ssÃ¤ rupesi hÃ¤n nyt tarkkaamaan tuttuja seutuja. Kauhukseen huomasi hÃ¤n kaikenlaista tÃ¶rkyÃ¤ ja roskaa ympÃ¤riinsÃ¤ hajallaan molemmin puolin tietÃ¤. EdemmÃ¤ksi tullessa oli sitÃ¤ korkeat kasat. HÃ¤n riensi kiivaasti pÃ¤Ã¤stÃ¤kseen ohi, vaan se lisÃ¤ytyi vain. Tiepuolessa huomasi hÃ¤n nyt tuon osoitustaulun, Â»rosgan ja saasdanÂ» merkin. NÃ¤itÃ¤ hÃ¤n viime kerralla ei ollut huomannut ollenkaan, ei nÃ¤hnyt vilahdukseltakaan.

TÃ¤hÃ¤n kohtihan Vimpari kuoli, paleltui hankeen leipÃ¤pinkka niskassa!…

Elsa seisoi siinÃ¤ hetkisen kuin kivettyneenÃ¤, kaikki ajatukset pysÃ¤hdyksissÃ¤. Yht'Ã¤kkiÃ¤ tempautui hÃ¤n siitÃ¤ sitten liikkeelle ja lÃ¤hti kiireesti takaisin. VÃ¤hÃ¤n matkaa tultuaan ilmestyi tien mutkassa vastaansa muuan nainen ja herra, joita hÃ¤n luuli ensi silmÃ¤yksellÃ¤ paremmin kummituksiksi kuin ihmisiksi kun nainen oli vaaleapohjaisessa karttuunipuvussa ja hyvin omituisesti koristeltu.

Naisen tunsi hÃ¤n kohdalle tultuaan Vimparin Kristiinaksi.

Â»Oliko se Kristiina?Â» kysyi hÃ¤n Ã¤Ã¤neen itseltÃ¤Ã¤n ja vastasi siihen:

Â»Kristiina se oli.Â»

Elsa katsahti jÃ¤lkeensÃ¤kin vielÃ¤ ja hÃ¤ntÃ¤ nauratti ja sÃ¤Ã¤litti Kristiinan puku, joka oli niin pyntÃ¤ttyÃ¤ ja rakenneltua, vaan aivan hassulle pÃ¤in kaikki. Ja minnekkÃ¤ he menivÃ¤t? Kuka oli tuo herra?

HÃ¤n ihmetteli ja kummasteli koko matkan sitÃ¤. Tuntui olonsa kaikin puolin ilkeÃ¤lle ja pahalle. Ja tuntui kammottavalle ajatus, ettÃ¤ olisi sattunut menemÃ¤Ã¤n edemmÃ¤ksi ja viipynyt iltaan asti! HÃ¤n tuli kotia aivan kuin takaa ajettuna.

TÃ¤Ã¤llÃ¤ oli Liisa juuri pois lÃ¤hdÃ¶ssÃ¤, avaimessa kÃ¤si, kun Elsa oven aukaisi. Elsa huomasi, ettÃ¤ Liisa ja Ã¤itinsÃ¤ olivat puhelleet jotakin, josta keskustelu katkesi hÃ¤nen tullessaan kesken sanan. HÃ¤n ei siitÃ¤ sen enempÃ¤Ã¤ vÃ¤littÃ¤nyt, vaan kun YrjÃ¶ sanoa toimitti hÃ¤nelle, ettÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ on kÃ¤ynyt vieraita, niin katsoi hÃ¤n kysyvÃ¤sti Liisaan ja Ã¤itiin, jotka nÃ¤yttivÃ¤t hÃ¤mmentyneiltÃ¤, kun asia, jonka he olivat pÃ¤Ã¤ttÃ¤neet salata, paljastui niin arvaamatta.

Â»KetÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ on kÃ¤ynyt?Â»

Â»Montinin Jori herraÂ», vastasi Ã¤iti jonkun hetken mietittyÃ¤Ã¤n.

Elsa katsoi pitkÃ¤Ã¤n vuoroon Liisaa ja vuoroon Ã¤itiÃ¤. MielessÃ¤ kiersi silmÃ¤nrÃ¤pÃ¤yksen ajan joku vihainen kysymys nÃ¤ille, vaan se sammui samassa riemastukseen, joka valtasi hÃ¤net. Huoneeseen lemahti kirkkaus.

Â»MitÃ¤ hÃ¤n tÃ¤Ã¤llÃ¤ kÃ¤vi?Â» kysyi Elsa sydÃ¤n sykkien kiivaasti.

Â»Olivat jotakin tarkastusta pitÃ¤mÃ¤ssÃ¤ ja tulivat herrat tÃ¤nne juomaa pyytÃ¤mÃ¤Ã¤nÂ», selitti Liisa.

Â»Oliko tÃ¤Ã¤llÃ¤ juomaa?Â» tuli Elsalle hÃ¤tÃ¤ ja katseli karafiinia pÃ¶ydÃ¤llÃ¤.

Â»Olihan sitÃ¤ vettÃ¤.Â»

Â»Oliko se edes raitista?Â» huolehti Elsa ja kysyi innostuneena sitten:

Â»Sanoiko Jori mitÃ¤Ã¤n?Â»

Â»Ei sanonutÂ», vastasi Liisa. Â»Ei vÃ¤littÃ¤nyt edes kiittÃ¤Ã¤! Vaan minÃ¤ ajattelin sanoa…Â»

Elsan katse katkaisi Liisan lauseen ja hetkisen aikaa katsoi Liisa Elsan ojennettua kÃ¤ttÃ¤ ja sormea, joka viittasi oveen, ja viittausta noudattaen nÃ¶yrÃ¤sti kuin arka lapsi astui hÃ¤n kiireesti ulos.

Kaikki oli Elsasta nyt kuin valaistua, kirkastettua, kaikki saanut elÃ¤mÃ¤Ã¤ ja henkeÃ¤. ElÃ¤hyttÃ¤vÃ¤ juhlallisuus asui huoneessa, se oli kuin jÃ¤Ã¤nyt tÃ¤nne Jorin jÃ¤lkeen ja sitÃ¤ sÃ¤teili juomalasi, vesi karafiinissa, jotka olivat kuin pyhitettyÃ¤ tavaraa.

Elsaa olisi haluttanut kysyÃ¤ yhtÃ¤ asiaa Ã¤idiltÃ¤: nÃ¤kikÃ¶ Jori YrjÃ¶Ã¤? Vaan hÃ¤ntÃ¤ peloitti, ettÃ¤ Ã¤iti sanoo jotakin pahaa Jorista, ja hÃ¤n jÃ¤tti kysymyksen ja rupesi itse arvelemaan kaikkia mahdollisuuksia. Ollessaan YrjÃ¶n kanssa kahden kyseli hÃ¤n tÃ¤ltÃ¤, vaan YrjÃ¶ puhui toisesta herrasta ja toisesta. Toinen oli kÃ¤tellyt ja kysynyt jotakin, taputtanut poskelle, vaan kumpi se oli?

Jos ei pÃ¤Ã¤ssytkÃ¤Ã¤n siitÃ¤ selville, oli hÃ¤nellÃ¤ kuitenkin siitÃ¤ ilon aihetta. Ja hÃ¤nelle vÃ¤lÃ¤hteli taas tuo toivo, joka oli ollut kytemÃ¤ssÃ¤, nyt kirkkaana mielessÃ¤. HÃ¤n ei kuvaillut mitÃ¤Ã¤n tapahtuvaksi, vaan oli varma, ettÃ¤ jotakin Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n iloista tapahtuu. HÃ¤n odotti joka pÃ¤ivÃ¤, viikon, toisenkin ja aina tuntui se mahdolliselle ja varmalle.

Ãiti oli YrjÃ¶n kanssa Latulla muutamana sunnuntaina ja Elsa istui kotona lueskellen jotakin kirjaa ikkunan Ã¤Ã¤ressÃ¤, vaan huolenaan oli pitÃ¤Ã¤ silmÃ¤llÃ¤ ohi kulkevia aivan kuin odottaen Joria. Koputettiin yht'Ã¤kkiÃ¤ ovelle ja hÃ¤n vavahti. HÃ¤n tiesi, ettÃ¤ koputus on tapana herrasvÃ¤essÃ¤. PÃ¤Ã¤tÃ¤ huumasi ja hÃ¤n painoi kÃ¤dellÃ¤ rintaansa. Ehti ajatella, ettÃ¤ Jori on tullut toisaalta pÃ¤in, joten hÃ¤n ei ole huomannut.

Â»Luulit kai paremmaksikin!Â» sanoi nauraen Mari huomattuaan ettÃ¤ Elsa oli hÃ¤millÃ¤Ã¤n. Â»Terve, terve kotvasta ajasta! Helsningar frÃ¥n Helsingfors, siltÃ¤ joka perÃ¤penkillÃ¤ istuuÂ», ilvehti Mari koettaakseen peittÃ¤Ã¤ sen alle muuta mielenliikutusta ja estÃ¤Ã¤kseen syntymÃ¤stÃ¤ vakavaa tapautumista. Mutta hÃ¤n itse vakaantui ensiksi. HÃ¤n katsoi Elsaa pitkÃ¤Ã¤n ja vakavasti silmiin ja sanoi alakuloisena:

Â»Aiotko sinÃ¤ kuolla!Â»

Â»EeiÂ», vastasi Elsa naurahtaen.

Â»No sitÃ¤hÃ¤n minÃ¤kin, vaan sitten sinun pitÃ¤Ã¤ ruveta syÃ¶mÃ¤Ã¤nÂ», sanoi hÃ¤n taas koettaen palautua keveÃ¤mmÃ¤lle jÃ¤lelle. Â»Kuule, Elsa, onko minulle tÃ¤Ã¤llÃ¤ joku kirje? Liisa minut tapasi ja puhui jotakin semmoisesta.Â»

Elsa arvasi, mistÃ¤ oli kysymys, ja alkoi hakea Kivisen kirjettÃ¤. HÃ¤n ei heti muistanutkaan missÃ¤ se oli, oli viime aikoina ollut siitÃ¤ vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤tÃ¶n.

Â»Sinullehan tÃ¤mÃ¤ onÂ», sanoi Mari katsottuaan kirjeen alkua.

Â»Sinulle se oikeastaan onÂ», vastasi Elsa.

Â»SepÃ¤ somaaÂ», naurahti Mari ja katsahti kirjeen loppuun. Â»Risto! Ja virstan pituisen kirjeen. Oikeastaan pitÃ¤isi syÃ¶dÃ¤ nÃ¤in pitkÃ¤lle taipaleelle lÃ¤htiessÃ¤Â», sanoi Mari. Â»Onko tÃ¤mÃ¤ hyvin surullista?Â» kysyi hÃ¤n vielÃ¤, ennenkuin alkoi lukea.

Â»Ei se surullista ole.Â»

Mari naurahteli lukiessaan, jota Elsa kummasteli itsekseen, ja nauraen pani hÃ¤n pois kirjeen. Elsa katsoi hÃ¤ntÃ¤ kysyvÃ¤sti.

Â»En ole ollut milloinkaan puoleksikaan noin hyvÃ¤ ja kaunis. Risto rukka erehtyy. Ja vielÃ¤ enemmÃ¤n erehtyy siinÃ¤, ettÃ¤ minÃ¤ vielÃ¤ olisin muka jotakin!Â»

Â»EtkÃ¶ aio vastata sitten?Â»

Â»Elsa kulta! MitÃ¤ minÃ¤ vastaisin! Sen voisin vastata, ettÃ¤: Risto rakas, tule jÃ¤rkiisi! MinÃ¤ voin sinulle varmasti sanoa, ettÃ¤ ainakin kymmentÃ¤ vertaa paremman saat, kun otat ensimÃ¤isen hameen, joka Englannin rantaan tullessa vastaan sattuu! Eei — Risto on liian hyvÃ¤ mies. — Mutta kuule! MissÃ¤ Tuira?Â»

Â»En tiedÃ¤ suuntiakaan.Â»

Â»Milloin hÃ¤n kÃ¤vi tÃ¤Ã¤llÃ¤?Â»

Â»Ei hÃ¤n ole kÃ¤ynyt.Â»

Â»On hukkunut varmaankin!Â»

Â»Ei ainakaan, jollei viime pÃ¤ivinÃ¤.Â»

Â»No mitÃ¤ perhanaa! Onko tÃ¤mÃ¤ jotakin pilantekoa tÃ¤mÃ¤ kirje?Â»

Â»Tosiaankin!Â»

Â»Eei. — TÃ¤mÃ¤ on Riston kÃ¤sialaa ja Risto ei pilaa tee.Â»

Â»Niin no, olipa totta tahi leikkiÃ¤, sama se minulle onÂ», sanoi Elsa vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤ ja tahtomattaan lisÃ¤si: Â»Jori on kÃ¤ynyt tÃ¤Ã¤llÃ¤.Â»

Â»HÃ¤ihinsÃ¤ kutsumassa?Â» kysyÃ¤ tokasi Mari heti.

Â»Ei…Â»

Â»MinÃ¤ luulinÂ», sanoi Mari, Â»ettÃ¤ hÃ¤n olisi kohteliaampi kuin Aappo minulle, jotta olisi siis kutsunut ja kÃ¤ynyt pÃ¤Ã¤llepÃ¤Ã¤tteeksi itse kutsumassa. SiellÃ¤hÃ¤n tulee suuret, komeat hÃ¤Ã¤t!Â»

Kun Elsa katsoi epÃ¤ilevÃ¤sti Maria, sanoi tÃ¤mÃ¤:

Â»Joo, ja aivan kohta, kolmen viikon pÃ¤Ã¤stÃ¤! TÃ¤nÃ¤Ã¤n kuulutetaan Joria ensi kerta.Â»

Elsa nauroi ja haki ompelurasiastaan napin ja pisti sen Marin kouraan.

Â»EtkÃ¶ sinÃ¤ sitÃ¤ uskoÂ», sanoi Mari nauraen sille, kun Elsa luuli hÃ¤nen laskeneen tahallisen valheen, josta napilla palkitaan.

Elsa ei vastannut mitÃ¤Ã¤n, vaan rupesi puhumaan muista asioista.

HÃ¤nestÃ¤ Marin mentyÃ¤ tuntui aivan mahdottomalle, ettÃ¤ Joria olisi kuulutettu. Se oli vain jotakin Liisan keksimÃ¤Ã¤ juonta koko Marin puhe. EipÃ¤ ollut kuulunut Jorin kihlauksesta sen enempÃ¤Ã¤ kuin mitÃ¤ Mari silloin sanoi. HÃ¤n oli ollut tyhmÃ¤, kun oli uskonut sitÃ¤ ja tÃ¤hÃ¤n asti!

HÃ¤n kysÃ¤si viikolla Liisalta kuin pilanpÃ¤iten, ettÃ¤ tietÃ¤Ã¤kÃ¶ Liisa Joria kuulutetun. Liisa tiesi ja mainitsi morsiamen nimen. Elsa tunsi hÃ¤net. HÃ¤nestÃ¤ tuntui siinÃ¤ nyt olevan jotakin alkua, vaan ettÃ¤ siinÃ¤ on joku erehdys tahi muuta sellaista. Levottomana piti se kuitenkin hÃ¤ntÃ¤ joka hetki.

Sunnuntaina meni hÃ¤n kirkkoon istuen syrjÃ¤iseen paikkaan. HÃ¤n istui tunteettomana ja katseli ihmisiÃ¤ huvikseen ja koetti keksiÃ¤ kaikkea aikansa kuluksi, katuen ettÃ¤ tuli sitten vielÃ¤ niin varain, kun muutenkin jumalanpalvelus tuntui jo edeltÃ¤pÃ¤in pitkÃ¤lle ja ikÃ¤vÃ¤lle. Kun veisattiin, rupesi hÃ¤nkin veisaamaan, vaan heitti sen jo kesken ensi vÃ¤rssyÃ¤, luki kirjastaan muuta, vÃ¤syi siihenkin ja rupesi katselemaan ihmisiÃ¤. HÃ¤n nÃ¤ki Marinkin tulevan kirkkoon. Elsa rykÃ¤si huomauttaen Maria, vaan mitÃ¤ se kuului veisuussa ja urkujen soidessa, huomasi hÃ¤n itsekin. Mari astui pystÃ¶kkÃ¤Ã¤nÃ¤ kÃ¤ytÃ¤vÃ¤Ã¤, uljas ryhtinsÃ¤ uljaampi kuin koskaan. Suoraa pÃ¤Ã¤tÃ¤ meni hÃ¤n muutamaan penkkiin saarnatuolin lÃ¤hellÃ¤. Elsa ihmetteli. Suurin surminsa hÃ¤n ei olisi rohennut noin nÃ¤kyvÃ¤lle paikalle mennÃ¤!

Vaan Mari se rohkeaa, nauroi Elsa mielessÃ¤Ã¤n muistaessaan kerran Marin sanoneen, ettÃ¤ kun Aappo ensi kerran pappina saarnaa, niin hÃ¤n menee istumaan punaisella veralla puettuun kuvernÃ¶Ã¶rskan penkkiin! TÃ¤tÃ¤ hÃ¤n ajatteli ja kuvaili mielessÃ¤Ã¤n, kun kuuli papin Ã¤Ã¤nen, jolloin kÃ¤Ã¤ntyi katsomaan saarnatuoliin. SiellÃ¤ oli Aappo!

Elsan tunteet vaihtuivat alinomaa ilman mitÃ¤Ã¤n mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤ ja irtonaisina kuvina liikkui mielessÃ¤ tapauksia Marin elÃ¤mÃ¤stÃ¤ ja muusta. Milloin nÃ¤ki hÃ¤n Marin vanhana akkana kaukana jossakin sydÃ¤nmaalla, jossa Aappo oli pappina, milloin Vimparin kuolleena hangessa, Marin Aapon hÃ¤Ã¤iltana huutamassa, Aapon Ã¤idin kuihtuneen muodon, Marin alushameisillaan hurjistuneena rÃ¤yhÃ¤Ã¤vÃ¤n kartanolla, Vimparin Kristiinan kÃ¤velemÃ¤ssÃ¤ herran kanssa epÃ¤ilyttÃ¤villÃ¤ teillÃ¤, ja aina oli hÃ¤n vaatimassa edesvastaukseen nÃ¤istÃ¤ tuota, joka pauhasi Jumalan vanhurskaudesta ja viimeisestÃ¤ tuomiosta ojennellen kÃ¤siÃ¤Ã¤n. Ja Elsaa inhotti, kun se sitten alkoi puhella mairitella sÃ¤vyisÃ¤sti sanoen vÃ¤hÃ¤ vÃ¤liÃ¤: Â»rakkaat sanankuulijani!Â»

VÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤ kuunteli hÃ¤n rukouksia, joissa ei tuntunut olevan mitÃ¤Ã¤n elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤Ã¤, mitÃ¤Ã¤n sydÃ¤meen menevÃ¤Ã¤, vaan ainoastaan tyhjÃ¤Ã¤ Ã¤Ã¤ntÃ¤. Kun Aappo rupesi lukemaan kuulutuksia, muisti Elsa taas oman asiansa, jonka hÃ¤n oli unohtanut kerrassaan.

Â»Jumalan pyhÃ¤n kolminaisuuden nimeen kuulutetaan toinen kerta kristillinen avioliitto, joka asianomaisten hyvÃ¤llÃ¤ suosiolla on aiottu pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤ seuraavien vÃ¤lillÃ¤: kunniallinen ja toimellinen herra asioitsija Georg Gustaf Montin ja kunniallinen ja siveÃ¤ neiti Hilma Sofia Eufrosyne Himmelros.Â»

Elsa lÃ¤hti heti tÃ¤mÃ¤n jÃ¤lkeen pois kirkosta, meni kotia tyynenÃ¤ ja keventyneellÃ¤ mielellÃ¤. HÃ¤n tunsi tÃ¤yttÃ¤ lohdutusta siitÃ¤, ettÃ¤ hÃ¤n ei ole koskaan rakastanut ketÃ¤Ã¤n muuta kuin Joria, eikÃ¤ voi rakastaa. Rakkaudella hÃ¤n uhrautuu, toivoo ja suo hÃ¤nelle onnea. HÃ¤n tunsi samalla, ettÃ¤ Jori muistelee hÃ¤ntÃ¤ myÃ¶s rakkaudella.

Tulisesti hyvÃ¤ili hÃ¤n YrjÃ¶Ã¤, josta tuntui olleensa kauan aikaa erillÃ¤Ã¤n ja olleen aivan kuin hÃ¤neltÃ¤ unohduksissa.

TyyntÃ¤ ja rauhaisaa mieltÃ¤ hÃ¤n ei jaksanut kuitenkaan kauan pitÃ¤Ã¤. VÃ¤liin hÃ¤n Ã¤kkiÃ¤ tunsi itsensÃ¤ onnettomaksi ja toisinaan kiihtyi kuvailemaan omaa hyvyyttÃ¤Ã¤n uhrautuessaan rakkaudella, hakien vertaa itselleen lukemiensa romaanien henkilÃ¶iden elÃ¤mÃ¤ssÃ¤. HÃ¤n nÃ¤ki itsensÃ¤ silloin ihailtavana, kunnioitettavana, jalona. Mielikuvitus loihti esiin tapauksia, jolloin tuli tekemisiin Jorin rouvan kanssa ja tÃ¤mÃ¤ kunnioitti hÃ¤ntÃ¤ kuin sankaritarta.

Mutta kun hÃ¤n hÃ¤Ã¤iltana meni morsianta katsomaan, kaatuivat kaikki kauniit tuulentupansa, jalot tunteensa hÃ¤visivÃ¤t kuin lumi liukkaalta jÃ¤Ã¤ltÃ¤ tuulen puhaltaissa, heti kun hÃ¤n nÃ¤ki hÃ¤Ã¤talosta illan pimeÃ¤Ã¤n tulvivan valon. HÃ¤n pysÃ¤htyi etÃ¤Ã¤llÃ¤, puristi rintaansa, yhteen puristettujen hampaitten vÃ¤litse veti henkeÃ¤, pidÃ¤tti sitÃ¤ hetkisen ja pusersi sen sitten ulos omituisena sÃ¤hisevÃ¤nÃ¤ Ã¤Ã¤nenÃ¤. Se tapahtui tahtomattaan, tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n.

Morsianta! kuului huuto, jota kiskova tuuli pieksi ilmassa, niin ettÃ¤ se kuului vÃ¤liin hiljaa vÃ¤liin kuin korvan juuressa. Elsa tempautui juoksemaan puskien vastatuuleen, mikÃ¤ hameet painoi jalkoihin, niin ettÃ¤ suurin ponnistuksin sai askeleen.

Nyrkit puristuksissa tuijotti hÃ¤n morsianta, joka kauniissa puvussa seisoi kirkkaan salin ikkunassa nyÃ¶kytellen pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n ja hymyellen onnellisena.

ElÃ¤kÃ¶Ã¶n! huusi suuri vÃ¤kijoukko.

Kun morsian oli kadonnut ikkunasta, kulki Elsa vÃ¤kijoukossa etsien Maria. Mutta hÃ¤n ei lÃ¶ytÃ¤nyt, vaikka haki kuin neulaa lattialta. Kun morsiuspari esiintyi toisen kerran, kuuli hÃ¤n jonkun vieressÃ¤Ã¤n sanovan Jorista, ettÃ¤ se on rumistunut, lihonut ja pullistunut, ettÃ¤ on ilettÃ¤vÃ¤n nÃ¤kÃ¶inen. Se meni Elsalla toisesta korvasta sisÃ¤Ã¤n toisesta ulos, hÃ¤n ei nytkÃ¤Ã¤n huomannut katsoa muuta kuin morsianta. Ja hÃ¤n nauroi itsekseen.

Kunniallinen ja siveÃ¤! Tuommoiset silmÃ¤t, ja vartalo kuin jauhosÃ¤kki! Ei ole valittu! Kun elÃ¤kÃ¶Ã¶n huudettiin, nosti hÃ¤n sateensuojansa pystÃ¶Ã¶n vahvistaakseen omaansa ja vÃ¤kijoukon huutoa.

Joka kerta oli hÃ¤nellÃ¤ uusia muistutuksia morsiamesta, kun hÃ¤n esiintyi. Vaan ne tuntuivat hÃ¤nestÃ¤ itsestÃ¤Ã¤n terÃ¤ttÃ¶miltÃ¤, kun ei ollut kenelle sanoa. Tehottomammiksi kÃ¤vivÃ¤t aina joka kerta, ja vÃ¤kijoukon elÃ¤kÃ¶Ã¶nhuuto, joka oli hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n ollut ivaa ja pahansuopaa, muuttui enemmÃ¤n ja enemmÃ¤n suosiolliseksi. HÃ¤nen kÃ¤tensÃ¤ ei enÃ¤Ã¤ kohonnut, ja voitettuna, masennettuna nojautui hÃ¤n seisomaan seinÃ¤Ã¤ vasten.

SiinÃ¤ hÃ¤n seisoi vielÃ¤, kun koko muu joukko oli mennyt tuulen ja sateen ajamana jo aikoja sitten. YpÃ¶ yksin seisoi hÃ¤n sateisen tuulen pieksÃ¤essÃ¤, musta synkkyys yllÃ¤Ã¤n ja sivuillaan, edessÃ¤Ã¤n kirkas hÃ¤Ã¤talo. HÃ¤n ei huomannut itseÃ¤Ã¤n aivan kuin ei olisi ollut hÃ¤ntÃ¤ olemassakaan. Ajatukseton katseensa asui kauniissa salissa, jonka hekkumallisessa valossa hienopukuiset naiset liitelivÃ¤t kuin satujen keijukaiset.

HÃ¤n sÃ¤psÃ¤hti niin ettÃ¤ Ã¤Ã¤nsi, kun joku kosketti hÃ¤neen mainiten hÃ¤nen nimeÃ¤Ã¤n.

Â»Ãiti! TekÃ¶? Olisinhan minÃ¤ tullut…Â»

Â»Olisihan ollut aika jo tullakin.Â»

Latun emÃ¤ntÃ¤ istui sÃ¤ngyn Ã¤Ã¤ressÃ¤, Viion leski ulompana YrjÃ¶ sylissÃ¤Ã¤n, Mari istui matalalla pallituolilla sÃ¤ngyn pÃ¤Ã¤ssÃ¤, johon otsallaan nojaten itki Ã¤Ã¤netÃ¶ntÃ¤ itkua. Viion leski tuijotti kuivin silmin eteensÃ¤ ja Latun emÃ¤ntÃ¤ katseli sairasta pyyhkÃ¤sten silloin tÃ¤llÃ¶in poskilleen vierÃ¤htÃ¤vÃ¤n kyyneleen.

Elsa avasi silmÃ¤nsÃ¤ ja heikolla Ã¤Ã¤nellÃ¤ kÃ¤ski nostaa ylÃ¶s ikkunaverhon, joka oli laskettu auringon paisteen estÃ¤miseksi huoneelle.

Â»MissÃ¤ YrjÃ¶?Â»

Viion leski laski sylistÃ¤Ã¤n YrjÃ¶n, joka heti lÃ¤hti Ã¤itinsÃ¤ luo painaen pÃ¤Ã¤nsÃ¤ ojennetulle kÃ¤sivarrelle.

Â»Nouse, Ã¤iti kulta!Â»

Â»Ãiti kultasi on pian multa…Â» HÃ¤n katsoi poikaansa hymyilevÃ¤llÃ¤ katseella ja vaipui taas uneen hymy suupielissÃ¤. Hetkisen perÃ¤stÃ¤ herÃ¤si hÃ¤n, katsoi Ã¤itiinsÃ¤, joka seisoi nyt sÃ¤ngyn Ã¤Ã¤ressÃ¤, ja kÃ¤ski ottaa YrjÃ¶n pois.

Â»MissÃ¤ Mari?Â»

Mari nousi nÃ¤kyviin.

Â»Liisa?Â»

Â»Meni hakemaan pappia.Â»

Â»Rovastia?Â»

Â»Niin.Â»

Â»Ei tarvitsekaan…Â» HÃ¤n nukahti taas siihen.

Â»Joko Elsa on kuollut?Â» kysyi kuiskaten Liisa tultuaan asialta ja katsottuaan Elsaa, joka nukkui.

Â»Ei ole vielÃ¤, vaan kaukanakaan ei oleÂ», vastasi Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»Ajatelkaa mikÃ¤ harmi!Â» sanoi Liisa. Â»Ei saatukaan rovastia. Ei sopinut hÃ¤nen itsensÃ¤ tulla, vaan sanoi toimittavansa apulaisensa. EnhÃ¤n minÃ¤ olisi halunnut, vaan enhÃ¤n kieltÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤n voinut.Â»

He huomasivat ikkunan ohi tulevan pastori Vimparin ja Mari riensi kiireimmÃ¤n kautta ulos.

Elsa nukkui pitkÃ¤Ã¤n ja pastori istui odottamaan, ruveten kovalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ puhelemaan, selittÃ¤en tÃ¤mÃ¤nkin, ettÃ¤ Jumala kutsuu tÃ¤ssÃ¤ ihmisen nuoressa iÃ¤ssÃ¤ pois tÃ¤Ã¤ltÃ¤, osoittavan Jumalan suurta rakkautta ja armoa, samalla kuin se on vakava muistutus, ettÃ¤ tulisi kunkin olla valmis.

HÃ¤n olisi puhellut pitkÃ¤Ã¤nkin tavallista ulkolukua, joka hÃ¤iritsi kaikkien mieliÃ¤, vaan YrjÃ¶ keskeytti viitaten sormellaan pastoria ja Ã¤Ã¤neen kysyen:

Â»MikÃ¤ tuo on?Â»

Pastori naurahti.

Â»YrjÃ¶ raukka!Â» sanoi Liisa. Â»Poika raukka jÃ¤Ã¤ aivan orvoksi,

Ã¤idittÃ¶mÃ¤ksikin.Â»

Â»KyllÃ¤ Jumala hÃ¤nestÃ¤ huolen pitÃ¤Ã¤Â», ehÃ¤tti pastori sanomaan, kaivaen taskustaan hopeaisen paperossikotelon, joka lupsahti Ã¤Ã¤nekkÃ¤Ã¤sti avatessa ja kiinni pannessa, mitÃ¤ YrjÃ¶ ihmetteli. Â»Jumala on lasten niinkuin kaikkein meidÃ¤n turvammeÂ», vakuutti vielÃ¤ pastori saatuaan paperossinsa palamaan.

Â»LieneekÃ¶ siitÃ¤ kaikille sitÃ¤ turvaa kuin pastorille on ollutÂ», sanoi

Liisa terÃ¤vÃ¤sti saadakseen jotenkin keskeytetyksi alkavan saarnan.

Â»Omasta kokemuksestanipa minÃ¤ tiedÃ¤nkin…Â»

Elsa herÃ¤si ja Aappo astui sÃ¤ngyn Ã¤Ã¤reen.

Â»MenkÃ¤Ã¤ pois!Â»

Â»Se on pastoriÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤, vaan Elsan katseessa ilmestyi kiivas viha.

Â»ViettelijÃ¤!Â»

Elsa kuiskasi sen vihaisella Ã¤Ã¤nellÃ¤, vaan heikosti, ettÃ¤ sitÃ¤ ei muut kuulleet kuin Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»TeillÃ¤ taitaa olla vanhoja vÃ¤lejÃ¤, nÃ¤yttÃ¤Ã¤ ja kuulostaa siltÃ¤, me muut menemme pois, ettÃ¤ saatte tehdÃ¤ sovinnonÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤.

Â»Ei meillÃ¤ ole eikÃ¤ ole ollutkaanÂ», ehÃ¤tti pastori sanomaan.

Â»ElkÃ¤Ã¤ menkÃ¶!Â» karjasi Elsa, kun Latun emÃ¤ntÃ¤ nousi seisomaan. Houreinen katse silmissÃ¤ ja kÃ¤sillÃ¤Ã¤n tehden poistavia liikkeitÃ¤ huusi Elsa:

Â»HÃ¤n suutelee minua, auttakaa!Â»

Â»HouraaÂ», naurahti pastori.

Â»Liisa!Â» kiljasi Elsa niin kovaa, ettÃ¤ kaikki sÃ¤ikÃ¤htivÃ¤t. Â»Ota kiinni Vimparin Aappo. Se nakkasi Marin nuken kaivoon ja Mari itkee. Nyt se pudottaa suuren kiven minun pÃ¤Ã¤lleni.Â»

Â»HouraaÂ», sanoi taas pastori yksitoikkoisesti.

Â»Houriossa on raukkani taasÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤ ja mietti, miten hÃ¤n huomauttaisi pastorille, ettÃ¤ hÃ¤n lÃ¤htisi, koska lÃ¤snÃ¤olonsa nÃ¤kyi vain hÃ¤iritsevÃ¤n sairaan rauhaa.

Â»Minulla on kiire ja tuskin hÃ¤n siitÃ¤ tointuu pitkiin aikoihin. Mutta jos hÃ¤n kaipaa minua tuntien viimeisen lohdutuksen tarvetta, niin pankaa minua kÃ¤skemÃ¤Ã¤nÂ», ja hyvÃ¤stellen kaikkia lÃ¤hti pastori taputellen YrjÃ¶Ã¤ viimeiseksi poskelle ja lausuen sitten kaikille:

Â»JÃ¤Ã¤kÃ¤Ã¤ Herran armoon ja turviin.Â»

Lepoon pÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n nukkui Elsa kauan, eikÃ¤ tietty elÃ¤Ã¤kÃ¶ vielÃ¤ vai kuollutko oli.

HerÃ¤ttyÃ¤Ã¤n oli Elsa taas virkeÃ¤mmÃ¤n nÃ¤kÃ¶inen ja levollinen, kutsui kaikki lÃ¤helleen, katsoi hetkisen poikaansa, joka oli Viion lesken sylissÃ¤. KÃ¤tensÃ¤ ojensi sitten Ã¤idilleen, katsoi muita, jokaista silmiin vuoroonsa kutakin ja vaipui uneen. Odotettiin jÃ¤nnityksellÃ¤ viimeistÃ¤ henkÃ¤ystÃ¤. Se viipyi vielÃ¤. Huulet rupesivat sitten vÃ¤hÃ¤n liikkumaan ja hÃ¤n avasi silmÃ¤nsÃ¤ vielÃ¤ katsoen Ã¤itiin.

Â»Lukekaa… Jeesus… lapsia… syliinsÃ¤…Â»

Ennenkuin ehdittiin mitÃ¤Ã¤n hÃ¤nen pyyntÃ¶nsÃ¤ johdosta tehdÃ¤, ummisti hÃ¤n silmÃ¤nsÃ¤ ja hetkisen perÃ¤stÃ¤ kohosi rinta korkealle, laskeutui sitten alas ja henki pusertautui pois korinalla.

Hetken Ã¤Ã¤nettÃ¶myyden jÃ¤lkeen, joka oli kuin vielÃ¤ viimeinen odotus, lausui Latun emÃ¤ntÃ¤ hiljaisella Ã¤Ã¤nellÃ¤:

Â»Elsa on poissa. Nuori sydÃ¤n on pÃ¤Ã¤ssyt rauhaan kÃ¤rsimyksistÃ¤Ã¤n. Me kaipaamme sinua, vaan iloitsemme onnestasi, jota nyt enÃ¤Ã¤ ei mikÃ¤Ã¤n hÃ¤iritse…Â»

Tuira seisoi ja katsoi ruumista, joka hankituksissaan makasi arkussa, mikÃ¤ oli asetettu keskilattialle tuolien pÃ¤Ã¤lle. HÃ¤n seisoi liikahtamatta, katsoi silmÃ¤Ã¤ rÃ¤pÃ¤yttÃ¤mÃ¤ttÃ¤. Tiesi kuinka kauan olisi seisonut!

Â»SiinÃ¤ jÃ¤ykistyneenÃ¤ lepÃ¤Ã¤ maallisen onnesi enkeli!Â» sanoi Liisa hÃ¤nelle, kun hÃ¤nestÃ¤ alkoi pitkÃ¤lle ja mieltÃ¤ liian rasittavalle tuntua Tuiran tuijottaminen. Â»Avoin sydÃ¤n olisi hÃ¤nellÃ¤ ollut sinulle, ettÃ¤ ei muuta kuin sulkea syliisi, ja se syleily olisi ollut teidÃ¤n molempien onni tÃ¤nÃ¤kin pÃ¤ivÃ¤nÃ¤.Â»

Tuira istahti tuolille takanaan ja vaipui kumarruksiin kasvot kÃ¤siin peitettyinÃ¤. Huoneessa, jossa ei ollut muita kuin hÃ¤n ja Liisa, ei kuulunut minkÃ¤Ã¤nlaista Ã¤Ã¤ntÃ¤. Kello seinÃ¤llÃ¤ oli vaiennut vedon puutteessa. TÃ¤tÃ¤ haudan hiljaisuutta kesti kauan, se tuntui Liisasta jo pitkÃ¤ltÃ¤ kuin iankaikkisuus ja ettÃ¤ mitÃ¤Ã¤n loppua siitÃ¤ ei tule. HÃ¤nellÃ¤ ei ollut mitÃ¤Ã¤n sanottavaa ja hÃ¤n istui kuin kytkettynÃ¤ tuoliinsa, ettÃ¤ ei voinut liikahtaa, syvÃ¤ Ã¤Ã¤nettÃ¶myys painoi joka jÃ¤sentÃ¤ ja sen vaikutus kÃ¤vi yhÃ¤ voimakkaammaksi. HÃ¤nen silmÃ¤nsÃ¤ olivat kiintyneet Tuiraan, joka ryhmÃ¶tti tuolillaan luonnottomana lÃ¤jÃ¤nÃ¤, ja siitÃ¤ hÃ¤n ei saanut silmiÃ¤Ã¤n irti. HÃ¤n koetti kiskoutua irralleen tÃ¤stÃ¤ piinaavasta olosta, Ã¤Ã¤ntÃ¤Ã¤ jotakin, vaan ei nyt tuntunut kulkevan Ã¤Ã¤nikÃ¤Ã¤n. Tuntui pahalle ja pyÃ¶rryttÃ¤vÃ¤lle. Huone musteni silmissÃ¤.

Ovi aukeni, ja Liisa oikasihe suoraksi kumaraisesta asennostaan, johonka hÃ¤nkin oli vaipunut. ÃÃ¤ni ovea aukaistessa kuulusti kovalle jysÃ¤hdykselle, vaan oli kuin olisi hauta auvennut, jonne elÃ¤vÃ¤nÃ¤ on joutunut. Ilahtuneena hypÃ¤hti hÃ¤n pystyyn.

Â»TÃ¤nnekÃ¶ jÃ¤itte asumaankin?Â» sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤.

Tuira ei hievahtanutkaan ja Latun emÃ¤ntÃ¤ jÃ¤i hÃ¤ntÃ¤ katsomaan hetken aikaa pitkÃ¤Ã¤n. Liisaa rupesi peloittamaan.

Â»Tuira!Â» lausui Latun emÃ¤ntÃ¤ kovalla Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja puisti olkapÃ¤istÃ¤

Tuiraa.

HÃ¤ntÃ¤ sai toinnutella pitkÃ¤Ã¤n, ennenkuin hÃ¤n nousi. Katsomatta ympÃ¤rilleen lÃ¤hti hÃ¤n huoneesta ja sanaa puhumatta erosi kadulla Latun emÃ¤nnÃ¤stÃ¤ ja Liisasta astuen tietÃ¤Ã¤n allapÃ¤in.

Muuan syksyinen, usvainen ilta pimeni, kun hÃ¤n istui laivan kannella lynkÃ¤pÃ¤isillÃ¤Ã¤n tuijottaen eteensÃ¤ mielessÃ¤ kuva, joka ei ollut irtautunut siitÃ¤ saakka, kuin hÃ¤n sen silmiinsÃ¤ sai Viion lesken tuvassa. HÃ¤net havautti joku jysÃ¤htÃ¤vÃ¤ Ã¤Ã¤ni, jota hÃ¤n pÃ¶rhistÃ¤ysi katsomaan. MikÃ¤ se oli, ei hÃ¤n saanut selville, vaan hÃ¤n tapaili katseellaan Latun emÃ¤ntÃ¤Ã¤, Liisaa ja ruumista. HÃ¤n nousi seisomaan ja katseli tutkivasti ja tarkasteli oloaan kaikin puolin ja pÃ¤Ã¤si vÃ¤hitellen selville.

Laiva keikkui loikan kÃ¤ydessÃ¤ ja koneiston jyske kuului jalkain alta. JÃ¤lessÃ¤pÃ¤in nÃ¤kyi majakan tuli, joka tunki sumun sekaan neljÃ¤nÃ¤ pitkÃ¤nÃ¤ valosiipenÃ¤, mitkÃ¤ pyÃ¶rien kuin tuulimylly, vaan vaakasuorassa ja hiljalleen, nÃ¤yttivÃ¤t kuolevan hapuilemiselta.

HÃ¤n istahti uudelleen jÃ¤Ã¤den sinne katsomaan. HÃ¤n istui ja katsoi vielÃ¤, kun pimeys oli joka taholla ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n, niin ettei yhtÃ¤Ã¤n ainoata valonsÃ¤dettÃ¤ nÃ¤kynyt.

15

Viion lesken oli Liisa saanut hommatuksi jonkun toisen vanhan ihmisen kanssa asuinkumppaniksi ja kÃ¶yhÃ¤inhoidon apuun, niin ettÃ¤ hÃ¤nen olonsa oli nyt kutakuinkin turvattu.

Mutta YrjÃ¶ raukka?

PitkiÃ¤ neuvotteluja oli ollut Liisalla ja Ã¤idillÃ¤Ã¤n YrjÃ¶stÃ¤. Koetettiin tuumata jos johonkin suuntaan, mietittiin ja etsittiin neuvoa. Mahdottomuus oli heidÃ¤n ottaa hoitoonsa, niin mielellÃ¤Ã¤n kuin olisivat lapsi raukan pitÃ¤neetkin luonaan. Vaan heillÃ¤ oli tupa tÃ¤ynnÃ¤ vÃ¤keÃ¤, Jannet, Iikat kotona ja vanhan Teponkin piti saada siellÃ¤ vielÃ¤ sijansa. MiehillÃ¤kÃ¤Ã¤n ei ollut vielÃ¤ tyÃ¶tÃ¤ tiedossa ja aika kova, niin ettÃ¤ omakin toimeentulo oli laihaa.

Liisa kÃ¤vi pyytelemÃ¤ssÃ¤ sellaisia, joilla oli vÃ¤ljÃ¤t asunnot ja vÃ¤hÃ¤n lapsia tahi aivan lapsettomia, ettÃ¤ ottaisivat YrjÃ¶n hoitoonsa, jotta ei raukka joutuisi mihin sattui. Vaan itkien palasi hÃ¤n aina takaisin.

MitÃ¤ se olisi ollut, jos olisivat sanoneet, ettÃ¤ heidÃ¤n ei sovellu ottaa, vaan selitettiin, ettÃ¤ jos sopisikin, niin ottaisivat jonkun oikean ja kunniallisen ihmisen lapsen. Kun hÃ¤n selitti, ettÃ¤ Elsa ei ollut mikÃ¤Ã¤n huono ihminen, niin naurettiin tÃ¤yttÃ¤ kurkkua sille.

Â»KyllÃ¤hÃ¤n tuo tunnettiin. Sellaisiapa ystÃ¤viÃ¤kin oli kuin Ojanniemen Mari! MerkkipÃ¤ on jÃ¤Ã¤nyt hÃ¤nen hyvyydestÃ¤Ã¤n: Ã¤pÃ¤rÃ¤lapsi! Ja sen tehtyÃ¤Ã¤n kelpasi sitten vielÃ¤kin herrain seura.Â»

Â»On kÃ¶yhÃ¤in huutokaupassa ottajia!Â» neuvottiin lopuksi.

Â»Vaan sÃ¤Ã¤li olisi sinne panna.Â»

Â»Sinne tÃ¤ytyy monta yhtÃ¤ hyvien ja parempienkin ihmisten lasta viedÃ¤. SillÃ¤ jos Elsa olikin korea ja ylhÃ¤inen kuin frÃ¶Ã¶kynÃ¤, niin suurempi sÃ¤Ã¤li kuitenkin on tosi kÃ¶yhiÃ¤ ja kunniallisia ihmisiÃ¤!Â»

Sellaista pistÃ¤vÃ¤Ã¤ ivaa kuuli Liisa joka paikassa. EikÃ¤ mitÃ¤Ã¤n neuvoa jÃ¤Ã¤nyt. TÃ¤ytymys oli YrjÃ¶ viedÃ¤ ja jÃ¤ttÃ¤Ã¤ kohtalonsa vasaran varaan.

Â»Olisipa se Vimparin pastori tÃ¤ssÃ¤, niin minÃ¤ kysÃ¤isisin, ettÃ¤ tÃ¤mÃ¤kÃ¶ se on se Jumalan huolenpito orvoista lapsista!Â» itki Liisa hommautuessaan YrjÃ¶Ã¤ viemÃ¤Ã¤n huutokauppaan, joka oli tÃ¤nÃ¤Ã¤n ja jota pidettiin kansakoululla. HÃ¤n koetti pidÃ¤ttÃ¤Ã¤ itkuansa, kun rupesi pukemaan YrjÃ¶Ã¤.

Lapsi raukka ei tiennyt mihin hÃ¤ntÃ¤ viedÃ¤Ã¤n. HÃ¤n kyseli ja uteli, ettÃ¤ mennÃ¤Ã¤nkÃ¶ mummon luo, ja kÃ¤rtti aina innokkaammin sinne, kun Liisa ei vastannut hÃ¤nen kysymyksiinsÃ¤.

Kansakoulukartanolla oli hevosia vieri vieressÃ¤Ã¤n aitovierillÃ¤. Ja niitÃ¤ uusia tuli, ja toisia meni, menevÃ¤ vieden, tuleva tuoden kÃ¶yhÃ¤n vaivaisen tahi kaksi, joku useammankin, lapsia tahi aikaisia.

Â»MissÃ¤ hinnassa tuntuvat olevan?Â» — Â»Kohtuhinnoissa.Â» — Â»Ei lÃ¤hde isoja rahoja, vaan hyvÃ¤hÃ¤n tuo on, mistÃ¤ penninkÃ¤Ã¤n saa nÃ¤in huonona aikana.Â» — Â»Sen verran hyÃ¶tyy, ettÃ¤ suoloiksi ja tupakaksi.Â» — Â»No kun ei ruualle arvoa pane, vaan jos panee, niin ei jÃ¤Ã¤ kirkonviinarahoiksikaan.Â» TÃ¤llaista keskustelua kuului kartanolla.

Â»Joko muori on myyty?Â» kysyttiin muuatta vanhaa eukkoa, jota erÃ¤s isÃ¤ntÃ¤ talutteli rekeensÃ¤.

Â»Myyty onÂ», vastasi isÃ¤ntÃ¤.

Â»Paljonko tuommoinen maksaa?Â»

Â»Ei kuin sata.Â»

Â»Onko se sokea?Â»

Â»Ei juuri tuppisokea, vaan eipÃ¤ paljon muutenkaan: pÃ¤ivÃ¤n valo taitaa vÃ¤hÃ¤n kuumottaa.Â»

Â»Ei tuo kovin vanhalta nÃ¤ytÃ¤.Â»

Â»Ei, vaikka ei se eilisenpÃ¤ivÃ¤inenkÃ¤Ã¤n ole.Â»

Â»NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤hÃ¤n se on?Â» sanoi Liisa ja pysÃ¤htyi puhutellakseen muoria.

Â»NikkilÃ¶itÃ¤hÃ¤n se on muori sukujaanÂ», vastasi isÃ¤ntÃ¤ ja alkoi laitella rekeÃ¤Ã¤n.

Â»HyvÃ¤Ã¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤!Â» sanoi Liisa ja tarjosi kÃ¤ttÃ¤Ã¤n. Vaan NikkilÃ¤n emÃ¤ntÃ¤ ei nÃ¤yttÃ¤nyt olevan tietÃ¤vinÃ¤Ã¤nkÃ¤Ã¤n.

Â»Se on vÃ¤hÃ¤kuuloinenÂ», selitteli isÃ¤ntÃ¤ ja huusi holhotilleen.

Â»TÃ¤ssÃ¤ on muuan, joka teitÃ¤ tunnustelee.Â»

Â»HyvÃ¤Ã¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤!Â» huusi Liisa.

Â»PÃ¤ivÃ¤Ã¤, pÃ¤ivÃ¤Ã¤! Kuka se on?Â»

Â»EttekÃ¶ tunne?Â»

Â»En tunne, kun minulla on vÃ¤hÃ¤n hÃ¤mÃ¤rÃ¤ nÃ¤kÃ¶Â», selitti muori naurusuin, Ã¤Ã¤ni vapisi ja silmÃ¤kullat rÃ¤pÃ¤ttivÃ¤t. Â»Kuka se on?Â» kysyi hÃ¤n uteliaana, ja silmiÃ¤ rÃ¤pytti yhÃ¤ tiheÃ¤mpÃ¤Ã¤n, kun koetti niillÃ¤ tavoitella tuttavaa, ja suu pyrki hymyyn.

Â»No istukaapa muori rekeen!Â» toimitti isÃ¤ntÃ¤.

Muori hapuili ja kontturoi rekeen, ja sinne kupsahti kylelleen, vaan kun pÃ¤Ã¤si istualleen, niin alkoi tiedustella, ettÃ¤ kuka se oli.

Â»Latun Liisa.Â»

Â»HyvÃ¤nen aika! No terve, terve. Tunnenhan minÃ¤. Ãitisi kanssa kuin hyvÃ¤t sisarukset oltiin. VielÃ¤kÃ¶ se elÃ¤Ã¤, Liisa, Ã¤itisi?Â»

Muori oli kuin haltioissaan, kasvot somissa juovissa, silmÃ¤kullat kiilsivÃ¤t vesissÃ¤. Ja yhÃ¤ enemmÃ¤n kiihtyi puhellessaan Liisan kanssa.

Â»No lÃ¤hdemme ajamaanÂ», sanoi isÃ¤ntÃ¤.

Â»EikÃ¶ teidÃ¤n sopisi kÃ¤ydÃ¤ siellÃ¤ Ã¤idin luona? Somahan se olisi teidÃ¤n kahden vanhan tavata toisianne.Â»

Â»MitÃ¤?Â»

Â»Ei siitÃ¤ ole muorista kylÃ¤nkÃ¤vijÃ¤ksiÂ», ehÃ¤tti isÃ¤ntÃ¤ sanomaan, niin ettei muori kuullut. Â»Ja on meillÃ¤ kiirekin, pitÃ¤isi illaksi joutua kotia.Â»

Â»Ei taitaisi olla monta tuttavaa enÃ¤Ã¤ minulla koko kaupungissa, se on nuori suku nousemassa, vanha maahan vaipumassa. ElÃ¤Ã¤kÃ¶ Viioska?Â»

Â»ElÃ¤Ã¤.Â»

Â»No entÃ¤ Elsa, johan se on rippikoulun kÃ¤ynyt?Â»

Â»Johan toki, kun muistelen paremmin, jo on naimisissakin?Â»

Hevonen tempasi reen liikkeelle, joka pakkaslumessa kirkui pahasti.

Kun se oli portista pÃ¤Ã¤ssyt, ajoi toinen kartanoon portaitten eteen suoraan. ReestÃ¤ nousi puujalka mies, parrakas ja julmakatsantoinen.

Â»Onko kÃ¶yhÃ¤n kÃ¶yhyys, vaivaisen vajavuus nyt hyvÃ¤ssÃ¤ hinnassa?Â» Ã¤rjÃ¤si mies ja katseli ympÃ¤rilleen.

Â»VielÃ¤pÃ¤s Jaakkokin elÃ¤Ã¤Â», sanoi joku lÃ¤hellÃ¤ olija ja tervehti: Â»HyvÃ¤Ã¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤!Â»

Â»En ole vielÃ¤ sitÃ¤ nÃ¤hnytÂ», vastasi Jaakko jyrkÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤ ja lÃ¤ksi kÃ¤ydÃ¤ kolkkasemaan rappusia ylÃ¶s.

Suurenlainen sali oli, ja sen perÃ¤seinÃ¤llÃ¤ istui pÃ¶ydÃ¤n takana esimies, pÃ¶ydÃ¤n pÃ¤Ã¤ssÃ¤ sihteeri ja piirimiehet istuivat vÃ¤hÃ¤n ulompana kehÃ¤ssÃ¤. YmpÃ¤rillÃ¤ oli ihmistÃ¤ kylki kylessÃ¤Ã¤n kiinni ja takimmaiset seisoivat penkillÃ¤ nÃ¤hdÃ¤kseen hekin, mimmoinen vaivainen milloinkin myytiin ja paljostako sen kannattaisi ottaa. Salin laiteilla oli vÃ¤ljempÃ¤Ã¤ tilaa ja siellÃ¤ oleskelivat emÃ¤ntÃ¤ihmiset odotellen, milloin pÃ¤Ã¤sisivÃ¤t esiin huutolaisineen, kun ei ollut voimia rynnÃ¤tÃ¤ sakean joukon lÃ¤pi esille. Ja siellÃ¤ istuksivat huutolaisetkin penkeillÃ¤ tahi lattialla tahi seisoksivat seinÃ¤Ã¤n nojaten, odotellen kukin, milloin hÃ¤ntÃ¤ esiin viedÃ¤Ã¤n tahi jos jo oli ollut, niin isÃ¤ntÃ¤Ã¤nsÃ¤, joka oli toisia huutolaisia saadakseen. Aikansa kuluksi puhelivat huutolaiset odotellessaan. EikÃ¤ tuo odottelu tainnut hyvin ikÃ¤vÃ¤Ã¤ ollakaan niistÃ¤ ainakaan, jotka tapasivat taas vanhoja tuttuja, joitten kanssa saivat vaihtaa jonkun sanan, muistella menneisyyttÃ¤, jos siinÃ¤ oli jotakin muistettavaa, tahi kysellÃ¤ toistensa toimeentuloa ja muita asioita — olihan sitÃ¤ heillÃ¤kin yhtÃ¤ ja toista.

Â»Paljoko maksetaan sinusta?Â»

Â»Ei kuin viisikymmentÃ¤.Â»

Â»PitÃ¤Ã¤kÃ¶ tyÃ¶tÃ¤ tehdÃ¤?Â»

Â»Ei nuo ole kovin ankarasti ajelleet tyÃ¶llekÃ¤Ã¤n. Ainahan sitÃ¤ omastakin halustaan jotakin tekisikin, kun olisi terveyttÃ¤. EihÃ¤n se aika kulu tyÃ¶tÃ¶nnÃ¤.Â»

Â»EihÃ¤n se oikein kulu.Â»

Â»Onko muita siinÃ¤ talossa?Â»

Â»On toinenkin, mielipuoli. Sen paimennapa olen parhaastaan ollutkin.Â»

Â»Onko pahastikin hullu?Â»

Â»Aikatavasta hÃ¶psii runsaastikin.Â»

Â»Ei ole raivo?Â»

Â»Ei ole vielÃ¤ ollut.Â»

Â»Miehenpuoliko se on?Â»

Â»Vaimo on, KÃ¤hkÃ¶s-Maija. Taalmannin rouvaksi hokee itseÃ¤Ã¤n.Â»

Â»SenkÃ¶ kommersrootin?Â»

Â»SitÃ¤ tuo tuntuu meinaavan herrakseen.Â»

Â»PÃ¤vÃ¤Ã¤, pÃ¤vÃ¤Ã¤!Â» toivotti ÃnkkÃ¤-Aatami. HÃ¤n ei ollut huutolainen, vaan oli tullut taas tapansa mukaan tervehtimÃ¤Ã¤n tÃ¤nne tuttaviaan.

Miehet tervehtivÃ¤t ilomielellÃ¤ Aatamia, kÃ¤tellen.

Â»VielÃ¤ sitÃ¤ sinÃ¤ Aatami jaksat riehkasta?Â»

Aatami alkoi molittaa ja sen miehet ymmÃ¤rsivÃ¤t, ettÃ¤ on tyÃ¶nÃ¤Ã¤n verottomia koiria koppiin kuletella ja tappaa, nylkeÃ¤ ja nahkoja sitten kaupita. Ja elÃ¤Ã¤ niin, ettÃ¤ ruoka aina kelpaa.

Â»Vua tu Vill se elÃ¤Ã¤ 'u herla!Â» tolitti Aatami nauraen makeasti katsellessaan vuoroon miehiÃ¤ ja vuoroon VilleÃ¤, joka siihen juuri oli tullut ja tervehtinyt tuttaviaan.

Â»EtkÃ¶ sinÃ¤ Ville enÃ¤Ã¤ olekaan huutolaisena?Â»

Aatami ehti siihen sopertamaan ettÃ¤ eihÃ¤n se, joka kohta on konsuli.

Â»SinÃ¤ karkasit?Â» muisteli joku.

Â»En minÃ¤ karannut, lÃ¤hdin vain muuten poisÂ», selitti Ville ja iskien silmÃ¤Ã¤ lisÃ¤si: Â»MinÃ¤kÃ¶s elÃ¤mÃ¤Ã¤n kÃ¶yhÃ¤n lailla, kun on rikas pappa.Â»

Â»NiinpÃ¤ vainkinÂ», vakuuttivat miehet.

Â»Se on herrassukua tÃ¤mÃ¤ VilleÂ», selitti ÃnkkÃ¤-Aatami.

Â»HyvÃ¤hÃ¤n se on ihmisen elÃ¤Ã¤, kun on herrat heimolaisia, vaan sittenkin pitÃ¤Ã¤ osata vÃ¤hÃ¤n pelataÂ», arveli Ville ja iski silmÃ¤Ã¤.

Â»Paljonko tÃ¤mmÃ¶isestÃ¤ tarjotaan?Â» kysyÃ¤ rÃ¶yhkÃ¤si Jaakko kiskastuaan oven auki ja astua kolutti perÃ¤lle. Â»Pois edestÃ¤ ja tie auki armopÃ¶ydÃ¤n eteen.Â»

Koko vÃ¤kijoukko kÃ¤Ã¤ntyi katsomaan ja hajausi Jaakon edestÃ¤ kujaksi, jota

Jaakko pÃ¶yhkeÃ¤sti kolkkasi eteen.

Â»HyvÃ¤Ã¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤, Jaakko!Â» lausui esimies.

Â»PidÃ¤, kun olet saanut!Â» vastasi Jaakko kolealla Ã¤Ã¤nellÃ¤Ã¤n. Â»PitÃ¤Ã¤kÃ¶ nousta tuolille, vai nÃ¤hdÃ¤Ã¤nkÃ¶ tÃ¤stÃ¤?Â»

Â»Paljonko siitÃ¤ Jaakon ruokosta tahdotaan?Â» kysyi esimies.

Â»Naurattaa, kun herrat ruuan maksaa. Vaan tuota kysykÃ¤Ã¤pÃ¤ paljonko tahtovat, kun kerrassaan hengen ottavatÂ», myrisi Jaakko. Â»Se tulisi huokeammaksi elÃ¤ttÃ¤jÃ¤lle ja elÃ¤tille.Â»

Â»Kun annettaneen sama kuin tÃ¤hÃ¤n asti, niin otan edelleenÂ», sanoi Jaakon holhooja. Ja hÃ¤n saikin holhottinsa, sillÃ¤ asianomaiset kiittivÃ¤t, kun pÃ¤Ã¤sivÃ¤t.

Jaakko lÃ¤hti astua kolkkasemaan ja murahteli jotakin mennessÃ¤Ã¤n.

Hiljaisuus, joka koko ajan oli vallinnut, laukesi, kun Jaakko rÃ¤vÃ¤ytti jÃ¤lkeensÃ¤ Â»armon temppelinÂ» oven. Pelolla olivat lapset seisseet, tytÃ¶t emÃ¤ntiensÃ¤ hameissa kiinni, pojat nurkkiin vetÃ¤ytyneet. Nyt uskalsivat taas liikkua.

TytÃ¶t olivat karttuunivaatteissa ja korput useallakin kÃ¤dessÃ¤. Katselivat toistensa vaatteita, olivat olevinaan ja mittelivÃ¤t korppuja, ettÃ¤ kenen suurin. Pojilla oli millÃ¤ uudet saappaat, millÃ¤ korea kaulahuivi, millÃ¤ uusi lakki ja jollakin koko puku ensi kertaa yllÃ¤Ã¤n. Jolla oli uudet kengÃ¤t, ei tahtonut osata ensimmÃ¤ltÃ¤ kÃ¤vellÃ¤ eikÃ¤ saada silmÃ¤Ã¤ irti kengistÃ¤; jolla oli huivi, ei osannut pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n kÃ¤Ã¤ntÃ¤Ã¤, vaan koko ruumis kÃ¤Ã¤ntyi mukana, ja jolla koko puku oli, se oli kaikin puolin vaivanen. Tuossapa kuitenkin, kun vÃ¤hÃ¤n aikaa oli syrjÃ¤silmÃ¤llÃ¤ toisiaan katseltu ja hiljakseen lÃ¤hestytty ja joku sanakin vaihdettu, herÃ¤si leikin halu. Ja silloin ne unehtuivat uudet riekaleet. Lakilla kapsittiin toisiaan ja pujahdettiin lymyyn vÃ¤kijoukkoon. Ja oikein helakka nauru pÃ¤Ã¤si vÃ¤liin, kun siellÃ¤ tavattiin toisiaan ja tyrkÃ¤ttiin.

EmÃ¤nnÃ¤t seisoivat kÃ¤det ristissÃ¤ rinnan yli ja puhelivat hoidokkaistaan.

Â»Tuo poika meille tullessaan oli niin huono, ettei siitÃ¤ luullut elÃ¤jÃ¤Ã¤ tulevan, vaan minÃ¤ sitÃ¤ hoidin ja vaalin ja riski se nyt on.Â»

Â»Samoin se oli tÃ¤mÃ¤kin aivan raihnas. Ei ollut kuin luu ja nahka. Monen markan edestÃ¤ kun opoteltokkia syÃ¶tin ja mallashauteessa haudoin senkin seitsemÃ¤t kerrat, niin elÃ¤jÃ¤ tuli.Â»

Â»Muokan niitten kanssa nÃ¤kee, ei niitÃ¤ voitokseen pidÃ¤.Â»

Â»Sanokaa. Ja se kun on toisen lapsi, niin pitÃ¤Ã¤ koettaa kaikkia ja pitÃ¤Ã¤hÃ¤n sitÃ¤ vaikka omakin olisi, vaan varsinkin toisen lasta, etteivÃ¤t voisi sanoa: ei tule vieraan lapsi hoidetuksi, vaikka raha maksetaan.Â»

Â»Niin. Vaivaloisempaa se on vieraan lapsen hoito.Â»

Â»Vaan se on hoitoa ollut siinÃ¤ toisessa talossa, jossa tÃ¤mÃ¤ oli ennen! HyvÃ¤ isÃ¤ siunatkoon! SiellÃ¤ ajeli lapsikulta liassa ja nÃ¤lissÃ¤Ã¤n pÃ¤ivÃ¤kaudet lattialla, eikÃ¤ ryysyÃ¤ selÃ¤ssÃ¤ kuin pahanen paita repale!Â»

Â»Sanokaa te! NiinhÃ¤n se oli tÃ¤mÃ¤nkin tytÃ¶n hoito ennen ollut. Kun ne ottavatkin semmoiset elÃ¤ttÃ¤Ã¤kseen, joilla ei ole itsellÃ¤Ã¤nkÃ¤Ã¤n taivaankÃ¤pyÃ¤ suuhun panna.Â»

Liisa oli aivan pakahtua ja uupua. HÃ¤nen oli pitÃ¤nyt ottaa YrjÃ¶ syliinsÃ¤, josta se ei sitten luopunut lattialle siunaamaksi hetkeksikÃ¤Ã¤n. Kaulasta vain piteli ja oudoin silmin katseli ympÃ¤rilleen. SydÃ¤ntÃ¤ kalvoi Liisalla, itku oli ihan kurkussa ja aivan vÃ¤kistenkin oli monta kertaa tuupata vedet silmiin, vaan koetti estÃ¤Ã¤, ettei YrjÃ¶ huomaisi, raukka. Huokaustakin esti monet kerrat, vaan aina tuon tuostakin tuli se, kuin ei huomannutkaan.

YrjÃ¶ alkoi tulla levottomaksi, jonka vuoksi hÃ¤n siirtyi perÃ¤seinÃ¤lle, missÃ¤ vÃ¤kijoukon takana oli vÃ¤ljempi tila ja josta toivoi voivansa pÃ¤Ã¤stÃ¤ esiin pikemmin.

SiellÃ¤ istui seinÃ¤n vierellÃ¤ lattialla kaksi poikaa, jotka hÃ¤n tunsi

Vimparin Villeksi ja Teutoriksi. Veljekset istuivat siinÃ¤ tuumimassa.

Ville oli jo yli-ikÃ¤inen ja hÃ¤n oli kaupungissa, muutamalla ajurilla palveluksessa, jolla oli urakalla hollinteko ja Ville oli hollipoikana. Vaan hÃ¤n oli tullut tapaamaan veljiÃ¤Ã¤n ja Ã¤itiÃ¤Ã¤n. Teutorin oli hÃ¤n nyt tavannut ja he yhdessÃ¤ odottelivat muita siinÃ¤ puhellen. Liisakin pysÃ¤htyi siihen heidÃ¤n kanssaan juttelemaan.

Ville selitti ettÃ¤ hÃ¤n oli kÃ¤ynyt esimiehen luona puhumassa ja pyytÃ¤mÃ¤ssÃ¤, ettÃ¤ Ã¤itiÃ¤ avustettaisiin muuten, jotta saisi olla kaupungissa. HÃ¤nen isÃ¤ntÃ¤nsÃ¤ oli luvannut Ã¤idin asua hÃ¤nen kanssaan pirtissÃ¤ ja esimies oli luvannut tuumia asiata. VillellÃ¤ oli tieto, missÃ¤ talossa maalla Ã¤iti oli, vaan ei ollut kuullut hÃ¤nestÃ¤ mitÃ¤Ã¤n. Assarista ja muista siskoista, jotka vielÃ¤ olivat kÃ¶yhÃ¤inhoidossa, ei kumpainenkaan tiennyt, missÃ¤ he ovat.

Â»MinkÃ¤lainen olo sinulla on?Â» kysyi Liisa Teutorilta.

Â»MeneehÃ¤n tuo, kun ei ajatteleÂ», vastasi tÃ¤mÃ¤ vakavasti ja ajattelevan tavalla.

Â»EikÃ¶ sinulla ollut ikÃ¤vÃ¤ Ã¤itiÃ¤ alussa?Â»

Â»Onpa tuo vielÃ¤kin joskus, vaan minkÃ¤ sille tekee.Â»

Liisa siirtyi pois antaakseen veljesten keskenÃ¤Ã¤n puhella rauhassa. HÃ¤n tyÃ¶ntyi lÃ¤hemmÃ¤ksi toimituspaikkaa. SiellÃ¤ oli kysymyksessÃ¤ joku hoidokas, josta holhojansa kertoi, ettÃ¤ siitÃ¤ on sellainen vaiva sen hoidosta, kun ei kykene kÃ¤Ã¤ntymÃ¤Ã¤n omin voiminsa ja pitÃ¤Ã¤ hoitaa siihen vuoteelle kaikinpuolin.

Â»En ottaisi vÃ¤hÃ¤llÃ¤ en paljolla, vaan mihinkÃ¤pÃ¤ sen siitÃ¤ kulettaa.

MielellÃ¤ni luopuisin koko olennosta, joka on vain syÃ¶pÃ¤lÃ¤ispesÃ¤.Â»

Â»Ette pidÃ¤ puhtaanaÂ», sanoi esimies.

Â»Sen syytÃ¤ siihen ei ole, vaan se on sellainen pahaverinen, mikÃ¤ tuo onneton lie.Â»

Johtokunnan neuvoteltua myÃ¶nnettiin holhojalle pyytÃ¤mÃ¤nsÃ¤ rahamÃ¤Ã¤rÃ¤, merkittiin kirjoihin, jolloin siitÃ¤ pÃ¤Ã¤stiin. Korkealle tuolille pÃ¶ydÃ¤n luona nostettiin tytÃ¤r. HÃ¤n seisoi siinÃ¤ korppu kÃ¤dessÃ¤, katseli vÃ¤liin uutta karttuunihamettaan ja vÃ¤hin viranomaisia ja oli niin olevinaan ettÃ¤ oikein.

Sihteeri kÃ¤Ã¤ntyi ja kuiskasi sinne piirimiesten puoleen:

Â»FrÃ¶ken LundgrÃ©n.Â»

Muutamien piirimiesten suu vetÃ¤ysi hymyyn. Joku sanoi:

Â»IsÃ¤nsÃ¤ nÃ¤kÃ¶inen!Â»

Â»Otatteko vielÃ¤ samasta?Â» kysyi esimies.

Â»No otamma hÃ¤net, niin on jo kerennyt siihen mieltyÃ¤ ja ikÃ¤vÃ¤ taitaisi tulla tytÃ¶llekin!Â»

SiitÃ¤ pÃ¤Ã¤styÃ¤ ilmoitettiin leskivaimo Maria Vimpari. Esimies muisteli jotakin ja alkoi puhella johtokunnan jÃ¤senien kanssa. NiistÃ¤ muuan sanoi korkealla Ã¤Ã¤nellÃ¤, ettÃ¤ onhan hÃ¤nellÃ¤ elÃ¤ttÃ¤mÃ¤Ã¤n kykenevÃ¤ poika, joka on pappina. HÃ¤n on velvollinen huolen pitÃ¤mÃ¤Ã¤n Ã¤idistÃ¤Ã¤n.

Â»Jaa, jaaÂ», sanoi esimies. HÃ¤n sen tietysti kernaasti tekeekin. Â»Onko

Maria Vimpari tÃ¤Ã¤llÃ¤?Â» kysyi esimies holhojalta.

Â»Ei ole. HÃ¤n oli sairaana, niin ettei voitu lÃ¤hteÃ¤ kulettamaan, ja minÃ¤ ajattelin, ettÃ¤ jos sama maksetaan, niin pidÃ¤n entisellÃ¤Ã¤nÂ», sanoi mies.

Johtokunnan kanssa neuvoteltua pÃ¤Ã¤tettiin, ettÃ¤ maksetaan sama maksu, minkÃ¤ tulee suorittaa kÃ¶yhÃ¤inhoidolle hÃ¤nen poikansa, jolle asia ilmoitetaan ja saa itse jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ sen sitten miten haluaa.

Liisa sai nyt YrjÃ¶n tuolille.

Â»Jassoo!Â» sanoi esimies. Â»Kenen se olikaan tÃ¤mÃ¤ poika?Â»

Â»Elsa Viion.Â»

Montin, joka oli piirimiesten seassa, vaan istui vÃ¤hÃ¤n syrjÃ¤ssÃ¤, hypÃ¤hti istualtaan ja meni akkunasta kadulle katsomaan. Sihteeri iski silmÃ¤Ã¤ jollekin piirimiehelle ilkkuva hymy suupielissÃ¤.

Â»SiinÃ¤pÃ¤ on kaunis poika!Â» arveli joku vÃ¤kijoukosta.

Â»Taitaa olla herrasrotuaÂ», arveli toinen.

Â»Oikein kauniissa puvussakin!Â»

Â»Paljollako otetaan tÃ¤mÃ¤ poika?Â» kysyi esimies.

Â»SeitsemÃ¤nkymmentÃ¤ viisi markkaaÂ», huudettiin.

Â»SeitsemÃ¤nkymmentÃ¤.Â»

Â»KuusikymmentÃ¤ yhdeksÃ¤n.Â»

Â»ViisikymmentÃ¤.Â»

Ei kuulunut enÃ¤Ã¤ huutoa ja vasara naksahti pÃ¶ytÃ¤Ã¤n.

Vapisten oli YrjÃ¶ seisonut tuolilla, silmÃ¤illyt vuoroon sitÃ¤ herraa, jolla vasara oli, ja vuoroon Liisaa silmiin ja hellittÃ¤mÃ¤ttÃ¤ pitÃ¤nyt hameesta. Nyt tuli iso mies, mustapartainen, suu somasti naurussa ja kÃ¤det ojeissa.

Â»Tule tyliin, tule tyliin…Â» YrjÃ¶ katsoi pitkÃ¤Ã¤n ja parahti huutamaan. HÃ¤n huusi niin, ettÃ¤ vihloi korvia, ja hÃ¤n puristausi kiinni Liisaan, joka otti pojan syliinsÃ¤ ja syrjÃ¤ytyi.

Â»Kotiin, kotiin, kotiin, kotiin!Â» huusi YrjÃ¶, puristi kaulasta Liisaa kuin suoni olisi kÃ¤siÃ¤ vetÃ¤nyt ja painoi pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n olkapÃ¤Ã¤hÃ¤n.

Â»Lapsi raukka, eihÃ¤n sinulla ole kotiaÂ», valitteli Liisa itkien ja puristi poikaa rintoihinsa.

VÃ¤ki katseli heitÃ¤, miehet vakavina, vaimot kyynelsilmin ja toiset lapset rupesivat itkemÃ¤Ã¤n. Toimitus keskeytyi.

Â»ViekÃ¤Ã¤ ulos se lapsi!Â» toimitti esimies.

Â»YrjÃ¶, elÃ¤ itke, elÃ¤ itke, YrjÃ¶ kultaniÂ», lohdutteli Liisa, vaan hÃ¤n itki itsekin.

Â»Kotiin, kotiin, kotiin…Â»

Ulos tultua YrjÃ¶ vÃ¤hÃ¤n herkesi ja nosti pÃ¤Ã¤tÃ¤Ã¤n, vaan kun nÃ¤ki taas sen miehen, niin ratkesi kimeÃ¤Ã¤n huutoon, painoi pÃ¤Ã¤nsÃ¤ kantajansa olkapÃ¤Ã¤hÃ¤n ja puristi yhÃ¤ lujemmin kaulasta.

Â»Onko teillÃ¤ hevosta?Â» kysyi Liisa mieheltÃ¤.

Â»On hevonen. PidelkÃ¤Ã¤hÃ¤n sitÃ¤ poikaa, ettÃ¤ tuon ukon ensin laitan, niin pistetÃ¤Ã¤n sitten poika rekeen, tottapahan asettuu ajan ollen.Â»

Mies talutti rekeen vanhan ukon, laihan ja harmajanaamaisen, jolla silmÃ¤t olivat syvÃ¤llÃ¤ pÃ¤Ã¤ssÃ¤ ja alahuuli lerpalla, ettÃ¤ nÃ¤kyi mustanpuhuvat hampaattomat ikenet. Rinta sillÃ¤ korisi hengittÃ¤essÃ¤ pitÃ¤en alituisen kamalaa Ã¶rinÃ¤Ã¤. Reen perÃ¤Ã¤n istutti mies holhottavansa, peitti jalat heiniin ja kÃ¤Ã¤ri hartiat, rinnan ja pÃ¤Ã¤n loimeen. VÃ¤kinÃ¤isesti irroitti mies YrjÃ¶n Liisan kaulasta, istutti korisevan loimikÃ¤Ã¤ryn viereen, kÃ¤Ã¤ri turkkiin, tukki heiniÃ¤ ympÃ¤rille ja pani vielÃ¤ likaisen loimen peitteeksi. Uuvuksiin oli poika huutanut, vaan vielÃ¤ ponnistaa koetti. Mies kÃ¤Ã¤nsi hevosensa ja lÃ¤ksi ajamaan.

Kuin seinÃ¤n takaa kuului sydÃ¤ntÃ¤ sÃ¤rkevÃ¤ huuto:

Â»Ãiti, Ã¤iti, Ã¤iti…Â»

SisÃ¤llÃ¤ salissa jysÃ¤hti Ã¤kkiÃ¤ nyrkki pÃ¶ytÃ¤Ã¤n esimiehen edessÃ¤, niin ettÃ¤ sihteerin kirjoitusneuvot helÃ¤htivÃ¤t pÃ¶ydÃ¤llÃ¤, esimies tyrmistyi ja piirimiehet hypÃ¤htivÃ¤t istuallaan.

Â»Vaan voi niitÃ¤, joitten tÃ¤hden pahennukset tulevat!Â» kuului voimakas Ã¤Ã¤ni ja viranomaiset nÃ¤kivÃ¤t hetken aikaa pÃ¶ydÃ¤n edessÃ¤ seisovan nuoren naisen katseen, joka tunki luihin ja ytimiin.

Liisa ei tiennyt, mitÃ¤ hÃ¤n oli tehnyt. HÃ¤n tapasi itsensÃ¤ vasta kotona itkemÃ¤ssÃ¤ lapset sylissÃ¤Ã¤n.

16

EnsimÃ¤istÃ¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤ oli Viion leski virassaan vahtina maantien hÃ¤killÃ¤. Toimiensa loputtua istui hÃ¤n vahtikopperonsa kynnykselle sukankudin kÃ¤dessÃ¤.

Poutaisen kesÃ¤pÃ¤ivÃ¤n aurinko oli juuri laskenut. Taivas oli haalakan sininen ja pohjoisella kulmalla oli punertavan kellertÃ¤vÃ¤ kajastus. VÃ¤kevÃ¤ koivun tuoksu lemusi viileÃ¤ssÃ¤ ilmassa. Kaupungista kuului etÃ¤istÃ¤ kÃ¤rrynjyminÃ¤Ã¤, joka vÃ¤liin kiihtyi ja vÃ¤liin hetkiseksi kuoleutui. Muualla oli yÃ¶n hiljaisuus, ei kuulunut muuta kuin skailettikellon raksahteleva naksutus vahtikopperon seinÃ¤llÃ¤ ja yÃ¶rastaan yksinÃ¤iset sÃ¤veleet jostakin etÃ¤Ã¤ltÃ¤ metsÃ¤stÃ¤.

Vikkelin sormin kutoi Viion leski sukkaa. Mieli pyrki alakuloiseksi ja silmÃ¤t vettymÃ¤Ã¤n. HÃ¤n koetti jouduttaa tyÃ¶tÃ¤Ã¤n aivan kuin kiirehtien toteuttamaan iloista toivettaan: saada YrjÃ¶ luokseen. Uudelleen kertasi hÃ¤n kaikki mahdollisuudet siihen ja varmisti niillÃ¤ toivettaan. Ja varmana piti hÃ¤n, ettÃ¤ muutamien kuukausien kuluttua saa nÃ¤hdÃ¤ YrjÃ¶n. HÃ¤n olikin pÃ¤Ã¤ssyt niin tÃ¤mÃ¤n ilon valtaan, ettÃ¤ kutoessaan ja katsellessaan kaupunkiin pÃ¤in ei huomannutkaan maaltapÃ¤in tulevaa hevosella ajajaa, ennenkuin kÃ¤rryt kolkkasivat aivan lÃ¤hellÃ¤.

SiinÃ¤ ajeli pieni kyssÃ¤selkÃ¤ poika, joka pÃ¤ivÃ¤llÃ¤ oli kyydinnyt muuatta herraa ja oli nyt palaamassa yksinÃ¤Ã¤n. Silloin jo oli hÃ¤n poikaa tunnustellut tunteakseen ja nyt nÃ¤Ã¶stÃ¤ muisti hÃ¤net Vimparin Villeksi ja kysÃ¤si varmuudeksi.

Â»MissÃ¤ Ã¤itisi on?Â» kysyi hÃ¤n sitten.

Â»Ãiti on huudolla, missÃ¤ lienee. MinÃ¤ viime talvena kÃ¤vin pyytelemÃ¤ssÃ¤ kÃ¶yhÃ¤inhoidon esimieheltÃ¤, ettÃ¤ Ã¤iti saisi jÃ¤Ã¤dÃ¤ minun luokseni, ja esimies lupaili, vaan eipÃ¤ sitÃ¤ sitten toteutettu. En ole kuullut mitÃ¤Ã¤n sitten Ã¤idistÃ¤, elÃ¤neekÃ¶ vai liekÃ¶ kuollutÂ», selitti poika itkien. Vaan jatkoi sitten: Â»Mutta meidÃ¤n isÃ¤ntÃ¤ aikoi tulla tulevana talvena huutokauppaan ja sanoa vedettÃ¶mÃ¤t sanat! Jos ei muu auta, niin hÃ¤n huutaa Ã¤idin hoitoonsa, vaikka pitÃ¤isi siitÃ¤ kÃ¶yhÃ¤inhoidolle maksaa.Â»

Â»MissÃ¤ veljesi ja sisaresi ovat?Â»

Â»En tiedÃ¤ muita kuin Teutorin. HÃ¤n pÃ¤Ã¤see jo ensi talvena pois auksuunista.Â»

Â»Aappo, pastori, hÃ¤nhÃ¤n on tÃ¤Ã¤llÃ¤?Â»

Â»On, vaan hÃ¤n kuuluu muuttavan pois, kun on ortineerattu rovastin sijalle johonkin.Â»

Â»EntÃ¤ Kristiina?Â»

Â»TÃ¤Ã¤llÃ¤ kai se on Kristiinakin, vaan en minÃ¤ ole nÃ¤hnyt hÃ¤ntÃ¤ kaualle aikaa.Â»

Surulliseksi painui Viion lesken mieli. Huoaten istahti hÃ¤n kopperon kynnykselle ja jÃ¤i katselemaan ajelevan pojan jÃ¤lkeen. Oli aivan kuin armoton kÃ¤si olisi syytÃ¤nyt tuonkin perheen hajalleen, niin ettÃ¤ ei toinen toisestaan tiennyt.

Katseensa kulkeutui Kontinkankaalle pÃ¤in ja mieleen jysÃ¤hti elÃ¤vÃ¤nÃ¤ kuva

Vimparin kuolemasta.

Uskoihan Vimpari raukkakin ja uskoi vahvasti! Vanhurskas Jumala, mikÃ¤

Sinulle kelpaa?

PitkÃ¤Ã¤n tuijotti hÃ¤n sinne, ja kun siitÃ¤ herÃ¤si, oli mieli arka ja levoton. HÃ¤n tyÃ¶ntyi kopperoon, pani sÃ¤ppiin oven ja heittÃ¤ytyi vuoteelleen ensi yÃ¶kseen tÃ¤ssÃ¤ uudessa ja oudossa asunnossaan.

Kello naksutti kovalla Ã¤Ã¤nellÃ¤, se raksahteli huolettomasti ja aivan kuin vÃ¤linpitÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤ olostaan ja kaikesta muusta. Vaan sen kova Ã¤Ã¤ni valtasi kokonaan Viion lesken huomion, ja kun hÃ¤n sitÃ¤ kuunteli, alkoi se puhella ja kertoa. Se kertoi Viiosta, puheli Elsasta, pilpatteli pienestÃ¤ YrjÃ¶stÃ¤, jotka kova kohtalo oli temmannut armottomiin kÃ¤siinsÃ¤. Alusta loppuun kertoi se surullisen elÃ¤mÃ¤n tarinan. Se kertoi toiveista, joita oli ollut ja joitten toteuttua elÃ¤mÃ¤ olisi todellisuudessa ollut kuin ihana satu.

MitÃ¤ oli elÃ¤mÃ¤ nyt? Se oli hajonnut kuin haaksi myrskyssÃ¤ karille ja sirpaleet olivat sirottuneet sinne tÃ¤nne. Viio oli merenpohjassa, Elsa kaikkien hyleksimÃ¤nÃ¤ pÃ¤Ã¤ssyt pÃ¤iviltÃ¤, nukkui nurmen alla hÃ¤nen takanaan, jotta nÃ¤ki hautakummun luona olevan koivun maantieltÃ¤, YrjÃ¶ oli maailman jaloissa turvatonna, ja hÃ¤n tÃ¤ssÃ¤ yksin kuin autiolla rannalla.

Â»Jumala, Jumala, millÃ¤ olen niin mielesi rikkonut, ettÃ¤ minun tÃ¤hteni kaikki tÃ¤mÃ¤? Jos voisin kÃ¤sittÃ¤Ã¤, ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤… Vaan en voi, en voi…Â»

HÃ¤n itki katkerasti ja Ã¤Ã¤neen. Kun hÃ¤n kykeni ajatuksiaan hallitsemaan, joutui hÃ¤n ajattelemaan, ettÃ¤ hÃ¤n ei yksin ollut raskautettu. Tolpan Annan Ã¤iti, NikkilÃ¤n Ã¤iti, olihan niitten kuorma vielÃ¤ raskaampi, ja NikkilÃ¤t, Vimparit ja monet sadat kÃ¶yhÃ¤t, hÃ¤n oli ennen pÃ¤Ã¤ttÃ¤nyt varmasti niiden rikkoneen jotenkin Jumalaa vastaan, niin ettÃ¤ tarvitsivat niin kovaa Jumalan ruoskimista. Nyt oli itse samalla kohdalla, vaan ei hÃ¤n ymmÃ¤rtÃ¤nyt, ei pÃ¤Ã¤ssyt selville. Ovatkohan muutkaan selville siitÃ¤ pÃ¤Ã¤sseet?

Â»HyvÃ¤ Jumala, opeta meitÃ¤ kurjia, joita ruoskit. Saata meidÃ¤t ymmÃ¤rtÃ¤mÃ¤Ã¤n tahtosi. Moni nÃ¶yrÃ¤ sydÃ¤n huokaa ja tuskissa paatuu. Anna heille apusi, neuvosi aikoinaan… ElÃ¤ ole niin salattu… Me jÃ¤Ã¤mme muuten ilman turvaa, henkemme kuolee, kuivettuu kuin petÃ¤jÃ¤, joka hongankeloksi muuttuu…Â»

HÃ¤n oli aamulla vakava, vaan mielensÃ¤ tuntui keventyneelle. Oli kuin jotakin toivoa olisi taas ollut ja maailma kirkkaampi. Mutta omituinen hÃ¤tÃ¤ tuntui rinnassa, kun Liisa tuli eineen seudussa kÃ¤skemÃ¤Ã¤n hÃ¤ntÃ¤ eineelle tarjoutuen itse olemaan sen aikaa hÃ¤kin vahtina. Liisalla oli ollut Â»muuan asiaÂ», josta hÃ¤n oli jo kauan aikaa intoillut, vaan nyt hÃ¤n riemuissaan puristeli Viion lesken kÃ¤sivarsia.

Â»Jos olisitte puoltakymmentÃ¤ vuotta nuorempi ja minÃ¤ semmoinen viiripÃ¤Ã¤ kuin olin morsianna, niin taas tanssittaisiin!Â»

Â»No minkÃ¤ vuoksi?Â»

Â»Muutaman asian vuoksi, joka on minusta hauska ja teistÃ¤ hauskempi.Â»

Â»Sano se sitten.Â»

Â»Saatanhan minÃ¤ sen sanoaÂ», lausui Liisa ja tekeytyi hyvin vakavaksi ja oli tosissaan. Â»SiistikÃ¤Ã¤ koppero hyvin hyvÃ¤sti ja pankaa parasta pÃ¤Ã¤llenne illaksi. MinÃ¤ lainaan merinohuivini teille. Ja miten te saisitte niin, ettei nÃ¤kyisi harmajat hiukset, sillÃ¤ tÃ¤nne tulee pian nuori mies, hyvin nuori, paljon nuorempi kuin te ja kaunis. Vaan kaunis tekin olette vielÃ¤. Ja hÃ¤n teitÃ¤ Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤sti — rakastaa! — Vaan menkÃ¤Ã¤ nyt syÃ¶mÃ¤Ã¤n ja syÃ¶kÃ¤Ã¤ lujasti, ettÃ¤ tulette punaveriseksi.Â»

Liisa tyÃ¶nsi hÃ¤net menemÃ¤Ã¤n nauraen.

Viion leski lÃ¤hti ja tuumi, mitÃ¤ olla mahtoi oikein Liisan puhe ja hommansa. Ei se aivan alutonta ole, vaikka taas toisekseen ajatteli: — saattoi sittenkin olla vain jotain puheenjatkoksi. Liisa rukka kun koettaa jos jollakin tavoin saada iloisen ja kevyemmÃ¤n puolen elÃ¤mÃ¤stÃ¤ esille, vaikka se ei aina onnistu! Huono juttu tÃ¤mÃ¤ sellaiseksi oli. HÃ¤n naurahti kuitenkin Liisan hyvÃ¤lle tahdolle ja rupesi ajattelemaan Liisan puuhaa ja toimia sekÃ¤ Elsa vainajan ja heidÃ¤n kaikkien hyvÃ¤ksi. Ilman Liisaa ja Latun emÃ¤ntÃ¤Ã¤ olisi ollut heidÃ¤n elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ kurjaa kurjempi. Omituista oli hÃ¤nen nyt muistella, miten molemmat ennen tuntuivat vastenmielisille ja kuitenkin olivat perin juurin hyvÃ¤sydÃ¤misiÃ¤ ihmisiÃ¤. Nyt oli hÃ¤n heille Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤ssÃ¤ rakkauden velassa.

Olisikohan hÃ¤nessÃ¤ ollut tÃ¤tÃ¤ rakkautta heitÃ¤ kohtaan, jos hÃ¤nelle olisi kÃ¤ynyt hyvin ja heille huonosti? NÃ¶yrÃ¤nÃ¤ tunnusti hÃ¤n kylmÃ¤sydÃ¤misyytensÃ¤ Liisaa kohtaan, kun tÃ¤mÃ¤ oli vielÃ¤ tytÃ¶n hurjimus ja kaikki hÃ¤nestÃ¤ huonoa odottivat. HÃ¤n ajatteli samaa kuin muutkin, eikÃ¤ rukoilevaa sanaa ollut Liisan puolesta, ei minkÃ¤Ã¤nlaista huolta hÃ¤nen tulevaisuudestaan, vaikka Elsasta niin huolehti.

HÃ¤nen eteensÃ¤ nousi linnasta pÃ¤in tulevalta tieltÃ¤ linnan vahtimies jonkun naisen kanssa. SydÃ¤n sÃ¤lÃ¤hti tuskallisella tunteella ja hiljaa tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤Ã¤n kuiskasi hÃ¤n:

Â»Voi armollinen Jumala!Â»

Nainen katsahti taakseen, pysÃ¤htyi ja ojensi kÃ¤tensÃ¤ tervehdykseksi

Viion leskelle.

Â»Mari!Â» huoahti Viion leski ja suurin silmin katsoen kysyi:

Â»Minne sinÃ¤ lapseni nyt?Â»

Mari hymÃ¤hti surullisesti, arvellessaan ettÃ¤ kysymÃ¤ttÃ¤kin sen tiesi.

Â»Mari rakas…Â» muuta ei Viion leski osannut sanoa. HÃ¤nen sydÃ¤ntÃ¤Ã¤n viilsi nÃ¤hdessÃ¤Ã¤n hÃ¤net nÃ¤in, vaan tuntui samalla kuin lohduttavalle. Itkien syleilivÃ¤t he toisiaan vahtimiehen seisoessa vieressÃ¤ ja vakavana katsellessa heitÃ¤.

Â»Jumala olkoon armollinen sinulle lapseniÂ», sanoi Viion leski nyyhkytyksien vÃ¤lissÃ¤, kun Mari itkien pudisti vielÃ¤ hyvÃ¤stiksi kÃ¤ttÃ¤ ja lÃ¤hti astumaan rautatien asemalle viepÃ¤Ã¤ tietÃ¤, vahtimies jÃ¤lessÃ¤.

Mari kulki kiireesti katsomatta minnekÃ¤Ã¤n ja astui suoraan vaunuun, joka oli mustaksi maalattu ja pienet ikkunat varustetut rautaristikoilla.

NÃ¤in raskaalta ja vaativalta ei ollut koskaan elÃ¤mÃ¤ tuntunut hÃ¤nestÃ¤. Parempi olisi ollut, kun ei olisi yhtÃ¤kÃ¤Ã¤n ainoaa, joka oli ystÃ¤vÃ¤llinen, vaan kaikki kylmiÃ¤ kuin jÃ¤Ã¤, tuomitsevia kuin Jumala. Voisi silloin itseÃ¤Ã¤n puolustaa, ylpeÃ¤nÃ¤ kohottaa pÃ¤Ã¤nsÃ¤ ja sanoa pari murhaavaa sanaa, joilla tappaa heidÃ¤n haukkumisensa ja tekopyhyydestÃ¤ lÃ¤hteneet nuhteensa ja neuvonsa. Ei olisi velvollisuutta mitÃ¤Ã¤n, itsellÃ¤Ã¤n mitÃ¤Ã¤n vaatimuksia…

HÃ¤n istui otsa vaunun seinÃ¤Ã¤ vasten painettuna ja kÃ¤det puristettuna ristiin.

Vahtimies istui asemalle pÃ¤in olevassa ikkunassa ja katseli ulos. HÃ¤nestÃ¤ tuntui painostavalle Marin mielenliikutus, se hellytti hÃ¤nenkin sydÃ¤ntÃ¤Ã¤n ja aivan kuin lohdutukseksi alkoi hÃ¤n puhella. HÃ¤n selitteli ettÃ¤ paljon on kaupunki muuttunut muutamissa vuosissa. TÃ¤mÃ¤n rautatien tultua on Vaara aivan kuin uudesta syntynyt. Uusia rakennuksia on tullut, komeita kuin keskikaupungilla, ja vanhat ovat parsitut. SiellÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ nÃ¤kyy vain joku vanha kÃ¶mmÃ¤nÃ¤, joka on nyt kurjan nÃ¤kÃ¶inen, vaikka ennen oli paraanpuoleisia. Paljon on parantunut maailma.

Mari ei virkkanut sanaakaan, vaan ajatteli, ettÃ¤ hÃ¤nestÃ¤ on kaikki huonontunut. Silloin kun pienenÃ¤ juoksentelivat, oli niin kotoista ja herttaista. Kadut nurmikkona, pienet talot kaikki kuin koteja. PÃ¤ivÃ¤kin paistoi kirkkaammin.

HÃ¤n itki yhÃ¤ enemmÃ¤n, muistellen kultaista lapsuutta, jolloin kaikki oli puhdasta, kirkasta. ElÃ¤mÃ¤ oli kuin enkeleillÃ¤. HÃ¤n muisti kuopat ja rÃ¶ykkelikÃ¶t tÃ¤ssÃ¤, missÃ¤ nyt oli tÃ¤mÃ¤ rautatielaitos, muisti pellot tuolla edempÃ¤nÃ¤, joitten ojissa juoksivat, metsÃ¤t kivineen, Karjansillan kauneuksineen, hiekkatÃ¶yrÃ¤Ã¤t pensaineen, puineen ja tuhansine leikkeineen. HÃ¤n eli nyt sitÃ¤ aikaa ja leikki nyt leikit uudelleen — hautajaiset, enkelisillÃ¤ hypyt, kuninkaan pojan morsiamet ja kamuut…

Vahtimies siirtyi ulos vaunun portaille katselemaan. VÃ¤keÃ¤ tuli tavattomasti asemalle. NÃ¤ytti, ettÃ¤ jotakin erinomaisempaa on tulossa. Rouvia kokoontui enimmÃ¤kseen ja kaikki olivat hyvin toimessaan, liikkuivat ja puhelivat. Pastori Vimpari nÃ¤kyi olleen se odotettu, sillÃ¤ hÃ¤net kaikki keskelleen saartivat, kun hÃ¤n saapui.

HÃ¤n pyÃ¶ri ja kÃ¤Ã¤ntyi alinomaa kÃ¤tellen ja puhellen sanan kullekin ja hÃ¤ntÃ¤ hyvÃ¤iltiin ja taputeltiin, joihin hÃ¤n vastasi hymyllÃ¤ ja rakkauden katseella.

He asettuivat hiljaisiksi kaikki, kun ensikertaa soitettua kajahti kÃ¶Ã¶rin sÃ¤veleet jotakin kaunista hengellistÃ¤ laulua. Sen vaiettua tuli jÃ¤Ã¤hyvÃ¤iset, jolloin kyynelsilmin ja monin sanoin pudistivat rouvat pastorin kÃ¤ttÃ¤ ja jÃ¤ivÃ¤t sitten kyyneliÃ¤Ã¤n kokoomaan nenÃ¤liinoihin, joista ilmaan lemahti hyvÃ¤ tuoksu.

Autettuaan kukitetun rouvansa vaunun sillalle kohotti pastori hattuaan huutaen:

Â»Jumalan armon haltuun, rakkaat ystÃ¤vÃ¤ni!Â»

NenÃ¤liinat huiskuivat, jotta aseman edustalla oleva vÃ¤kijoukko peittyi valkoisiin. KÃ¶Ã¶ri aloitti virren:

Â»Sun haltuus, rakas isÃ¤niÂ»…

Aseman kello soi ja pÃ¤Ã¤ttyi kolmella lyÃ¶nnillÃ¤, kuului sirisevÃ¤ pillin vihellys ja veturin hihkaseva huuto. Virren sÃ¤velten kaikuessa ja nenÃ¤liinojen yhÃ¤ kiihkoisemmin huiskuessa lÃ¤hti juna hiljalleen liikkeelle…

Â»HyvÃ¤ pappi se olikinÂ», sanoi vahtimies vaunuun mennessÃ¤Ã¤n, tarkoittaen sitÃ¤ Marille. Mari seisoi Ã¤Ã¤netÃ¶nnÃ¤ ikkunassa katsellen metsÃ¤Ã¤n pÃ¤in. Juna kulki vielÃ¤ hiljalleen, vaikka kiihtyen vauhdissaan. Muutamalla kujalla marssi poikia seipÃ¤Ã¤t olalla. Ne olivat nÃ¤htÃ¤vÃ¤sti sotamiehinÃ¤. Muutamalla viljelemÃ¤ttÃ¶mÃ¤ksi jÃ¤Ã¤neellÃ¤ kedolla tien varressa oli parvi pieniÃ¤ tyttÃ¶jÃ¤. ErÃ¤Ã¤llÃ¤ oli seppele pÃ¤Ã¤ssÃ¤ ja kukitettu muutenkin runsaasti. HÃ¤n mahtoi olla joku morsian — ehkÃ¤ kuninkaanpojan morsian!

Mari katsoi heitÃ¤ niin kauan kuin suinkin nÃ¤ki, istahti penkille hervottomana ja kuiskasi itsekseen, ennenkuin itku ehti tulla:

Â»HyvÃ¤ Jumala, varjele heidÃ¤t minun poluiltani!…Â»

Veturin savun nÃ¤ki Viion leski kiitÃ¤vÃ¤n kaukana metsÃ¤n sisÃ¤ssÃ¤, kun hÃ¤n palasi hÃ¤kille. HÃ¤n ei ollut voinut puhua sanaakaan Marista Latun emÃ¤nnÃ¤lle.

Â»Vimparin pastori kai meni nyt. Asemalta kuului laulua ja veisuutaÂ», sanoi Liisa Viion lesken tullessa.

Â»Meni siellÃ¤ MarikinÂ», lausui alakuloisena Viion leski ja Liisan kysellessÃ¤ kertoi kohtauksestaan.

Â»No sattuukin ne asiat vastakkainÂ», sanoi Liisa.

Â»Mari vanginvartijan saattamana ja Aappo Jumalan siunauksilla evÃ¤stettynÃ¤ matkustavat samassa junassa — eri teitÃ¤! On se tÃ¤mÃ¤ maailman meno somaa. Olisi se hauskaa nÃ¤hdÃ¤, millÃ¤ muodolla Jumala tÃ¤tÃ¤ maailmaa katseleeÂ», sanoi Liisa jonkunmoisella uhkamielellÃ¤ ja lÃ¤hti kiireesti pois pelÃ¤ten Viion lesken nuhteita.

Viion leski ei ollut kuullutkaan, mitÃ¤ Liisa oikeastaan sanoi. HÃ¤nen ajatuksensa olivat menossa Marin mukana. HÃ¤n tunsi nyt Ã¤idin hellyyttÃ¤ ja rakkautta Mariin, jota sÃ¤Ã¤li sydÃ¤mensÃ¤ syvyydestÃ¤.

Â»Mari raukka, joka oli turvaton, ilman vÃ¤hintÃ¤kÃ¤Ã¤n lohdutusta maailmassa. HÃ¤n oli huonompi kuin sylkylaatikko! HÃ¤ntÃ¤ inhoen tahi surkutellen katsellaan, vaan ken rakkaudella ajattelisi hÃ¤ntÃ¤? Ken todellisella sÃ¤Ã¤lillÃ¤ ajattelee, ettÃ¤ hÃ¤nkin on ollut viaton lapsi, ettÃ¤ Jumalan pyhÃ¤ kuva hÃ¤nessÃ¤ vielÃ¤kin on ja ettÃ¤ hÃ¤n on ihminen? Ken on yhtÃ¤kÃ¤Ã¤n rukousta hÃ¤nen edestÃ¤Ã¤n lÃ¤hettÃ¤nyt niistÃ¤, jotka inhovat, tahi niistÃ¤kÃ¤Ã¤n, jotka surkeilevat hÃ¤ntÃ¤? HÃ¤nkin, joka oli niin lÃ¤hellÃ¤ Maria hÃ¤nen lapsena ollessa, ei muistanut rukouksissaan tuota lasta, joka Ã¤itinsÃ¤ erehdyksestÃ¤ oli maailmaan tullut ylenkatseen leima jo syntyessÃ¤ otsassaan.Â»

Kaipuuta mieli tÃ¤ynnÃ¤ katseli hÃ¤n illalla asemalle pÃ¤in junan tullessa.

Tuntui katkeralle ja toivottomalle.

Â»Auta SinÃ¤ Jumala hÃ¤ntÃ¤, jos voimansa ovat heikot, ja heikothan meidÃ¤n ihmisten voimat ovat. HÃ¤n on kuin hukkuva, joka ilman apua vaipuu…Â»

SynkÃ¤llÃ¤, alakuloisella mielellÃ¤ istahti hÃ¤n kopperon kynnykselle. Tuntui kuin olisi hÃ¤n puhunut mahdottomuuksia. EihÃ¤n ollut mikÃ¤Ã¤n apu mahdollinen, sortuminen, sortuminen aina vain syvemmÃ¤lle, sehÃ¤n oli menona. Tuntui kuin Jumalakin olisi ollut neuvoton ja kykenemÃ¤tÃ¶n niinkuin lÃ¤Ã¤kÃ¤ri kuolevan vuoteen Ã¤Ã¤ressÃ¤.

HÃ¤nen istuessaan siinÃ¤ allapÃ¤in tulivat Latun emÃ¤ntÃ¤ ja Liisa, molemmat hyvin omituisen nÃ¤kÃ¶isinÃ¤. Liisa hymyili ensin niin merkillisesti, vaan sitten rupesi itkemÃ¤Ã¤n.

Â»TÃ¤mÃ¤ elÃ¤mÃ¤ kÃ¤y sellaiseksi, ettÃ¤ minÃ¤ alan epÃ¤illÃ¤ jo itseÃ¤niÂ», sanoi Viion leski. Â»HymyilyÃ¤ ja kyyneleitÃ¤, synkkyyttÃ¤, toivottomuutta ja toivon iloisia vÃ¤lÃ¤hdyksiÃ¤ ja taas toivottomuutta. Joka pÃ¤ivÃ¤ on tÃ¤llaista.Â»

Â»Niin, Viioska rakasÂ», sanoi Latun emÃ¤ntÃ¤, Â»niin se on meidÃ¤n elÃ¤mÃ¤mme.

Ei tikka kirjava, vaan ihmisen elÃ¤mÃ¤ kirjava.Â»

Kuului kÃ¤rryn jyrinÃ¤Ã¤ ja Viion leski meni avaamaan hÃ¤kkiÃ¤ kaupungista pÃ¤in tulevalle hevoselle. Samassa avauksessa meni muuan herra ja nainen kÃ¤vellen. HÃ¤n katseli naista aivan kuin tunteakseen ja silmÃ¤si vielÃ¤ jÃ¤lkeenkin. Nainen oli sitÃ¤paitsi omituisen nÃ¤kÃ¶inen, hattu pÃ¤Ã¤ssÃ¤, vaan talonpoikainen naama, ja muuten koreasti puettu, ettÃ¤ nÃ¤ytti oudolta ja silmÃ¤Ã¤npistÃ¤vÃ¤ltÃ¤. Viion leski katsoi ja katsoi ja silmÃ¤si sitten Liisaan kysyÃ¤kseen tunsiko Liisa tuota naista.

Liisa katseli suurin silmin vuoroon Ã¤itiÃ¤Ã¤n, vuoroon Viion leskeÃ¤ ja noita meneviÃ¤, lÃ¶i sitten kÃ¤mmeniÃ¤ yhteen ja lausui kummastuksissaan:

Â»Vimparin Kristiina!Â»

Toiset kertasivat nimen hÃ¤mmÃ¤styksissÃ¤Ã¤n ja aivan kuin epÃ¤illen. Liisa purskahti nauramaan.

Â»Ja sinÃ¤ naurat?Â» sanoi Ã¤itinsÃ¤.

Â»No nauraahan hevonenkin tuommoiselle kummitukselle!Â» sanoi Liisa.

Â»Olisipa pitÃ¤nyt pastorin olla tÃ¤ssÃ¤ katsomassa!Â»

Â»Liisa! MissÃ¤ sun sÃ¤Ã¤lisi ja ihmisrakkautesi on?Â» sanoi Viion leski.

Â»MinÃ¤ en tunne sÃ¤Ã¤liÃ¤, ei Aappokaan ole sÃ¤Ã¤linyt. TÃ¤mÃ¤ on Jumalan rangaistus Aapolle.Â»

Â»Anna sinÃ¤ olla Aapon alallansa!Â» sanoi Viion leski. Â»HÃ¤n vastatkoon Jumalan edessÃ¤ itse teoistaan. SyytÃ¶n Kristiina on hÃ¤nen tÃ¤htensÃ¤ kÃ¤rsimÃ¤Ã¤n. Ajattele ettÃ¤ Kristiinallakin on tunteensa, toiveensa, tahi on ollut, ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤kin on viattomuutensa ollut, jonka kadottamista saa katua, maine ja kunnia, joitten menettÃ¤minen tekee elÃ¤mÃ¤n raskaaksi, ettÃ¤ hÃ¤nessÃ¤kin on Jumalan pyhÃ¤ kuva. MinÃ¤ olisin luullut, ettÃ¤ sinÃ¤, joka olet itse saanut pienenÃ¤ kÃ¤rsiÃ¤ ja taistella ihmisten kylmyyttÃ¤ vastaan, joka niin lÃ¤mmintÃ¤ rakkautta olet osoittanut langenneille ja sortuneille tovereillesi, olisit ymmÃ¤rtÃ¤nyt tÃ¤mÃ¤n.Â»

Â»No niin, kyllÃ¤hÃ¤n minÃ¤ sen ymmÃ¤rrÃ¤n, ettÃ¤ on se ihminen Kristiina raukkakin ja sÃ¤Ã¤liÃ¤ hÃ¤ntÃ¤ tulee ja sÃ¤Ã¤linkin minÃ¤Â», sanoi Liisa. Â»Mutta sanokaas, oletteko nÃ¤hneet koskaan myllynkiven suorastaan sen kaulassa, joka on pahennuksen tehnyt? SitÃ¤ ette ole nÃ¤hneet eikÃ¤ sitÃ¤ nÃ¤e koskaan. Sen vuoksi tuntuu hyvÃ¤lle, kun nÃ¤kee heidÃ¤n sivustapÃ¤inkÃ¤Ã¤n saavan jonkun kolauksen.Â»

Â»Tuomitseminen ja rankaiseminen on jÃ¤tettÃ¤vÃ¤ Jumalalle. Me ihmiset rukoilkaamme rakkaudella kaikkien edestÃ¤, niittenkin edestÃ¤, jotka pahennusta saattavat. Silloin Jumala on kuuleva rukouksemmeÂ», sanoi Viion leski.

Liisa istui Ã¤Ã¤netÃ¶nnÃ¤ kopperon penkillÃ¤, jonne kaikki olivat vetÃ¤ytyneet. HÃ¤n oli vakava ja mietteissÃ¤Ã¤n. Oli johtunut mieleen yht'Ã¤kkiÃ¤, ettÃ¤ hÃ¤nellÃ¤kin on itsellÃ¤Ã¤n tyttÃ¶.

Herra Jumala! Jos hÃ¤nenkin tyttÃ¶nsÃ¤ kulkisi vielÃ¤ noin kuin Kristiina ja sitten vielÃ¤ joku nauraisi niinkuin hÃ¤nkin nauroi!

Â»Niin, rukoilla niidenkin edestÃ¤, jotka meille pahaa tekevÃ¤tÂ», lausui Latun emÃ¤ntÃ¤. Â»Niin on kÃ¤sky. Mutta kaukana on meistÃ¤ tÃ¤llainen lÃ¤himmÃ¤isen rakkaus, kun sorretutkin sortavat toisiaan. Miten voimme sitten rakkautta odottaa niiltÃ¤, jotka meitÃ¤ sortavat?Â»

He istuivat sitten kopperossa Ã¤Ã¤nettÃ¶minÃ¤ kukin mietteissÃ¤Ã¤n, josta

Liisa ja Latun emÃ¤ntÃ¤kin havahtui kuin unesta, vasta kun Liisan tyttÃ¶ ja

YrjÃ¶ seisahtuivat kopperon ovelle kÃ¤sikÃ¤dessÃ¤.

Â»TÃ¤ssÃ¤ se on se nuori mies!Â» sanoi Liisa jotakin puhuakseen, kun nÃ¤ki

Viion lesken vaalenevan hÃ¤mmÃ¤styksissÃ¤Ã¤n.

Â»YrjÃ¶!Â» lausui Viion leski pitkÃ¤n ajan kuluttua ja rupesi itkemÃ¤Ã¤n.

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

The Project Gutenberg eBook of Elsa, by Teuvo Pakkala

ELSA

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE