Muuan suomalainen soturi Kristiina kuningattaren aikakaudella
Date: 2007-03-20T00:00:00+00:00
Keywords: Historical fiction

The Project Gutenberg eBook of Muuan suomalainen soturi Kristiina kuningattaren aikakaudella

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Muuan suomalainen soturi Kristiina kuningattaren aikakaudella

Author: Evald Ferdinand Jahnsson

Release date: March 20, 2007 [eBook #20854]

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/20854

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUUAN SUOMALAINEN SOTURI KRISTIINA KUNINGATTAREN AIKAKAUDELLA ***

Produced by Tapio Riikonen

MUUAN SUOMALAINEN SOTURI KRISTIINA KUNINGATTAREN AIKANA

Historiallinen romaani

Kirj.

EVALD FERD. JAHNSSON

Werner Söderström, Porvoo, 1884.

Suurelle runoilijallemme "Välskärin kertomusten" kuululle kirjoittajalle

Zachris Topelius'elle
omistaa kunnioituksen osoitteeksi nämät kyhäelmänsä nöyryydellä
tekijä.

LUKIJALLE:

En tahdo salata teiltä, kunnioitettavat lukijat, että raskaalta tuntuu isän sydämessäni tänä hetkenä, jolloin tämä nuori soturi lähtee sotaan ja taisteluun. Kuinka monta monituista ajatusta sentään yhtehen yhtyy saadaksensa mieltäni syttä mustemmaksi! Millä menestyksellä on tuo poika taisteleva? Hyvällä vai huonollako? Tuleeko hänestä peloton aseiden kantaja vai kehno pelkuriko? Ahdistanevatko viholliset häntä niin ankarasti, että hänen voitettuna häpeällä täytyy lähteä käpälämäkeen? Taikka ehkäpä hän palajaa kotiansa haavoitettuna, raajarikkona, raukkana? Tokko hän matkallansa tapaa ainoatakaan ystävää? Rientäneekö häntä vihollisten hätyyttäissä ainoakaan uskollinen toveri avuksi? — Kas tuossa kysymyksiä, joista milt'ei jok'ainoa ole omansa pusertamaan tuskan hikeä isän otsasta, vuodattamaan myrkkyä hänen mieleensä! — Ja entäs, kuinka ankara tuo taistelu, jonka hänen tulee kestää! Voi, nuo ovat todellakin vaarallisia vihollisia, nuo arvostelijat — erittäinkin ne heistä, joita tavallisesti kutsutaan "kritikasteiksi". Viimemainitut ovat saaneet monen nuoren soturin hengeltä pois. He pyytävät, ylenmäärin teräväksi hiotuita aseita käyttämällä sekä tylyjä ja kohtuutta puuttuvia rynnäkköjä tekemällä, osoittaa olevansa oikein aika uroita. — Mutta jos nyt sotaan lähtevän poika-raukan kuitenkin toistaseksi onnistuisi säilyä jotenkin eheänä, vähässäkin määrässä voittaen yleisön suosiota, niin on aikomukseni lähettää hänelle avuksi nuoremman veljen, liittämällä tähän kertomukseen toisen, nimellä: "Muuan suomalainen soturi kuningas Kaarle X Kustaan aikakaudelta."

Kunnioituksella

Soturin isä.

1 LUKU.

"Kävitkö kirkossa tänään, Jakobsson?"

"Kyllä kävin isossa kirkossa, Pertti Månsson. Sinunkin olisi pitänyt tuleman kuuntelemaan Fors'in herra Kristofferia! Hänen vertaistansa pappia ei ole milloinkaan löytynyt Sörmlannin maakunnan rajojen toissa puolla!"

"Entäs meidän Emporagrius? Mitäpä tuumailet hänestä? Luulisin toki että hänessäkin on miestä pähkinöitä naksahuttamaan! Peijakas, millainen ääni hänellä on!… ja entäs sanat sitte, jotka hänen suustansa virtana valuvat!"

"No no Pertti Månsson … ei mitään moitteen muotoista hänestäkään ole sanottavaa, eipä suinkaan! Kyllä hän laulaa nokkansa mukaan, hänkin … ja tunnustaa täytyy, ett'ei hänen nokkansa olekkaan mikään kehno nokka … mutta Kristoffer herra on kuitenkin kaikista Jumalan sanan julistajista etevin, sen vakuutan kautta isäni autuuden! Hän sulkee puheesensa niin paljon ruutia, että sillä voisi räjähyttää ilmaan kaikki valtakunnan neuvokset ja muut ylimykset!"

"Aivan niin Jakobsson … enhän sitä kiellä. Olenkin kuullut hoettavan yhtä ja toista hänen täänpäiväisestä saarnastansa. Hän lienee oikein kelpo lailla löylähyttänyt saunan kiuasta?"

"Tekipä niin, siitä voit olla vakuutettu! Kuningatar oli itse kirkossa ja sai, kuten sanotaan, totuuden suorastaan vasten naamaansa. Että se pippurilta maistui, sen saattoi ken hyvänsä nähdä, joka otti huomatakseen, kuinka pahasti hän väänteli suutansa ja kasvojansa. Esipuhe oli Mattheuksen viidennestätoista —"

"Kenties muistatkin kaikki tyyni?"

"En juuri sanasta sanaan, mutta tarkoitus oli se, ettei sovi ottaa leipää lapsilta koirille heitettäväksi. — Ymmärrätkö pistopuhetta?"

"Luulen ymmärtäväni. Lapsilla hän tarkoittaa vapaasukuisia."

"Aivan niin, Pertti Månsson; tuon sanoi Kristoffer herra milt'ei ihan suoraan. Mutta me kaikki aatelittomat olemme koiria, joille kuningattaren ei sovi heittää leivän muruakaan! Sitä hän ei — Jumala sen hänelle kostakoon — ole tehnytkään! Kristoffer herra kutsui hänen tuomiolle Jumalan tuomioistuimen eteen ja toden totta on, että kuningattaren lienee vaikea päästä sisälle taivaan porttiloista, ell'ei vanha ukko Pietari ota hämmästyäkseen ranskalaisista korupuheista! O diabl' — niinkuin kreivin palvelijoilla on tapana huutaa — me ja valtakunta ovat hukkaan menemäisillänsä!"

"Hiljaa Jakobsson!… Tuollaisesta puheesta saattaisivat asettaa sinun korkeaan kunnia-asemaan Norrmalm'illa!" [Norrmalm on eräs paikka Tukholmassa, jossa ennen aikaan hirtettiin kuolemaan tuomituita.]

Miesten keskustelu päättyi tähän syystä, että heitä vastaan tulla tulvaili joukko kerjäläisiä, kasvoiltaan kalpeita, rääsyihin puetuita ihmisiä, jotka haikeasti valittavalla äänellä anoivat heiltä almua, ja vaikka äyrinki arvoista. Kerjäläisten oli sekä nälkä että myös vilu, sillä nyt oltiin syyskuussa ja ilta oli kolkko ja kylmä, synkillä pilvillä peitetyltä syys-taivaalta tipahteli tuon tuostakin raskaita sadepisaroita. — Luultavasti olivatkin meidän molemmat matkustajamme siitä syystä nostaneet ylös takkinsa kaulukset, jotta heidän kasvonsa olivat puoleksi peitossa, ja muutenkin suurella huolella kääriytyneet lyhykäisiin nuttuihinsa. Nyt oli heidän pysähtyminen, sillä kerjäläisjoukko sulki heiltä tien. Tukholman kaupungissa ei siihen aikaan — tämä tapahtui vuonna 1650 — yleisesti löytynyt leveitä katuja; tämä katu, jota myöten Jakobsson ja Månsson kulkivat tullaksensa Norrbro nimiselle sillalle oli mitä kapeimpia.

Kerjäläiset huusivat vaikeroiden: "Antakaa meille Vapahtajamme armahtavaisuuden tähden roponen! Meillä ei ole mitään syötävää!" taikka: "Ell'ei joku kristillinen ihminen meitä armahda, niin kuolemme nälkään!" j.n.e. Siinä sai kuulla monellaista ääntä, ääntä haikeata, sydäntä särkevää. Siinä puhuttiin sekä ruotsin että suomen kieltä ja näitä molempia kieliä monilla monituisilla eri murteilla. Eri suunnilta, eri maakunnista olivat nämät onnettomat tulleet pääkaupunkiin.

Tuo oli kova vuosi, tuo vuosi 1650. Sama surullinen maine on sen edelläkäviälläkin, vuodella 1649. Nälän tuska oli sangen suuri kaikkialla Ruotsin valtakunnan pohjoisimmissa maakunnissa, suurin silloin, niinkuin tavallisesti ainakin, Suomessa. Vaikka meidän maassa pettua ahkerasti ja säästämättä sekoitettiin Jumalan niukalla mitalla antaman viljan sekaan, ei leipää kuitenkaan riittänyt, vaan suuren osan maan asukkaista oli muuttaminen maasta pois. Muutamat lähtivät Venäjälle; mutta suurin osa heistä pyrki Ruotsin maalle, jossa heidän toiveensa päästä parempien päivien perille kyllä surullisella tavalla pettyi.

Mutta palatkaamme Jakobsson'in, Månsson'in ja kerjäläisten luo.

"Me emme taida auttaa teitä — sanoi ensin mainittu. — Mutta käykäätte linnaan pyytämään kuningattarelta apua! — Hänellä on yltäkylläisesti tämän mailman tavaraa, hänelle on helppo asia määrätä teille riittäviä eläke- ja muona-varoja."

"Meiltä on pääsy linnaan kielletty. Me emme saata pyrkiä kuningattaren puheille" — valitti joku joukosta.

"Niin menkäätte vanhan valtiokanslerin luo! — väitti Jakobsson — Taikka valtakunnan rahavaraston hoitajan luo! Heidän toki pitää voida jakaa teille jonkun pienen osueen niistä runsaista veroista, joita me vuosittain olemme valtiolle maksaneet ja ovathan ne miljonat heidän talletettavinansa, jotka Ruotsi voitti viime rauhassa. Minä rohkenen arvella että niitä pitäisi käytettämän kansan hyväksi."

"Nuo korkeat herrat eivät pidä meistä vähintäkään huolta eivätkä salli että lähestymme heitä! — intti eräs vanha harmaapää ukko, joka vavisten vilusta ja vanhuudesta seisoi sauvaansa nojaten.

"Siinäpä se nyt onkin — huudahti Jakobsson kiljaisemalla — He eivät pidä teistä vähintäkään huolta — eivätkä salli teidän lähestyä heitä! Tämäpä juuri on pääpuntti asiassa! Päälle päätteeksi ovat nämät korkeat herrat ynnä kuningatar tuhlanneet kaikki kruunun omistamat rahavarat, jott'ei heillä nyt ole mitä antaa, jos antaa tahtoisivatkin — siinä on asian pirullinen kohta ja puoli! Mutta keventäkööt nyt omia raskaita rahapussejansa niinkuin tähän asti ovat keventäneet kruunun!"

"Sinä puhut liian rohkeasti!" — kuiskasi Pertti Månsson varoittaen kumppaninsa korvaan.

Matalammalla äänellä vastasi Jakobsson: Ole huoletta! Minä olen kuullut itse Niilo Niilonpojan puhuvan rohkeammin, paljonki rohkeammin!"

"Toki olit vähällä joutua pulaan maaliskuun leikissä. Oletko jo unhottanut…"

"Empä niinkään, onhan minulla hyvä muisti —" keskeytti Jakobsson. Sen jälkeen otti hän rahakukkaron taskustansa ja puhui taas korkealla äänellä, jaellen joitakuita hopearahoja kerjäläisille: "Minä en ole rikas, pikemmin köyhä. Kuitenkin annan vähistä varoistani niin paljon kuin niistä riittää. Mutta rehellinen kansalainen minä olen ja tiedän, että tekin olette samoin. Sen tähden pyydän teitä rukoilemaan Jumalaa, että Hän lievittäisi kansan tuskaa ja armossansa kukistaisi valtakunnan tuiki kehnon ja kelvottoman hallituksen, antaen meille toisen paremman! — Voi toki, kuinka hävyttömästi kuningatar itse ja ne miehet jotka tätä nykyä pitävät valtakunnan hallituksen ohjia, pilkkaavat ja parjaavat meitä heidän köyhiä alammaisiansa! Hovipiireissä väitetään julkisesti, että Ruotsissa löytyy kahta lajia ihmisiä: vapaasukuisia eli aatelisia ja roistolaisia. Kuulkaapas, hyvät ystävät: he kutsuvat meitä aatelittomia roistolaisiksi! Mutta se kuitenkin on h——tin valhe, että me roistolaisia olisimme!"

Kerjäläiset katsoivat hämmästyneinä puhujaan ja väistyivät syrjään, kun hän, painettuansa hattunsa syvemmälle silmille, alkoi astua eteenpäin. Pertti Månsson seurasi häntä. Hänkin oli saanut käsille kukkaronsa ja antoi sivumennessään rahoja kerjäläisille.

Ääneti jatkoivat tuttavamme matkaansa Norrbro nimiselle sillalle.
Ehdittyänsä sille kuulivat he etäällä meluavaa ääntä.

"Mitäpä tuo melu merkinnee?" — sanoi Pertti Månsson vähän pelästyneenä ja pysähtyi tarkemmin kuuntelemaan.

"Eteenpäin mars, pelkuri! Eihän meillä ole aikaa jäämään kaikenmoista mehiläisten meteliä kuuntelemaan!" — lausui Jakobsson harmistuneena.

"Voitko arvata, mistä syystä tuolla noin melutaan?" — kysyi Pertti
Månsson lähtien astumaan eteenpäin.

"Paljasta joutavaa, mutta voipa siitä syntyä muutakin kuin ainoastansa joutavaa." —

"Selitä selvemmin! Tiedäthän vanhastansa, ettei minussa ole arvoituksien selittäjää."

"Kuuleppas siis… Eräs ylimys viettää häitänsä ja jotta nyt kaikki olisi niinkuin oleman pitää, niin täytyy 'roistoväenkin' saada osansa. Aivan paikallaanhan on tuo … on! Eikä muutaman oluttynnyrin ja viinakannun hinta paljon paina sen miehen kukkarossa, jolle kuningatar naimalahjaksi antaa 56 tilaa Suomessa! Kuule, kuule kuinka 'roistoväki' kirkuu: se nyt kiittää kestityksestä. Mutta kyllä nuo oivalliset viinatorvet minun toimestani vielä tänä iltana soittavat toista nuottia!"

"Merkillistä ettet sinä milloinkaan taida puhua aatelismiehistä katkeruudetta ja mielikarvaudetta —"

"Siitä suu puhuu mistä sydän on täynnä" — sanoi Jakobsson pudistellen nyrkkiänsä.

"Mutta pitäähän moni heistä meidän puoltamme. Skytte esimerkiksi."

"Ei ole koiraa karvoihin katsomista — sanoo vanha sananlasku. P——le piilee hänessä niinkuin toisissakin, vaikk'ei sen pukinjalka tätä nykyä ole näkyvissä," säisti Jakobsson.

"Hm — sinun kanssas ei pidä kiistellä vapaasukuisista. — Kuka heistä tänäpänä viettää häitään?"

"Kuka? Kuningattaren lemmikki, paroni Gyllenström, jonka kuningatar nykyisin on korottanut valtion kamariherraksi. Valtion kamariherra! Onko tässä syntisessä mailmassa milloinkaan ennen kuultu sellaista arvonimeä! Mutta erinomattain onnistunut se on ja sen keksijä, armas kuningattaremme, on pidettävä täydellisenä nerona. Valtion kamariherra! Ha! ha! ha!" — Jakobsson nauroi täyttä kurkkua.

"Hiljaa kaikin mokomin!" — varoitti Pertti Månsson — "Sinähän naurat niin kovasti että katu allamme tärisee. Tuollaista valtiollista naurua kamariherroista pitää välttää." —

"Valtiollista naurua kamariherroista! voithan sinä, veikkoni Pertti, kekseliäisyydessä vetää vertoja itse kuningattarelle! Valtiollista naurua kamariherroista! Kautta sieluni, eihän se ole huono lauseparsi!" — Jakobsson purskahti entistä makeampaan nauruun.

Pertti Månsson katseli levottomasti ympärillensä. Toverinsa nauruhimon ohitse mentyä lausui hän: "Nauruasi hauskempi olisi kuunnella kertomusta tulevasta parikunnasta. Ken on morsian?"

"Merkillistä, ett'et sinä ole kuullut puhuttavan asiasta, josta kuitenkin koko Tukholma tätä nykyä puhuu! Morsiamena on Elvira S——hjelm, tuon kuuluisan kenraalin tytär." —

"Vai hänkö! Minä olen nähnyt hänen kerran taikka kaksi kirkossa; hän on ihmetyttävän kaunis, milt'ei yhtä kaunis kuin Ebba Sparre." —

"Rikkaimpana kaikista tämän kaupungin nuorista naisista hän kumminkin on pidettävä, sillä hän on isänsä ainoa lapsi ja perillinen" — sanoi Jakobsson.

"Kaiketi on hänen isänsä nuo määrättömät aarteensa voittanut sodassa" — arveli Pertti Månsson.

"Niin on. — Senpätähden moni väittääkin, että jos tuhansien munkkien ja nunnain yhdistetyt kiroukset jotain voivat saada aikaan, niin eivät nämät tavarat saata tulla hänelle siunaukseksi" — säisti Jakobsson. He olivat nyt ehtineet Drottninggatan nimisen kadun kulmaan, jossa he poikkesivat mainitulle kadulle. Melu ja hälinä kuului nyt lähemmältä, sillä tämän kadun varrella sijaitsi kenraalin palatsi.

Sen ulkopuolelle, kadulle, oli suuri joukko ihmisiä kokoontunut. Muutamat heistä tirkistivät uteliaasti salin kirkkaasti valaistuihin, koreasti koristettuihin ikkunoihin, joiden ohi juhlapukuihin puetuita häävieraita tulvaili edestakaisin, toiset ja useammat heistä olivat ahkerassa syömisen ja juomisen toimessa, oikein ahnaamalla käyden ruokavarojen ja viinojen kimppuun. Näitä oli tuon ajan tavan mukaan runsain määrin tarjona alhaisemman ja köyhemmän kansan nautintohimon tyydyttämiseksi.

Että viinapikareita ja olvihaarikoita ahkerasti kallisteltiin, sen saattoi päättää siitä, että hälinä ja huudot joka hetki kiihtymistään kiihtyivät. Tässä muutamat riitelivät, toiset tuossa nauroivat laskien pilkkaa ja ivaa samaan aikaan kuin muutamat joukosta täyttä kurkkua hurrasivat; kenenkä kunniaksi, siitä oli tässä melskeessä mahdoton saada selkoa.

Ahdinko kadulla oli niin suuri, että vaivoin pääsi kulkemaan väkijoukon lävitse. Mutta sekään ei onnistunut muille kuin niille, joilla oli vahvat käsivarret tien avaajina. Tämän kohta tajusivat toverimme Jakobsson ja Månsson. He pysähtyivät tutkimaan miltä kohdalta he helpommin voisivat jo mainitulla tavalla raivata itsellensä tietä. Ett'ei uteliaisuus ollut johdattanut heidän askeleitansa tännepäin, sen saattoi nähdä siitä, ett'ei tuo muhkea, valaistu palatsi ensinkään vetänyt heidän huomiotansa puoleensa. Eivät he myöskään pyrkineet ruoka- ja viinapöytien luo. Sen sijaan he suurella huolella tarkastelivat kansaa ja erittäin näkyi Jakobsson'ista, että hän jännitti kaikki kuulohermonsa voidaksensa kuulla mitä täällä tuumailtiin ja puhuttiin.

Tuossapa seisoi mies, joka ylistämällä puhui kuningattaren onnellisesta hallituksesta ja siitä äidillisestä huolesta, jonka hän aina oli osoittanut alammaisiansa kohtaan; hän muistutti kuulijoitansa siitä kunniarikkaasta rauhasta, jota kansa nyt nautti, ja kertoi lopuksi monilukuisilla korusanoilla, mitenkä kuningatar juuri viime aikoina valtakunnan nyt koossa oleville säädyille oli antanut sellaisia lupauksia ja tehnyt sellaisia tarpeenmukaisia myönnytyksiä, että Ruotsin valtakunnan onni ja loistoisuus niiden kautta kaikiksi ajoiksi oli täydellisesti ta'attu. Hänen puoleksi päihtyneet kuulijansa ilmoittivat raikkailla huudoilla mieltymystänsä kuningattareen. — Jakobsson tunsi puhujan olevan erään hovin palkkaaman vakojan. Hän lähestyi miestä ja juuri samassa kuin tämä alkoi visertää uutta ylistysvirttä kuningattaren kunniaksi astui hän ikäänkuin epähuomiosta hänen varpaillensa. Ylistysvirsi jäi nyt sikseen, vaan sen sijaan pääsi niin kimeä valitushuudahdus miehen huulilta, että se hetkeksi veti kaikkein läsn'olijain huomion puoleensa.

Jakobsson tunkeutui kiireesti edemmäksi erään toisen joukon luo. Siinä toimitti muuan melkoisesti väkeviä juomia nauttinut roteva ja vahvannäköinen porvarin renki puhujan tointa. Hän kirosi voimainsa mukaan valtakunnan aatelittomia säätyjä, koska eivät vielä olleet päättäneet "kerrassaan pitkiä puheita pitämättä silpoa pirstaleiksi kaikki aatelismiehet". He ovat — niin vakuutti puhuja — syypäät kaikkeen onnettomuuteen ja kurjuuteen, mitä löytyy valtakunnassa "Jokaisen rehellisen kansalaisen velvollisuus on vihata, vieläpä surmata heidät! Naapurinsa koiraa saapi sääliä, mutta ei aatelismiehiä!" — Lopuksi vahvisti tuo valtioviisas porvarin renki puheensa senkin seitsemällä valalla.

Sellainen puhe oli Jakobsson'ille mieliksi. Hänen huulensa vetäytyivät tyytyväiseen hymyilyyn ja hän jupisi itseksensä: "Vilja on tuleentumaisillansa, leikkuun aika pian lähestyy." Sitte kääntyi hän katsomaan, oliko Pertti Månsson seurannut häntä. Huomattuansa toverinsa seisovan aivan hänen selkänsä takana lausui hän hänelle: "Nyt on meidän aika lähteä."

"Lähtekäämme vaan. Tässä todella onkin oikein pirullinen ahdinko!" — vastasi Pertti Månsson.

"Ole siis valmiina seuraamaan minua" — sanoi Jakobsson ja ojensi käsivartensa niitä käyttääkseen muurinmurtajina.

Mutta ennenkuin hän tätä murtamistyötänsä alkoi huusi hän korkealla äänellä porvarin rengille: "Sinä olet puhunut aivan niinkuin isänmaatansa rakastavan miehen tulee puhua. Meidän täytyy välttämättömästi kukistaa koko aatelisto! Lisäämällä tahdon liittää tähän lauseeseni senkin muistutuksen, että ell'emme pian pääse tuosta kevytmielisestä, tuhlaavasta kuningattaresta ja hänen jumalattomasta seurueestansa, ell'emme pian saa prinssiä herraksemme ja kuninkaaksemme, niin on hukka ja perikato käsissämme. Eläköön prinssi Kaarle Kustaa!"

Kaikkein silmät kääntyivät nyt sitä suuntaa kohti, missä Jakobsson seisoi, huomatakseen, kuka tuo ylen rohkea puhuja olikaan, joka näin röyhkeästi uskalsi parjata itse majesteettia, mutta hän oli jo poissa. Ainoastaan kiivaat kiroukset ja haikeat valitushuudot osoittivat sitä rataa, jota myöten hän kelvollisten muurin-murtajiensa avulla oli kulkenut halki väkitungoksen.

"Minä en milloinkaan tule autuaaksi, ell'et sinä tähän aikaan ensi tulevana vuonna roiku hirsipuussa!" — änkkäsi Pertti Månsson hengästyneenä päästyään toverinsa kanssa väkijoukon läpi.

"Äläpäs tee tuollaisia kevytmielisiä valoja, sillä seuraus niistä on oleva se, ett'et milloinkaan tule autuaaksi. Kun olet heimolaiseni, niin tuo olisi kylläkin ikävä seikka minulle!" — vastasi Jakobsson nauraen.

"Lakkaapas ilveilemästä ja puhu vakavamielisesti! Tällaiset asiat eivät suinkaan ole naurun asioita! Kovasti jo kadun, että antauduin kumppaliksesi sellaisiin tuumiin, joita en tähän asti ole kyennyt tajuamaankaan. Sinä tulet saattamaan itsesi ja luultavasti minunkin onnettomuuteen. Minä en ole luotu osan-ottajaksi näihin tälläisiin seikkailuihin. Mutta jos olisinkin, niin jääpi kuitenkin varmaksi totuudeksi tuo tosiasia, että p——le perii ne, jotka vallankumouksia koittavat saada aikaan! Tuollaisiin toimiin ryhtyminen on sama kuin kuumain hiilten kantaminen omassa povessaan: lakkaamaton tuska, kuume ja poltto molemmissa tapauksissa."

"Viisaasti puhut ja oikein kai teet siinä, että kadut antaneesi isänmaan rakkauden sydämessäsi kyteä — niinkuin nyt huomaan — helposti sammuvaksi tuleksi — sanoi Jakobsson vakaasti, mutta ivaten. — Tietysti olisi parempi vastustelematta antaa kuningattaren tuhlata valtakunnan varat jumalattomiin huveihinsa ja ulkomaalaisten lemmikkiensä hyväksi, parempi antaa aateliston imeä maastamme kaiken mehun ja ytimen, parempi kädet ristissä katsella kuinka meidän talonpojat vapaista miehistä vähitellen muuttuvat orjiksi, iestä kantavain härkäin tapaisiksi, parempi ja hauskempi sallia että yleisen varallisuuden saavuttamiseen välttämättömästi tarpeellinen kauppaliike kuihtumistaan kuihtuu, parempi levollisena odottaa siksi että kaikki asiat valtakunnassa turmion partaalle ehdittyänsä auttamattoman perikadon portaita pitkin syöksyvät alas surkeasti surkuteltavan surkeuden pohjattomaan kuoppaan, parempi…"

Niin kiivaasti ja sellaisella vihalla ja mielenliikutuksella oli Jakobsson puhunut, että hänen täytyi pysähtyä keskellä lausettansa henkeänsä vetääkseen.

Toverinsa innokkaasta puheesta vähän rohkaistuna loihe Pertti Månsson lausumaan: "Kyllä sinä, veli kulta, puhut totta, kyllä asiain laita niin surullinen on, mutta emmehän me voi mitään tehdä niiden paremmalle kannalle saattamiseksi."

"Emmekö voisi! — huudahti Jakobsson kiivaasti — Älä sano niin! Me voimme ahkerasti ylläpitää ja kohentaa sitä tyytymättömyyden kipenää, joka kytee kansan povessa, uhaten pian täysitulena nousta taivaan ilmoille, ja me saatamme huutaa ja sanomalla sanoa kansalle mitkä sen ammoisilta ajoilta esi-isiltä perityt oikeudet ovat. Kun kerta olemme saaneet kansan täydelliseen oikeuksiensa tuntemiseen, niin olemme samassa päässeet voitolle: me olemme nimittäin silloin tulleet tarpeeksi väkeviksi vaadittaissa käyttämään väkivaltaa, niin että voimme panna valtiolliset tuumamme toimeen kuningattaren ja aatelisherrain tahtoakin vastaan. Mutta meidän ei pidä väsymän tien keskitienoilla. Kärsivällisesti täytyy meidän sytyttää hiili hiilen, sysi syden perästä: kyllä tämä tällä tavalla kohentamamme kipinä vähitellen paisuu polttavaksi tuleksi, liekiksi leimuavaksi; — ehkä pikemmin kuin aavistammekaan."

"Hm" — jupisi Pertti Månsson äänellä, joka selvästi todisti, ett'ei hän luottanut Jakobsson'in tulevaisuuden toiveisin.

Samassa he poikkesivat eräälle sivukadulle ja pysähtyivät, muutamia satoja askeleita sitä pitkin käytyänsä, erään ikivanhan, kaksikerroksisen kivestä tehdyn talon edustalle. Kadun puolella olevat puolipyöreät kiviportaat osoittivat, että huoneuksen alikerrassa löytyi kauppapuoti. Mutta puodin ovi oli suljettu ja suljetut olivat myös ikkunat verrattoman suurilla tammisilla luukuilla, jotka eivät suoneet pienimmänkään valon säteen tunkeuvan huoneista kadulle. Portti oli tehty veistämättömistä honkahirsistä, joita vahvat rautasiteet yhdistivät toinen toisiinsa. Paksussa rautarenkaassa riippui suuri portinkolkutin.

Jakobsson tarttui kolkuttimeen ja koputti sillä kolme kertaa porttia vastaan.

"Onko sinun aikomuksesi kutsua kaikki lähitienoilla asuvat ihmiset tänne, koska niin ankarasti kolkutat?" kysyi Pertti Månsson hämmästyneenä.

"Se kai, mikäs muuten" vastasi Jakobsson nauraen.

Hetken kuluttua kuului askelten ääni portin holvissa, avain pistettiin lukkoon ja kierrettiin ympäri, jonka jälkeen portti, kireästi rätisten saranoillansa, aukeni.

Jakobsson'in ja Pertti Månsson'in astuttua sisään suljettiin portti taas.

Talon pihalta kömpivät molemmat toverit pilkko-pimeän käytävän kautta ylös huoneuksen ylikertaan. Vaivalla sinne ehdittyänsä, aukaisivat he käytävän perukassa löytyvän oven ja astuivat sisään erääsen saliin. Tätä suurta, mutta matalaa huonetta valaisivat hyvin vaillinaisesti muutamat kynttilät eräällä pitkällä pöydällä lähellä peräseinää. Pöydän ympärillä istui kolme miestä, joista yksi, joka arvattavasti oli talon isäntämies, kiiruhti voimakkaalla käden-lyönnillä tervehtimään tulijoita terve-tulleiksi.

Ennenkuin jatkamme kertomusta pitää meidän lähemmin tarkastaman näitä saliin kokoontuneita miehiä ja luomme ensiksi huomiomme Jakobsson'iin. Vartaloltaan oli hän erittäin pitkä sekä jäntterä ja hartiakas kuin ani harva. Mutta kuitenkin osoitti jok'ainoa hänen liikuntonsa noreutta, joka solakkaimmillekin ainoastaan ahkeran voimistelemisen kautta tulee osaksi. Kellertävät, kiharat hiuksensa peittivät puoleksi hänen korkean otsansa, jonka piirteet, samoin kuin tuo eriskummallisen kirkas loistekin hänen terävissä silmissään, todistivat hänessä löytyvän paljon rohkeutta ja lujuutta, jota ei kovimmatkaan vastukset voi masentaa. Hänen ryhtinsä oli uljas ja hänen käytöksensä käskemään tottuneen miehen käytös. — Hän oli puettu hienosta Hollannin verkakankaasta tehtyyn merimies-pukuun.

Jos joku kysyisi mitä ammattia tämä Jakobsson oikeastaan harjoitti, niin olisi meidän vaikea antaa tyydyttävää vastausta siihen. Totuutta loukkaamatta voisimme kutsua häntä kauppiaaksi, mutta yhtä suurella syyllä saattaisimme nimittää häntä laivuriksi, asioitsijaksi ja miltei salakuljettajaksi. Kaikissa näissä elinkeinoissa hän toimiskeli ja oli uutteruutensa ja järkevyytensä kautta osannut koota itsellensä, hänen oloihinsa verraten erittäin suuren omaisuuden. Häntä pidettiin perirehellisenä miehenä ja lähimmäistensä luottamusta ja kunnioitusta hän nautti hyvin suuressa määrässä. Että hänen oikeuden tuntonsa ja hänen salakuljettaja-toimensa saattoivat keskenänsä olla sopusoinnussa, se seikka ensi katsannolta näyttänee kummalliselta, mutta kun ottaa huomioon sen ajan katsantokannan, joka salakuljetusta ei pitänyt ensinkään kunniata loukkaavana, niin pääsee helposti selville tästä näennäisestä vastakohdasta.

Jakobsson oli harras puuhaamaan myös valtiollisissakin toimissa. Valtiollisen tunnustuksensa puolelta kuului hän radikaalein joukkoon, s.t.s. niiden, jotka väittivät että aateliston valta ja mahtavuus olisi kukistettava, että valtikka oli Kristina kuningattarelta otettava pois ja prinssi Kaarle Kustaalle annettava. Siinä kapinassa, jonka Tukholman porvaristo maaliskuussa puheena olevana vuonna oli nostanut ja joka onnettomalla tavalla päättyi, oli hän ollut toimekkaana osan-ottajana, mutta älynsä avulla oli hänen onnistunut päästä ikävistä jälkiselkkauksista, vaikka hän epäluulon alaisena olikin vedetty siihen oikeuden käyntiin, jota tämän kapinan johdosta käytiin.

Hänen oppilaaltansa valtiollisissa asioissa, rehelliseltä ruokatavarain kauppiaalta Pertti Månsson'ilta puuttui kokonaan opetusmestarinsa pontevuus, järkähtämätön lujuus ja uskalias rohkeus. Mutta yhteisenä hyveenä oli heillä molemmilla sama sydämellinen isänmaan rakkaus ja vilpitön murhe nykyisistä valtiollisista oloista. Muuten oli Pertti Månsson kaikissa ystävänsä suuremman älyn ohjaamana. Vartaloltaankin oli hän lyhyempi ja hoikempi kuin Jakobsson. Hänen kasvonsa kuvasivat todellista sydämen lempeyttä ja vilpitöntä hurskautta ja jumalanpelkoa.

Ulkomuotonsa puolesta paljon suurempaa huomiota nostava henkilö kuin Pertti Månsson oli läsnä olevien joukossa se mies, jonka olemme arvelleet talon isännäksi. Vartaloltaan oli hän yhtä kookas kuin Jakobsson ja sama ponneton lujuus ja rohkeus kuvautui näiden molempien miesten kasvoissa, jotka kuitenkin muissa suhteissa olivat hyvinkin erinkaltaiset. Jakobsson oli valkeaverinen, talon isäntämies ruskeaverinen siihen määrään asti, että olisi voinut luulla hänen eteläisen taivaan alla syntyneeksi ja kasvaneeksi. Harvoin pohjan lapsilla nähdään niin tummanmustia, tulta tuikkaavia silmiä ja niin täydellisesti kaarneenkarvaisia hiuksia kuin hänellä. Voisimme sanoa hänen kauniiksi, milt'ei ihanaksi, ellemme ottaisi lukuun tuota ilkkuvaa, ivallista hymyilyä, joka alituisesti leikkii hänen huulillansa. Samoin kuin Jakobsson oli hän siinä iässä, milloin miehuuden voima täydellisimmin astuu esiin. Hänen nimensä oli Aake Berg.

Ammatiltaan oli hänkin kauppias ja hänestä kerrottiin, että hän suolakaupan kautta oli koonnut rikkautta. — Useat kauppiaat Ruotsin pikkukaupungeissa ostivat kauppaliikkeesensä tarpeelliset suolavarat häneltä.

Ne kaksi henkilöä seurassa, joista emme vielä ole puhuneet, erosivat niin hyvin muotonsa kuin pukunsa puolesta melkoisesti edellisistä. Molemmat olivat puetut pitkiin sarkanuttuihin; samanlaista kangasta olivat myös heidän housunsa ja aina kaulaan asti kiinni punotut liivinsä. Helposti voi sanoa, että he kuuluivat talonpoikaissäätyyn. Nuoremmalla heistä, jonka kullankarvaiset, kiharaiset hiukset valuivat alas aina hartioille asti, oli vaalea ja kivuloinen kasvonmuoto, mutta ken tarkemmin katseli hänen silmiinsä, huomasi pian, ett'ei häneltä puuttunut älyä ja intoa; vanhemman vakaissa, katsojan mielestä kunnioituksen tunteita nostavissa kasvoissa oli nähtävänä paljon kokeneen miehen mielenrauha, sellainen rauha, jonka vakuutus tehdyistä velvollisuuksista painaa tekijän kasvoille ja hyvä omatunto hänen sydämeensä. Molemmat olivat valtiopäivämiehiä. Edellinen oli kotoisin Sörmlannin maakunnasta, jälkimäinen oli talonpoikaissäädyn puheenjohtaja silloin koossa olevilla valtiopäivillä, talollinen Pertti Ersson Roslagen'ista.

"Mitä uutisia Turusta, veikko Jakobsson? — kysyi Aake Berg, sitte kuin kaikki olivat painaneet puuta — Mitenkä siellä ollaan ja eletään? Ollaanko tyytyväisiä nykyiseen hallitukseen, vai eikö?" —

Jakobsson'illa oli tapana niinkuin vastedes tulemme huomaamaan, omalla aluksellaan tuon tuostakin matkailla Tukholmasta Suomeen, erittäinkin Tukholmasta Turkuun, ja takaisin. Tälläiseltä matkalta oli hän vast'ikään palannut.

"Siellä niinkuin kaikkialla — vastasi hän — valitetaan aateliston vallattomuutta ja pahaksutaan sitä sortotilaa, jossa virkamiehet pitävät rahvasta, mutta Turku on liian kaukana hovista, jotta siellä tunnettaisiin kuningattaren yksityistä elämää; sinne asti viha häntä vastaan ei ulotu."

"Mitä väitellään Suomessa ruununtilojen peruuttamisesta? Pidetäänkö tätä asiaa tähdellisenä?" — kysyi Aake Berg vielä.

"Kyllä pidetään. Kaikki toivovat mitä hartaimmin, että tämä toimi pian saadaan alkuun. Kansa panee kaiken luottamuksensa valtiopäiviin." —

"Valitettavasti ei tästä asiasta tule niin mitään, — sanoi Pertti
Ersson — kansan toiveet tässä suhteessa eivät tule toteutumaan." —

Jakobsson punastui mieliharmista.

"Te, joka olette talonpoikaissäädyn puhemies, sanotte sen! Ehkä myöskin otatte sanoaksenne, mitä hyvää on saatava aikaan näiden valtiopäiväin kautta, jos niiden tärkein tehtävä jätetään ratkaisematta siksensä!" — huudahti hän.

Pertti Ersson'in huulet vetäytyivät sellaiseen hymyilyyn, jossa iva ja totisuus taistelivat keskenänsä.

"Me ai'oimme kruunata kuningattaren," sanoi hän sen jälkeen.

Aake Berg purskahti nauramaan.

"Hyvin puhuttu, Pertti Ersson!f" — ilveili hän. "Vieläkö sinun nyt, Jakobsson veikkoni, haluttaa tehdä useampia sopimattomia kysymyksiä valtiopäivien vaikutuksesta? Minä luulen, että kerrassaan sait riittävän vastaukseen kaikkiin kysymyksiin ja toivon, typeräpää vaikka oletkin, että kykenet ymmärtämään, jotta ne valtiopäivät, jotka kruunaavat talonsa ja tilansa menettäneen, itsevaltaisen kuningattaren tulli- ja aksiisitulojen pää-omistajaksi, loistoisalla tavalla ovat tehneet tehtävänsä!"

"Siten on asiain laita — lausui Pertti Ersson. Kaikki meidän parhaat yrityksemme peruuttaa kruunulle sen kevytmielisesti poislahjoitetut taikka myydyt maatilat jäävät mitättömiksi. Kuin tiedätte, olivat kolmen aatelittoman säädyn edustajat eilen kutsutut linnaan kuningattaren puheille. Hänen Majesteettinsa vaati meiltä silloin sen lupauksen, ett'ei enää oteta puheeksi ruununtilojen peruuttamista näillä valtiopäivillä, sillä hän väitti että tämä kysymys koskee hänen majesteetti-oikeuksiansa.

"Ai'otteko pitää tämän teiltä vaaditun lupauksen?" — kysyi Jakobsson.

"Ai'omme" — vastasi Pertti Ersson vakaalla äänellä.

"Todellakin kaunis myönnytys majesteetti-oikeuksille ja seurattava esimerkki alammaisellisesta kuuliaisuudesta! — sanoi Jakobsson katkerasti.

"Kuinka lieneekin, kerran annettu lupaus on pidettävä" — lausui Pertti
Ersson lujalla totisuudella.

Samassa kuului ulkoa kolme kolkutusta porttia vastaan ja hetken kuluttua astui kolme henkilöä saliin. Ystävällisesti tervehdittyään läsnä olevia asettuivat vastatulleet istumaan heidän joukkoonsa. Muutaman minuutin kuluttua saapui taas uusia vieraita. Tällä tavoin uusien vieraiden saapumalla lisääntyi seura yhä lisääntymistään, niin että noin puolentunnin kuluttua enemmän kuin viisikymmentä henkilöä oli salissa koossa. Kaksikolmatta osaa näistä kuului porvarissäätyyn, loput olivat talonpoikia. Viime mainitut kaikki ja useimmat porvareista olivat valtiopäivämiehiä.

Keskustelu koski yhä edelleen päivän valtiollisia kysymyksiä. Oltiin par'aikaa kiivaassa väittelyssä siitä, mihin toimiin olisi ryhdyttävä, jotta saataisiin tuo aatelittomain säätyjen kuningattarelle antama lupaus puratuksi, kuin seura vielä lisääntyi kahdella uudella jäsenellä, joiden sisään astuessa kaikki läsnä olevat nousivat seisoallensa.

Viimeksi tulleet olivat puetut pitkiin, hienosta mustasta verasta tehtyihin viittoihin, joidenka alla he kantoivat lyhyitä samettinuttuja, joita vyötäisiltä ympäröitsi koreasti korkoumpeluksella koristetut vyöt. Ulkomuotonsa puolesta olivat nämät sen ajan historiassa sangen kuuluisat miehet hyvin erinlaatuisia. Ensin sisään astunut, jonka vyössä riippui kaksipiippuinen pistooli, jonka kiiltäviä piippuja ja varren kulta- ja hopea-koristuksia vastaan kynttilöiden säteet kirkkaasti kimaltelivat, oli keski-ikäinen pitkänläntä mies; hänen muotonsa veti heti ensi katsannolta välttämättömästi huomiota puoleensa. Hänen ryhtinsä oli suora ja jalo, hänen käytöksensä ystävällinen mutta käskevä ja jok'ainoa piirre hänen kasvoissaan ajoitti tavallista suurempaa henkistä älyä ja kykyä. Häneltä oli huolellisesti siivottu leukaparta ja pitkät viikset, joidenka huippuja hän tuon tuostakin oikean kätensä sormilla väänteli. Tämä mies oli porvarissäädyn puheenjohtaja, Tukholman toimekas ja peloton pormestari Niilo Niilonpoika Silenius.

Hänen seuraajansa näytti melkoista lyhyemmältä, vaikka hän totta todellakin oli yhtä pitkä. Syy tähän kummaan oli se, että hän aina nojasi päätänsä alaspäin ja kävi muutenkin eteenpäin kyykistyneenä, jotta hänen vartalonsa sai kaaren muodon. Harvat ohuet hiukset ympäröivät hänen paljasta, hiuksetonta kiirettänsä, otsansa oli korkea, nenänsä pitkä ja suippuinen, huulet laihat ja toisiinsa likistetyt, posket laihat, leuka pitkä. Näille jotenkin rumille kasvoille antoivat hänen kirkkaat, terävät silmänsä eriskummallisen muodon. Kun hän puhuessaan kohotti päätänsä ja katsoi suoraan eteenpäin, niin tuikkailivat nämät hänen silmänsä neron tulta. Tämä mies oli Tukholman kaupungin tunnettu kirjuri Niilo Pertinpoika Skunk.

Arvokkain askelin astui Niilo Pertinpoika pöydän luo kaikkein läsn'olijain kohteliaasti kumartaessa. Selvästi näkyi, että he hänessä kunnioittivat päällikköänsä.

Niilo Niilonpika heitti hattunsa pöydälle, laski vasemman kätensä kupeesensa ja alkoi puhua:

"Ikäviä uutisia edelleen, arvaan ma? Tuo onkin kuin kirottu, ett'eivät meidän tuumamme tahdo menestyä. Yhtä valoisilta kuin asiat näyttivät muutama viikko takaperin, yhtä ikäviltä ja toivottomilta näyttävät ne nyt! Kaupunki on rauhaisa, ei ainoatakaan hallitusta peljättävää melskettä enää, rahvaan lujamielisyys on murtumaisillansa, korkeat herrat entistänsä kopeammat, vanha valtiokansleri on vähintänsä seitsemän vuotta nuorempi kuin kuukausi takaperin ja hänen nuoret junkkerinsa alkavat taas kohotella kukonharjojansa ja päälle päätteeksi muiden harmien höysteeksi tuo kuningattarelle annettu onneton lupaus! Tämä on toki liian paljon pippuraruokaa yhdeksi ateriaksi! Miehen vatsa ei voi sitä sulattaa!"

Hetken vaiti oltuansa ja syvämielisen näköisenä viiksiänsä väännettyänsä lisäsi hän: "Mutta vähän tuosta kuningattarelle antamasta lupauksestamme! Siitä pääsemme paraiten siten, ett'emme sitä pidä! Olkoon se pidettävä tyhjänä, satunnaisena kohteliaisuuden osoituksena, jolla ainoastaan oli hetkellinen merkityksensä. Itsepäisille naisille täytyy toisinaan luvata jos jotakin tarkoin huolimatta tuleeko lupaus pidetyksi tahi ei!"

"Tämä on hyvä neuvo!" — huudahtivat kaikki porvarit yhteen ääneen.

"Ja meidän tulee sitä seurata," lisäsi Niilo Skunk.

"Sen teemme!" — vakuuttivat porvarit.

"Tähän päätökseen me talonpojat emme yhdy," sanoi Pertti Ersson.

Niilo Niilonpoika kohotti levottomasti olkapäitään ja lausui Pertti Ersson'ille: "Herkkätuntoisuus on hyvä avu kunnian asioissa, mutta valtiollisissa on se naurettava!

"Ehkä onkin — vastasi Pertti Ersson pontevalla vakavuudella. — Minä en olekkaan kauaksi kiivennyt opin ja sivistyksen portaita myöten enkä kykene ratkaisemaan korkeamman valtioviisauden vaatimuksia, mutta sen tiedän nuoruudessani oppineeni, että miehen tulee sanoissansa pysyä, eikä niitä syödä."

"Se kyllä on totta, niin kauvan kuin tavallisista ihmis-oloista on kysymys, mutta kohta itsevaltaisen ja kurjan hallitsijan ja hänen sorrettujen alammaistensa välillä on sellainen, että se tykkänään purkaa kaikki yhteiskunnassa pyhinä pidettävien siveyslakien määräykset," väitti Niilo Skunk.

Pertti Ersson pudisti epäillen päätänsä ja sanoi: "Ei, niin ei voi olla! Jumalan pyhässä raamatussa antamat säännöt, joita noudatan, ovat tässäkin suhteessa hyvin yksinkertaiset ja selvät. Valhetta ja vääryyttä on aina ja kaikkialla välttäminen, missä muodossa ne esiintyvätkin." — Luoden rehelliset silmänsä terävästi Niilo Niilonpoikaan jatkoi hän puhettansa: "Miksikä ensinkään tehtiin tuo onneton sitoumus? Muistanette, hyvä herra, että minä eilen linnassa murisin sitä vastaan niinkin paljon, että se nosti kuningattaren huomiota ja hän loi epäsuosiollisen katsauksen minuun? Jos ei siinä silloin olisi ollut arvokkaampia miehiä läsnä, niin olisin suorastaan sanonut vastalauseeni. Onko siis minun ja säätyläisteni vika, että sellainen lupaus annettiin?"

Niilo Niilonpoika tarttui Pertti Ersson'in käteen ja lausui: "Kunnon ystäväni! Te todellakin olette syytön siihen pulaan, johon olemme joutuneet, mutta kerta siihen jouduttuamme pitää meidän kaikkia mahdollisia keinoja käyttämällä pyrkiä taas päästä siitä."

Tästä asiasta kiisteltiin kiivaasti vielä pitkä aika, mutta Pertti Ersson ja hänen säätyläisensä pysyivät järkähtämättömästi päätöksessään.

"Kummaa toki! — huudahti Niilo Niilonpoika vihdoin hieman suuttuneena — Koskeehan tämä asia kipeämmin teitä talonpoikia, se kuin etukynnessä juuri tarkoittaa teidän pelastamistanne aatelismiesten väkivallasta! Aiotteko todellakin edelleen kädet ristissä kärsiä sellaista julkista vääryyttä ja laittomuutta?"

"Emmepä suinkaan! Siihen valituskirjaan, jonka kuningatar lupasi vaataan-ottaa, ai'omme pontevilla sanoilla piirtää vastalauseemme sitä vastaan" — vastasi Pertti Ersson.

"Pahoin pelkään, ett'eivät tuollaiset valituskirjat ole miksikään hyödyksi, jos asia kerta itse valtiosalissa säätyjen koossa ollessa jääpi puheeksi ottamatta — väitti Niilo Niilonpoika. — Kuitenkin olemme tätä valituskirjaakin ajatelleet ja Niilo Pertinpoika onkin jo kirjoittanut kaavaa siihen." — Kääntyen kaupunginkirjuriin sanoi hän; "Olkaa hyvä ja lukekaa tämä kaava elikkä esitys kokonaisuudessaan, että läsnä olevat siitä sitten voivat sanoa mielipiteensä."

Niilo Pertinpoika otti esiin viittansa taskusta erään paperimytyn ja luki sitte korkealla äänellä sepittämänsä kaavan puheena olevaan valituskirjaan. Aina vähän päästä keskeyttivät kuuliat häntä innokkailla mieltymys-huudoillansa. Kun lukeminen oli päättynyt, niin hyväksyttiin tämä kaava yksimielisesti pidemmättä väittelyttä. Porvarit ja talonpojat olivat yhtä hartaat kiittämään sitä. Mutta tämä kirjoitus olikin mestarillisella taidolla kyhäelty ja sen tekijä todisti siinä syvämielisesti mutta samassa päivää selvemmällä tavalla, kuinka tuiki tarpeellinen ruununtilojen peruuttaminen oli valtiolle ja kuinka vahingolliset aateliston saavuttamat etu-oikeudet olivat yhteiskunnan onnellisuudelle.

Sen jälkeen ilmoitti Niilo Niilonpoika, että muuan henkilö, jonka nimen hän mainitsi, oli pyytänyt päästä seuran jäseneksi. Tämän asian johdosta syntyi nyt vilkas keskustelu.

Lukija on jo epäilemättä arvannut, että me olemme vieneet hänen valtiolliseen salaseuraan. Tälläisiä tavallisesti "klubbeiksi" kutsutuita seuroja löytyi Tukholmassa 1650 vuoden valtiopäivien aikana useampia. Päätarkoituksena oli niillä kaikilla valtiollisten asioiden keskusteleminen ja valtiopäivillä ratkaistavain kysymysten edeltäpäin valmistaminen, mutta sillä seuralla, johonka nyt olemme tutustuneet, oli toinen, erittäin tärkeä sivu-tarkoituskin. Ne miehet, jotka kokoontuivat salaisiin keskusteluihin Aake Berg'in talossa, kutsuivat itsensä "P.C.G. seuraksi" ja kuin mainitsemme, että näillä kirjaimilla merkittiin sanoja Prins Carl Gustaf taikka suomeksi Prinssi Kaarle Kustaa, niin voipi jokainen helposti arvata että tämän seuran jäsenet olivat mainitun prinssin hartaita puoluelaisia, jotka toivoivat niin pian kuin mahdollista saadaksensa häntä kuninkaaksensa. He olivat sitä mielipidettä, etteivät valtakunnan asiat kuningattaren hallituksen ohjia pitäessä voisi mainittavalla tavalla parantua, jos kohta joitakuita pienempiä muutoksia nykyisissä onnettomissa oloissa saataisiinkin aikaan. Kaikki toiveensa he panivat prinssi Kaarle Kustaasen, hänelle oli mitä pikemmin sitä parempi tie valtaistuimelle raivattava. Koska seuralla oli näin kapinallinen kanta, niin emme saata ihmetellä että se pyrki pysyä salaisuuden vaipan verhossa. Uusia jäseniä seuraan ottaessa noudatettiin suurta varovaisuutta. Jokaisen uuden jäsenen täytyi pyhällä valalla vannoa, ett'ei hän seuraan kuulumattomille sen vehkeistä ja toimista mitään puhuisi. Vieläpä tämä vaiti-olemisen sitoumus koski itse seuran nimeä ja olemustakin.

Seuran jäseneksi tänä iltana ilmoitettu pyrkijä oli huikentelevan ja epäluotettavan luonteensa kautta pahan maineen saanut Pentti Skytte. Jo tähän aikaan nautti hän tätä mainetta niin suuressa määrässä, että kaikki puolueet kammoivat häntä eivätkä ottaneet ruvetaksensa hänen liittolaisekseen. Nytkin vastusteltiin hänen ottamistansa seuran jäseneksi ankarasti. Erittäin puhui Jakobsson luonteensa koko kiivaudella sitä vastaan.

"Tämä ei ole mikään seura aatelismiehille ja valtakunnan neuvoksille — sanoi hän. Sallia Skytten tulla seuraamme on sama kuin että sallisimme itse p——een omassa persoonassaan tulla tänne! Varjelkoot meitä kaikki pyhät sellaisista henkilöistä! Hovista lähtenyt tuuli puhaltaa nyt häntä vastaan, mutta tuuli on oikullinen, ja voi äkkiarvaamatta kääntyä toiseen suuntaan. Että Skytte niin tapahtuessa kylmäverisesti pettäisi meidät, siitä voin panna sieluni autuuden pantiksi! Itse sekin seikka jo, että hän on kuullut puhuttavan seurastamme, on ikävä ja huolettava asia enkä voi ymmärtää mitenkä hän on urkkinut itsellensä tiedon siitä! Olisko joku meikäläisistä ruvennut valapatturiksi? Siitä on saatava selko ja petos ankarasti kostettava!"

"Petosta ei tässä ole olemassa — sanoi Niilo Niilonpoika. — Pentti Skytte ei tiedä seurastamme mitään. Tosin hän arvelee että nykyisiin oloihin tyytymättömät ovat yhtyneet jonkimmoiseen salaliittoon, mutta siinä onkin kaikki. Tänään kun hänet tapasin ilmoitti hän minulle, ollen kovin närkästynyt hallitukseen, mielihalunsa yhtyä porvaris- ja talonpoikaissäätyjen vastapuolueesen. Ajatellen että hän korkean virkansa kautta voisi olla meille joksikuksi hyödyksi esittelin häntä äsken jäseneksi seuraamme. Mutta tarkemmin asiaa nyt mietittyäni peräytän tämän ehdoitukseni, sillä minä en, todellisen mielipiteeni hänestä, sanoakseni, luota häneen enemmän kuin Jakobssonkaan."

Sittekuin tämä asia näin oli saatu päätteesen ja kun muutamia muitakin kysymyksiä noin puolen tunnin kuluessa oli keskusteltu, läksivät seuran jäsenet pois, eivät kuitenkaan kaikki yhteen aikaan, vaan kaksittain ja kolmittain. Vihdoin oli heistä vaan viisitoista jäljellä. Näillä ei näyttänyt olevan kiirettä, vaan istuivat hyvässä rauhassa pitkän pöydän ympärillä. Aake Berg antoi kantaa esiin vanhaa olutta, jota juotiin suurista hopeaisista maljoista. Ajan tavan mukaan kallisteltiin maljoja ahkerasti. Yleisesti versoivat Kristiina kuningattaren hallituksen aikana kaikki paheet, mutta erittäin saavutti juopumus silloin Ruotsissa ja Suomessa niin suuren vallan, ett'ei sen vertaista sitte jälestäpäin ole tavattu. Vieläpä itse hovipiireissäkin oli juopumus yleinen, vaikka Kristiina itse sitä pahetta vihasi enemmän kuin kaikkia muita.

"Ellen pety, niin voimme käyttää tätä yötä hyväksemme — sanoi Niilo Niilonpoika otettuansa maljastansa aika kulauksen — Pentti Skytte antoi minulle tässä asiassa hyödyllisen viittauksen."

"Pentti Skytten antaman viittauksen alla piilee epäilemättä joku petos" — väitti Aake Berg.

"En usko sitä. Hän on tätä nykyä silmittömästi suuttunut kuningattareen ja neuvoskuntaan. Jos voitaisiin näille saada aikaan jotkut kelpo kepposet, niin olisipa tuo kostoa himoavalle Skyttelle mieliksi. Hän onkin jo ryhtynyt valmistaviin toimiin."

"Saammeko kuulla, mihin toimiin?" — kysyi vieraanvarainen isäntä.

"Tänäpanä viettää, niinkuin kaikki tietänette, kuningattaren suosikki Gyllenström häitään. Mahtavimmat hovipuoluelaisista ovat kokoontuneet häätaloon, mutta tuo seikka ei ole meille niin suuresta arvosta, kuin rahvaan hyväksi toimeen pantu kestitys."

"Minä luulen että tähtäämme samaa otusta" — huudahti Jakobsson.

"Omilla silmilläni — jatkoi Niilo Niilonpoika puhettaan — olen ollut tilaisuudessa näkemään että suuria ihmisjoukkoja on kokoontunut tätä kestitystä nauttimaan. Pentti Skytte on pitänyt huolta siitä ett'ei viinajumalan tavarat kesken loppuisi. Omalla kustannuksellaan on hän salaa antanut viedä sinne useita viina-astioita, joka toimi illan pimeydessä onnistui niin hyvin, ett'ei se ensinkään nostanut huomiota."

"Tämä oli sangen viisaasti keksitty temppu!" — huusivat useammat porvarit yhteen ääneen.

"Lopun voinette ehkä arvata?" — kysyi Niilo Niilonpoika.

"Luulen olevani tämän asian lopputarkoituksen jäljillä — sanoi Aake Berg — Me nostatamme rahvaan kapinaan, valloitamme vankilan ja pelastamme vangit. Jumala suokoon meidän onnistua! Olen valmis uskaltamaan paljon onnetonta veljeäni pelastaakseni."

"Tämä oli minunkin tuumani. Ilokseni kuulen nyt että toisetkin ovat samaa asiaa ajatelleet" — sanoi Jakobsson.

Tässä on mainittava että vangeilla tarkoitettiin niitä, jotka maaliskuun kapinan tähden vielä istuivat vankeudessa. Juuri nykyjään oli neuvoskunnassa ollut kysymys heidän lopullisesta kohtalostaan ja useat mahtavat herrat neuvoskunnassa, etenkin vanha valtiokansleeri Akseli Oxenstjerna, olivat vaatineet kuolemanrangaistusta monelle heistä. Huhu tästä nostatti mieliharmia ja kiihoitusta yli koko valtakunnan. Erinomattain huolestuneet ja tuskaantuneet olivat tietysti vangittujen sukulaiset ja ystävät. Mutta rahvaskin oli pannut niin pahaksensa tämän asian, ett'ei näyttänyt mahdottomalta yllyttää sitä puheena olevaan yritykseen.

"Suostuvatko kaikki läsnä olevat osaa ottamaan tähän pelastustoimeen?" kysyi Niilo Niilonpoika.

Kaikki vastasivat myöntäväisesti ja väittivät, ett'ei tätä sopivaa tilaisuutta pitäisi jättää kokematta. Kuitenkin oli kaikella varovaisuudella toimeen ryhtyminen.

Sen jälkeen keskusteltiin likimmistä tuuman toimeenpanemista koskevista seikoista ja jokaiselle määrättiin eri tehtävä. Siitä olivat kaikki yksimieliset, ettei pormestari Niilo Niilonpoika eikä kaupunginkirjuri Niilo Skunk tehokkaasti ottaisi osaa tähän vaaralliseen yritykseen, sillä jos asia onnettomasti sattuisi päättymään, niin olipa tuo ennen kaikkia tähdellistä, että seuran molemmat johtajat pääsisivät epäluulosta vapaiksi. Väärin kai olisi heittää seuran menestys yhteen onnen vaakaan, etenkin kuin tämä toimi ei koskenutkaan "P.C.G. seuraa", vaan tässä nyt läsnä olevia mieskohtaisesti.

Jakobsson ja Aake Berg, jotka pidettiin muita rohkeampina ja älykkäämpinä, saivat toimeksensa mennä yllyttämään kenraalin ja Skytten viinaa nauttineita kapinaan. Toisten tuli koota kokoon kaduilla kuleksivia kerjäläisiä, varkaita ja rosvoja ja johtaa heitä kaupungin vankilaan. Mitä suurempi melske ja hälinä siellä syntyisi, sitä vaikeampi olisi asianomaisten saada tieto siitä, kutka olivat kapinan johtajat. Rahoja tuli jokaisen runsaasti ottaa mukaansa; niitä piti käyttää siinä, missä sanat elivät vaikuttaisi.

Yksin Pertti Månsson pani jyrkän vastalauseen hänelle määrättyyn tehtävään. Hän vannoi kautta Jumalan ja kaikkein pyhäin, että hän oli ihka mahdoton sellaiseen toimeen. Mutta hänen valansa ja vakuuttamisensa nostattivat vaan naurua ja ivaa läsn'olijoissa. Pertti Månsson parka sai siinä pitkissä kulauksissa niellä mitä ilkeimpiä kokkapuheita. Vihdoin piti Jakobsson pitkän kehoituspuheenkin hänelle. Päästäksensä kaikesta tästä pilkasta lupasi hän lopuksi ryhtyä toimeen ja parhaan kykynsä ja ymmärryksensä mukaan tehdä tehtävänsä.

Kun kaikki asiat näin oli saatu selville, juotiin maljat pohjaan tuon vaarallisen yrityksen menestykseksi; tämän jälkeen Niilo Niilonpoika, Niilo Pertinpoika Skunk ja kaikki muut vieraat, paitsi Jakobsson, läksivät pois.

"Nyt on meidän mitä kiireimmiten pukeutuminen vale-pukuihin — sanoi Aake Berg, jäätyänsä kahden kesken Jakobsson'in kanssa — Miksi ja millaiseksi henkilöksi ai'ot muuttaa itsesi?"

"Sepäksi taas niinkuin viime kerrallakin valhe-puvussa ollessamme. Se on oivallinen ammatti tuo sepän ammatti; minä rakastan sitä. Usein juohtuukin mieleeni, että Jumala arvattavasti oli aikonut minua sepäksi, vaikka pahaksi onnekseni satuin jäämään pajan oven ulkopuolelle. Se oli kyllä ikävä tapaturma, sillä sen kautta jäi tämä valtakunta parasta hevoskengittäjäänsä vaille! — Vaan annappas tänne tuo leiviskän painava vasara-kolhuri, jotta saan tarkastaa, onko se entisessä kunnossaan!"

Saatuansa Aake Berg'iltä erään tavattoman suuren pajavasaran ja heiluttaen sitä päänsä yli jatkoi Jakobsson puhettansa: "Tämä on oivallinen ase! … erittäin oivallinen! Ei löydy ainoatakaan niin kovaa vapaasukuista pääkalloa koko valtakunnassa, ett'ei se pirstoksi menisi, jos tällä lempi-aseellani sitä kerran kolahuttaisin! — Mutta tuo nyt esiin vanhat seppävaatteeni… Kas niin… Tuo nahkanen esiliina ei ole tämänpäivän tekoisia sekään… Nyt lopuksi vielä hiiliä! Nokikolarilla ei saa olla mustempia kasvoja ja käsiä kuin minulla."

Puhuessaan oli Jakobsson pukenut päällensä vanhat, rikkinäiset ja nokiset vaatteet. Saatuansa vielä kasvonsa ja kätensäkin noetuiksi ängähti hän tyytyväisellä äänellä: "Nyt olen valmis."

Aake Berg loi silmänsä häneen eikä voinut olla nauruun purskahtamatta.

"Mistä matkasi seppämies?"

"Korpimetsien sysihaudoilta palajan työpajaani."

"Missä tuo työpajasi?"

"Hovilan neiden narrinavetan pihassa. — Entäs sinä Ahtolan ahojen ajaja — mistä tulet?"

"Tietämättömistä."

"Mihin matkas?"

"Tuntemattomiin."

"Vai niin; matkamme kulkee samaan suuntaan. Lähtekäämme yhdessä tallustamaan."

"Lähtekäämme vaan, mutta ottakaamme mukaan nämät leikkikalut lapsillemme."

Tämän sanottuansa otti Aake Berg, joka oli pukeutunut merimieheksi ja peittänyt kasvonsa naamarilla, kaksi pistolia eräästä salalaatikosta ja antoi toisen niistä Jakobsson'ille, joka kätki sen nuttunsa alle. Sammutettuansa kynttilät lähtivät he sitte huoneesta.

Ehdittyänsä portille sanoi Aake Berg portinvahdille: "Sinä et saa avata porttia kenellekään, joka ei tunne oikeita tunnussanoja! Mutta kaikille niiden tuntijoille avaat sen ja kätket jokaisen, joka pyytää tulla kätketyksi, tallin alla olevaan kellarikamariin."

"Te voitte täydellisesti luottaa minuun!" — vastasi portinvahti.

"Hyvä on!" — Toverillensa sanoi Aake Berg heidän Drottninggatan nimistä katua kohti käydessä: "Siihen huoneesen viemme vangit ja pidämme heidät kätkettyinä siksi, että heitä uhkaava kuoleman tuomio on peruutettu. Mutta jos heille ei suoda armoa, niin lähetämme heidät salaa pois valtakunnasta, — siinä tapauksessa nimittäin, että meidän onnistuu pelastaa heidät vankilasta."

Ulkona oli nyt pilkkopimeä, tuuli puhalteli ankarana myrskynä ja taivaalla ajelivat mustat pilvet toinen toisiansa hirmuisella vauhdilla.

2 LUKU.

Sill'aikaa vietettiin yhä häitä kenraalin palatsissa. Sinne mekin nyt menemme emmekä hetkeksikään pysähdy tirkistelemään noita koreisin livreapukuihin puetuita palvelijoita, jotka portailla ja etehisissä kumartelevat meille, vaan kiiruhdamme suoraan suureen juhlasaliin.

Suurellainen on tosin se komeus, jota silmämme täällä näkevät! Kaikki mikä nerokkaan Kristiina kuningattaren hovissa on suurta ja loistavata on tänä iltana kokoontunut tänne. Nuo äärettömän kalliit kulta- ja hopea korko-umpeluksella kaunistetut naispuvut satojen vahakynttiläin lunoavassa valossa, nuo lukuisat katossa riippuvat hopea- ja kristallikruunut, joita vastaan kynttilöiden säteet silmiä häikäisten kimalttivat, nuo vierailta mailta tuodut verhot, joilla seinät ovat peitetyt ja tuo lukematon määrä muita kalleuksia, joita on pantu nähtäväksi, viittaavat enemmän jonkun itämaisen hallitsijan kuin ruotsalaisen ylimyksen asuntoon.

Kuningatar Kristiinan hallituksen aika oli aatelisvallan loistoisuuden aikakausi ja silloin saavutti etelämailta, erittäinkin Ranskasta kotoisin oleva ylöllisyys puvuissa ja elämän tavoissa ensimmäisen suuren voittonsa täällä Pohjolassa, voiton sellaisen, että vaikutukset siitä halki vuosisatojen ovat ulottuneet meidän aikoihimme saakka. Vielä meitäkin pitää sama silloin voitolle päässyt ylöllisyyden henki kahleissansa, niinkuin se arvattavasti on pitävä lapsiamme ja lastemme lapsiakin. Kaksi asiaa olivat erittäin sitä laatua, että ne saivat tämän ylöllisyyden pikaisesti juurtumaan ja kuumeentapaisella nopeudella leviämään, nimittäin kuningattaren ja hovin antama esimerkki ja kolmenkymmenen vuotinen sota. Lisää vauhtia antoi sille kuningattaren mieletön anteliaisuus. Ne lahjoitusmaat, joita hän lahjoitti valtakunnan mahtavimmille suvuille, olivat niin avarat ja suuret, että nämät suvut niiden ja sodassa riistetyn saaliin kautta pääsivät ruhtinaallisen omaisuuden omistajiksi. Kaikki tämä rikkaus joutui tavallisesti ylöllisyyden palvelukseen.

Kustaa Aadolf'in syvästi kristillinen mielenlaatu ja hänen vakaa ja vaatimaton käytöksensä olivat saaneet aikaan sen, ett'eivät ylpeyden henki ja ylöllisyyden himo, jotka nimen-omaan ovat tavattavat kaikissa kunnian korkeimmille kukkuloille nousneissa kansoissa, hänen elin-aikanansa päässeet valtaan Ruotsin kansassa. Vielä holhojahallituksen aikanakin näytti siltä ikäänkuin olisi suuren sankarikuninkaan henki kulkenut hänen kansansa keskellä suojelija-henkenä, alati muistuttaen sitä hänen omien elämän-tapojensa puhtaudesta ja yksinkertaisuudesta; mutta sittemmin herkesi tämä muiston voima vaikuttamasta ja nouseva polvi, joka kerskaili isien sankaritöistä, unhotti noudattaa heidän hyviä avujansa. Muutamat kunniarikkaat vanhukset suuren kuninkaan ajoilta, jotka uskollisesti säilyttivät hänen kirkkaan kuvansa povessansa, puuhasivat kyllä vastarintaa tälle oudolle vieraalle, mutta ylöllisyys ei paljon huolinut heidän puuhistansa, vaan työnsi loistavine, narrimaisine seurueinensa eteenpäin, päivä päivältä voittaen yhä suurempaa alaa. Nähtyänsä yrityksensä hukkaan menneiksi vetäytyivät nämät arvokkaat vanhukset pois taistelutantereelta kätkien sydämiinsä syvän surunsa. Eivätkä he soveltuneetkaan kanssakäymistä pitämään sellaisten ihmisten kanssa, jotka eivät osanneet eroittaa ylpeyttä oikeutetusta itsearvon tunteesta eikä pöyhkeilemistä arvokkaisuudesta, jotka pitivät loistoisuutta jaloutena ja luulivat jotakin suuriarvoista kunnioittavansa silloin kuin he kunnioittivat suurennäköistä.

Mutta jatkakaamme kertomustamme.

Enemmän kuin kaikki muut tämän loistavan hääseuran jäsenet, joista suurin osa kuului hovipuolueesen, ani harva n.k. vanha-aatelispuolueesen, vetää huomiotamme puoleensa kuningatar, joka läsnä olollansa oli kunnioittanut suosikkinsa häitä. Hän oli tarjoutunut maksamaan kustannuksetkin niihin, mutta rikas kenraali S——hjelm oli alammaisuudessa pyytänyt saada ne itse maksaa. Tähän pyyntöön olikin kuningatar antanut suostumuksensa, epäilemättä salaisella mielihyvällä, sillä Kristiinan raha-asiat olivat jo tähän aikaan jotensakin huonolla kannalla. Kenraali puolestansa oli mielellänsä suostunut kuningattaren tekemään ehdoitukseen, että hää-iltana pantaisiin toimeen baletti, johonka hän itse oli laatinut kaavan ja jonka pää-ohjaajaksi hän itse tarjousi. Baletit olivat Kristiinan lempihuvituksia eikä hän milloinkaan ollut paremmalla tuulella, kuin niitä näytettäissä.

Baletin juoni oli nyt samoinkuin useimmiten muutenkin otettu kreikkalaisten muinoistaruista, tällä kertaa päivän merkitykseen erityistä huomiota laskemalla. Syyt Troijalaiseen sotaan olivat baletin juonen pääkohdat. Sentähden jakautuikin baletti kahteen osaan: edellisessä näytettiin Peleon ja Thetin häitä, jälkimäisessä ihanan Helenan ryöstämistä Spartan hovista. Tästä syystä oli useammalla balettiin osaa ottajalla kaksi osaa näytettävänä ja pukujen muuttamisen tähden oli määrätty tunnin loma-aika molempien osastojen välillä.

Kristiina itse esiintyi ensimäisessä osastossa metsästyksen jumalattarena, Dianana, jonka osaa hän hyvin usein ja erittäin mielellään näytteli, luultavasti siten osoittaaksensa vastenmielisyyttänsä avio-elämään, sillä Dianasta kerrottiin, ett'eivät Amor jumalan nuolet häneen ensinkään pystyneet; jälkimäisessä oli hän eräänä Helenan hovinaisena. Molemmissa osissa, joita hän muuten suurella menestyksellä näytteli, mutta erittäinkin Dianana, oli hänellä ylenmäärin kallis, kullalla ja hohto-kivillä koristettu puku. Joku naisvaatteuksen ihailia vaatisi ehkä täydellistä selitystä näiden pukujen kuosista ja niihin kuuluvista kääreistä ja reunuksista, mutta meidän täytyy tunnustaa, ettemme ole tarpeeksi suuri naispukujen tuntija tullaksemme sellaisen kuvauksen kanssa laihin. Se vaan on mainittava, että Kristiina kuningatar, vaikka hän vasta oli 23 vuoden vanha, jo tähän aikaan itse pukemisessa ja pukujen pitämisessä osoitti sitä huolimattomuutta, josta hän sittemmin tuli niin kuuluisaksi, ja joka sai aikaan sen, että hänen puvussansa, jos se muuten olikin maikka kuinka kallisarvoinen, puuttui hyvää naisellista aistia ja hienompaa kauneuden tuntoa.

Kuningattaren etevin ja mahtamin lemmikki, kreivi Maunu Gabriel de la Gardie, joka muutamia päiviä ennen häitä oli tullut Tukholmaan Liivinmaalta, jossa hän oli kenraalikuvernöörinä, näytti baletin ensimmäisessä osastossa erään metsähaltijan osaa. Tässä tehtävässään tuli hänen alituisesti olla metsästyksen jumalattaren, nuoren kuningattaren seurassa. Jälkimäisessä osastossa näytti hän erään kuningas Menelaon hoviherran osaa. Sitäkin tehdessänsä pysyi hän alituisesti kuningattaren rinnalla, kuiskasi hänen korvaansa kaikellaisia imartelusanoja ja osoitti hänelle noita hienoja kohteliaisuuden temppuja, joita hienon hoviherran tietysti tulee osoittaa korkea-sukuiselle hovinaiselle. — Jupiterin osaa näytti prinssi Kaarle Kustaa, Apollonin herttua Aadolf Juhana ja Aareen eli Mars'in Kustaa Aadolf Lewenhaupt. Pait heitä, otti moni muukin sen ajan valtiollisessa ja hovihistoriassa hyvin tuttu mies leikkijumalana, taikka oikeammin, jonkun vanhan kreikkalaisjumalan sijaisena osaa tähän balettiin.

Noiden kolmen onnettomuutta tuottavan kultasen omenan omistamisesta ja kauneuden maineesta kiistelevien jumalatarten osat olivat annetut kolmelle hovin kauneimmalle nuorelle neidelle. Ihanin ja suloisin heistä oli Afroditen osan näyttäjätär, kauneudestaan kuuluisa Ebba Sparre.

Ylipäällikkö Tukholmassa, Herman Fleming, oli saanut osaksensa Menelaon osan ja hän osasi ihmetyttävällä todenmukaisuudella kuvata tämän onnettoman kuninkaan syvää mielenliikutusta sinä hetkenä kuin hänelle ilmoitettiin tuo uhkarohkea teko, että Troijalainen prinssi oli vienyt mukanansa hänen ihmeen-ihanan vaimonsa. Mitä Helenan kauneuteen tulee, niin oli nuori morsian, 20 vuotias Elvira S——hjelm aivan kuin luotu hänen osaansa näyttämään. Epäilemättä olisi moni läsnä olevista nuorista herroista ollut valmis rupeamaan kaksin taisteluun Paris prinssin kanssa, jos siten olisi voinut omakseen voittaa spartalaisen kuningattaren sinä sulo-olentona, jona hän tänä iltana esiintyi. Paris prinssin osaa näytti ylkä, valtiokamariherra Gyllenström.

Elvira S——hjelm oli vaalea-verinen ja hänen tummansiniset silmänsä loistivat kirkkaammin kuin timantit siinä jalokivi-koristeessa, jolla hänen kastanjankarvaiset suortuvansa olivat kiinnitetyt hänen kiireellensä. Mutta näiden silmäin katse oli haaveksivainen ja surumielinen niinkuin hieno hymyilykin hänen huulillansa. Tämä astui sitä selvemmin näkyviin kuin hän tänä iltana oli tavallista vaaleampi ja alakuloisempi. Hänellä oli erittäin sorea ja kaunis vartalo, joka oli keskikokoinen. Hänen olennossaan olivat suloisuus ja viattomuus niin harvinaisesti järjestyneet, että se vaikutti suloisuuden tunnetta niissäkin, jotka olivat hänen läheisyydessänsä, aivan niinkuin olisi joku salainen lumousvoima lähtenyt hänestä. — Hänen morsiuspukunsa veti rikkautensa puolesta vertoja kuningattaren puvulle, mutta naisellisesti hienon miellyttävän käytöksen suhteen ei löytynyt koossa olevain joukossa ainoatakaan nuoren morsiamen vertaista.

Illan kuluessa oli kuningatar usein ja pitkään luonut silmänsä erääsen akkunan komeroon. Siinä seisoi, punasesta sametista tehtyjen akkunavarjostimien puoleksi peittämänä eräs nuori mies, silminnähtävästi kokonaan omiin ajatuksiinsa vaipuneena. Baletti ei ensinkään näyttänyt vetävän hänen huomiotansa puoleensa, niin uneksivaisena ja liikkumatonna seisoi hän siinä pitkään miekkaansa nojaten. Päättäen puvusta, johon hän on puettu, näkee heti että hän kuuluu "siniseen rykmenttiin", tuohon mainioon rykmenttiin, jota kutsuttiin "urhoollisista urhoollisimmaksi" ja joka rykmentti monessa kuumassa verileikissä loistavalla tavalla oli osoittanut tämän kunnianimen ansaitsevansa.

Nuorukaisen kummallinen hajamielisyys, joka ei soveltunut muiden vierasten iloon, oli saanut kuningattaren uteliaisuuden hereille. Tuon tuostakin kääntyivät hänen silmänsä akkunan komeroa kohti. Typerä nuorukainen! — etkö jo huomaa kuinka korkean naisen silmäysten esineenä olet? — Ei; — hän seisoo yhä liikkumatonna kuin kiveen veistetty patsas.

Kun baletti vihdoin oli päättynyt, kääntyi kuningatar de la Gardien puoleen ja sanoi viitaten kädellänsä ajatuksiinsa vaipuneesen nuorukaiseen: "Voitteko sanoa minulle hyvä kreivi Maunu, kuka tuo nuori upseeri on?"

De la Gardie loi silmänsä kuningattaren osoittamaan suuntaan ja katseli ylpeästi hymyillen hetken aikaa nuorukaista. — "Hän kantaa sinisen rykmentin värejä" — vastasi hän sen jälkeen.

"Sen kyllä itsekin näen" — säisti kuningatar malttamattomasti — "Vaan ettekö tunne häntä lähemmin? Mikä on hänen nimensä?"

Kreivi Maunu katsoi pitkään kuningattareen. Olisko hän, kunnian korkeimmille kukkuloille kiivennyt mies, jota valtakunnan mahtavatkin kumarsivat, tuttu nuorten upseerien kanssa! Arvokkaasti kohotti tämä ylön varhain saavutetun mahtavuuden pilaama onnen helmalapsi olkapäitään vastatessaan: "En tunne tuota nuorta herraa enkä tiedä milloinkaan ennen häntä nähneeni. — Sen vaan voin hänen ulkonäöstänsä päättää, että hän Saksan maalle on jättänyt rakkaan morsiamensa, jota hän kai nyt ikävöiden ajattelee!"

Huomattuansa, ett'ei tämä hänen leikkipuheensa ensinkään ollut Kristiinalle mieliksi, lisäsi hän: "Kuitenkin jos Teidän Majesteettinne haluaa lähempiä tietoja tuosta nuoresta upseerista, niin otan muutaman hetken kuluessa toimittaakseni kaikki ne tiedot hänestä, joita milloinkaan voitte toivoa."

"Tehkää siten, kreivi! — sanoi Kristiina — En tahdo kieltää, että tuon nuorukaisen kummallinen hajamielisyys on vetänyt huomiotani puoleensa. Olen pitkän ajan katsellut häntä, mutta en ole nähnyt hänen ainoatakaan jäsentänsä liikahduttavan. Tahtoisin saada selon siitä, mikä lienee syy tuohon hänen syvään miettiväisyyteensä."

Kun kreivi Maunu juuri oli lähtemäisillänsä tiedustelumatkalle, lähestyi kenraali Paikull kuningatarta ja häntä.

"Te tulette kuin kutsuttuna, herra kenraali!" — huudahti Kristiina.

"Soisiko onneni todellakin minun voivani olla Teidän Majesteetillenne joksikuksi palvelukseksi?" kysyi kenraali Paikull.

"Voitte kuin voittekin! Te tunnette meidän armeijamme ja siinä palvelevat upseerit paremmin kuin kreivi Maunu; — arvattavasti voitte sanoa minulle tuonkin upseerin nimen, joka seisoo tuolla akkunan komerossa? Tästäpä asiasta juuri onkin kysymys." —

"Teidän Majesteettinne! — vastasi kenraali Paikull — Harvat lienevät ne soturit teidän kunniarikkaassa armeijassanne, jotka eivät osaisi mainita hänen nimeänsä. Sillä vaikka hän vielä on nuorukainen — 24 vuoden vanha, ellei muistoni minua petä — niin on hän jo saavuttanut sellaisen maineen urhoollisuudestaan ja sotilaskunnostaan, että vanhempikin mies, kuin hän, saattaisi siihen olla tyyväinen. Hänen nimensä on Stålsköld. —

"Stålsköld — toisti kuningatar — Minä en muista sellaista nimeä
Ruotsin aatelisten sukunimien joukossa."

"Aivan luonnollistahan se on, sillä tämän suvun nimi ei vielä olekkaan kirjoitettu ritarihuoneen kirjoihin. Kuitenkin on varma, että Teidän Majesteettinne isä, korkeasti autuas kuningas Kustaa Aadolf, Lech virran yli päästyämme koroitti silloisen everstiluutnantin suomalaisessa ratsuväessä Stål'in ja hänen jälkeisensä aatelis-arvoon nimellä Stålsköld, palkinnoksi hänen tässä taistelussa niinkuin useammissa edellisissäkin osoittamasta urhoollisuudestaan.

"Suku siis on Suomesta kotoisin? kysyi Kristiina.

"Sieltä, Teidän Majesteettinne!"

"Onko tämä nuori upseeri sen everstiluutnantin poika, josta puhuitte?"

"Kyllä hän on hänen poikansa — vastasi kenraali Paikull ja lisäsi: — Hänen isänsä, joka kieltämättä oli pelottomimpia sankareitamme, kaatui tuossa meidän aseillemme niin onnettomassa Nördlingen'in tappelussa enkä minä usko, että hän jättikään jälkeensä muita lapsia kuin tämän pojan, joka vuorostaan on kuulunut armeijaamme 14 ikävuodestansa asti. Ensi alussa palveli hän samassa rykmentissä kuin isänsäkin, mutta muutettiin sittemmin sankarimaineen saatuansa kapteenina 'siniseen rykmenttiin,' johon hän tätä nykyä kuuluu."

Kristiina oli nuori, hänen povessansa tykytti, vaikk'ei hän itse tahtonut myöntää sitä, naisen sydän, — näin lämpöiset kiitoslauseet niin vanhalta ja arvokkaalta sotilaalta vaikuttivat hänen sydämessänsä mielihyvää nuorta kapteenia kohtaan. Mutta hän salasi tämän tunteensa — Kristiina kuningatar olikin teeskentelemis-taidossa täydellinen mestari — ja oli välinpitämätön olevinansa.

Armollisimmalla hymyllä kiitettyänsä vanhaa kenraalia hänen antamista tiedoistaan riensi hän taas de la Gardie'n käsivarteen nojaten tanssiin.

Mutta ei aikaakaan kuin hän kääntyi isännän, kenraali S——hjelmin puoleen, vakuutettuna siitä, että hän häneltä saisi lähempiä tietoja tuosta kummallisesta häävieraasta, joka yhä edelleen seisoi uneksivassa asemassaan.

"Tuo nuori kapteeni lienee teidän sukulaisianne, koska hän on tullut
Tukholmaan teidän tyttärenne häihin, vaikka hänen rykmenttinsä on
Pommerissa?" — kysyi hän.

"Sukua ei hän ole, mutta kyllä hän minun tahdostani on tehnyt tämän matkan." —

"Teillä siis kuitenkin oli joku erityinen syy, jonka tähden tahdoitte, että hänen piti oleman läsnä tässä juhlallisessa tilaisuudessa?" —

"Olipa kyllä. Asian laita on sellainen, että saatan tuota nuorukaista kutsua ottopojakseni. Sota on lahjoittanut minulle tämän kasvatin. Mutta en tohdi enkä tahdo väsyttää Teidän Majesteettinne pitkämielisyyttä kertomalla niitä tapauksia, joidenka johdosta tulin hänen kasvatus-isäksensä."

"Älkää sellaista peljätkö, herra kenraali! Päin vastoin suon mielelläni, että minulle kerrotaan tuosta Ruotsin kansalle niin suurta mainetta tuottavasta sodasta!" — vakuutti kuningatar, jonka uteliaisuus yhä oli kiihtymässä.

"Teidän Majesteettinne tuntee ja tietää, että yksinomaisesti olen soturi. Sellaisena en ole ehtinyt puhetaitoa oppimaan enkä ensinkään osaa korulauseita käyttää. Syystä siis pelkään, että kertomukseni tulisi kaikin puolin niin onnistumattomaksi, ettei se täyttäisi Teidän Majesteettinne pienimpiäkään vaatimuksia."

"Olkaa huoletta siitä asiasta, kenraali! Minä rakastan sotilaan korutonta puhetta" — sanoi kuningatar. — Hyvällä omalla tunnolla voimme vakuuttaa, ett'ei tässä hänen viimeisessä lauseessansa ollut totuuden alkuakaan. Korkeasti oppinut Kristiina, jonka lempihuvituksena oli päivät pitkät keskustella viisaus- ja sielutieteen vaikeimmin ymmärrettävistä asioista sen aikakauden oppineimpien miesten kanssa, ei suinkaan rakastanut korutonta puhetta, vaan piti sitä raakamielisyyden ja tyhmyyden tunnusmerkkinä.

Kenraali ei kuitenkaan kauemmin estellyt, vaan alkoi kertoa: "Kun me Teidän Majesteettinne suuren isävainajan johdolla matkustimme ottamaan Franken nimistä maakuntaa haltuumme, täytyi meidän sitä ennen valloittaa Würzburg'in kaupunki. Tämä valloitus maksoi meille paljon vaivaa ja paljon kuolleita. Itse kaupunki tosin ei tehnyt mainittavaa vastarintaa, mutta sen vahva linna sitä ankarampaa. Kun ensikerran ryntäsimme sitä vastaan, heitettiin me suurella miestappiolla takaisin. Uusi rynnäkkö oli tehtävä ja tehtiinkin paremmalla menestyksellä, sillä linna joutui meidän haltuumme, vaikka kyllä kalliista verihinnasta. Tässä tilaisuudessa, rynnäkölle käydessämme jouduin innossani liiaksi kauas meidän sotarinnastamme. Äkkiarvaamatta huomasin itseni viiden vihollisen piirittämäksi. Kasvomuodoltaan oikein pedon kaltaisia olivat nuo julmurit, joidenka kanssa minun nyt oli tekeminen. Pukimistaan ja aseistaan tunsin heidät Kroaateiksi. Hyvien pistoolieni avulla pääsin kahdesta päällekarkaajastani vapaaksi, mutta kolmas oli jo antanut minulle iskun päähäni ja neljäs valmistihe keihäällään lävistämään rintani puhki, kuin auttajani äkkiarvaamatta saapui. Niinkuin noitumalla lensi kroaatin keihäs pirstaleina ilmaan, pistoolin laukaus pamahti ja hän kaatui selällensä maahan rinta lävistettynä. Jälkeenjääneet kroaatit heittivät nyt pelästyneinä aseensa maahan ja rukoilivat armoa, joka myöskin heille suotiin. Kaikki tämä tapahtui lyhyemmällä ajalla, kuin sitä kertoessa on kulunut. Kun saadusta iskusta olin melkein tykkänään pyörryksissä ja kun veri haavasta päälle päätteeksi virtana valui alas pitkin kasvojani, en voinut heti tuntea pelastajaani, suomalaista kapteenia Stål'ia, sotilasta, jonka ruumis oli yhtä voimakas kuin mieli urhoollinen ja peloton. — Mutta nuo tuollaiset veriset kuvaukset sodasta eivät ole Teidän Majesteettinne korvia varten!"

"Ajatelkaa toki, herra kenraali, että minä olen Kustaa Aadolf'in tytär! Pitäisikö minun siis säikähtyä kertomuksista; koskisivatpa ne vaikka kuinka ankaria verilöylyjä?" sanoi Kristiina hymyillen.

Kun sankarikuninkaan tytär mainitsi isänsä nimen, kumarsi kenraali S——hjelm päänsä syvään kunnioituksesta ja kuningattaren herjettyä puhumasta, jatkoi hän kertomustansa: "Sittekuin minun haavani oli parantunut, tapasin sodan kuluessa henkeni pelastajan usein, mutta en milloinkaan päässyt tilaisuuteen vähimmälläkään työllä osoittamaan kiitollisuuttani häntä kohtaan, vaikka kyllä etsein sellaista tilaisuutta. Koitti niin Syyskuun 7 päivä kolmekymmentä ja neljä, jälkimäinen noista molemmista onnettomista päivistä Nördlingen'in luona. Samoin kuin edellisenä päivänä seisoi entinen kapteeni Stål, samoin everstiluutnantti ja aatelissäätyyn koroitettu nimellä Stålsköld, väkinensä armeijan oikealla siivellä niinkuin minäkin. Meille oli annettu käsky vastaan-ottaa ja pidättää Hispanialaisia, jotka tiheissä riveissä hyökkäsivät meitä vastaan. He eivät olleet ottaneet osaa edellisen päivän taisteluun, tulivat siis heikkonemattomilla voimilla ja olivat sitä paitsi monilukuisemmat kuin me. Ensin alussa torjuimme heidän hyökkäyksensä menestyksellä, mutta lopuksi täytyi meidän vetäytyä takaisin ylivoiman pakoittamina. Silloin näin mainitun Stålsköld'in, miehuullisesti taistellen, kaatuvan maahan. Heti riensin tarjoomaan hänelle apuani, mutta hän ei ottanut tarjoomustani vastaan, vaan sanoi: 'Kiitän teitä, mutta te ette taida tehdä mitään hyväkseni. Minä tunnen, että olen saanut osani.' — 'Tahdon viedä teidät pois taistelusta' — väitin minä. — 'Siitä ei olisi kenellekään hyötyä, mutta teille se vahinko, että joutuisitte vangiksi taikka surman omaksi; minulla ei ole monta hetkeä jäljellä enää,' vastasi hän ja painoi kätensä sydäntänsä vastaan, josta verensä kirkkaana suihkeena uhkui esiin. Hetken kuluttua lisäsi hän heikolla äänellä: 'Kuitenkin … nyt muistan… Te voitte todellakin tehdä minulle äärettömän kalliin hyvän työn, jos vaan tahdotte sen tehdä.' — Minä kiiruhdin vakuuttamaan hänelle, että olin altis mihinkä uhraukseen hyvänsä, jos vaan siten vähimmälläkään tavalla voisin suorittaa sitä kiitollisuuden velkaa, joka tähän saakka oli suorittamatta jäänyt. Tämän kuultuansa lausui hän hiljaan: 'Minulta jää vaimo ja ainoa poikani köyhyyteen. Pitäkää huolta siitä, että viimemainittu tulee isänmaallensa joksikuksi hyödyksi, ett'ei hän kasvatuksen ja isällisen johtajan puutteessa pilaannu.' Hän hohotti kätensä minulle. Kun siihen tartuin, oli se kylmä, hengen kipinä oli sammunut hänessä. Tämän ohessa olivat Hispanialaiset samonneet aivan lähelle, jotta virkku ratsuni töin tuskin sai minut pelastetuksi surman suusta."

"Sellainen taistelutantereella kuolevalle sotatoverille annettu lupaus on, jos muuten joku lupaus, pyhänä pidettävä!"

"Siinä asiassa olen aivan samaa mieltä kuin Teidän Majesteettinne! Myös teinkin sydämessäni pyhän valan vainajan viimeistä tahtoa tunnollisesti täyttääkseni. Ensi tilaisuuden sattuessa annoin kuulustella äitiä ja poikaa. He elivät todellakin köyhyydessä, sillä niitä kahta taloa, jotka korkeasti autuas kuningas Kustaa Aadolf oli luvannut everstiluutnantti Stålsköld'ille, eivät he olleet saaneet."

Kuningattaren kasvot synkistyivät.

"Tämä on sangen ikävä asia, että yksi isävainajani antama lupaus näin kauan on jäänyt lunastamatta ja minäkin olisin suonut varhemmin saavani tiedon siitä!" — sanoi hän.

"Teidän Majesteettinne! Minä tein kerran holhojahallitukselle kirjallisen muistutuksen tästä asiasta, mutta kun se sittekin joutui unhotuksiin, en katsonut soveliaaksi sittemmin puuhata siitä sen enemmän, vaan päätin jättää sen siksi kunnes kasvattini itse pitäisi siitä huolta. Minä olenkin kehoittanut häntä anomuskirjan kautta valvomaan oikeuksiansa Teidän Majesteettinne luona, mutta hän ei ole suostunut siihen."

"Minulla on oleva kunnian asiana, että tämä tietämättömyyteni tähden tähän asti laiminlyöty kysymys mitä kiireimmiten tulee oikeuden mukaisella tavalla ratkaistuksi, etenkin koska olen kuullut kerrottavan, että tämä poika sotilastoimessaan on osoittanut milt'ei yhtä suurta kuntoa kuin isänsäkin aikanansa."

Kenraali myönsi, ett'ei hänen kasvattinsa ollut aivan ansaitsematon siitä kiitoksesta, jolla hänestä oli puhuttu kuningattarelle.

"Lapsuudessa jo ilmaantui hänessä erittäin rikkaita luonnon lahjoja ja tavaton opinhalu — lisäsi hän — Yöt päivät istui hän kirjan ääressä. Hänen terveytensä tähden täytyi meidän kovittamalla estää häntä lukemasta. Mutta yhtä innokas kuin hänen opinhimonsa, oli hänen isiltä peritty rakkautensa sotilas-elämään. Odottamalla odotti hän sitä päivää, jolloin hän olisi varttunut niin vahvaksi, että jaksaisi kantaa aseita. Eikä hänen tarvinnutkaan aivan kauan odottaa: neljäntoista vuotiaana tuli hän armeijaan. — Minulla on aina ollut hänestä iloa eikä milloinkaan mielipahaa."

Leikillisesti hymyillen säisti tähän kuningatar: "Sitä en ensinkään epäile että teillä, hyvä kenraalini, on ollut hänestä iloa, mutta hän itse näyttää olevan sitä hyvää lahjaa kokonaan vailla!"

"Tuollainen alakuloisuus, jonka olen havainnut hänessä hänen Tukholmassa ollessansa, ei oikeastaan kuulu hänen luonteesensa. Minä pahoin pelkään, että joku salainen huoli raskauttaa hänen mieltänsä" — vastasi kenraali.

Kristiina pyysi, että kenraali käskisi kapteeni Stålsköld'in nyt heti hänen puheillensa.

Kun kenraali ilmoitti tämän käskyn kasvatillensa, joutui tämä kovin hämille. Kaikkia sodan kovuuksia kestäneen, mutta hoviolojen temppuihin ihan tottumattoman nuorukaisen mielestä oli kuningatarta puhutteleminen hyvin vaikea toimi, milt'ei vaikein kaikista tehtävistä koko mailmassa. Olihan tuo kuningatar päällepäätteeksi sen sankarikuninkaan tytär, jonka muistoa hän jumaloitsi! Ei, sellaiseen toimeen ei hän uskalla antautua! — Vaan mitäpäs tehdä? Täytyihän kai mennä! Odottihan tuo korkea nainen häntä. Kooten kaiken mielipontevuutensa astui hän kuninkaallisen hallitsijansa luo, mutta keveämmällä mielellä ja keveimmillä askeleilla olisi hän komppaniansa etunenässä käynyt rynnäkköön vahvinta linnoitusta vastaan.

Kristiina katseli mielihyvällä nuorta pulskeaa sotilasta, jonka kauniissa kasvoissa kuvautui urhous ja miehuullinen päättäväisyys.

"Vieläkö teidän äitinne on elossa, kapteeni Stålsköld?" — kysyi hän, saadaksensa keskustelun alkuun.

"Vielä on" — kuului lyhyt vastaus, mutta miehellä, joka pelkäämättä oli katsellut verenhimoisia Kroaatteja ja Walloneja kasvoista kasvoihin, ei nyt ollut tarpeeksi rohkeutta nostamaan silmiänsä lattiasta.

Näytti siltä kuin ei kuningatar ensinkään olisi paheksinut tätä kainoutta; se kai pikemmin miellytti hänen naisellista itserakkauttaan.

"Sepä oli hauska kuulla! — sanoi hän samalla ystävällisellä äänellä — sitte pääsen tilaisuuteen suorittamaan velkani hänelle. Jo kauan olettekin tätä suorittamista saaneet odottaa; minä sanon te, sillä teitäkin tämä velka koskee, kapteeni Stålsköld." —

"Teidän Majesteettinne nyt puhumasta velasta en tunne enkä tiedä niin mitään" — vastasi kapteeni, kuningattaren sanojen tarkoitusta ymmärtämättä.

"Kuinka? Ettekö ole kuullut puhuttavan siitä lupauksesta, jonka isävainajani antoi teidän isällenne?" —

"Kyllä siitä joskus on minulle kerrottu" — sanoi kapteeni.

"Niin arvoisat miehet ovat todistaneet tämän lupauksen todenperäisyyden, ett'ei siitä ole vähintäkään epäilemistä. Ne kaksi taloa kuuluvat teille, mutta koska olette saaneet odottaa niitä näin kauan, niin kohtuus ja oikeus vaativat, että tuohon isäni määräämään läänitykseen omalta puoleltani lisään neljä saman-arvoista taloa."

"Teidän Majesteettinne; — minä en ole ansainnut sellaista armoa!" — änkkäsi kapteeni vastaukseksi, enemmän tyhmistyneenä kuin iloisena saadusta lahjasta.

"Te ette mitään ole saanut lahjaksi, kapteeni Stålsköld, vaan omanne olette nyt saaneet omaksenne. Tietänette sen, että raha ja kaikki mikä on rahan arvosta vuosien kuluessa kasvaa prosenttia? Sen verran talousoppia tulee nuoren sotilaankin tuntea!" — säisti kuningatar iloisesti nauraen.

Samassa joukko hovin hienoimpia herroja lähestyi kuningatarta. He katsoivat kummastuksella ja vastenmielisesti tuota heille ihan tuntematonta kapteenia. Silminnähtävästi se pisti heitä vihaksi, että heidän korkea hallitsijattarensa niin pitkän ajan oli suonut hänen puhua kanssansa. Ei kenenkään ihmisen mieli ole kateudelle niin altis kuin hovimiehen.

"Lopullinen käskyni — näin jatkoi Kristiina puhettansa — nuorelle soturille — on se, että toishuomenna kello 6 e.pp. tulette linnaan ottamaan vahvistuskirjat puheena oleviin taloihin." — Tämän sanottuansa nyykähytti hän ystävällisesti päätänsä merkiksi siitä, ettei hänellä tällä kertaa ollut sen enemmän sanomista hänelle. Syvästi kumarrettuaan nuorelle hallitsijattarelle vetäytyi kapteeni syrjään. Vielä mennessäänkin seurasi Kristiina häntä katseellaan. Kun hän sitte kääntyi häärivien hoviherrojen puoleen, vetäytyivät hänen huulensa eriskummalliseen hymyyn. Mistä syystä hän näin hymyili? Vertailiko hän nuorta rehevää sotilasta hoviherroihinsa? Jos hän sen teki, niin on varma, ett'ei tämä vertailu päättynyt viime mainittujen eduksi.

Kuitenkin unhotti hän pian kaikki vertailut, iloisten sävelten soidessa hehkuvalla nuoruuden innolla ottaen osaa tanssiin. Tanssia kesti lähemmän kello 3:een, jolloin häävieraat vetäytyivät palatsin vasemmassa siivessä löytyviin huoneisin, joissa herkullinen hääateria oli valmistettu heille.

Kapteeni Stålsköld yksin jäi suureen juhlasaliin. Puhuttuansa kuningattaren kanssa meni hän takaisin entiselle paikallensa akkunan komeroon, jossa hän itse erityistä huomiota nostamatta tarkasti saattoi seurata kaikkia tapahtumia salissa. Kapteeni ei kuitenkaan käyttänyt hyväksensä tätä asemansa etuisuutta. Sen sijaan rupesi hän ajattelemaan syytä kuningattaren erinomaiseen ystävällisyyteen häntä kohtaan, sillä hän hyvin tajusi että Kristiina vähemmälläkin anteliaisuudella olisi voinut rehellisesti lunastaa Kustaa Aadolf'in hänen isällensä antaman lupauksen ja, niin vähän hovimiestä kuin hänessä olikin, oli hän ottanut havaitaksensa, että kuningattaren hänelle antama käskykin tulla linnaan oli lausuttu erinomattain herttaisella äänellä; sitä kummastuttavampi seikka, kun hän oli puhunut hoviherrojensa kuullen. Mutta kun kapteenin ajatukset tätä miettiessä aina palasivat takaisin samaan kohtaan, hänen omaan mitättömyyteensä, niin päätti hän vihdoin tykkänään poistaa tämän asian mielestänsä. Sen jälkeen katseli hän salinsa häärivää joukkoa ja hänen silmäyksensä harhailivat sinne tänne siksi, että tapasivat morsiamen, jonka ihanaan kuvaan ne sanomattomalla surulla takertuivat pitkäksi ajaksi. Helposti saattoi hän huomata, että Elviran kasvoissa kuvautui suru ja tuska sekä että hän, vaikka huonolla menestyksellä, koki salata alakuloisuuttansa teeskennellyllä hymyllä. Jumala tietää mitä nuori sotilas morsianta katsellessansa ajatteli, varma on, että hän uudestaan joutui entiseen uneksivaan mielentilaansa. Niin muodoin ei hän ollut huomannutkaan, että vieraat toinen toisensa perästä olivat menneet pois juhla-salista.

Vasta kuin eräs palvelija kiireellisillä askeleilla, iloisesti hyräillen astui saliin, heräsi kapteeni unelmistansa, Palvelija säikähtyi huomattuansa ett'ei hän, niinkuin hän oli luullut, ollutkaan yksin salissa. Hän tirkisteli pitkään akkunan komeroon. Saatuansa selville, kuka siellä seisoja oli, sanoi hän: "Ettekö ai'o käydä atrioitsemaan herra kapteeni?"

"Tietysti ai'on" — vastasi kapteeni Stålsköld ja läksi käymään samaan suuntaan, jonne muut vieraat ennen häntä olivat menneet.

3 LUKU.

Kapteeni Stålsköld oli käynyt kahden huoneen läpi, kun hän äkkiä pysähtyi. Siitä huoneesta, johon hänen nyt oli astuminen, luuli hän kuulleensa syvän huokauksen. Varovasti lähestyi hän ovea, astui hiljaisilla askeleilla kynnyksen yli ja jäi sitte liikkumatonna seisomaan. Hohtava puna lensi nuolen nopeudella hänen poskillensa.

Eräällä sohvalla istui Elvira, nojaten päätänsä käteensä. Syvä murhe ja epätoivo kuvautuivat hänen kasvoissansa. Hän ei huomannut sisään tullutta, vaan itki yhä katkerasti, mutta äänettä.

Nuorukainen seisoi niinkuin lattiaan naulattuna. Että syvät tunteet aaltoilivat hänen sydämessänsä, sen saattoi päättää hänen kasvoinsa vaihtelevista vuoleista. Tuo hehkuva puna katosi pian niistä ja hän muuttui tavattoman vaaleaksi niinkuin olisi kaikki hänen verensä vetäytynyt sydämeen, mutta tämäkään vaaleus ei ollut kestäväinen, vaan jätti uudelleen sijaa tuliselle punalle. Tälläistä vaihtelemista kesti pitkän ajan. Sen ohessa katseli hän hehkuvin silmin pitkään nuorta naista niinkuin olisi hän ikuisiksi ajoiksi pyytänyt piirtää hänen kuvansa sydämeensä. Näytti siltä kuin olisi hän tahtonut astua eteenpäin, mutta hänen jalkansa eivät totelleet hänen tahtoansa, hän aikoi puhua, mutta hän ei voinut heikointakaan ääntä pusertaa huuliltansa. Vihdoin valtasi hurja, hulluuden rajoihin ulottuva tunne hänen mielensä, hän syöksi eteenpäin ja heittäytyi polvillensa Elviran eteen.

"Kautta Jumalan! — huudahti hän sellaisella äänellä, jolla ainoastansa järjen ohjista irtaantunut intohimo ja mielenkiihko puhuvat — sinä rakastat minua Elvira! Tunnusta minulle se, ja tämä tunnustuksesi on oleva ainoa elämäni ilo! Mahdollisesti teen väärin siinä, että pyydän sinulta tälläistä tunnustusta, mutta minä en jaksa elää yli tämän yön huomiseen saakka, ell'et sanallasi vahvista sitä, mitä jo kauan olen aavistanut ja tietänyt! Sinä tosin olet toisen oma, mutta edessä taivaan olet sinä ollut minun, sinun sydämes on ollut minun! Tämä on oleva viimeinen pyyntöni! Armosta, anna minulle vastaus!" —

Kuultuansa tämän äänen vavahti Elvira äkkiä. Viimeinen jäännös elämän karvasta katosi hänen kasvoiltansa ja koko hänen ruumiinsa vapisi värähdellen. Mutta sill'aikaa kuin nuorukainen puhui saavutti Elvira vallan mieliliikutuksensa yli ja kun kapteeni oli päättänyt kiihkoisan puheensa, heitti Elvira häneen ylenkatseellisen silmäyksen ja sanoi hieman vapisevalla äänellä: "Teidän rohkeutenne ja hävyttömyytenne ovat todella rajattomat, herra! Minä uskoin teitä kunnolliseksi mieheksi, mutta havaitsen nyt, että olen kovasti erhettynyt sen hyvän ajatuksen suhteen, jota pidin teistä. Ei kukaan narri milloinkaan ole loukannut kunnian velvollisuuden pyhiä lakeja hurjemmalla tavalla kuin te nyt!"

Nuorukainen vaaleni. Hän yritti tarttua Elviran käteen, mutta Elvira veti nopeasti kätensä pois.

Kapteeni Stålsköld nojasi nyt kotvasen aikaa polttavan otsansa käteensä. Sitte nousi hän seisoallensa ja sanoi: "Niinhän se olkoon! Te olette langettaneet tuomionne ylitseni, kunnioitettava rouva, ja olette sen tehneet syystä, sillä minä huomaan nyt, vaikka valitettavasti liian myöhään, että olenkin menetellyt niinkuin narri. Teillä on todellakin syytä halveksia minua. Minulla tosin ei ole tapana loukata kunnian ja velvollisuuden pyhiä lakeja — mutta tällä kertaa sen olen tehnyt. Että ihmisellä on tunteita, on jo synti, mutta jos hän antaa niiden hallita itseänsä, niin tekee hän kuolinsynnin. Tähän hirveään kuolinsyntiin tein itseni vikapääksi!" Hän vaikeni hetkeksi vetääksensä henkeänsä. Sen jälkeen jatkoi hän taas puhettansa: "Jos tämä ikävä tapaus vähimmälläkin tavalla synkistäisi teidän onneanne tulevaisuudessa, niin olisi murheeni siitä verrattoman suuri. Kuitenkin toivon, että tämä pahan mielen pilvihattara niinä ilon päivinä, joita nyt käytte nauttimaan, pian haihtuu muistostanne. Me eroamme nyt ainaiseksi. Eläkää onnellisna rouva vapaaherratar!"

Kumarrettuansa syvään astui kapteeni muutaman askeleen ovea kohti, kun kimeä valitushuuto sai hänet katsomaan taaksensa.

Elvira oli hervotonna vaipunut sohvalle. Ajatuksen nopeudella riensi kapteeni Stålsköld erään pöydän luo, jolla oli taiteellisesti tehty hopeinen vesikarahvi. Tainnoksiin mennyt virkosi pian, kun kapteeni hänen ohimojansa kasteli vedellä, ja hän kuiskasi heikolla äänellä: "Nyt voin taas paremmin. Menkää, herra, menkää! Taivaan siunaus seuratkoon teitä!"

Kapteeni Stålsköld'in sydämessä anasti mielikiihkon paha enkeli uudestaan vallan hänen paremmilta tunteiltansa, ja hän huudahti: "Kaikki sen kiroukset sortakoot minua, mutta minä en voi elää saamatta vastausta sinun huuliltas!"

"Niin kuule siis hurja! Sinua olen lempinyt ja sinulle sykkii sydämeni! Ainoastaan käteni he ovat voineet lahjoittaa pois. — Mutta lähde, taivaan nimessä lähde!"

Nuoren sotilaan kasvot kirkastuivat merkillisellä tavalla, kuullessaan nämät sanat rakastettunsa huulilta, ja hänen silmissänsä paloi milt'ei ylenluonnollinen valo kun hän vastasi: "Nyt olen tyytyväinen ja vannon kärsivällisyydellä kovan kohtaloni kantavani! Antakoon taivas sinullekin voimia siihen, sitä olen alati rukouksissani anova. — Jää nyt hyvästi sinä kirkkahin tähti elämässäni, sydämeni enkeli ja onneni kuolin-enkeli! Tämä ainoa muisto vielä vaan."

Hän painoi suudelman Elviran otsalle, katseli häntä sen jälkeen vielä hetkisen syvästi liikutettuna, pyyhki pois kyyneleet, jotka tunkeuivat esiin hänen silmistänsä ja oli menemäisillään huoneesta, kun voimakas käsi äkkiarvaamatta tarttui hänen olkapäähänsä.

"Voi taivaan herra, ole minulle armollinen!" — huudahti Elvira ja peitti kasvonsa käsillänsä.

Kapteeni Stålsköld kääntyi ja seisoi nyt silmätysten valtiokamariherraa, paroni Gyllenström'iä vastaan. Tämä oli hiljaan hiipinyt huoneesen juuri sinä hetkenä, jolloin Elvira lausui onnettoman tunnustuksensa.

Kapteeni Stålsköld kavahti taaksepäin, kun hän näki paronin, ja vaaleni.

"Minun läsnäoloni näkyy säikähtävän teitä, herra kapteeni."

Nuori kapteeni muuttui, nämät sanat kuultuansa, entistä vaaleammaksi, mutta hän vastasi kuitenkin tyynellä äänellä, katsoen vakaasti vastustajansa silmiin: "Ei ainakaan siitä syystä, jota te tarkoittanette, herra paroni. Kun jättää hyvästi rakkaalle lapsuuden ystävälle, ei ole syytä säikähtymiseen, jos kohta kolmas henkilö tuleekin saapuville. Tuo pilkallinen katseenne ja ivallinen hymyily huulillanne eivät ole tässä tilaisuudessa paikallansa."

"Teidän hävyttömyytenne ja poikamaisuutenne ovat yhtämittaiset, kapteeni Stålsköld!" — sanoi paroni ivaten, mutta jäädyttävän kylmällä äänellä.

"Herra valtiokamariherra! — huudahti kapteeni, kiivastuneena tarttuen miekkansa kahvaan — Te kovin erehdytte, jos luulette, että jätän tuollaiset solvaukset rankaisematta! Jos olette kunnon mies, niin määrätkää paikka, missä loukkaavan lauseenne todistatte todeksi; taikka minä sen julki-valheeksi."

"Mitä paikkaa tarkoittanettekaan — eihän se tämä paikka ole."

"Ei olekkaan," myönsi kapteeni.

"Muuten — jatkoi paroni samalla pilkkaavalla äänellä — pitäisi teidän hurjaantuneissa aivoissanne löytymän sen verran tervettä järkeä, että tarkemmin mietittyänne tajuatte, mikä rajaton eroitus arvossa ja ansiossa on minun ja teidän välillänne. Kaksintaistelu meidän keskenämme ei voi tulla kysymykseenkään!"

"Minä olen aatelismies samoin kuin te, herra paroni!" —

"Teidän aatelisuutenne on niin epätietoista laatua, että teette viisaimmin, jos olette siitä kerskaamatta! Minä en muista milloinkaan nähneeni Stålsköld perheen vaakunakilpeä." —

"Olkoon niin, ett'ei se ole nähtävissä ritarihuoneessa, mutta kuitenkin on tämä kilpi yhtä puhdas ja kirkas kuin teidänkin ja te olette konna, ellette ota todistaaksenne tekemiä solvauksianne!" —

Paroni Gyllenström pysyi yhä edelleen tyynenä. "Teidän tulisi ajatella — sanoi hän — että minä olen loukattu ettekä te. — Se seikka, että te olette menetellyt konnamaisesti on päivää selvempi eikä kaipaa todistuksia. — Vaan sitä se kaipaisi, että antaisin teille katkeran muistomarjan maistettavaksi ja soisin ihmisten tietää mikä millainen mies te oikeastaan olette, mutta minun perheeni arvo ja tämän naisen kunnia (hän viittasi kädellänsä Elviraan, joka puolikuolleena istui sohvassa) vaativat, että tämä asia huolellisesti pidetään salassa."

Kapteeni Stålsköld seisoi paronin edessä murtuneella mielellä. Nyt vasta esiintyi hänen ajattelematon menettelynsä hänelle oikeassa valossansa, kun hän näistä paronin sanoista selvästi ymmärsi, että tämä hänen ja Elviran keskinäisestä puheesta oli kuullut enemmän kuin hän tähän saakka oli uskonut ja toivonut. Myöskin tajusi hän sen pohjattoman onnettomuuden, johon hänen raivoisa mielikiihkonsa oli syössyt hänen kasvatussisarensa ja hänen mielessänsä syntyi niin suuri tuska, että se pusersi hien suurina pisarina valumaan alas hänen otsaltansa. Syvästi katuvaisilla ja tuskaantuneilla silmäyksillä katseli hän Elviraa. Mielellänsä olisi hän nyt sydänverensä vuodattamalla ostanut takaisin hairauksensa! Olisipa hän heti paikalla ollut valmis omalla miekallansa lävistämään rintansa, jos hän tällä työllänsä olisi luullut voivansa korvata sen rikoksen, jonka hänen kiihkoisa rakkautensa oli saanut hänet tekemään! Mutta voisiko hän sellaisen itsekoston kautta saada aikaan vähintäkään lievitystä viattoman Elviran surkeasti surullisessa kohtalossa?

Eikö hän tietänyt, että paroni hänen kuolemansakin jälkeen olisi kostava nuorelle vaimollensa loukatun kunniansa ja hyljätyn rakkautensa? Eikö hän tuntenut paronia mieheksi, joka ei milloinkaan antanut anteeksi hänelle tehtyä solvausta ja jonka viha ja kostonhimo olivat yhtä sammumattomat? Kapteeni raukka oli hirveän tukalassa tilassa ja ne tuskat, joita hän kärsi, olivat sanomattoman katkerat.

"Kun tämä asia nyt on selvillä meidän välillämme — sanoi paroni, vihasta hehkuvin silmin katseltuansa nuorukaista — niin lienette hyvä ja lähdette pois tästä huoneesta!"

Tämä ylenkatseellinen ja halveksiva muistutus saattoi kapteenin päättämään mietiskelemisensä ja hän vastasi jälleen tyynenä: "Aikomukseni onkin lähteä niin pian kuin aikani tulee, vaan ei kuitenkaan teidän käskystänne."

Tämän sanottuansa kääntyi hän Elviraan, notkisti toisen polvensa hänelle ja tarttui hänen vapisevaan käteensä, jonka nosti huulillensa.

"Hyvästi Elvira! — sanoi hän —- Tullos onnelliseksi niinkuin sinä ansaitset onnelliseksi tulla! Kauhistava olisi minun, lapsuutesi leikkikumppalin ajatella, että sinun elämäsi polku minun tähteni tulisi ohdakkeita kasvavaksi!"

Hän nousi taas seisaallensa ja iski paroniin uhkaavan, terävän silmäyksen. Sitte tarttui hän toisella kädellänsä miekkansa kahvaan sill'aikaa kuin hän uhaten ojensi toisen paronia kohti ja puhui äänellä sellaisella, joka todisti että jok'ainoa sanottu sana tuli hänen povensa pohjasta: "Jos joskus saan kuulla, että te pienimmälläkin tavalla olette kostaneet tälle jalolle naiselle tätä tapahtumaa — niin lävistän rintanne puhki tällä miekallani! Tämän vannon tekeväni kautta elävän Jumalan ja kautta kaiken, mitä pyhänä pidetään taivaassa ja maan päällä, eikä se silloin paljon auttaisi teitä, jos ansioonne olla kuningattaren lemmikki voisitte lisätä vaikka Ruotsin valtakunnan drotsetin arvon! Kalpani sittekin lävistäisi tien teidän sydämeenne! Valallani vakuutan myös, että käytöstänne vaimoanne kohtaan olen pitävä silmällä. Älkää ajatelkokaan, että hetkeksikään voitte salata itsenne minulta: väijyvät silmäykseni tavoittavat teitä auringon säteissä ja kuun kumottavassa valossa! Pankaa nämät sanani tarkoin muistoonne, herra paroni, sillä minä en ai'o sanoa niitä toistamiseen! Mutta varman kadotuksen oma olette, jos minä joskus tulen muistuttamaan teitä tehdystä valastani! Jos te silloin pakenisittekin vaikka hornan syvyyteen, niin tapaa kostava käteni teidät siellä eikä mitkään helvetin voimat voi pelastan teitä kuolemasta!"

Hän vaikeni, mutta hänen silmänsä paloivat kuin kekäleet ja hehkuva puna paistoi hänen kasvoillaan. Tämä kauhea valo hänen silmissänsä ja se tulinen pontevuus, jolla hän oli valansa lausunut, säikähdyttivät paronia. Hän ymmärsi selvästi, että hänen edessänsä seisova valan tekijä oli mies, joka oli päättänyt pitää puheensa.

Kohteliaasti kumarrettuansa vetäytyi kapteeni nyt huoneesta pois.

Kynä ei voi kuvata sitä pohjatonta vihaa ja katkeraa kiukkua, joka kuvautui paronin turmiota ennustavissa katseissa, hänen luodessaan silmänsä nuoren sotilaan jälkeen. Kun viimeinen kaiku kapteenin askelista oli herjennyt kuulumasta kääntyi hän nuoren vaimonsa puoleen ja sanoi:

"Minä toivon Elvira, ettäs pian ilmaannut vieraitten joukkoon, jotka jo levottomuudella odottavat sinua. Muuten sinun tulee pitää perheellistä kunniaamme edes niin paljon muistossasi, ett'et kumminkaan häissämme pane toimeen julkista pahennusta!" Näillä sanoilla jätti paroni nuoren itkevän vaimonsa.

"Voi Kustaa! Kustaa! Mihinkä kauheaan onnettomuuteen sinä syöksit minun!" — huudahti Elvira epätoivon vallassa yksin jäätyänsä.

4 LUKU.

Jotta lukija voisi oikein käsittää asian laidan edellisessä luvussa, täytyy meidän heittää lyhyt silmäys kapteeni Stålsköld'in lapsuuden ja nuoruuden päiviin. Yhtä ja toista on meille jo ennakolta tuttu tässä asiassa kenraali S——hjelm'in kuningattarelle tekemän kertomuksen kautta.

Kenraali kertoi ensinnäkin todenperäisesti, että hän oli antanut kuulustella Nördlingen'in taistelussa kaatuneen suomalaisen sankarin leskeä ja poikaa heti kuin hän sai tilaisuutta siihen sekä että nämät silloin elivät köyhyydessä. Tämä seikka näyttää kummalliselta, etenkin ottaessamme huomioon sen tosi-asian, että useimmat korkeammat upseerit Ruotsin armeijassa ensimmäisinä vuosina, joina ruotsalaiset ottivat osaa kolmenkymmenen vuotiseen sotaan, ymmärsivät sotasaalisten ja ryöstettyjen kalleuksien kautta rikastuttaa itseänsä. Myöhemmin, kun suurin osa Saksan maata jo useammat kerrat oli ollut vihollisten hävitystyön alueena ja kun onnikaan ei aina ollut ruotsalaisille aseille altis, tuli tälläinen sotasaaliin kautta itsensä rikastuttaminen vaikeammaksi, milt'ei mahdottomaksi ja tunnettu onkin, että tämän saman armeijan upseerit toisinaan olivat niin suuressa pulassa, että heidän elämänsä ylläpitämiseksi täytyi myydä tarpeellisimmat tarvekapineensa, vieläpä aseensakin. Mutta tuota tälläistä kovaa aikaa ei tarvinnut everstiluutnantti Stålsköld'in nähdä, sillä hän kaatui samana päivänä kuin Ruotsin sotajoukot kärsivät ensimmäisen huomiota ansaitsevan tappionsa. Mutta selitys hänen ja hänen perheensä köyhyyteen on haettava itse hänen mielenlaadussansa. Everstiluutnantti Stålsköld oli, näet, yhtä hurskas kuin hän oli rohkea ja yhtä jalomielinen kuin urhoollinen; hän noudatti oikeuden vaatimuksia samalla jäykällä pontevuudella kuin hän halveksi vaaroja, ennen taistelua ja taistelun jälkeen oli hän yhtä sääliväinen ja ihmisystävällinen kuin hän taistelun aikana oli peloittava. Hänelle ei ollut sodan verinen ura urana rikkauteen, vaan pikemmin päin vastoin. Ensiksikin ei hänen omatuntonsa milloinkaan myöntänyt, että hän itse olisi ottanut mitään sotasaaliista, ja toiseksi tuli hänen miestensä ryöstämä saalis hänelle itselle häviön lähteeksi. Everstiluutnantti Stålsköld ylläpiti ankaraa kuria miehistössänsä, mutta ett'ei hän kuitenkaan kaikilla ponnistuksillansa voinut estää heitä tekemästä lukemattomia vallattomuuksia, jotka ennen muinoin sodan aikoina olivat niin tavallisia, että sotilaat pitivät niitä milt'ei luvallisina ja kohtuullisina, saatamme helposti ymmärtää. Tämä seikka huolestutti kuitenkin syvästi hänen mieltänsä ja hänen omantuntonsa velvollisuusluettelossa löytyi eräs pykälä, joka sisälsi sen käskyn, että hänen tuli mahdollisuuden mukaan korvata näitä hänen sotilaittensa tekemiä vallattomuuksia. Kun hänellä nyt ei ollut muita tuloja kuin palkkansa, niin oli se siihen tarkoitukseen käytettävä ja, totuuden tunnustaaksemme, hän käyttikin sen usein viimeiseen killinkiin asti, kuitenkaan saavuttamatta täydellistä omantunnon rauhaa. Tämän tälläisen menettelynsä kautta saavutti hän suuressa määrässä asujanten mielisuosiota niillä seuduilla, joilla hänen väkensä majaili taikka joidenka kautta hänen joukkonsa matkusti, mutta hänen miehensä napisivat ääneen ja olivat yksimieliset siitä, että everstiluutnantin omatunto oli liian ahdas ja arka. Niin suuressa kunniassa kuin he pitivätkin häntä hänen oikeudentuntonsa, hänen sotilaskuntonsa ja verrattoman urhoollisuutensa tähden, eivät he kuitenkaan voineet olla moittimatta hänen "liiallista hempeämielisyyttänsä" ja hänen "tarpeettomia pyhimystöitään", joiksi he hänen vahingon korvaamistöitänsä kutsuivat. Nämä viimemainitut erittäinkin suututtivat heitä, sillä sen verran oli heilläkin omaatuntoa, että heitä suututti nähdessään, että heidän perin rehellinen everstiluutnanttinsa heidän tähtensä joutui aineelliseen tappioon. Mutta asia ei ollut parannettavissa ja everstiluutnantti _From_sköld [ruotsalainen sana "from" merkitsee hurskas eli hurskasmielinen] tämän haukkumanimen antoivat hänen miehensä kiukuissaan hänelle — oli kerrassaan "parantamaton", eivätkä he itse ottaneet tullaksensa "peräti toisellaisiksi kuin muut sotamiehet".

Tälläinen oli everstiluutnantti Stålsköld sotilaana ja ihmisenä, eikä se siis ketään ihmetyttäne, että hän jäi köyhäksi.

Kenraali S——hjelm'in (Nördlingen'in tappelun aikaan oli hän kuitenkin vaan eversti) ensimmäinen toimi oli lähettää kaatuneen sankarin perheelle rahoja ja — olkoon sanottu hänen kunniaksensa — tässä asiassa hän ei osoittanut niukkuutta. — Kapteeni Stålsköld oli silloin 9 vuotias poika.

Seuraavana vuonna pyysi kenraali kirjallisesti äitiä, joka asui Turussa, lähettämään pojan Tukholmaan. Syyksi veti hän pojan i'än, väittäen, että aika hyödyllisten tietojen ja taitojen oppimiseen jo oli koittanut hänelle. Tukholmassa oli hänelle ensin annettava yksityistä opetusta, ja opinto sitte jatkettava Upsalan yliopistossa. Yksin Ruotsin maalla voisi hän oppia sellaisia tapoja, jotka nuorelle aatelismiehelle olivat soveliaat j.n.e. Yhden pää-syistä, miksi hän tahtoi että poika kasvatettaisiin kaukana kodista, jätti kenraali peräti mainitsematta. Hän pelkäsi nimittäin — ja siihen olikin hänellä syytä — että äidin liian suuri rakkaus poikaan olisi tuleva haitaksi tämän kasvatukselle. Hän piti sangen todellisena, että pojan luonto äitiin liiallisen lempeyden ja hyvyyden kautta pilaantuisi naisellisesti hempeäksi ja miehen urostöihin kykenemättömäksi. Eivätkö kuolevan everstiluutnantin viimeiset sanatkin todistaneet, että hänkin pelkäsi jotakin sellaista tapahtuvan? Pait sitä oli kenraali sitoutunut pitämään poikaa silmällä; mitenkä tuo voisi tapahtua, jos tämä edelleen jäisi asumaan Suomeen?

Mainittu kenraalin kirje pusersi lukemattomia katkeria kyyneleitä äiti-raukan silmistä, satoja kertoja hän sen luki taas uudestaan, sen ohessa tarkoin punniten, olivatko siinä mainitut syyt pojan matkaan tarpeeksi pontevat, vai eikö. Mutta kuinka hän luki ja lukikin ja kuinka tarkoin hän punnitsikin kenraalin esittämiä syitä, niin täytyi hänen myöntää, että ne kaikki olivat pontevia, että lähtö Ruotsin maalle oli pojan tulevaiselle onnelle hyödyllinen. Sitä siis ei voitu saada paremmaksi — heidän täytyi erota toisistansa! Äiti parka oli nyt täydellisesti vakuutettu siitä, ett'ei hän voisi elää erillään lapsestansa, että eronhetki oli oleva hänen viimeinen elonhetkensä. Mutta vähäpäs siitä jos poikansa tulevaisuus vaan tulisi turvatuksi, jos hän vaan tulisi onnelliseksi! Mutta kun tuli tuo jäähyväisjättämisen hetki, ja niin katkera kuin se olikin sekä äidille että pojalle, jäivät he kuitenkin molemmat elämään.

Nuori Kustaa saapui mainittavitta vastuksitta Tukholmaan. Kotiin jäänyt murehtiva äiti ei voinut tarpeeksi asti ihmetellä sitä kummaa, että hän jo seuraavana päivänä eronhetken jälkeen jaksoi maistella niitä herkkupaloja, joita hänen vanha palvelijattarensa rakkaalla huolella latoi hänen eteensä pöydälle.

Tukholmassa jäi Kustaa joksikuksi ajaksi asumaan kenraalin perheesen, jossa häntä sangen suurella ystävällisyydellä kohdeltiin. Tällöin näki hän ensi kerran Elviran, joka siihen aikaan oli pieni, kuusivuotias, herttainen lapsi, ja tutustui hänen kanssansa. Jo silloin syntyi lapsellinen hellyys ja mielisuosio molempien leikkikumppanien välille. Pikku Elvira itki monta katkeraa kyyneltä, kun Kustaan täytyi lähteä Upsalaan opintoja harjoittamaan. Tämä lapsuudessa solmittu ystävyyden liitto muuttui sitte vuosi vuodelta yhä vahvemmaksi, kun Kustaa lupa-aikoina asusteli Tukholmassa kenraalin luona. Nuoresta Stålsköld'istä tuli vähitellen kenraalin tyttären unelmien ritari. Elvira ei voinut mielikuvituksessaan luoda ainoatakaan kuvaelmaa tulevaisuudestansa, jossa Kustaa ei olisi ollut päähenkilönä. Tämä seikka oli hänen mielestänsä ihan luonnollinen, eikä hän voinut käsittääkään kuinka tuo olisi voinut olla toisin. Pitihän tuon armaan lapsuuden ystävän olla siellä missä hänkin. Hänettä ei voisi mitään tosi-iloa syntyä, niin ajatteli Elvira.

Nuoren Kustaa Stålsköld'in oli luonto varustanut erinomaisen rikkailla hengen lahjoilla ja hän vaurastui kaikissa tiedoissa niin pikaisesti ja niin runsaissa määrin, että se nostatti ihmettelemistä kaikissa hänen opettajissaan. Kukin heistä oli vakaasti vakuutettu siitä, että hänestä kerran oli tuleva perin oppinut, kansansa sivistyttämistoimissa ahkerasti puuhaava mies. Tähän toiveesen oli heillä sitä suurempi syy, koska hän jo varhain myös osoitti suurta ahkeruutta, harvinaista työkykyä ja sellaista pontevuutta, joka suurimmistakin vaikeuksista sai voiton. Mutta kaikki nämät hyvät toiveet hänestä menivät hukkaan, kun hän opettajiensa ystävällisistä neuvoista huolimatta antautui sotapalvelukseen jo ennenkuin hän oli täyttänyt 15 ikävuotensa.

Hänen opettajansa erittäin, mutta myöskin muut ihmiset ja niiden joukossa kenraali S——hjelm joutuivat hämille, kun tuo vakava, toivorikas nuorukainen ilmoitti heille, että hän oli päättänyt luopua opin-uralta, johon hän niin juurella mielihalulla ja menestyksellä oli ryhtynyt. Heidän kysyessänsä syytä tähän heidän mielestänsä kummalliseen päätökseen, antoi hän vaan karttavia vastauksia taikka väitti, että syy siihen oli yksin-omaisesti haettava hänen suuresta mieltymyksessänsä isävainajansa ammattiin. Todelliset syyt tekemäänsä päätökseen ilmaisi hän ainoastaan äidillensä. Jotta lukija oppisi ne tuntemaan, tahdomme tähän liittää muutamia otteita siitä kirjeestä, jonka hän vähän ennen lähtöänsä sotatantereelle kirjoitti äidillensä.

* * * * *

"Sitte pyydän kiittää sinua, rakas äitini, siitä ettäs soit minun itse valita elatus-ammattini, sillä ilman tätä sinun lupaustasi en olisi voinut tehdä nyt puheena olevaa päätöstä. Sinun varmaankin tulee sääli, että näin varhain katkaisin opintoni, juuri silloin kuin olin päässyt hyvään alkuun, ja kyllä ensi alussa tuntuukin ikävältä jättää nuo rakkaat ystävät Ciceronin, Caesarin ja Terention, mutta ennen kaikkia Plutarchon, sillä minun taitoni Kreikan kielessä on vielä niin heikko, että minun kyllä olisi tarvinnut jatkaa työtäni tällä alalla, mutta nuo tuollaiset huolet ai'on väkisin poistaa mielestäni voidakseni sitä suuremmalla innolla antautua sotaharjoituksiin. Opettajilleni tehty päätökseni ei ollut mieliin. He väittivät, että minun olisi pitänyt hakeman elatukseni opin tiellä, jota kulkemaan he pitivät minua kykenevänä, mutta se tie on niin pitkä eivätkä he ensinkään ajatelleet kuinka raskaalta tuntuu syödä toisten armoleipää. Minä tahdon nyt heti itse ansaita elatukseni, ja se ei voi tapahtua muulla tavoin kuin miekka kädessä! Jumalalle olkoon kiitos siitä, että viime vuoden kuluessa olen kasvanut niin pitkäksi, ett'ei minun tarvitse hävetä, kun seison joukkomme rintamassa. Vahvaksi olen myös tullut kuin karhun pentu. — Sinä ehkä kutsut tämän kerskaukseni ylpeydeksi ja pitänet sitä puuttuvan kristillisen nöyryyden todisteena, mutta mitä se muuten lieneekin — ylpeyttä se ei ole. Taikka olisiko tuokin ollut todistus ylpeydestä, että pari kuukautta sitte annoin eräälle vanhemmalle kumppanilleni, paroni P:lle sellaisen korvapuustin, että hänen korvansa siitä humisivat monta päivää jälestäpäin, syystä että hän pilkkasi vähävaraisuuttani ja muistutettuansa minua, kenraalilta nauttimastani raha-avusta monen kuullen, sanoi, että minä kuulun 'kerjäläismunkkien tiedekuntaan?' — Ei, tämä ei voinut olla mikään todistus ylpeydestä eikä sekään, että tuonnoin annoin kelpo selkäsaunan eräälle nuorelle kreiville, joka kysyi minulta oliko minun aatelisvaakunaani, jota hän ei sanonut tuntevansa, kuvattu 'suomalainen kerjäläispoika tyhjä rahakukkaro kaulassa.' — Ikävä on olla köyhä, sillä köyhällä ei ole muuta turvaa toisten pilkkaa vastaan, kuin omat käsivartensa." — —

"Minä tekisin suuren ja anteeksi antamattoman vääryyden, ellen tunnustaisi, että monesta hyvästä olen suuressa kiitollisuuden velassa kenraalille. Hän on aina osoittanut hyväntahtoisuutta minua kohtaan ja äskettäin hän vakuutti, että panisi minut tilaisuuteen jatkamaan opintojani jossakussa kuuluisassa yliopistossa ulkomaalla, jos hän sen kautta voisi saada minua estetyksi opin tietä hylkäämästä. Mutta minä tiedän, että kehoittavana syynä kaikkeen tähän hänen hyvyyteensä ei ole hellyys minua kohtaan, vaan hänen päätöksensä niin täydellisesti kuin mahdollista lunastaa isälleni antama lupauksensa. Jäisinkö kauemmin hänen vaivoiksensa nyt, kun jo olen päässyt siihen ikään, että itse voin itsestäni pitää huolta! — Yhtenä yönä näin sellaista unta, että isävainajani miekka kädessä lähestyi vuodettani. Katsottuansa pitkään minuun antoi hän miekan minulle ja käski minun taistella sillä isänmaan ja oikean uskon vihollisia vastaan. Eikö minun tule pitää tätä näköä todistuksena siitä, että isänikin hyväksyy tehdyn päätökseni? — Mahdollista on, että kenraalin hyväntahtoisuus minua kohtaan olisi muuttunut hellemmäksi, ellei hänen puolisonsa alinomaa olisi työskennellyt sitä vastaan. Tämä ylpeä rouva, joka lukee sukuperänsä Folkungein kuninkaallisesta suvusta, vihaa minua, sen tiedän varmaan, sillä ollessani kenraalin perheessä Tukholmassa olin usein tilaisuudessa sen huomaamaan. Eikä toisin voinut ollakaan laita. Hänen mielestänsä oli minun läsnä oloni kenraalin huoneessa häväistys koko hänen jalolle suvullensa. Sentähden kokee hän myös kaikin tavoin estää minua lähestymästä nuorta Elviraa, joka sydämellisesti pitää minusta." — —

"Se seikka minua kovin huolettaa, etten ennen lähtöäni Saksan maalle ehdi tulemaan sinun luoksesi, rakas äitini, mutta sotamarski Torstensson, joka on nimitetty Ruotsin armeijan ylipäälliköksi, odottaa ainoastansa pohjalaisia heti kohta sen jälkeen lähteäksensä matkaan, eikä kulune monta päivää, ennenkuin he saapuvat. Ne suomalaiset ratsumiehet, joidenka joukossa minä tulen palvelemaan, ovat jo koossa täällä. Pait suomalaisia tulee myös suuri joukko ruotsalaisia seuraamaan sotamarskia sotatantereelle, nimittäin neljä komppaniaa länsigööttejä, upplantilaisia ja vermanlantilaisia sekä viisi komppaniaa smålantilaisia ynnä kolme komppaniaa smålantilaisia ratsumiehiä, jotta meitä yhteenluettuina on koko vähäinen armeija. Kaikista nyt sotaan lähtevistä olen minä luultavasti nuorin, mutta toivon pian voivani osoittaa ett'en sen vuoksi ole huonoin!" — Näin paljon kirjeestä.

Ensimmäisinä aikoina, kuin Kustaa Stålsköld oleskeli Upsalassa, oli hän toisinaan tavannut sittemmin valtiokamariherran ja paronin Gyllenström'in, joka silloin oli päättämäisillänsä opintonsa yliopistossa, mutta pian sen jälkeen läksi vieraille maille vaurastuaksensa korkeasäätyisten hienoissa tavoissa. I'än suhteen oli paroni 7 taikka 8 vuotta Kustaata vanhempi. Rajattoman ylpeytensä ja vihan- ja kostonhimoisen mielenlaatunsa tähden vieroitti hän jo Upsalassa kumppaniensa sydämet itsestänsä eikä hänen onnistunut opettajiensakaan suosiota saavuttaa. Matkoiltansa palasi hän kotimaahan samaan aikaan kuin Kustaa mainion Torstensson'in seurassa läksi Saksan maalle.

Kaikista sankarikuninkaan Kustaa Aadolf'in oppilaista oli Torstensson nerokkain ja taitavin. Ruotsin armeijan hänen komennettavanansa ollessa kohosi ruotsalaisten aseiden maine korkeammalle kuin milloinkaan ennen. Voitosta voittoon vei hän pelottomat joukkonsa. Näillä sotaretkillä pääsi nuori Stålsköld usein tilaisuuteen osoittamaan, että hän täysin määrin oli perinyt isänsä pelottomuuden ja kylmäverisyyden vaaroissa eikä kestänytkään kauan ennenkuin hänen nimeänsä mainittiin urhoollisimpien keralla. Esimiestensä luottamuksen ja kunnioituksen voitti hän täydellisesti sen tarkan huolen kautta, jolla hän toimitti kaikki tehtävänsä. Kunniaksi luettiin hänelle myös se seikka, ett'ei hän koskaan ottanut osaa niihin hurjiin juominkeihin ja muihin irstaisuuksiin, joista kaikki kolmenkymmenen vuotiseen sotaan osaa ottavat sotajoukot tämän sodan viimeisinä vuosina ovat niin surullisesti mainehikkaat.

Stålsköld'ille uskottiin hänen kuntonsa ja luotettavuutensa takia monta tärkeätä tointa. Jok'ainoa talvi, jolloin armeija sotaisiin yrityksiin puuttumatta joutilaana majaili talvi-asemillansa, lähetti päällikkökunta hänen Tukholmaan sellaisilla ilmoituksilla Ruotsin hallitukselle, joidenka saapuminen asianomaiseen paikkaan oli erittäin tärkeä. Sellaiset matkat, jolloin hänen usein täytyi kulkea vihollisten vallassa olevien maakuntien halki, olivat mitä vaarallisinta laatua ja vaativat matkustajain puolelta suurinta varovaisuutta ja tarkkuutta. Mutta Kustaa Stålsköld, joka seuraajaksensa näille retkille tavallisesti otti yhden ainoan suomalaisen ratsumiehen, suoritti joka kerta vaikean lähettiläs-toimensa erinomaisella onnella ja menestyksellä.

Näihin hänen kuljettamiinsa ilmoituksiin lähetti hallitus sotapäällystölle vasta-ilmoituksia. Mutta kun nämät vastaus-ilmoitukset koskivat sodankäynnin tärkeimpiä kysymyksiä, niin kului usein pitkä aika ennenkuin hallitus lopullisesti oli tehnyt päätöksensä näissä kysymyksissä ja niin täytyi Kustaa Stålsköld'in toisinaan viikkokausia odottaa Tukholmassa ilmoituksien valmistumista. Näinä loma-aikoina oli hän usein vieraana kenraalin perheessä ja sai niin omin silmin nähdä ja huomata kuinka Elvira vuosi vuodelta elpyi ja vaurastui, ei ainoastansa ulkonaisesti ruumiillisessa, vaan myöskin sisällisesti henkisessä suhteessa, kuinka hän kauniista herttaisesta lapsesta kasvoi nuoreksi ihanaksi neideksi. Heidän lapsuudessansa solmimansa ystävyyden liitto yhdisti heidät edelleen toinen toisiinsa. Monesti istuivat he pitkät ajat kahden kesken. Kustaa kertoeli silloin nuorukaisen hehkuvalla innolla tapauksia sodasta, usein sellaisia, joihin hän itse oli ottanut osaa ja Elvira kuunteli näitä kertomuksia sykkivällä sydämellä, vavahtaen kuin pelästynyt lintu kuullessaan kuinka Kustaa suomalaisten toveriensa keralla kuulain vinkuessa ja luotien lentäessä ryntäsi itävaltalaisten pattereita valloittamaan. Kauheata! Olispa joku luoti voinut sattua häneenkin, lapsuuden ystävään! —

Tämän ohessa eivät he kumpikaan tulleet ajatelleeksi, tuskin huomanneeksikaan, että heidän tunteensa toinen toisiansa kohtaan vähitellen muuttuivat hellemmiksi, lämpöisemmiksi kuin tavallisen ystävyyden. Suuri muutos oli kuitenkin tapahtunut molempien sydämissä.

Kustaa ei enää ollut Elviralle paljas lapsuuden ystävä, vaan se jalo sankari, jonka rakkautta hän mielikuvituksessaan oli kuvannut onnen suloisimmaksi lahjaksi. Kustaalle oli Elvira se lemmetär, joka sodassa kiihoitti hänen mieltänsä urostöihin, jonka omaksensa omistamisen tähden hän toivoi saavuttavansa sankarimainetta ja kuuluisuutta.

Kenraalin luona tapasi Kustaa usein paroni Gyllenströmin. Niistä katseista, joita paroni loi häneen, ei ollut Kustaan vaikea päättää, että ankara viha häntä kohtaan hehkui paronin povessa. Mutta mikä oli syynä tähän vihaan, siinä kysymyksessä hän ei päässyt selville. Siitä oli hän kuitenkin vakuutettu, ett'ei hän sanoilla eikä töillä milloinkaan ollut loukannut paronia.

Kumma kyllä ei ollut kenraalilla aavistustakaan niiden tunteiden todellisesta luonteesta, jotka yhdistivät hänen tyttärensä ja ottopoikansa toisiinsa. Sentähden kummastuttikin häntä suuresti, että Elvira ensi alussa vastusteli ottaaksensa aviokseen sitä miestä, jonka hän, kenraali, oli hänelle valinnut ja sopivaksi katsonut. Kenraali oli silmittömästi suuttua tästä vastustelemisesta. Vaan kun Elvira ei voinut mainita päteviä syitä epäykseensä ja kun ei hän uskaltanut tunnustaa totuutta, niin vaikenivat vastalauseet pian hänen huulillansa ja hän päätti kärsivällisesti antautua kuvan onnensa orjattareksi. Eikä vastusteleminen olisikaan häntä kauaksi auttanut, sillä kenraalilla oli isänvallasta sellaiset mielipiteet, että hänen kaikissa asioissa ehdottomasti tuli noudattaa isänsä tahtoa. Pait sitä oli hänellä tärkeitä syitä saada paroni Gyllenström vävyksensä. Hän itse oli nimittäin tähän aikaan kuningattaren epäsuosiossa, mutta vävynsä välityksen kautta toivoi hän uudestaan pääsevänsä hänen mielisuosioonsa eikä hän tässä toivossaan pettynyt.

Kenraalin sukuylpeydessä me ehkä voimme löytää selityksen siihen hänen tietämättömyyteensä tyttärensä sydämen asioissa, joista edellisessä puhuimme. Saattoiko hän, jonka esi-isät pakanuuden ajoista asti olivat olleet valtioneuvoksia, marskeja ja drotseja, ajatella, että köyhän everstiluutnantin poika, jonka hän puoleksi armosta oli ottanut huoneesensa, rohkeni pitää hänen tytärtänsä kohtaan muita tunteita, kuin kiitollisuuden ja kunnioituksen? Hän piti hellemmän suhteen näiden nuorten kesken niin mahdottomana, ettei hän hyväksynyt puolisonsa kokeita estää heitä seurustelemasta toinen toisensa kanssa, sillä hänen mielestänsä oli tälläinen varovaisuus kokonaan tarpeeton, milt'ei hänen tyttärensä arvoa loukkaava.

Mutta edellisessä sanottu riittää jo tarkoitukseensa, jonkatähden taas saatamme jatkaa varsinaista kertomustamme.

5 LUKU.

Sittekuin kapteeni Stålsköld oli jättänyt äsken vihityt, joidenka avioliittoon hän mielettömän, hillitsemättömän rakkautensa kautta oli kylvänyt kirouksen pian orastavan siemenen, läksi hän, kovien omantunnon-vaivojen kiusaamana, kiiruusti häätalosta pois. Ne palvelijat ja lakeijat, joita tungokseen asti vilisi etehisessä ja käytävissä, väistyivät hämmästyksellä syrjään, kun hän hurjaa vauhtia syöksyi salista ulos heidän joukkoonsa. Pihalla ja portilla seisoi joukko ratsuväkeä, mutta kapteeni tuskin heitä huomasi eikä hän ensinkään ruvennut miettimään syytä minkätähden sotaväkeä tähän oli asetettu. Juoksuaskelin kiiruhti hän eteenpäin. Myrsky ja sade pieksivät hänen kasvojaan, mutta hän ei siitä vähintäkään huolinut. Hän oli sellaisessa mielenkiihkossa, ett'eivät hänen ulkonaiset tuntoaistinsa voineet hänelle mitään.

Kauaksi oli Drottninggatan niminen katu jäänyt hänen taaksensa, kun hän eräällä kaitaisella poikkikadulla, jommoisia ahtaita sivukatuja Tukholmassa, suureksi haitaksi asianomaisten asukkaiden terveydelle ja mukavuudelle, vielä nykyjäänkin löytyy suuri joukko, sattui näkemään erään tapahtuman, joka veti hänen huomiotansa siihen määrään puoleensa, että hän pysähtyi sitä katselemaan.

Muuan pitkä, vartaloltaan jättiläisen muotoineen mies seisoi nojaten selkäänsä erästä kiviaitaa vastaan noin kahdenkymmenen askeleen päässä hänestä ja torjui suurella vasaralla pois päältänsä kolme poliisimiestä, jotka paljastetuilla miekoilla huutaen ja kiroillen ahdistivat häntä. Tämä taistelu oli niin omituista ja eriskummallista nähdä, että kapteeni Stålsköld, hymyillen sitä katsellessansa, hetkeksi unhotti ne murheet, jotka raskauttivat hänen sydäntänsä. Hän ei voinut olla ihmettelemättä ja ihastelematta sitä kylmäverisyyttä ja todellisesti ihmetyttävää taitoa, jota kiviaitaa vastaan nojautunut mies osoitti omituista asettansa käyttäessään. Onnellisesti väisti hän hurjistuneiden vastustajainsa kaikki lyönnit ja iskut, niin ett'eivät nämä saaneet häntä haavoitetuksi.

Tähän saakka oli hän vaiti ollen kestänyt tuota epätasaista taistelua, mutta nyt huudahti hän äkki-arvaamatta: "Kautta Jumalan! Pyhästi vannon, ettei se teistä, jonka päähän sinkahutan tämän vasarani, tule näkemään huomispäivän aurinkoa taivaalle nousevan! Hei! Yhden miehen otsaluut se nyt mennessänsä ruhjoo!"

Hänen kolme vastustajaansa, joista kukin yhtä suurella syyllä saattoi ottaa osaa tästä uhkauksesta, väistyivät pelästyneinä muutamia askeleita taaksepäin.

Mutta huomattuansa, ett'ei mies aikonutkaan toteuttaa uhkaustansa, vaan pettämällä heitä oli pyytänyt toimittaa itsellensä aselevon muutamaksi hetkeksi taikka parhaimmassa tapauksessa tilaisuutta pakoon, ryntäsivät he kaikki hänen päällensä ja tuo omituinen taistelu alkoi uudestaan. Helposti ymmärrettävä oli, ett'ei vasaralla varustettu mies ajan pitkään voisi kestää tätä epätasaista taistelua kolmikertaisesti monilukuisempaa vihollista vastaan. Vaikka hänellä näyttikin olevan jättiläisen voimat, näkyi kuitenkin selvästi, että hän jo aikoi väsyä. Entistä heikommin väisti hän päällekarkaajain iskuja ja yksi näistä halkaisi miekallansa sen nahkasen esiliinan, jota hän seppänä kantoi. Tässä arveluttavassa tilassa ollessaan sattui hän huomaamaan kapteeni Stålsköld'in ja jonkinmoinen avun toivo näytti syntyneen hänessä, sillä hän huudahti kapteenille: "Hyvä ystävä! Jos olet rehellinen ruotsalainen ja kansan ystävä, niin kiiruhda minua auttamaan tässä taistelussani noita koiria vastaan!"

Poliisimiehet huomasivat nyt myös kapteenin läsnäolon ja yksi heistä kääntyi häneen, sanoen: "Jos olette kuningattaren ja yleisen rauhallisuuden ystävä, niin älkää estäkö meitä kuolleena taikka elävänä tätä kirottua kapinoitsijaa kiinni ottamasta!"

"Hän valhettelee, tuo konna! — kiljasi vasaralla varustettu mies — Minä olen rehellinen sepänsälli, enkä ole milloinkaan häirinnyt yleistä enkä yksityistä rauhaa, vaikka nämät ilkiät kiukussansa väittävät sellaista!"

Kapteeni Stålsköld'in mieli nojautui tuon urhokkaan sepän puolelle ja hän päätti auttaa häntä, sillä hän ei voinut hyväksyä sitä, että kolme kelvollisilla miekoilla varustettua miestä ahdistivat yhtä, jolla puolustuksekseen ei ollut parempaa asetta varalla kuin kömpelö vasara, ja sitä paitsi oli hän pahalla ja äreällä tuulella, jotta hän kernaasti käytti tätä tilaisuutta saadaksensa joitakuita vastaan purkaa sen tyytymättömyyden itseensä ja koko mailmaan, joka rasitti hänen mieltänsä.

"Olkaa varoillanne ja puolustakaa itseänne! — huudahti hän sentähden poliisimiehille — Minä en ai'o kärsiä, että tätä luultavasti rehellistä seppämiestä loukataan. Synti ja häpeä on nähdä kolme aseellista miestä hätyyttävän yhtä piammiten aseetonta!"

Se poliisimiehistä, joka jo oli puhutellut kapteenia ja joka aseensa käyttämisessä osoitti suurinta taitoa, kääntyi uudestaan hänen puoleensa ja lausui.

"Minun nähdäkseni te olette upseeri Hänen Majesteettinsa armeijassa ja uhkaatte käyttää miekkaanne vihollis-mielisessä tarkoituksessa yleisen rauhallisuuden laillisia ylläpitäjiä vastaan! Tokko ensinkään olette miettineet, mihinkä rikokseen teette itsenne syylliseksi? Minä vangitsen teidät Hänen Majesteettinsa kuningattaren nimessä!"

"Mitä hulluuksia lörpötteletkään, houkkio! — ärjäsi kapteeni Stålsköld suuttuneena. — Ole varoillas, ett'en leikkaa hävytöntä kieltäsi kahtia!"

Poliisi muutti käytöstapaa kapteenia kohtaan ja sanoi nöyrästi: "Kunnioitettava herra! Meidän velvollisuutemme vaatii, että me saamme haltuumme tuon miehen joko elävänä taikka kuolleena, sillä hän on tehnyt julkisen kapina-yrityksen hallitusta vastaan. Antakoon hän itsensä vapaatahtoisesti meidän vangiksemme, niin emme pyydä häntä loukata eikä tehdä hänelle mitään pahaa."

"Ei mitään pahaa, sanot sinä kirottu konna! Kautta hevoskengittäjä-kunniani vannon, että seitsemän päivän kuluttua linnunpeloittimena roikkuisin hirsipuussa, jos vaikka olisinkin yhtä viaton kuin se lapsi, joka kuoli äitinsä kohdussa!" — huudahti seppä, joka hyvällä menestyksellä puolusti itseään kahta vihollista vastaan, semminkin kun häntä nyt elähytti se toivo, että kapteeni kohta rupeaisi hänen auttajaksensa.

"Jättäkää seppä rauhaan nyt heti kohta taikka syyttäkää itseänne!" — käski kapteeni Stålsköld.

"Siihen emme voi suostua — vastasi se yleisen rauhan ylläpitäjistä, joka seisoi häntä lähinnä, lisäten: Muuten olisi sopivampi, että olette meille avullinen meidän laillisessa toimessamme, kun että vaaditte meiltä sellaista."

Kapteeni ymmärsi nyt, että puhujan tarkoitus oli väittelyjen kautta estää häntä seppä-raukkaa pelastamasta siksi, kunnes tämä olisi voitettu ja vangittu. Sentähden kosketti hän miekkansa kärjellä poliisin rintaa, siten vaatien häntä puolustamaan itseään.

Mutta tuskin olivat heidän aseensa sattuneet toisiinsa kuin poliisimies jäi aseettomaksi; hänen miekkansa, joka heltesi kädestä, lensi vinhaa yli kadun erästä kiviseinää vastaan, ponnahti siitä takaisin ja putosi kadulle. Se oli keskikohdalta taittunut ja puoleksi särkynyt, joka seikka selvään osoitti millä voimalla ja taidolla kapteeni käytti pitkää miekkaansa.

"Hyvin tehty, kunnon pelastajani! huudahti seppä. — Kylläpä näkyy, että olet ennenkin mitellyt miekkaasi taitavampienkin vastustajien kanssa kuin näiden!"

Sepän tätä puhuessa oli kapteeni Stålsköld jo käynyt noita toisia aseilla vielä varustettuja poliisimiehiä vastaan, mutta nämät eivät jääneet odottamaan niin vaarallista vihollista, vaan läksivät, jättäen voiton toivon, tuota päätä käpälämäkeen, jonne heidän miekkansa menettänyt kumppalinsa mitä kiireimmiten seurasi heitä.

"Sinä suoritit tehtäväsi oikein miehen tavalla, hyvä sepposeni; en ole milloinkaan eläissäni nähnyt mokomaa taistelua, kuin tuo sinun taistelusi noiden poliisien kanssa!" — lausui kapteeni Stålsköld leikillisesti, pistäen miekkansa tuppeen ja valmistautuen jatkamaan matkaansa.

Mutta seppä tarttui hänen käteensä ja sanoi: "Jalomielinen pelastajani! Suokaa minun ennen lähtöänne kiittää teitä ja sanoa teille, että teitte minulle suurimman hyvän työn, jonka toinen ihminen voipi toiselle tehdä! Teidän avuttanne olisin rauenneilla voimilla pian jäänyt noiden kirottujen koirien saaliiksi. Jos joskus sattuisi sopiva tilaisuus, niin olen valmis hengelläni maksamaan tämän hyvän työnne!"

"Sellaiset ajatukset tuottavat kunniaa sinulle, seppä, ja ystävät ovat aina hyvät olemassa!" — vastasi kapteeni.

"Minä en ole mikä näytän olevan, — väitti seppä — mutta tällä kertaa en saata mainita teille säätyäni enkä nimeäni."

"Kuuleppas vaan! — Milt'en jo rupea uskomaan väärin tehneeni siinä, että pelastin sinun ehkä hyvinkin ansaitusta rangaistuksesta!"

"Sellaista älkää uskoko; — minä vakuutan olevani rehellinen mies! Mutta pyhät valat sitovat kieleni. — Vaan olkaa te, jalo pelastajani, avosydämisempi kuin minä ja sanokaa minulle nimenne! Tämä pyyntöni on ehkä liian rohkea, mutta minua kovin ilahuttaisi tuntea sen miehen nimi, jolle Jumalata lähinnä olen suurimmassa kiitollisuuden velassa."

"Olkoon menneeksi! Eihän se koske minuun, mikä mies sinä olet, seppä, eikä minun tarvitse hävetä sanoa, että olen Hänen Majesteettinsa sinisessä rykmentissä palveleva kapteeni Stålsköld."

"Kylläpä heti huomasin, että kerran ennen olette ollut taistelussa! Ottakaa suosiollisesti sydämellisimmät kiitokseni vastaan, herra kapteeni! — Kummallekin meistä lienee vaarallista viipyä tässä paikassa kauemmin."

"Jää hyvästi seppä! Pyydän varoittaa sinua vast'edes välttämään tälläisiä selkkauksia, sillä hyvin epätietoista on, josko vielä toisen kerran sattuisin saapumaan sinua pelastamaan."

"Kiitän teitä herra kapteeni neuvostanne, jota mahdollisuuden mukaan otan noudattaakseni."

"Siinä teet viisaasti seppä!" — vakuutti kapteeni Stålsköld ja jatkoi äsken kerrottujen tapausten kautta katkaistua matkaansa samaan suuntaan, jonne yleisen rauhallisuuden pakenevat ylläpitäjätkin olivat menneet. Hän astui nyt keveämmillä askeleilla ja keveämmällä mielellä, sillä äskeiset tapahtumat olivat sysänneet syrjään hänen sydäntänsä raskauttavat katkerat tunteet. Mutta pian ne palasivat takaisin ja ahdistivat hänen mieltänsä uudistetuilla voimilla entistä ankarammin. Jo oli hän tuskallisten ajatustensa takia epätoivoon lankeamaisillaan kun hän yht'äkkiä kuuli täyttä laukkaa ajavien ratsastajain hevosten kavioiden kopinaa. Kapteeni Stålsköld'ille oli tämä kavioiden kopina siksi hyödyllinen, että hän taas unhotti katkeran murheensa ruvetessaan arvelemaan mitä ja millaista tarkoitusta varten nämät ratsastajat tähän aikaan yötä mahtoivat olla liikkeellä?

Mutta pitkiin mietteisin ei hänelle suotu aikaa, sillä ratsujoukko läheni ja sen päällikkö huudahti jylhällä äänellä: "seis!"

"Hyvä ystävä!" — vastasi kapteeni ja pysähtyi, sillä hän hyvin tajusi, että tämä päällikön antama käsky etupäässä koski häntä, jos kohta sen ohessa ratsujoukkoakin.

"Onko tuo jompikumpi niistä kahdesta?" — kysyi päällikkö kääntyneenä häntä lähinnä ratsastavan ratsumiehen puoleen.

Viime mainittu kannusti hevostansa ja ratsasti aivan kapteenin eteen. Kumartuen alas katsoi hän kapteenin silmiin, jonka tehtyänsä hän palasi takaisin päällikön luo ja sanoi: "Oikein — tämä on tuo upseeri."

Vuorostaan ratsasti nyt joukon päällikkö kapteenin luo ja sanoi käskevällä äänellä: "Minä vangitsen teidät kuningattaren ja vallitsevien lakien nimessä! Antakaa minulle miekkanne!"

"Soo-o! Onpa minulla oikein pirullisen paha onni tänä yönä! — vastasi kapteeni tyynesti — Mutta minkätähden vangitsette minun, jos sallitaan minun kysyä?"

"Ensiksi sentähden, että olette tarttuneet aseesen järjestyksen ja yleisen rauhan laillisia ylläpitäjiä vastaan ja toiseksi siitä syystä, että olette auttaneet julkista kapinoitsijaa pakoon pääsemään ja siten tehneet itsenne velkapääksi majesteetti-rikokseen."

"Kautta hiiden! Olisinko todellakin tehnyt majesteetti-rikoksen!" — huudahti kapteeni Stålsköld, joka oli tullut hyvälle tuulelle, leikillisesti.

"Niin on asian laita" — huudahti ratsujoukon päällikkö äreällä äänellä.

"Mutta minkä oikeuden ja vallan nojalla te minun vangitsette, jos saanen sitäkin kysyä?" —

"Minä olen luutnantti Hänen Majesteettinsa henkivartijaväessä ja minulle on rauhallisuuden ylläpitäminen Tukholmassa uskottu täksi yöksi." —

"Ainoastaan täksi yöksi eikä pitemmäksi ajaksi?" — kysyi kapteeni.

"Se seikka ei koske teihin!" — ärjäsi luutnantti suuttuneena.

"Mutta ellen sittenkään ota totellakseni käskyjänne, hyvä herra luutnantti — mitä siinä tapauksessa aikonette tehdä?" — intti kapteeni Stålsköld.

"Siinä tapauksessa aion käyttää väkivaltaa."

"Olette kai sitä mielipidettä, ett'en ypö yksin voi kestää teitä kaikkia vastaan?" — kyseli kapteeni yhä.

"Niinpä olen!" — huudahti luutnantti vihan vimmassa, lisäten: "Mutta minä en ole tullut tänne vaihtamaan koukkusanoja teidän kanssanne, vaan viemään teitä vankilaan! Antakaa minulle sentähden pitkiä puheita pitämättä miekkanne ja sanokaa nimenne!"

"Te tahdotte siis välttämättömästi saada tiedon nimestäni, herra luutnantti?" —

"Sanoinhan jo, että tahdon!" —

"No niin. Nimeni on Stålsköld, olen kapteeni Hänen Majesteettinsa sinisessä rykmentissä."

"Perhana! Oletteko kapteeni Stålsköld! Tämä hiton pimeä ja sade estävät tuntemasta vanhoja ystäviä ja tuttavia! Kuitenkin tuntui äänenne minusta tutulta."

"Kiitän onneani, että tapasin teidät, luutnantti von D——!" huudahti kapteeni Stålsköld. "Siitä on pitkä aika kun viimeksi kohtasimme toisemme, mutta toivoakseni olette voineet hyvin? Mutta ottakaa kuitenkin miekkani — oli minulle mieluista saada antaa se vanhalle ystävälle!" Hän oli päästänyt irti miekkansa ja tarjosi sitä luutnantti von D——lle, joka ei sitä kuitenkaan ottanut vastaan, vaan sanoi kohteliaasti:

"Pitäkää miekkanne, kapteeni hyvä. En tahdo ottaa sitä teiltä, vaikka viran puolesta täytyykin vaatia, että seuraatte minua ja saatte tyytyä seuraani."

"Suostun mielelläni tarjoukseenne, ja ne hetket, jotka seurassanne olen viettänyt, pidän iloisimpina hetkinäni!" vakuutti kapteeni.

"Mutta ennenkuin lähdemme täältä, täytyy teidän sanoa, mihinkä kapinan-nostaja, jonka te, luultavasti tietämättä asian oikeata laitaa, pelastitte oikeuden rankaisevista käsistä, on joutunut?"

"Tarkoitatteko sitä kunnon seppää, joka vasarallansa teki kauniimpia urotöitä, kuin kukaan seppä koskaan tätä ennen on tehnyt? Hän oli todellakin erinomainen. Jospa olisitte olleet näkemässä, luutnantti, von D——! Niin mestarillista taistelua en luultavasti koskaan enään saa tilaisuutta katsella!"

"En epäile, että mies oli yhtä taitava kuin urhoollinenkin, mutta sitä suurempi oli vahinko, että hän pääsi käsistämme ja sitä suurempi syy on epäillä, ett'ei hän ollut se, jolta näytti. Tätä nykyä parveilee öisin kaupungin kaduilla koko joukko käsityöläisiä, joiden laadusta saattaa luulla yhtä ja toista."

"Semmoinen on minulle, joka olen vaan pari päivää oleskellut Tukholmassa, aivan tietämätöntä. Mutta luulettekohan, että kukaan muu kuin seppä olisi kyennyt käsittelemään niin muodotonta asetta sellaisella ihmetyttävällä taidolla?"

"Tämä seikka todistaa tosin hänen ammattinsa todellisuutta, myönsi luutnantti von D——, mutta kuinka hyvänsä, niin huomasitteko, minnepäin hän meni?"

"En kuolemakseni sitä huomannut! Tosin kuulin porttia aukaistavan ja pantavan kiinni perästäni ja sen vuoksi on mahdollista, että hän meni johonkin läheiseen taloon, mutta varmaan en saata mitään sanoa."

Kapteeni Stålsköld puhui tahallansa valhetta erehdyttääkseen luutnanttia ja hänen seuralaisiansa, sillä ei hän tahtonut turhaan seppää pelastaneensa. Myös oli hän ryhtynyt äsken kerrottuun laveaan keskusteluun ainoastaan antaakseen hänelle aikaa pakoon pääsemiseen ja hän piti varmana, että tämä tarkoitus nyt oli saavutettu.

"Siinä on siis kaikki, mitä asiasta tiedätte?" kysyi luutnantti epäilevästi.

"Saakeli, luutnantti von D——! Olen jo sanonut enemmän kuin tiedänkään, olenhan jo sanonut yksin arvelunikin!"

Luutnantti kääntyi siihen ratsumieheen, jota olemme nähneet hänen jo kerran ennenkin puhutelleen ja joka ei ollut kukaan muu kuin aseettomaksi tehty poliisimies. Matala-ääninen keskustelu syntyi heidän keskensä, jonka jälkeen viimeksimainittu neljän ratsumiehen seurassa nelisti täyttä laukkaa siihen suuntaan, jossa tuo järjestyksen ylläpitäjille häpeällinen taistelu oli ollut.

Luutnantti von D—— laskeusi senjälkeen hevosen selästä ja käski yhden ratsumiehen tehdä samoin. Oman ratsunsa tarjosi hän kohteliaasti kapteenille.

"Olkaa niin hyvä, kapteeni ja nouskaa satulaan. 'Ferm'illäni' ei tosin ole kaikkia niitä oivia ominaisuuksia kuin sillä kelpo ratsulla, jolla ratsastitte Jankovitz'in tappelussa, kun valloititte Hatzfeld'in patterit, vaan toivon kuitenkin että olette tyytyvä."

Mutta kapteeni Stålsköld'iä ei voitu taivuttaa ottamaan vastaan tätä luutnantin erittäin kohteliasta tarjousta, ja sittenkuin monta molemminpuolista sanaa oli vaihdettu, nousi luutnantti von D—— vihdoin oman hevosensa selkään ja kapteeni nyt hevosettoman ratsumiehen.

"P——nan ikävä seikka tämä!" — sanoi luutnantti von D——, kun he hiljaista ravia ratsastivat eteenpäin.

"Mutta huuhtokaamme suuttumus alas takkavalkean ääressä lasilla vanhaa portviiniä. Ette luultavasti ensinkään tietäneet, että poliisien ahdistama seppä todellakin oli tehnyt itsensä syypääksi hyvin arveluttavaan rikokseen?"

"Sitä en saattanut likimainkaan aavistaa," vastasi kapteeni Stålsköld. "Näin vaan urhean miehen tukalan aseman, vihastuin kimppuun kävijöiden epäritarillisuudesta, sotia kolme yhtä vastaan ja tarjosin hänelle apuani, jota en luule että itse ylimaaherrakaan olisi häneltä kieltänyt, jos hän olisi minun asemassani ollut. Mutta mitä pahaa oli hän sitten oikeastaan tehnyt?"

"Hän oli kiihoittanut kerjäläisjoukon, muutamia humalaisia merimiehiä ja joukon muita kuljeksijoita hänen johdollansa koettamaan kaupunginvankilasta vapauttaa muutamia valtiollisia vankeja, joita siellä säilytetään. Hyökkäys ei kuitenkaan ensinkään onnistunut. Sillä kun kauvan oli pelätty jotakin sellaista, oli vartijoita lisätty moninkertaisiksi ja he olivat erittäin valppaita. Ryntääjät lähtivät sentähden heti pakoon, ja koko asia päättyi muutamien repaleisten roistojen haavoittamiseen, jotka todennäköisesti hirsipuussa saavat maksaa uhkarohkean yrityksensä. Mutta päämies pääsi pakoon, juuri teidän vuoksenne, kapteeni hyvä! Oltiin sitä paitsi kuultu halventavia lauseita Hänen Majesteetistaan kuningattaresta ja valtakunnan hallituksesta. Häntä auttaaksenne sekaannuitte hyvin ikävään asiaan."

"Älkää olko levoton, luutnantti hyvä. Kyllä minä asiani selvitän. Muuten en ensinkään tunne nykyajan valtiollisia selkkauksia, jonka vuoksi täytyy pyytääni, että hyväntahtoisesti lähemmin selittelisitte minulle niitä, sill'aikaa kuin me lämpimän takkavalkean ääressä, jota suuresti ikävöin, istumme ja nautimme hyvää portviiniänne."

"Vähine tietoineni antaudun teidän käytettäväksenne. Mutta tuo hiton sade pieksee ihmistä vasten kasvoja, niin että koskee. Hyvä, että pian olemme perillä."

He kannustivat hevosiansa ja laukkasivat tiehensä. Korkea-vahdin luona, jonne he pian saapuivat, laskeutuivat he selästä.

6 LUKU.

Meidän pitää nyt palaamaan pari tuntia taaksepäin ajassa, seurataksemme Jakobsson'ia ja Aake Berg'iä heidän vaarallisella matkustuksellansa ja huomataksemme, mitenkä he onnistuivat vaikeassa toimessa, jonka olivat ottaneet toimittaaksensa.

Saavuttuansa Drottninggatan nimiselle kadulle ja kulkiessansa sitä pitkin ihmetytti heitä suuresti, että täällä nyt oli niin hiljaista ja rauhallista. Ei mitään melua ja meteliä enää kuulunut eikä hurraahuutojakaan. Nopein askelin kiiruhtaen eteenpäin, ehtivät he pian kenraali S——hjelm'in palatsin edustalle, jossa kuitenkaan ei enää löytynyt ainoatakaan uteliasta ikkunoihin tirkistelijää. Ruokapöydät ja viina-astiatkin olivat poissa. Mutta portilla seisoi joukko ratsuväkeä, joidenka ratsut malttamattomasti polkivat maata.

Matkustajamme pysähtyivät ikäänkuin katselemaan komeasti valaistua palatsia.

"Yrityksemme ei menesty. Me olemme myöhästyneet!" — kuiskasi Jakobsson Aake Berg'in korvaan — Nuo hirtehiset tuolla (hän viittasi kädellänsä ikkunoihin) ovat, pahaa aavistaen, ryhtyneet varokeinoihin. Heidän toimestansa kai on meluava kansa ajettu matkaansa. P——le vieköön, mitenkä varoviksi nuo ylimykset ovat tulleet viime aikoina!"

"Mitä meidän nyt tulee tehdä? Paras kaiketi on, että heitämme koko tuumamme tällä kertaa siksensä?" — kysäsi Aake Berg.

"Eihän tässä näy muuta tehtävää olevan, kuin että lähdemme kuljeksimaan pitkin katuja kuulustelemaan mitä toiset mahdollisesti ovat saaneet aikaan sekä ilmoittamaan heille yrityksemme huonon menestyksen" — vastasi Jakobsson.

Tämän lyhyen neuvottelun päätyttyä lähtivät he astumaan eteenpäin, mutta lähinnä olevassa kadun kulmassa he erkanivat toinen toisistaan, kumpikin eri haaralla etsiäksensä toisia tämän pelastamis-yrityksen johtajia.

Jakobsson ei muuten ollut erehtynyt tarkoituksesta, jota varten äsken mainittu ratsujoukko oli asetettu kenraalin palatsin portille. Nämät hevois-kaartiin kuuluvat ratsastajat olivat todellakin kutsutut tänne ylläpitämään järjestystä ja karkoittamaan pois meluavaa kansa-joukkoa. Sillä huomattuansa, että melske ulkona kadulla kiihtymistään kiihtyi, oli kenraali S——hjelm, välttääksensä tälläisiä meluavia kansan kokouksia sydämensä syvyydestä vihaavan kuningattaren suuttumusta, Tukholman ylipäällikön Fleming'in suostumuksella kutsuttanut heidät tänne. Tätä keinoa piti hän jo siitäkin syystä tarpeellisena, että hän tiesi itsellänsä, mutta erittäinkin valtiokamariherralla olevan paljon kadehtijoita ja vihamiehiä, jotka — sitä hän pelkäsi — yllyttäisivät kansaa johonkuhun vallattomuuteen, jonka kautta hääjuhlallisuus tulisi häirityksi. Kun muutamat hänen palvelijoistansa kertoivat hänelle noista suurenmoisista viina-astioista, joista ei kenkään tietänyt, kuka ne oli toimittanut sinne, kiihtyi tämä hänen pelkonsa yhä, sillä hän oli vakuutettu siitä, että joku hänen omista taikka hänen vävymiehensä vihamiehistä oli tehnyt hänelle nämät kepposet, siten saadaksensa rahvaan yltymään raivoon. Näyttipä siltä kuin olisikin tuo tuntematon vihamies saavuttanut tarkoituksensa, sillä hetki hetkeltä paisui meteli ja entistä pahempia parjauksia ja kiivaampia uhkauksia kuului tuon tuostakin rahvaan keskeltä. Ketkä niitä lausuivat, sitä ei tietty, mutta arveltiin niitä palkattujen yllyttäjäin lausumiksi. Kenraalin mieli oli sangen levoton sill'aikaa kuin hän odotti ratsumiesten tuloa. Kun nämät vihdoin saapuivat paikalle, sanottiin, että he olivat tulleet saattojoukoksi kuningattarelle hänen kotimatkallansa. Kuitenkin vaadittiin samalla rahvasta lähtemään pois. Ne, jotka eivät vapaatahtoisesti ottaneet lähteäksensä, karkoitti ratsujoukko väkisin. Mitään varsinaista kapinaa sen ohessa ei syntynyt, vaan päättyi asia kovilla kirouksilla ja uhkauksilla kansan puolelta. Kuningatar ei tietänyt koko asiasta mitään.

Mutta seuratkaamme Jakobsson'ia.

Erottuansa matkakumppalistansa käveli Jakobsson sattumuksen ohjaamana katua ylös, toista alas. Kaikkialla vallitsi hiljaisuus. Silloin tällöin tuli häntä vastaan joku yksinäinen matkustaja, joka rientävin askelin kiiruhti hänen ohitsensa, hätä hädin vastaten hänen ystävälliseen tervehdykseensä. Hän alkoi jo epäillä, tokko hän tapaisi ainoatakaan niistä, joita hän etsi, arvellen että kukin heistä, jättäen toimitettavansa toimittamatta, oli mennyt kotiansa rauhallisesti nukkumaan, kun hän yht'äkkiä etäällä kuuli melkoisen kovaa ihmis-äänten sohinaa. Jonkinmoinen toivo syttyi tämän ohessa hänen mielessänsä ja hän kiiruhti sitä katua kohti, josta tämä äänten sohina kuului.

Täällä tuli häntä vastaan suuri ihmisjoukko, niin omituisen ja kummallisen kaltainen, että hän päivästä aikaa sitä katsellessaan epäilemättä olisi purskahtanut täyttä kurkkua nauramaan, mutta nyt sai hän vallitsevan pimeyden tähden siitä ainoastansa yleisen haahmokuvan. Siinä löytyi jos jotakuta lajia ihmisiä yhteiskunnan alimmaisesta kerroksesta: rääsyihin puetuita kerjäläisiä, juopuneita merimiehiä, samassa tilassa olevia porvarien renkejä, oppipoikia monesta eri ammattikunnasta, häviöön joutuneita nurkka-kaupustelijoita akkoinensa y.m. Useimmilla heistä oli aseina särkyneitä laudan palasia, joita he luultavasti olivat murtaneet jostakusta laudoista tehdystä aitauksesta. Muuten näytti joukossa vallitseva yhteishenki olevan mitä veljellisintä laatua, sillä he astelivat, riveihin asettuneina, käsitysten eteenpäin. Vieläpä näytti jonkinmoinen järjestyksen ja kurin henkikin olevan heissä olemassa, sillä jos joku rähisi ylenmäärin kovalla äänellä, niin saattoivat hänen kumppalinsa hänet heti ankarilla uhkauksillaan vaikenemaan. Tämän kirjavan joukon etunenässä kulki eräs mies, joka päättäen hänen kovin huonosta ja lahonneesta puvustansa, ei kuulunut tämän mailman onnenlapsien joukkoon.

Kun tämä omituinen joukko oli ehtinyt sille paikalle, johon Jakobsson oli pysähtynyt sitä odottamaan, laski viimemainittu henkilö kursailematta käsivartensa hänen käsivartensa alitse ja veti hänet mukanansa, lausuen: "Äläpäs kuhnaile, vaan lähde mukaan!"

"Ken sinä olet ja mitä p——lettä tämä merkitsee?" — kysyi Jakobsson lähtien käymään rutkaleen näköisen miehen sivulla.

"Sinä et tunne minua Jakobsson! Olipa tuo oivallista! Minä olen voittanut sinun kavaluudessa!" vastasi rutkaleen näköinen mies.

Jakobsson pysähtyi hämmästyksen ja kummastuksen valtaamana, sillä nyt oli hän miehen äänestä tuntenut hänen — hurskasmieliseksi ystäväkseen Pertti Månsson'iksi.

"Äläpäs pysähdy; — eteenpäin; eteenpäin vaan!" — kehoitti Pertti
Månsson ja veti Jakobsson'ia kädestä.

"Enkö näe unta? Oletko sinä todellakin saanut tämän aikaan ja ruvennut tämän oivallisen joukon johtajaksi?" huudahti Jakobsson vielä milt'ei puoleksi hurmaantuneena kummastuksesta.

"Olen! Olen kuin olenkin!" — riemuitsi Pertti Månsson, hyvillänsä tästä ystävänsä kummastuksesta, lisäten: "Tämä nyt on selvä todistus siitä, ett'en olekaan siihen määrään asioita aikaan-saamaton, kuin sinä väitit minun olevan!"

"Ellen omilla silmilläni olisi nähnyt tätä maine-työtäsi, niin helpommin uskoisin pirun vieneen kuningattaren ja koko aateliston kuin sinun tätä ihmettä saaneen aikaan! — Niin ihmeenä, todellisena ihmetyönä tätä pidän, jos kuinka asiaa mietin! Mutta sanoppas Herran nimessä, mitenkä olet käyttäinnyt?"

"Minä olen ottanut rahan ja viinan paholaishenget avukseni — sanoi Pertti Månsson — Sitä paitsi on onni ollut minulle erittäin suosiollinen. Ensiksi tapasin suuren joukon sellaisia, jotka kovasti kirkuivat ja kiroilivat siitä syystä, että heidät väkivaltaisesti oli ajettu pois kenraali S——hjelmin palatsin edustalta, jonne olivat menneet hääjuhlaa katselemaan. Nämät tyytymättömät, joista useimmat olivat melkoisesti humalassa, olivat, kuultuansa mistä asiasta oli kysymys, heti kohta valmiit käymään käsiksi pelastamistoimeemme. Sitte ei ollut niinkään vaikeata rahojen ja viinan avulla saada muita lisäksi ryhtymään sellaiseen yritykseen, johon jo ennakolta niin monet olivat ruvenneet osaa-ottajiksi. Myös olen omasta päästäni sepittänyt suuren joukon mitä kauhistavimpia juttuja. Minä olen noille seuraajoilleni vakuuttanut, että hallitus on tehnyt sen päätöksen, että kaikki vangit huomispäivän kuluessa kaikessa hiljaisuudessa teilataan itse vankilassa, jotta kansa ei saisi tilaisuutta pelastamaan heitä sekä että heidän poikkileikatut päänsä, kaikille aateliston vihollisille varoitukseksi, pitkiin salkoihin pystytettyinä asetetaan ylt'ympäri toria y.m.s. ehkä vielä kauhistavampaakin. Lopulla saapuivat Bosberg ja Grå viinalekkereinensä minun avukseni".

"Missä he nyt ovat?"

"He ynnä muutamat toiset myöhemmin tulleet liittolaisistamme sekaantuivat rahvaan joukkoon mahdollisuuden mukaan ylläpitääksensä järjestystä ja kuria. Voit olla vakuutettu ett'ei se ole mikään helppo asia. Kun me kuljimme vanhan valtiokansleerin asunnon ohitse oli myrsky vähällä päästä raivoamaan. Yhdistetyillä ponnistuksillamme saimme töin tuskin estetyksi, ett'ei koko yrityksemme silloin mennyt hukkaan. Sitä emme kuitenkaan saaneet estetyksi, että kiviä heitettiin ikkunoista huoneisin. — Kuuleppas kuinka meikäläiset nytkin käskevät ja pyytävät joukkoa marssimaan eteenpäin hiljaisuudessa ja melua pitämättä ja huomaappas, kuinka kehnosti meidän soturimme tottelevat heitä."

"Kuka olisi uskonut sinun saavan tälläisiä urostöitä aikaan!" — huudahti Jakobsson uudestaan. — "Suo minulle anteeksi, hyvä Pertti Månsson, että olen pitänyt toimeliaisuuttasi ja pontevuuttasi liian huonossa arvossa! Tästä lähtien en kunnioita näitä omaisuuksia kenessäkään niin suuressa määrässä kuin sinussa. Terävän järkes kautta olet yksin toimittanut enemmän kuin me kaikki muut yhteensä."

"Mutta minä olenkin nyt tehnyt kaiken sen, mitä aion tehdä" — sanoi
Pertti Månsson.

"Mitäpä näillä sanoillas tarkoitat?" kysyi Jakobsson.

"Tarkoitan sitä, että sinä nyt saat ottaa haltuusi koko asian. Sinua vaan olen odottanutkin itse vetäytyäkseni pois koko leikistä. Me lähestymme kohdakkoin vankilaa, mutta sitä ennen asuntoani; siinä erkanen teistä ja jätän kaikki tyyni muiden huostaan."

"Sinun ei pitäisi jättää muille lopullista kunniaa tästä yrityksestä, jonka olet pannut noin hyvään alkuun. Sepä olisi suuri vahinko sinulle. Eikä tämä yritys olekkaan, tyystin punniten, niinkään vaarallista laatua. Vankilaa vartioitsevat sotamiehet ovat harvalukuiset, heidät me vangitsemme ajatuksen nopeudella. Lopputehtävämme siellä ei myöskään vaatine aivan pitkää aikaa. Sitte lähteköön jokainen rauhassa kotiansa, sillä minä olen varma siitä, että Stensson lupauksensa mukaan tuo ne hevoset, joita vankien tulee käyttää sitä pikemmin päästäksensä turvaan, hyvissä ajoin ennen määrättyyn paikkaan, jotta ei meillä ole vangeista, päästettyämme heidät vankilasta irti, yhtään mitään rasitusta. Koko tapaus tulee pidettäväksi tavallisena, katumelskeenä, jonka johtajista hallituksen on mahdoton saada mitään tietoa, he kun kaikki olivat valhepuvuissa ja roistoväelle peräti tuntemattomat."

"Jos vaara olisi vieläkin vähempi, kuin sen nyt kuvaat olevan, jos vankilassa ei löytyiskään parempaa vartiaa kuin yksi ainoa pieni hiiri, jonka suun me tukitsisimme pumpulilla sittenkuin ensin olisimme sitoneet sen jalat ja lävistäneet siltä silmät puhki, en sittenkään ottaisi mitään tämän enempää tässä asiassa tehdäkseni!" — vakuutti Pertti Månsson vakaalla totisuudella.

"Sinä siis pelkäät?" — kysyi Jakobsson.

"En saata kieltää että peliään."

"Mutta mistä ja minkä ihmeen kautta sait tuon rohkeuden, jota tähän asti olet osoittanut?"

"Niin, mistä sen sainkaan? Selvitäppäs se asia itse, jos kykeneet! — sanoi Pertti Månsson sävyisästi — Minä puolestani en jaksa käsittää sitä ja mitä likemmäksi tulen taloani sitä käsittämättömämmäksi käy asia itsellenikin."

Jakobsson purskahti nauruun.

"Ha! ha! ha! Kylläpä sinä vielä olet sama Pertti Månsson kuin ennenkin ja minä rupean uskomaan, että p——le meni sinuhun muutamaksi hetkeksi, mutta että hän nyt taas luopuu sinusta!" — lausui hän pilkaten.

"Kuinka sen asian lieneekin laita, siitä en huoli päättää; se vaan on varma että jätän kaiken kunnian tästä yrityksestä sinulle. Mutta ole varoillasi, sen neuvon annan sinulle. Tässä kadun kulmassa erkanevat tiemme. Jää hyvästi ja onnea tuumillesi!"

Kuiskaavalla äänellä sanottuansa nämät sanat Jakobsson'ille pujahti Pertti Månsson äkkiä eräälle ahtaalle poikkikadulle, jonka varrella hänen talonsa sijaitsi.

Jakobsson jatkoi yhä matkaansa, astuen tuon omituisen joukon etunenässä. Iloksensa hän sattui huomaamaan, että rähinä ja älinä hänen johtamassansa armeijassa vaikenivat jota lähemmäksi tultiin vankilaa. Mutta pimeän tähden ei hän voinut nähdä, että se myös mieslukunsa suhteen hetki hetkeltä harventui sen kautta, että useat noudattivat Pertti Månsson'in esimerkkiä ja hiipivät matkaansa.

Noin kahdensadan askeleen päässä vankilasta antoi Jakobsson sotilaillensa käskyn pysähtyä. Niitä oli silloin jäljellä ainoastansa viisikymmentä. Näille piti hän matalalla äänellä innokkaan kehoituspuheen ja määräsi sen jälkeen, mitenkä vankilaa valloittaissa oli meneteltävä. Hänen itse tuli muutamien urhokkaimpain kanssa hyökätä esiin vartioita vangitsemaan; muut saivat vankilan piirittämisen toimeksensa. Jokaisen piti tehdä tehtävänsä hiljaisuudessa ja melua nostamatta. Mutta jos vartijoille vastoin luuloa saapuisi väkeä avuksi, niin karkoittakoot piirittäjät heidät urhoollisesti takaisin. Mutta jos auttajain luku oli niin suuri, ett'eivät kyenneet heitä voittamaan, niin pitäisi kunkin heistä, täyttä kurkkua huutaen että valkea oli valloillansa, ruveta juoksemaan ristiin rastiin, siten saadaksensa aikaan sellaista häirinkiä ja sekamelskettä, joidenka vertasta ei oltu kuultu eikä nähty. Vähäisen melskeen synnyttyä oli helppo asia päästä pakoon.

Kun tavasta, jolla käytäisiin vankilan valloittamiseen käsiksi ja sen ohessa mahdollisesti kysymykseen tulevista varokeinoista näin oli päätetty, marssittiin eteenpäin.

Jakobsson kulki nytkin toisten edellä ja häntä lähinnä seurasivat ne, jotka olivat tarjoutuneet yhdessä hänen kanssansa hyökkäämään vartioiden kimppuun. Useimmat viimemainituista kuuluivat "P.C.G. seuraan". Vähän jälestäpäin tulivat ne, jotka olivat saaneet vankilan saartamisen toimeksensa. Heidän johtajaksensa oli ruvennut sama valtioviisas porvarinrenki, jonka jo kerta ennen olemme tavanneet tässä kertomuksessa. Kaikki noudattivat syvintä äänettömyyttä. Päihtyneidenkään ei kauemmin tehnyt mieli räyhätä. Ankaran tuulen suhina ja sade, joka raskaina pisareina tipahteli alas kadulle, estivät milt'ei kokonaan askeleiden äänenkin kuulumasta.

Kaikki näytti siis hyvää ennustavan, etenkin kun Jakobsson seuraajinensa huomiota nostamatta pääsi ihan lähelle vankilan porttia. Ainoastansa kaksi vartioitsevaa sotamiestä oli näkyvissä ja nekin seisoa jököttivät välinpitämättöminä nojaten seinää vastaan, pää rinnan nojassa. Jakobsson antoi tovereillensa merkin hyökkäykseen ja ryntäsi lähinnä seisovaa sotamiestä vastaan, jolta pikaisesti riisti aseet pois. Melkein samaan aikaan tekivät muutamat hänen seuralaisistansa samoin toiselle sotamiehelle.

Hyvään alkuun oltiin siis nyt päästy.

Mutta aseettominakin tekivät sotamiehet niin paljon vastarintaa, että he pari kertaa olivat ehtineet korkealla äänellä huutamaan "hollah! hollah!" ennenkuin rynnäkön tekijät saivat suukapulat sidotuiksi heidän suuhunsa. Tämä heidän huutonsa kerrassaan teki vankien pelastamistoimessa puuhaajain kaikki toiveet ja toimet mitättömiksi. Vankilan portti avattiin yht'äkkiä selki selällänsä ja erään upseerin komentamina astui siitä neljäkymmentä sotamiestä painetit tanassa ulos pihalle. Tämä kaikki tapahtui lyhyemmässä ajassa kuin sen kertomiseen on kulunut.

Jakobsson'in seuralaiset läksivät, hämmästyneinä vartiaväen paljoudesta, heti pakoon. Hän yksin jäi seisomaan paikallensa. Tarkottaen enemmän pakenevia liittolaisiansa kuin portista tulleita vankilan vartioita huusi hän ankaralla äänellä: "Älkää paetko! Meidän pitää vaikka mihin hintaan kevytmielisen kuningattaren ja porvarein verta himoavain herrojen kynsistä pelastaa ne viattomat miehet, jotka he ovat määränneet teurastettaviksi!"

Hän oli tuskin saanut nämät sanat suustansa, kun muutamat sotamiehistä tarttuivat häneen, pitäen häntä kiinni käsistä ja niskasta. Jakobsson ponnisti kaikki jättiläisvoimansa päästäksensä irti. Ojentaen vahvat käsivartensa ja sivaltaen niillä taaksepäin onnistui hänen lyödä kumoon ne sotamiehet, jotka pitivät niistä kiinni. Kun hän sitte hyökkäsi eteenpäin, eivät voineet takaapäin hänen kauluksiinsa kiinni tarttuneet pidättää häntä. Rikkinäiset repaleet Jakobsson'in takista jäivät kuitenkin heidän saaliiksensa. Onneksi hänelle ja hänen kumppaneillensa kielsi komentava upseeri sotamiehiänsä ampumasta. Tämän jalon herran sääliväisyyden tunne pelasti tässä tilaisuudessa monta ihmistä kuolemasta. Sen sijaan käski hän heitä ja paikalle kiiruhtavia poliiseja ajamaan pakenevia takaa ja vangitsemaan heistä niin monta kuin mahdollista. Mutta tämäpä oli helpompi sanoa kuin tehdä, sillä pakoon lähteneet olivat jo ennättäneet päästä melkoisen matkan edelle ja sitä paitsi oli pimeä. Sentähden saatiinkin heistä kiinni ainoastansa neljä, jotka olivat kompastuneet ja kaatuessansa loukanneet itsensä. Kaksi näistä tulivat pahoin haavoitetuiksi, sillä kiiruussa löivät takaa-ajajat heitä aseillansa, tehdäksensä heitä pakoon kykenemättömiksi.

Jakobsson'in, joka kauvimmin oli viipynyt, oli myös vaikein päästä pakoon. Kolme reipasta poliisimiestä ajoi häntä takaa. Mutta Jakobsson oli yhtä ketterä ja nopea kuin vahvakin. Hän ei siis epäillytkään voittavansa takaa-ajajansa juoksussa, kun hän yht'äkkiä liukahti muutamilla katu-kivillä, jotka sateen kautta olivat tulleet niljakkaiksi ja liukkaiksi, ja kaatui.

Tämän tapaturman tähden saavuttivat poliisit Jakobsson'in, joka tässä huutavassa hädässä muisti, että hänellä oli pistooli muassansa ja päätti sitä nyt käyttää puolustuksekseen. Hän pisti kätensä poveen — mutta pistooli oli poissa, se oli pudonnut, Jakobsson ei tietänyt mihin taikka koska. Tämän onnettomuuden lisäksi tuli vielä sekin ikävä seikka — että vasarakin hänen kaatuessansa oli luiskahtanut hänen kädestänsä ja lennähtänyt ties minne ja kuinka kauaksi. Hän tähysteli sitä silmillänsä ja haparoi käsillänsä, vaan ei nähnyt eikä löytänyt. Samassa kuuli hän kolme miekkaa vedettävän tupesta ja karkealla äänellä huusi joku aivan läheltä häntä: "Sinä olet kuoleman oma, jos teet pienimmänkin pa'on yrityksen!"

Tuskan hiki kihoili Jakobsson'in otsalta — mutta olkoon menneeksi, parempi kuolla nyt heti kuin vangittuna tulla hirtetyksi! Hän oli kaatunut suinpäin, mutta vaikka hän kovasti oli loukannut rintansa, niin oli kuitenkin hänelle onneksi että hän oli kaatunut sillä tavoin. Sen kautta oli hän päässyt sellaiseen asemaan, että hän nelin ryömin saattoi pelästyneen jäniksen tapaan loikahtaa eteenpäin. Mitä, millaista hyötyä hänelle karttuisi tälläisestä loikahduksesta, sitä ei hän itsekään voinut arvata — mutta hei vaan! — tulkoon tuosta mikä hyöty tahansa, umpimähkää hän loikahti kun loikahtikin eteenpäin sellaisella vauhdilla, että hän taas kaatui suullensa ja löi nenänsä jotakin kovaa esinettä vastaan, luultavasti kiveä vastaan — niin hän arveli. Mutta ei, se ei ollutkaan kivi. Mahdoton on kuvata hänen iloansa, kun hän huomasi, että hän oli lyönyt nenänsä — omaa vasaraansa vastaan! Tuo siunattu vasara, — hän tarttui siihen kuumeentapaisella innolla!

Jakobsson'in hätyyttäjät hämmästyivät niin suuresti hänen oudosta ja odottamattomasta matkustustavastansa, ett'eivät muistaneet aseitansa käyttää ennenkuin Jakobsson päästyänsä seisaallensa oli valmis puolustamaan itseänsä. Suureksi onneksensa oli Jakobsson nuoruudessansa oppinut miekkailutaitoa ja siinä saavuttanut niin suuren kätevyyden, että aatelismiehenkin olisi sopinut siitä kerskata. Hyödyksi oli hänelle sekin seikka, että hän pääsi seisomaan erästä muuria vastaan, saaden siten selkänsä vapaaksi.

Mitenkä hänelle sitte kävi, sen me ennakolta tunnemme, sillä lukijat ovat epäilemättä arvanneet, että kapteeni Stålsköld'in pulasta pelastama seppämies oli juuri ystävämme Jakobsson.

Erottuansa kapteenista alkoi Jakobsson juosta täyttä vauhtia eikä levähtänyt ennenkuin saapui kotiinsa, jonne onnellisesti ehdittyänsä oli niin hengästynyt ja väsynyt, että vaipui istumaan lähinnä seisovalle tuolille.

Aake Berg ei tavannut matkallansa ainoatakaan vankien pelastamis-yrityksen johtajista. Kauan harhailtuansa sinne tänne läksi hän kotiin siinä luulossa että koko yritys tällä kertaa oli rauennut tyhjään.

7 LUKU.

Aamulla tuli Jakobsson pulskasti puettuna päävahtiin ja astui vakavin askelin päiväkirjaa pitävän herran luo. Hän ilmoitti, että hänen kotonansa edellisenä päivänä, hänen itse poissa ollessansa, oli tehty murtovarkaus. Muiden kapineiden muassa oli varas vienyt mukanansa yhden kaksipiippuisen pistoolin, jonka varressa löytyvään, hopeaiseen koristeesen oli piirretty "A. B." (Aake Berg'in nimikirjaimet.)

Melkoisen summan rahaakin sanoi hän tässä tilaisuudessa kadottaneensa, mutta väitti, että hän ennen kaikkia halusi saada pistoolin takaisin, sen kun oli saanut eräältä rakkaalta ystävältänsä muistoksi. Kunniallisen palkinnon lupasi hän sille, joka toimittaisi takaisin nämät varastetut kapineet, joista hän antoi täydellisen, kirjallisesti tehdyn luettelon. Kun kirjanpitäjä oli kirjoittanut kaikki muistoon, läksi Jakobsson pois.

Mutta ohimennessä aukeni sattumalta sen huoneen ovi, jossa kapteeni Stålsköld istui keskustellen luutnantti von D:n kanssa. Vaikka Jakobsson ainoastansa vilkaisemalla katsahti sinne sisään, tunsi hän heti pelastajansa. Kuitenkin hän kokonaan salasi mielenliikutuksen, joka tämän näön johdosta syntyi hänen povessaan. Vasta ulos kadulle ehdittyänsä jupisi hän itsekseen: "Kyllä nyt itse olen rehellisesti päässyt asiasta, mutta pelastajani näkyy olevan pahemmassa kiikissä. Kautta kunniani vannon tavalla taikka toisella korvaavani tälle jalolle, uljaalle nuorukaiselle ne harmit ja vastukset, joita hänen täytyy kärsiä minun tähteni. Sydämmessäni aavistankin että kerta pääsen tilaisuuteen sitä tekemään." —

Vähän ajan päästä Jakobsson'in lähdettyä saapui Tukholmaan ylipäällikkö Fleming itse päävahtiin. Hän tuli lähemmin tiedustelemaan yöllä tapahtunutta kapinallista rettelöä ja kuulustamaan niitä, joita takaa ajettaissa oli saatu vangiksi. Hänen muotonsa oli rauhallinen eikä koko tapaus näyttänyt tehneen häneen sanottavaa vaikutusta, joko että hän piti sitä vähäpätöisenä taikka että hän nykyisten myrskyisten valtiopäivien kuluessa, jolloin alinomaa levottomuuksia tapahtui, oli tottunut kylmällä verellä ja mieltänsä liiallisesti pahoittamatta vastaan-ottamaan tietoja öillisistä rettelöistä. Sitä paitsi tiesi hän, että pääkaupunkiin oli kokoontunut lukematon joukko kerjäläisiä valtakunnan eri maakunnista, joita nälkäisiä raukkoja kuka rajupäinen, rahoilla varustettu seikkailija tahansa helposti saattoi vietellä jos johonkin hullunkuriseen yritykseen. Sen lisäksi luuli hän oman virka-arvonsa ja hallituksen etujen vaativan, että tälle tapaukselle annettaisiin niin vähän valtiollista merkitystä kuin mahdollista.

Saatuansa tiedon ylipäällikön tulosta kiiruhti luutnantti von D. häntä vastaan etehiseen. Tervehdittyänsä käski Fleming luutnantin heti seurata häntä siihen huoneesen, jossa vangit olivat. Harvoin saattaa tavata onnehensa tyytyväisempiä ihmisiä kuin nämät vangit, jotka levollisina venyivät olkivuoteillansa. Eikä tätä sovi ensinkään ihmetellä, sillä nämät raukat eivät olleet pitkään aikaan saaneet maata niin lämpöisessä huoneessa kuin päävahdin vankihuone oli eikä syödä niin hyvää ja terveellistä ruokaa, kuin heille täällä tarjottiin. Nämät edut pitivät he niin suurina, että nekin molemmat, joita vartiat olivat lyöneet ja aseillansa haavoittaneet, saatuansa haavansa huolellisesti sidotuiksi osoittivat vaan mielihyvää nykyiseen tilaansa.

Ja ensimäisen silmäyksen heitettyänsä näihin rikkinäisiin rääsyillä puettuihin henkilöihin, joidenka kalpeat kasvot oli selvänä todisteena heidän pitkällisestä kärsimisestänsä, ymmärsi ylipäällikkö, ettei hän heiltä voisi saada öillistä kahakkaa valaisevia tietoja. Kuitenkin piti hän velvollisuutenansa kuulustella heitä, ensin kutakin eriksensä ja sitte kaikkia yhdessä. Mutta tämä kuulustelu todisti vaan hänen arvelunsa todeksi.

Ensimäiseksi tunnustuksensa tekevä lausui likimäärin seuraavat sanat: "Minä olen kotoisin Norrlannista, josta nälän-tuska pakoitti minun lähtemään etelään päin. Muutamia päiviä sitte saavuin Tukholmaan. Toivoin täällä saavani työn-ansiota, mutta se ei ole onnistunut. Niukan ravintoni olen kerjännyt päivällä, yöni olen viettänyt joko taivas-alla taikka — kun onni sattui olemaan minulle myötäinen — jossakussa vajassa. Viime yönä, jolloin tälläinen suotuisa onni ei ollut sattunut osakseni, sain erästä katua myöten kulkiessani eräältä mieheltä, jolla näytti runsaasti olevan rahoja, yhden riksin sillä ehdolla, että seuraisin sitä joukkoa, jonka etunenässä hän kulki. Kun lupasin tehdä kaikki, mitä hän vaan käskisi, niin antoi hän vielä lisäksi minulle pikarillisen viinaa voimieni virkistykseksi. Tätä sävyisää ja kohteliasta miestä en tuntenut enkä häntä vieläkään tuntisi, jos kohta hän astuisikin eteeni, sillä silloin oli pimeä. Paljon puhuttiin vangeista, joita hallitus oli päättänyt salaa antaa teilata, mutta tätä puhetta en liioin ottanut huomioon enkä paljon muuta ajatellut kuin riksiäni ja ryyppyä, jonka lämmittävän vaikutuksen tunsin ruumiissani. Mitä vankilan luona tapahtui, sitä en nähnyt, mutta kun kaikki muut pakenivat niin pakenin minäkin eivätkä sotamiehet olisikkaan minua saavuttaneet ell'ei eräs pitkäläntä seppä olisi juossut minua kumoon."

Toisten vangittujen tekemät tunnustukset olivat sisältönsä puolesta pää-asiallisesti yllä olevan kanssa yhtä pitävät. Ainoa kohta, jossa ne toisistansa erosivat, koski asianomaisten kotiseutua.

Ylipäällikkö ei ollut uskovinansa näitä tunnustuksia ja vaati asiasta enemmän valaisevia tietoja, mutta vangit vakuuttivat yhteen ääneen kaikki sanoneensa, mitä tiesivätkin. Eikä heitä saatu mitään lisäämään näihin tunnustuksiinsa, vaikka uhattiin käyttää kiristys-penkkiä ja muita sen ajan hirvittäviä kidutuskoneita.

Sydämessään olikin Fleming täydellisesti vakuutettu siitä, että kukin heistä oli puhunut totta, sillä helppo oli ymmärtää, että nämät ihmisraukat, rahoilla ja viinalla vieteltyinä, olivat ruvenneet osallisiksi yritykseen, jonka vaarallisuutta he eivät kyenneet käsittämään.

Kun heiltä sen selvempiä tietoja ei voitu saada, läksi ylipäällikkö vankihuoneesta pois, annettuaan käskyn, että näitä toistaiseksi pidettäisiin vankeudessa. Tämä hänen käskynsä ilahutti suuresti vankiraukkoja, jotka olivat pelänneet, että heitä heti laskettaisiin leivättömään vapauteen. Höysteeksi tähän heidän iloonsa tuli vielä sekin seikka, että vartija, joka tähän asti kaiken ajan oli istunut huoneessa, myöskin läksi huoneesta pois. Nyt sallittiin heidän siis haastella ja juttua laskea toinen toisensa kanssa! Siihen saakka oli heitä ankarasti kielletty sanaakaan hiiskumasta toisillensa.

"Kestäköön näitä kultasia päiviä vielä pitkänkin ajan!" — oli iloinen huokaus, joka tämän ohessa nousi heidän rinnastansa. — Surullista on ajatella, että ihminen ruumiin ravinnon puutteen kautta voipi tulla niin kurjamaisen onnettomaksi, ettei hän enää laske arvoa kalliimpaan kaikista hyvän Jumalan antamista lahjoista — vapauteen.

Nyt oli kapteeni Stålsköld'in vuoro tulla kuulusteltavaksi. Luutnantti von D——n saattamana astui ylipäällikkö tuiman näköisenä siihen huoneesen, jossa kapteeni oleskeli. Katsottuansa terävästi kapteeniin, sanoi Fleming ankaralla äänellä: "Teillä näyttää olevan sangen omituiset käsitykset, kapteeni Stålsköld, velvollisuuksistanne valtiota ja yhteiskuntaa vastaan, koska te, sen sijaan, että teidän tulisi koettaa ylläpitää järjestystä ja rauhaa, jonka tarkoituksen saavuttamiseksi kukin sotilas kantaa aseitansa, päin vastoin käytätte miekkaanne kapinoitsijain ja rauhallisuuden häiritsijäin hyväksi!" —

"Herra parooni — vastasi kapteeni tyynesti, pelkäämättä katsoen ylipäällikköä silmiin — minä en tiedä milloinkaan tahallani tehneeni itseäni velkapääksi sellaiseen rikokseen, josta minua syytätte."

"Te ette tahtone kieltää yöllistä tekoanne?" — kysyi Fleming.

"En, enpä suinkaan. Minä tunnustan kuolemasta pelastaneeni erään sepänsällin, jota raukkaa kolme rajupäistä miestä ahdisti terävillä aseilla, siten tehden velvollisuuteni rehellisenä sotilaana ja upseerina. Pitäähän aina sorrettua auttaa."

"Mutta nuo miehet olivat järjestyksen laillisia ylläpitäjiä?"

"Mistä minä sen olisin tietänyt? Enkö yhtä suurella syyllä saattanut pitää heitä rosvoina, etenkin, kun sanotaan Tukholmassa tätä nykyä löytyvän sellaisia kosolta? Muuten heidän toimensa todistikin pikemmin julkeata verenhimoa kuin rakkautta lailliseen järjestykseen ja rauhaan."

"He eivät jättäneet teitä tietämättömiin siitä, mihin ammattiin he kuuluivat ja mitä tarkoitusta varten he ahdistivat seppää" — väitti ylipäällikkö.

"Mutta seppä vakuutti myös, että hän oli rehellinen porvarimies, joka ei ollut tehnyt mitään pahaa. Velvollisuuteni oli uskoa sitä, joka silminnähtävässä hengenvaarassa anoi apuani eikä niitä, jotka röyhkeästi tallasivat turvaksemme annetuita jumalallisia ja inhimillisiä sääntöjä".

"Upseerin ei sovi esiintyä koukuttelevana asian-ajajana".

"Miksi Teidän Ylhäisyytenne suvainneekin kutsua puolustustani, niin pysyy kuitenkin selvänä totuutena se asia, että mieluisammin annan miekkani pois, kuin että sitä kantaisin itselleni häpeäksi, ell'en saa sitä käyttää heikkojen turvaksi, vaan pitää tyvenesti katsella kuinka kolme aseellista miestä rauhan aikana kadulla pistävät kuoliaaksi aseettoman miehen, jonka en tiedä mitään rikosta tehneen!"

Fleming tuumaili kotvasen aikaa asiaa itseksensä eikä voinut olla sydämessänsä tunnustamatta, että kapteeni Stålsköld tavallansa oli oikeassa. "Jos itse olisin ollut tuollaisessa tilassa, niin luulen kautta Jumalan, että olisin tehnyt samoin kuin hän" — jupisi hän. Sen jälkeen kysyi hän leppeämmällä äänellä, luulisiko kapteeni, tavatessansa miehen, tuntevansa häntä?

"Sitä en usko — vastasi kapteeni. — Ensinnäkin oli silloin niin pimeä, ett'en saattanut hänen nokimustia kasvonvuolteitansa tarkemmin selittää ja toiseksi peittivät hänen syvälle päähän painetun hattunsa leveät liepeet kokonansa hänen silmänsä."

"Mutta uskotteko hänen todellakin olleen sepän?"

"Sitä en voi tietää, mutta varma on, että hän käytteli vasaraansa niin suurella taidolla ja näppäryydellä, että paraskin seppä koko valtakunnassa olisi voinut ylpeillä moisesta ammatti-kätevyydestä."

"Minun on vaikea uskoa, että hän oli seppä. Epäilemättä piili tuossa sepän puvussa joku mahtavampi mies, sillä monesta asianhaarasta päättäen pidän juuri häntä koko tämän kapinallisen rettelön pääjohtajana" — sanoi ylipäällikkö.

Sen jälkeen ilmoitti hän, että kapteeni Stålsköld taas saisi nauttia vapauttansa ja kielsi häntä öisiä tapauksia kenellekään kertomasta, sillä kansan mieltä ei pitäisi kiihoittaa tuollaisilla kertomuksilla. Sitä paitsi oli luultava, että koko asia heitettäisiin siksensä, jos sen tutkimuksen kautta, jota par'aikaa pidettiin kaupungin seppien luona, yöllistä meteliä valaisevia kohtia ei saataisi ilmi. Vieläpä lupasi Fleming kuningattaren luona puoltaa kapteenia selittämällä, että vaikuttimena hänen käytökseensä oli jalo, vaikka sattumuksen takia tällä kertaa väärin käytetty ritarillisuus.

Tämän ystävällisen lupauksen annettuansa läksi ylipäällikkö pois pää-vahdista. Molemmat upseerit seurasivat häntä kohteliaasti vaunuihin.

Luutnantti von D. onnitteli sitte kapteenia, että hänen miehuullisen ja teeskentelemättömän käytöksensä kautta oli onnistunut voittaa ylipäällikön mielisuosio ja toivotteli, ett'ei hänen tämän asian tähden tarvitsisi kärsiä tätä enempää harmia ja mielipahaa.

Mutta näyttipä siltä kuin ei olisikkaan takaisin saavuttamansa vapauden lahja vähimmälläkään tavalla ilahuttanut kapteeni Stålsköld'in mieltä. Kohteliaimmasti kiitettyänsä luutnantti von D——tä hänen osoittamastansa hyväntahtoisuudesta ja ystävyydestä läksi hän sysimustalla mielellä pää-vahdista. Tähän asti oli tuo öinen tapaus vetänyt milt'ei kaikki hänen ajatuksensa puoleensa; nyt kun hän, ainakin toistaiseksi, oli suoriunut tästä asiasta, rupesivat nuo katkerat, tuskalliset muistit uudelleen ahdistamaan hänen sydäntänsä ja omaatuntoansa niin ankaralla voimalla ikäänkuin olisivat tahtoneet kostaa hänelle sen, että hän näin pitkäksi ajaksi oli irroittanut huomionsa niistä.

Kapteeni ajatteli Elviraa ja hänen riistettyä onneansa, omaa menetettyä omantunnonrauhaansa ja sitä valaa, jonka hän oli tehnyt, sekä niitä vaikeuksia, jotka ilmaantuivat hänelle tämän valan täyttämisessä. Lukija helposti käsittänee, että nämät tälläiset ajatukset olivat omiansa synnyttämään nuoren sotilaan sydämessä tuskan ja epätoivon tunteita.

8 LUKU.

Seuraavana aamuna oli kapteeni Stålsköld jo ennen kello viittä täydessä juhlapukimessa. Vartoessansa aikaa, jolloin hänen tuli lähteä linnaan, käyskeli hän edestakaisin pitkin lattiaa. Hänen kalpeat kasvonsa ja pullistuneet silmänsä olivat todisteina siitä, ett'ei hän kuluneena yönä ollut saanut unta, samoin kuin hänen epävakaat, toisinaan vitkalliset, toisinaan hätäilevät askeleensa saattavat meitä siihen arveluun, että levottomia ja rajuja tunteita liikkuu hänen povessansa.

Täsmälleen puoli kuuden lyömällä läksi hän matkalle linnaan. Ehdittyänsä sinne, oltiin siellä jo täydessä toimessa ja puuhassa. Kaikkialla näki hän vilkasta liikettä ja kuuli melua ja hälinää pihalla, etehisissä ja käytävissä. Lukematon joukko vaunuja, joissa istui kunniaterveisille aikovia taikka linnasta jo paluumatkalla olevia hovi- ja virkamiehiä, ajoi ristin rastin. Kun kullakin näistä korkeista, loistaviin pukuihin puetuista herroista oli mukanansa vähintänsäkin kaksi palvelijaa, niin on helppo arvata, että väen tungos portaiden edustalla oli suuri. Eikä se sisällä linnassakaan ollut vähempi, sillä tulevien ja menevien vieraiden lisäksi vilisi siellä kaikenmoisia hovipalvelijoita ylikamariherroista torvensoittajiin asti. Harvassa hovissa Euroopassa nähtiinkään tähän aikaan niin vilkasta elämää kuin Kristiina kuningattaren.

Kapteeni Stålsköld'iin teki tämä tavaton liike, tämä määrätön hälinä ja rähinä omituisen, milt'ei tuskallisen vaikutuksen. Hänen korvansa olivat lukkoon menemäisillään ja hänen rintansa kävi hänelle ahtaaksi hengittää. Sanomattomalla vaivalla onnistui hänen vihdoin tunkeutua aina etumaisen vastaan-otto-salin ovelle asti. Siinä tuli ylipäällikkö Herman Fleming häntä vastaan.

"Hyvää huomenta, kapteeni! — tervehti Fleming — Kun äsken kävin kuningattaren puheilla, kertoi hän minulle, että teidän tähän aikaan pitäisi saapuman noutamaan joitakuita kiinnekirjoja, en tiedä minkälaisiin taloihin. Nuo kirjat ovatkin valmiit, jotta ne heti voitte saada, mutta muuten ei teidän sovi odottaa liian armollista kohtelua, sillä minun onnistui hyvin kehnosti lepyttää Hänen Majesteettinsa mieltä teidän käytöksestänne tuota seppää kohtaan."

Kapteeni Stålsköld kumarsi ääneti ylipäällikölle, joka pari askelta käytyänsä kääntyi takaisin ja sanoi: "Vielä sananen, kapteeni! Minä luulen, että teillä Hänen Majesteettinsa neuvon-antajien joukossa on joku sangen mahtava vihollinen, sillä muuan heistä on pyytänyt uskotella häntä, että teillä jo edeltäpäin oli tieto tuosta rettelöstä ja että seppä, jonka pelastitte, oli salainen liittolaisenne."

"Minun tietääkseni ja ymmärtääkseni ei pitäisi kenenkään Hänen Majesteettinsa neuvon-antajista olemaan minun viholliseni, sillä en tiedä ketään heistä tavalla taikka toisella loukanneeni" — vastasi kapteeni Stålsköld.

"Olkoon sen asian laita miten onkaan, varma on ett'en suonut Hänen Majesteettiansa luopumaan tuosta mielipiteestä, joka näyttää minusta niin mahdottomalta, kuin koskaan mikään. Mutta te saatte kohta itse tilaisuuden poistaa nuo epäluulot, joidenka alaiseksi te, epäilemättä ihan syyttömästi, olette joutuneet. Lopuksi saan ilmoittaa teille, ett'ei Tukholman seppien joukossa ole tavattu ketään, jota olisi voitu pitää sinä valeseppänä, jonka te kaappasitte lain rankaisevista kourista. Paras sentähden on, että pidätte tämän metelin salassa."

Ylimaaherran mentyä yhtyi kapteeni Stålsköld niiden joukkoon, jotka odottivat kutsumusta kuningattaren luo.

Pitkää aikaa ei hän vielä ollut odottanut, kun eräs sisään tullut kamariherra, kotvasen silmäiltyänsä läsnä olevia, astui hänen luoksensa lausuen: "Te kai olette kapteeni Stålsköld?" —

"Teidän palvelukseksenne, hyvä herra; — minä olen kapteeni Stålsköld."

"Hyvä — lisäsi kamariherra — Seuratkaa minua! Hänen Majesteettinsa tahtoo puhutella teitä."

Vastustelematta läksi kapteeni astumaan hienon oppaansa jäljissä, seuraten häntä erääsen sisä-huoneesen. Heidän huoneesen astuessaan seisoi Kristiina selkä oveen päin, nojautuen erästä pöytää vastaan, joka oli täpö täynnä asiakirjoja ja kaikenmoisia kirjoitusneuvoja. Hän keskusteli par'aikaa vilkkaasti, mutta matalalla äänellä pöydän toisessa päässä seisovan valtiokamariherran Gyllenström'in kanssa, jolle hän nyt kädellänsä antoi poislähdön merkin.

Paroni ja kapteeni Stålsköld eivät olleet tavanneet toisiansa sen ikävän kohtauksen jälkeen, jonka edellä olemme kertoneet. Viime mainitulle ei siis tämän pahimman vihamiehensä tapaaminen täällä kuningattaren työhuoneessa suinkaan tuntunut hauskalta, mutta hän hillitsi itsensä ja kesti järkähtämättömällä vakavuudella sen vihasta hehkuvan, ivallisen katseen, jonka paroni, syvästi kumarrettuansa kuningattarelle, sivumennen loi häneen. Nyt sekin seikka, josta Fleming oli puhunut, äkkiä selkeni kapteenille, sillä hän ei enää epäillyt, että paroni Gyllenström juuri oli tuo kuningattaren mahtava neuvon-antaja, joka oli kokenut tehdä häntä hallitsijattarensa silmissä kapinoitsijain liittolaiseksi. Kuningattaren viittauksesta lähti nyt kapteenin opaskin huoneesta pois.

Kristiina oli silminnähtävästi pahalla tuulella. Tänä aamuna oli hänelle allekirjoitettaviksi tuotu niin ääretön joukko hallitusta koskevia asiakirjoja, että hän niitä tarkastaissa ja allekirjoittaissa oli pannut kaiken kärsiväisyytensä alttiiksi.

Me emme tässä saa jättää huomaamatta, että Kristiina vielä tähän aikaan alkoi päivätyönsä kohta jälkeen kello neljän aamulla sekä että hän välttämättömästi vaati, jotta ainakin tärkeimmät hallituksen asiakirjoista näytettäisiin hänelle. Lähinnä seuraavien vuosien kuluessa muuttuivat nämät molemmat kohdat: edellinen aamutorkuksi, jälkimäinen inhoon kaikkeen, mikä vaan vähimmälläkin tavalla koski hallitustoimia.

Nurjamielisyyden tuiman katseen loi hän nyt rypistettyjen kulmakarvojen alta kapteeniin, joka nöyrästi vartoen seisoi ovella. Nuoren sotilaan kalpean kasvonmuodon olivat tieto kuningattaren suuttumuksesta ja siitä syntynyt mielipaha sekä ne katkerat tunteet, jotka parooni Gyllenström'in äskeinen läsnäolo oli saanut hereille hänen sydämessänsä, entistä enemmän kalventaneet. Nämät alakuloisuuden ja tuskan piirteet kapteenin kasvoissa huomasi nuori hallitsijatar heti. Ainoaksi syyksi tähän arveli hän kapteenin mielessä syntynyttä pelkoa ja katumusta siitä, että hän auttamalla seppää tuossa yöllisessä kahakassa oli tehnyt itsensä hänen, kuningattaren, vihaan ja mielipahaan syypääksi. Mutta tuo tuollainen pelko ja nöyrä katumuksen tunne kutkutti Kristiinan itserakkautta ja lievensi hänen silmissänsä melkoisesti kapteenin tekemää rikosta. Sentähden valkenikin hänen synkkä muotonsa vähitellen ja ääni, jolla hän vihdoin kapteenia puhutteli oli paljoa suopeampi sitä, jota hän alkuansa oli pitänyt varalla häntä varten.

"Te olette tänään niin hämmästyneen näköinen, kapteeni Stålsköld. Mikä on syynä teidän mielenliikutukseenne?" — kysyi hän.

"Teidän Majesteettinne!" — vastasi kapteeni — "Minä olen kuullut, että käytökseni eräässä tilaisuudessa on esitetty Teidän Majesteetillenne aivan vääristetyssä muodossa, jotta sen kautta onnettomuudekseni olen joutunut Teidän Majesteettinne vihoihin."

"Totta on, että kovasti olen moittinut käytöstänne silloin, — mutta ehkäpä onkin syy liialliseen intoonne vetää miekkaanne haettava mieltymyksessänne sota-elämään ja sotaisiin menoihin, joka mieltymys teissä pitkällisen tottumuksen kautta kenties on muuttunut toiseksi luonnoksi?"

"Tietysti vaikutti tämä Teidän Majesteettinne nyt mainitsema seikkakin jossain määrin päätökseeni, mutta pääsyynä siihen oli kuitenkin silloinen vaikea asemani. Kunniantuntoni ei millään muotoa sallinut minun huoletonna katsella, mitenkä kolme aseellista miestä kylmäverisesti pistivät kuoliaaksi neljännen aseettoman. Syvimmässä alamaisuudessa pyydän, että Teidän Majesteettinne ottaa erittäin tämän kohdan asiassa huomataksensa, vedoten sen ohessa Teidän Majesteettinne tunnettuun mielen ylevyyteen."

Kokenein hovimieskään ei olisi voinut laskea sanojansa taitavammin eikä onnellisemmin, sillä Kristiinan mielen ylevyyteen ei kukaan milloinkaan menestyksettä vedonnut.

"Niinpä niin; olihan kai urhean soturin vaikea tuollaista katsella — sanoi hän muutaman hetken mietittyänsä. — Mutta kuitenkaan ei näytä aivan mahdottomalta, että te olisitte tunteneet tuon miehen, joka valhetteli olevansa seppä, sekä että teillä edeltäpäin olisi ollut tieto niistä tuumista, joita hän puuhaili. Te läksitte häistä ennenkuin muut vieraat ja huomioon on otettu, että te kaiken juhlan kuluessa olitte erittäin hajamielinen, jotta teidän ajatustenne arvellaan liikkuneen jossakussa kaukana häätalosta tapahtuneessa toimessa."

Katsottuaan terävästi ja tutkistellen kapteenin silmiin, jatkoi kuningatar puhettansa:

"Sitä paitsi on se katu, jolla tuo rettelö tapahtui, kaukana siitä tiestä, jota kuljetaan kenraalin palatsista teidän nykyiseen asuntoonne, jotta saattaisi arvella teidän tahallanne käyneen noille seuduille tiedustelemaan mitenkä kapinallisten rikolliset toimet olivat päättyneet."

Kapteenin kasvot olivat kuningattaren puhuessa lentäneet tulipunaisiksi ja harmi hänen loukatusta kunniastansa sai hänen silmänsä säteilemään. Kohottaen päätänsä korkeammalle sanoi hän: "Kaikki nämät asianhaarat ovat tosin sellaiset kuin Teidän Majesteettinne on suvainnut sanoa, mutta joku salainen vihamieheni on käyttänyt satunnaista hajamielisyyttäni — johon oli syynä muuan, kokonaan minua itsekohtaisesti koskeva seikka, jota kuitenkin täytyy pitääni salassa — sen kautta kavalasti sytyttääksensä Teidän Majesteettinne mielessä perättömiä epäluuloja minua kohtaan. Että ne todellakin ovat aivan perusteettomat ja kaikkea todenperäisyyttä vailla, sen toivon Teidän Majesteettinne itsekin kohta havaitsevan. Minä olen sotilas ja mieleni on ollut niin yksin-omaisesti kiinnitetty tähän ammattiini, että häpeäkseni täytyy tunnustaani, jotta kaikki sille vieraat, kotimaata koskevat kysymykset vieläpä nimeltäänkin ovat olleet minulle tuntemattomia. Teidän Majesteettinne valtakunnalle kunniarikkaan rauhan toimitettuakin, olen kaiken ajan oleskellut tämän rauhan kautta voitetuissa maakunnissa Saksan maalla. Täällä Tukholmassa, jonne saavuin päivää ennen valtiokamariherran häitä ei ole minulla muita tuttavia kuin muutamat entiset sotakumppanit, jotka kaikki sydämmestään ovat Teidän Majesteettinne hallitukselle alttiit. Tuo typerä tuntemattomuuteni valtiollisissa asioissa juuri sai sen aikaan, että vastustelematta noudatin omantuntoni ääntä, joka käski minua auttamaan heikompaa. Jos minulla tavallisissa seikoissa olisi ollut edes niin paljon kokemusta, kuin nyt yhden vuorokauden kuluessa olen ehtinyt hankkimaan itselleni, niin olisin varmaan ollut kahdella päällä siitä, mitä tehdä tuon sepän asiassa. — Joku häijy ihminen on käyttänyt tätä tietämättömyyttäni soaistaksensa hyvää mainettani ja saattaaksensa minua onnettomuuteen. Jos Teidän Majesteettinne suvaitsisi sanoa, kuka tämä salainen viholliseni on, niin vaatisin hänen julkisesti tunnustamaan kavalat aikeensa. Mutta jos hän ei sitä tahtoisi tehdä, niin antaisin hänelle miekallani sellaisen löylytyksen, joka saattaisi kelvata muille kielitteleville konnille varoittavaksi esimerkiksi."

Kristiina kuningatar rakasti rohkeata puhetta, kun tämä puhe koski jotakuta muuta henkilöä eikä häntä itseä ja miehekästä uljuutta hän piti suuressa arvossa. Kapteeni Stålsköld'in tekemä uhkaus tuntematonta vihamiestänsä vastaan miellytti kuningatarta, etenkin kuin hän oli täydellisesti vakuutettu siitä, ett'ei tuo kapteenin puolelta ollut tyhjää kehumista ja suulla suurentelemista, vaan että hän todellakin oli mies toteuttamaan uhkauksensa. Myös oli kapteenin käytös niin suora ja hän oli lausunut puolustus-puheensa niin avosydämisellä äänellä, että niin teräväjärkinen ihminen kuin Kristiina kuningatar helposti ymmärsi, ett'ei hän niistä salavehkeistä, joista häntä oli koitettu tehdä epäluulon alaiseksi, ennakolta ollut mitään tietänyt.

"Minä uskon puheenne todeksi, kapteeni Stålsköld — lausui kuningatar — ja annan teille tällä kertaa tämän miekkanne väärin-käyttämisen anteeksi siitä syystä, että sitä maineella ja ansiollisesti olette käyttäneet sodanaikana. Tuo erhetyksenne, kerran tehtynä, muuten ei enää olekkaan korvattavissa. Mutta olkaa vast'edes varovainen!"

Kapteeni Stålsköld kumarsi syvään ja hänen sydämensä täyttyi kunnioituksella tuota nuorta hallitsijatarta kohtaan, joka tuomiossansa näin sopivalla tavalla oli ymmärtänyt yhdistää ankaruuden ja lempeyden sekä oikeuden ja kohtuuden.

"Mutta tullakseni toiseen asiaan," sanoi Kristiina, ja ojensi kätensä ottaaksensa muutamia pöydällä olevia asiakirjoja; — "tilojenne lahjoituskirjeet ovat valmiina, ja minä olen omakätisesti kirjoittanut niiden alle". Hän antoi ne kapteenille, joka astui esiin niitä vastaanottamaan.

"Ota vaataan, oi kuningatar, alamaisin kiitollisuuteni siitä palkitsemistyöstä, joka Teidän Majesteettinne erin-omaisesta hyvyydestä tulee isäni muistolle, ja niille vähäpätöisille ansioille, joita hänen on onnistunut saavuttaa taistelussa oikean uskon puolesta ja Ruotsin vihollisia vastaan."

Kapteeni Stålsköld ei huomannut sitä pian katoavata hymyä, johon kuningattaren huulet vetäytyivät, kun hän puhui oikeasta uskosta.

"Sitä paitsi olen pitävä huolta siitä, että sukunne otetaan ritarihuoneesen, jotta te, kapteeni Stålsköld, senjälkeen vastaansanomatta pääsette nauttimaan niitä etuja, jotka teille vapaasukuisena tulevat".

"Kiitän Teidän Majesteettianne tästä lupauksesta", vastasi kapteeni, "ja se ilahuttaa minua sitä enemmin, koska itselläni on ollut aikomus alamaisuudessa nostaa kysymys siitä. Voi olla hyvään tarpeesen, että tämä asia on selvillä; sillä kun on kysymys itsensä puolustamisesta pilkkaajoita vastaan, niin tämä asianhaara ei ole merkitystä vailla".

"Te ajattelette ainoastaan taistelua ja puolustusta, kapteeni Stålsköld. Mutta muistakaa, että se joka miekkaan tarttuu, se miekkaan hukkuu. Alanpa pelätä, että olette oikein torapussi, joka paljastatte miekkanne joka pikku-asiasta". — Kuningatar lausui tämän leikillisellä äänellä, ikäänkuin hän ei olisi tarkoittanut mitään siitä. Tunnettu sitäpaitsi on, että Kristiina mielellään suosi sellaisia miehiä, jotka puolustivat kunniaansa, sekä että hän sangen armollisesti kuunteli ilmoituksia kaksintaisteluista, sillä hän katsoi niiden paraiten todistavan taistelevien uljuutta ja miehekästä urhoollisuutta. Seurauksena tästä kuningattaren mieltymyksestä kaksintaisteluihin olikin, että nämät, jotka Kustaan aikana olivat jääneet milt'ei unohduksiin, taas Kristiina kuningattaren hallitus-ajalla tulivat yleisesti käytäntöön.

"Minä en halua tarpeettomasti mitellä miekkaa kenenkään kanssa, mutta toisinaan tapahtuu, että heikompi ainoastaan vetoamalla miekkaan voi hillitä parjaajan kielen ja saada oikeuden," väitti kapteeni ja asettui odottavaan asemaan, vartoen kuningattaren viittausta, että vastaan-otto oli loppunut. Mutta hän otti vielä yhden papereista, jotka olivat pöydällä, lausuen: "Vielä seikka, joka koskee tätä asiakirjaa. Neuvosto on vaatinut, ja minun on myöskin aikomus hyväksyä tämä heidän ehdotuksensa, joka koskee sen mainion rykmentin hajoittamista, jossa te palvelette, kapteeni. Katsoen siihen, että nyt on rauha kaikkien naapurien kanssa, on mahdollista vähentää sotajoukon määrää. Koska miehistössä sinisessä rykmentissä suurimmaksi osaksi on ulkomaalaista palkkaväkeä, niin olemme katsoneet, että rauhan ajalla valtakunnalle hyödyllisempäänkin tarkoitukseen voimme käyttää tuota melkoista rahamäärää, joka nyt menee heidän palkkaamisekseen".

Kapteeni Stålsköld oli säpsähtänyt kuullessaan tämän. Hänen rakastettu sininen rykmenttinsä hajoitettaisiin, jonka kanssa hän oli ottanut osaa niin moniin vaaroihin ja saanut niin monta voiton seppelettä. Sanoma hänen äitinsä kuolemasta ei olisi kentiesi koskenut häneen kovemmin kuin tämä surusanoma.

Kuningatar tarkasti hymy suin tuota suurta vaikutusta, jonka hänen sanansa tekivät nuoreen sotilaasen, ja hän milt'ei sääli hänen teeskentelemätöntä suruansa. Senpätähden ei hän myöskään pannut pahakseen, kun kapteeni uskalsi huomauttaa: "Mutta Teidän Majesteettinne! Sininen rykmenttihän on ruotsalaisen armeijan ydin. Lukemattomissa taisteluissa on se pitänyt paikkansa urhoollisimpana urhoollisten joukossa ja se on yksinään tuottanut Ruotsille sotakunniaa yhtäpaljon kuin kymmenen muuta rykmenttiä yhteensä! Mihin kelpaa sotajoukkomme, jos sininen rykmentti hävitetään? Minä päivänä tahansa saattaa syntyä joku sodan syy, ja silloin olisi sangen hyvä lähettää tuleen sellaisia sotilaita, jotka eivät muuta kuin nimeltä tunne sitä tunnetta, jota muuan ihmislaji kutsuu peloksi."

"Ettehän moittine muita rykmenttejä voittoisassa sotajoukossamme pelkureiksi?" väitti kuningatar.

"Olkoon sellainen vääryys kaukana minusta, mutta ensimmäinen palkinto urhoudesta tulee kuitenkin 'siniselle'." —

"Mitä sitten sanotte maamiehistänne, suomalaisista? Olisivatkohan he tyytyväiset teidän palkinnon antoonne?"

"Ei kukaan voi urhoudessa olla heitä etevämpi, vaan kun he pää-asiallisesti ovat rakuunoita, niin ei heillä voi olla sitä erin-omaista sotataitoa, joka tekee sinisen rykmentin maailman etevimmäksi rykmentiksi!" vastasi kapteeni Stålsköld hehkuvalla innolla.

"Mutta mitä luulette ruotsalaisten ajattelevan sellaisesta arvostelusta, jossa he ovat kokonaan unohdetut?"

"Teidän Majesteettinne, he ovat maailman urhoollisinta kansaa, ja
Europan täytyy vavista, kun he liikahtavat."

Kuningatar alkoi nauraa sydämellisesti.

"Te olette onnellinen palkinnon jakaja te, kapteeni Stålsköld", sanoi hän, "sillä ette osaa antaa muita kuin ensimmäisen palkinnon, ettekä niin tarkoin välitä, kuinka monelle sen annatte. Vaan kun te olette tulleet siihen päätökseen, että kaikki osastot armeijastamme oikeastaan ovat yhtä urhokkaita, koska ne kaikki ovat urhoollisimpia, niin lieneehän yhden tekevä, missä palvelette minua ja Ruotsia".

"Minä olen valmis uhraamaan henkeni Teidän Majesteettinne puolesta, mihin rykmenttiin tahansa Teidän Majesteettinne suvaitsee asettaa minut", vakuutti kapteeni innokkaasti.

"Tämän uhrin toivon tulevan poistetuksi niin pitkälle tulevaisuuteen kuin suinkin," lausui Kristiina leikillisesti, "ja minä aion pitää teidän hyväksi koetellun miekkanne itseni turvaksi, jonkatähden myös olen päättänyt muuttaa teidät kapteenina henkivartijakaartiini. Tässä on valtuuskirjanne." Hän ojensi paperin, joka oli hänen kädessään, ihmeen kummastuneelle kapteenille, joka ei voinut pusertaa suustansa sanaakaan kiitokseksi. Niin äkkiä ja odottamatta oli asia tullut kysymykseen, ett'ei hän voinut tointua hämmästyksestään, vaan seisoi, käyttääksemme vanhaa sananlaskua, niinkuin pilvistä pudonneena.

Lopulta sai hän kuitenkin vaivoin sanotuksi seuraavan kiitoslauseen:
"Teidän Majesteettinne minulle osoittama hyvyys on paljoa suurempi tuen
olisin ansainnutkaan, mutta koetan aina tästälähin tulla ansaitsemaan
Teidän Majesteettinne osoittamaa luottamusta."

Kuningatar katseli häntä tarkoin, silla hän saattoi hänen käytöksestään päättää, ottiko hän vastaan tuon nimityksen ilolla vai ei. Hän luuli huomaavansa, ett'ei kapteeni ainakaan siitä iloinnut.

Eikä hän tässä pettynytkään, sillä kapteenin ensimmäinen ajatus, joka koski rakasta sinistä rykmenttiä, josta hänen täytyi erota, herätti hänessä katkeraa surua ja kaipausta, mutta kun hänen mielensä oli ehtinyt tyyntyä, alkoi hän ajatella toisin. Hän ajatteli Elviraa ja valaansa, ja silloin näytti tapahtunut muutos hänessä Luojan sallimukselta, joka antoi hänelle tilaisuuden pitää huolta siitä, jonka rauhaa oli vannonut puolustavansa.

"Kuinka tyydytte kohtaloonne?" kysyi kuningatar keskeyttäen molemminpuolisen vaiti-olon.

"Teidän Majesteettinne! Minä pidän sitä onnena, jota en ole voinut odottaakkaan ja sillä olen saavuttanut rohkeimpienkin toiveitteni päämäärän".

"Hyvä että olette tyytyväinen, kapteeni Stålsköld, sillä en olisi tahtonut tehdä tätä vastoin mieltänne."

Silloin tuli sisälle kamariherra ja ilmoitti että kreivi Magnus pyysi päästä kuningattaren puheille.

"Pyytäkää kreiviä astumaan sisälle", sanoi kuningatar ja sanottuaan kapteenille, että hänen virkatoimensa pian alkaisi, sekä kehoitettuaan häntä käymään asian-omaisten luona, antoi hän kapteenin lähteä pois.

Heti senjälkeen tuli sisälle tuo mahtava suosikki kuninkaallisella komeudella ja käytöksellä.

9 LUKU.

Lokakuun 20 p. vuonna 1650, jolloin Kristiina kuningattaren kruunaus tapahtui, oli sunnuntai. Jo aikaisesta aamulla olivat tukholmalaiset ja ne, jotka maaseuduilta olivat kruunauksen tähden matkustaneet Tukholmaan, liikkeessä. Äärettömän suuri kansajoukko tulvaili linnaan ja suureen kirkkoon, sekä niille kaduille, joita pitkin loistavan kruunausjoukon piti kulkeman. Ainoastaan harvalukuinen vähemmistö niistä monista tuhansista, jotka halusivat päästä kirkkoon, saattoi saada sijaa siellä. Muut ympäröivät temppelin elävällä muurilla. Tungos oli kaikkialla kauhea. Kun ylen määrin loistava ja komea juhlakulkue lopulta lähti liikkeelle, oli moni vaarassa likistyä kuoliaaksi.

Ei koskaan sitä ennen ja tuskin myöhemminkään ole Tukholmassa nähty niin mahtavan komeata kohtausta, eikä Ruotsissa niin loistavaa kruunausta. Kulkueen etupäässä oli eräs hevois-henkivartijakaartin osasto. Kuningattaren kallis-arvoisia juhlavaunuja veti neljä lumivalkeata, hopeakenkäistä hevoista, ja niiden kummallakin puolella ratsasti valtakunnan etevimpiä kenraaleja, miehiä, jotka kolmenkymmenenvuotisessa sodassa olivat hankkineet katoamattomia ansioita itselleen Ruotsin suhteen ja kuolematonta kunniaa historiassa, niinkuin Königsmarck, Wittenherg ynnä moni muu. Heidän kanssaan kilpaili tuhlaavassa komeudessa nuot viisi korkeata valtiovirkamiestä, joiden ajokalut eivät olleet kuningattaren ajokaluja paljoa huonompia, ja joiden joukkoon silloin luettiin miehiä semmoisia kuin Akseli Oxenstierna, Pietari Brahe, sekä i'äkäs sotamarski Jaakko de la Gardie, venäläisten ikimuistettava voittaja. Näitä lähimpänä ajoivat valtioneuvokset, jotka tässä tilaisuudessa osoittivat yhtä suurta loistoa, ja sitten valtakunnan muut mahtimiehet, aina säätynsä ja arvonsa mukaan. Kuningattaren ent. opettaja, Juho Matthiaksenpoika, piti tavanmukaisen kruunaussaarnan, itse kruunauksen toimitti valtion ja kirkon-asioissa hyvin ansiokas Upsalan arkkipiispa, Juho Lenaeus. Kun juhlallisuus kirkossa oli tapahtunut, palasi kruunaus-joukko samassa järjestyksessä linnaan, jossa juhla-ateria oli valmistettu osan-ottajille.

Mutta rahvaastakin, joka tiheissä joukoissa ympäröitsi kuninkaanlinnaa, oli pidetty huolta. Alhaalla torilla vuoti viiniä runsaasti monesta suihkukaivosta, ja moni söi maukkaasti sinne asetettua tavattoman suurta "kruunaus-härkää". Tungos ei täälläkään ollut vähempi kuin se, joka oli ollut suuren kirkon luona, ja niillä kaduilla, joita myöten kruunausjoukko oli kulkenut. Olipa melua ja temmellystä, jota ei mitenkään saata kuvata. Ei voinut kuulla lähimmän naapurin sanoja, joll'ei tämä puhunut erittäin kovaa. Ja mitä illemmäksi tultiin, sitä enemmän kasvoi melu, vieläpä samassa määrässä, kuin viinijumala ennätti tunnetulla tavallaan vaikuttaa läsnä oleviin.

Noin k:lo 9 aikana alkoi tulitus, joka sitten taukoamatta kesti puoli-yöhön saakka. Jo ensimmäisiä, verrattain vähäpätöisiä raketteja vastaan-otti kansa äänekkäillä hurraa-huudoilla. Hetki hetkeltä tuli mieli-ala yhä iloisemmaksi. Toiset nauroivat, toiset lauloivat, toiset taas huusivat voimiensa takaa. Mutta ne, jotka jo olivat väsyneet tahi kyllästyneet näihin toimiin, huvittelivat tappelulla. Usealla eri taholla ja muutamissa joukoissa oteltiin sydämmen pohjalta ja tehtiin monta urhoollisuuden näytettä, ikäänkuin olisi ollut kysymyksessä sota kunninkaan ja valtakunnan puolesta. Haavoitetuista ja kaatuneista ei saanut näin juhlallisessa tilaisuudessa olla puutetta; monta kannettiin pois enemmän kuolleena kuin elävänä ja moni aivan hengetön oli saanut sankarikuolon.

Semmoinen oli elämä linnan ulkopuolella ja ympärillä, kun kapteeni Stålsköld lähti linnasta. Hän oli sinä päivänä ollut vahti-adjutanttina, mutta noin k:lo 10 aikana illalla oli eräs toinen kaartin-upseeri tullut hänen sijaansa. Niin päästyään vapaaksi päätti hän sekaantua kansajoukkoon ja kuluttaa aikaansa katselemalla kuinka kansa huvittelihe. Sitä paitsi oli hänellä yhtä toista miettimistä, ja sen luuli parhaiten saattavan tapahtua ulkona raittiissa ilmassa, sill'aikaa kuin käveli ympäri varsinaisetta päämäärättä, mihin hyvänsä sattumus hänen veikin.

Hän oli pari päivää sitten tavannut Elviran, ensimmäisen kerran tuon onnettoman tunnustuksen jälestä. Tätä kohtausta oli hän itse hakenut, sillä hänelle tuli tuiki mahdottomaksi saada rauhaa ennenkuin oli nähnyt hänet. Kertomuksista oli kuullut Elviran kohta häiden jälkeen sairastuneen, mutta taas vähin voimistuneen. Mikä oli ollut sairauden syynä? Ehkä suru ja epätoivo? Millä tavoin oli parooni käyttäinnyt häntä kohtaan, ja millaiseksi alkoi hänen kohtalonsa muodostua? Oliko hänen koston-uhkauksensa millään tavalla vaikuttanut paroonin menettelytapaan, vai oliko tämä jo ehkä ansainnut sen verisen rangaistuksen, jolla hän, kapteeni, oli uhannut paroonia vähimmästäkin loukkauksesta Elviraa kohtaan? Näihin ja muihin samanlaisiin kysymyksiin halusi hän vastausta, ja siinä toivossa meni hän kenraalin luo, kun toivoi siellä tapaavansa Elviran, eikä hän tässä toivossaan pettynytkään. Tähän käyntiin oli hänellä sitäpaitsi toinen, kylläkin tärkeä syy. Olipa jo aika ilmoittaa kenraalille, jonka tiesi edespäinkin itseänsä suosivan, siitä uudesta käänteestä, joka kuningattaren häntä kohtaan osoittaman hyvyyden kautta oli hänen kohtalossaan tapahtunut.

Hetken kuljeskeltuaan ympäri meluavassa kansajoukossa, päätti hän pyrkiä vähempiliikkeisille ja kauvempana oleville kaduille saadakseen häiritsemättä muistella tätä tapaamista ja uudestaan miettiä niitä huomioita, joihin sen johdosta luuli saaneensa syytä. Hän muisteli siis kenraali S——hjelm'in sydämmellistä vastaan-ottoa, ja muisti häpeällä, kuinka tyydyttämättömästi oli vastannut tämän kysymykseen, miksi niin pitkään aikaan ei ollut käynyt hänen luonansa, ja jättänyt hänen, kenraalin, tietämättömäksi tapahtuneesta nimityksestä. Sen muistutuksen huomaavaisuuden puutteesta, joka oli tässä kysymyksessä, piti kapteeni aivan oikeutettuna.

Elviran oli hän tavannut kalpeana ja kärsivänä, mutta hänelle ei ollut onnistunut saada selville tämän sisällistä mielentilaa eikä suhdetta parooniin. Häntä itseänsä kohtaan oli Elvira kartteleva ja näytti selvästi, että mieluimmin olisi tahtonut välttää puhelua niistä aineista, joista hän halusi saada selitystä. Mutta kun hän siitä huolimatta otti puheeksi nämät aineet, antoi Elvira kierteleviä vastauksia, ja lopuksi oli hän lausunut melkein katkerasti: "On nimen-omainen tahtoni, kapteeni Stålsköld, ett'ette ensinkään koeta sekaantua minun arviosuhteisini, sillä siten ette saa tehdyksi mitään hyödykseni, vaan päinvastoin. Siitä saatatte olla vakuutettu, että parooni on kohdellut ja vastakin kohtelee minua niinkuin olen ansainnut tulla kohdelluksi, eikä ole hänen luonteensa mukaista antaa kenenkään sanojen tahi uhkausten vaikuttaa hänen menetystapaansa. Mitä teidän valaanne tulee, niin pitää pitämänne sitä tekemättömänä!" Arvoituksentapaisia sanoja kapteenille. Kuinka arveli Elvira paroonin pitävän itseänsä kohdella, ja kuinka oli tämä häntä kohdellut. Hän oli kokenut saada tarkempaa selkoa siitä, mutta turhaan, sillä Elvira oli päättävästi kieltänyt kaikki enemmät selitykset.

Hänelle ei jäänyt neuvoksi muuta kuin itse, niin hyvin kuin voi, koettaa päästä selville tästä asiasta. Hän tutki itsekseen sentähden tarkoin paroonin luonteen, asetti jokaisen hänen ominaisuutensa erikseen, ja tarkasteli niitä sitten hänessä yhtyneinä. Olipa hän havainnut paroonin muuttuneen nä'önkin ja sen kamalan kolkkouden, jota tämä ei silloinkaan voinut salata, kun näyttäytyi linnassa. Saattoikohan tähän kolkkouteen olla syynä muu kuin rajaton luulevaisuus ja palava kostonhimo? Kapteeni vastasi tähän kysymykseen kieltävästi, ja hänen loppupäätöksekseen tuli, että Elviran kohtalo oli marttyyrin, ja paroonin suhde häneen oli kiusaajan kiusattuun.

Mutta miten saisi hän todistuksia tähän suhteesen, kun Elvira sulkemalla hänet luottamuksestansa oli selvästi näyttänyt, ett'ei hän koskaan rupeaisi ilmi-antajaksi, vaan oli päättänyt vai'eten kestää ja nurisematta kärsiä kovimmankin kohtalon? Vai noudattaisiko hän Elviran neuvoa, ja pitäisi valansa tekemättömän arvoisena? Ei, tuhat kertaa ei! Elviran tahto ei saattanut päästää häntä niistä valoista, jotka oli tehnyt, eikä siitä edes-vastauksesta, joka tulisi hänelle, joll'ei niitä pitäisi. Salainen aavistus sanoi hänelle sitä paitsi, että parooni pelkäsi hänen kostoansa, ja hän toivoi tämän pelon tuottavan Elviran kohtalolle huojennusta. Mutta hän arvasi tämän pelon pian taukoavan vaikuttamasta paroonin menettelyyn, jos tämä huomaisi, ett'ei hän ai'okkaan pitää valaansa, tahi ett'ei hän tehnyt mitään tiedustellakseen sitä perhesuhdetta, jota oli sitoutunut pitämään silmällä. Olisi sentähden varsin tärkeätä hänelle keksiä keino, joten semmoinen silmällä pito tulisi mahdolliseksi. Mutta mistäpä keksisi semmoisen keinon? Tämä asia oli tuottanut hänelle paljon tuumimista, ja hän oli mietiskellyt paljon sinne tänne, keksimättä mitään hyväksyttävää keinoa saadakseen selville paroonin perheellistä suhdetta. Ja kuitenkin täytyi hänen keksiä sellainen keino tahi tunnustaa tehneensä väärän valan! Jo paljas tämän jälkimäisen ajatteleminenkin kauhistutti häntä sangen kovasti, ja hän päätti toden teolla pinnistää mietintäkykyänsä, kunnes se hänen väsymättömyytensä kautta tulisi pakoitetuksi keksimään keinon, joka saattaisi tarkoituksen perille, ja jonka hän sen vuoksi hyväksyisi.

Nytkin mietti hän tätä vaikeata asiaa, ja kulki lakkaamatta eteenpäin, siitä huolimatta minne. Eräässä kadunkulmassa seisahtui hän lopulta katsoakseen ympärilleen. Edessään oli hänellä pimeä ja ahdas poikkikatu, jota ei muistanut milloinkaan kulkeneensa, ja hän mietti parhaillaan minnekkä se veisi hänen, jos lähtisi sitä kulkemaan, kun mustaan väljään vaippaan kääriytynyt mies tulli hänen ohitsensa. Tämä tapaus, niin vähäpätöiseltä kuin se näyttikin, herätti kapteenissa suurta kummastusta, sillä hän oli huomannut, että sama henkilö jo kolme kertaa oli kulkenut hänen ohitsensa. Ihmeellinen teiden yhteen-sattuminen. Mutta eipä siinä kyllä. Monena edellisenäkin iltana, kun hän oli liikkunut kaupungissa, oli hän tavannut saman miehen milloin tavaten milloin käyden hänen ohitsensa, ja niin oli hän tehnyt monta kertaa joka ilta. Miehellä ei aina ollut samaa pukua, mutta kapteeni Stålsköld oli kuitenkin tuntenut hänen vartalosta ja ryhdistä. Tämän kasvoja ei hän kuitenkaan kertaakaan ollut päässyt näkemään, sillä mies näytti huolellisesti kätkevän ne. Sill'aikaa kuin kapteeni seisoi, mietiskellen mitä sellainen merkitsisi, kulki kolme henkilöä hänen sivutsensa, ja hekin menivät tuolle kapealle kujalle. He näkyivät kuuluvan työmiesten luokkaan, eikä, heidän horjuvasta käynnistään päättäen, torilla olevien suihkukaivojen viini näyttänyt, mitä heihin tulee, hukkaan juosseen. Kapteenikin lähti taas liikkeelle, vieläpä samaan suuntaan kuin edelliset kulkijatkin, sillä hän oli päättänyt, että kuja oli jollakin tavoin yhteydessä Drottninggatan nimisen kadun kanssa jolle hän halusi päästä. Hän ei ollut käynyt pitkältä, kun eräässä kujan tekemässä mutkassa, jonka jälkeen kuja näytti hiukan leventyvän, huomasi tien itseltänsä suljetuksi. Sulkijana ei ollut aitaus, muuri eikä mikään muukaan eloton esine, vaan elävä salpa, jonka muodosti neljä keskenänsä tappelevaa henkilöä. Kapteeni Stålsköld, jolla ei ollut vähääkään halua sekaantua otteluun, koetti päästä taistelevien sivutse, mutta huomasi sen pian mahdottomaksi, sillä nämät, otellen kaksi kahta vastaan, tulivat aina joko tahallaan tahi sattumalta kapteenin eteen ja sulkivat häneltä siten tien. Kun ei siis enää mitään muuta ollut tehtävänä kuin joko väkivallalla murtautua läpi tahi seisahtua, niin valitsi kapteeni Stålsköld jälkimäisen. Jo alusta alkaen oli hän kummastellut sitä hiljaisuutta, joka vallitsi tappelun kestäessä, mutta kun hän nyt lähemmin tarkasteli sitä, huomasi hän pian, ettei hiljaisuus ollut ainoa omituisuus tässä tappelussa, sillä hän havaitsi siinä myöskin ihmeteltävän järjestyksen ja säännöllisyyden. Taistelijat löivät toisiansa vuorotellen, ja noudattivat tätä järjestystä niin johdonmukaisesti, että toinen aina odotti toisen vasta-lyöntiä, ennenkuin iski uudelleen. Korkeimmilleen nousi kuitenkin kapteenin kummastus, kun hän tunsi neljä taistelijaa tuoksi musta- ja väljäviittaiseksi mieheksi ja niiksi kolmeksi, jotka hiukkaa ennen olivat kulmassa menneet hänen ohitsensa.

Ei hänelle kuitenkaan suotu pitkää aikaa mietteisin, sillä miehet taukosivat yht'äkkiä tappelemasta ja saarsivat hänen.

"Kuolkoon tuo kirottu vakoja!" — huusi se heistä, joka oli viittaan puettu, ja sivalsi voimakkaasti kapteenia pitkällä puukolla, ennenkuin hän oli ehtinyt ajatellakaan puolustustansa. Lyöjä tähtäsi kapteenin rintaan, mutta onneksensa kerkesi tämä hyvään aikaan kääntämään vasemman kylkensä vihamiestänsä vastaan, jotta hänen aseensa tunkeui kapteenin vasempaan käsivarteen. Samassa hetkessä paljastivat muut kolmekin puukkonsa ja hyökkäsivät kapteenia vastaan.

Mutta ainoastaan ensimmäinen heistä kerkesi lyömään terävän aseensa kapteenin jo ennenkin pahasti haavoitettuun vasempaan käsivarteen, kohta alapuolelle olkapäätä, sillä kapteeni oli oikealla kädellänsä vetänyt miekkansa tupesta. Ei viipynyt hetkeäkään, ennenkuin häntä viimeksi haavoittanut rosvo sai ansaitun palkkansa. Huutaen "pois tieltäni kurjat sala-murhaajat!" sivalsi kapteeni häntä miekallansa vasten silmiä sillä seurauksella, että hän kamalasti korahtaen vaipui maahan verihinsä. Kaatuneen toverit vetäytyivät tämän nähtyänsä muutaman askeleen taaksepäin.

Mutta viittaan puettu mies paljasti samassa myös pitkän miekan, jota hän oli pitänyt viittansa alla salattuna, ja kävi taas kapteenin kimppuun, joka ainoastaan suurella ponnistuksella pysyttäytyi pystyssä seinää vasten, niin väsyneeksi tunti hän itsensä verenvuodosta ja haavojen tuottamasta kivusta.

Kuitenkin päätti hän antaa niin kalliisti kuin suinkin maksaa henkensä, sillä vaikka hän huomasi, että hän aseiden käyttämisessä oli viittaan puettua miestä paljoa etevämpi, huomasi hän kuitenkin, että hän ajan pitkään sortuisi, etenkin koska hänen kaksi muuta vastustajaansa taas lähestyivät ja tällä kertaa jykevät sauvat aseina, jotka he tähän asti olivat pitäneet vaatteisinsa kätkettyinä. Avusta ei ollut paljon toivoa, sillä ainoastaan muutamia asuttuja taloja oli tällä poikki-kadulla ja ainoastaan harvoin poikkesi joku yksinäinen kulkija illoin sille. Vähän siis olisi tässä auttanut avun huuto, hätäkeino, johon kapteeni hyvin vastenmielisesti olisi ryhtynyt, koska sellainen hänen käsityksensä mukaan ei ollut sopivaa.

Ainoa pelastuksen mahdollisuus hänellä olisi luottaa itseensä ja jos mahdollista oman taitavuutensa avulla voittaa väkivallan tekijät. Hän koetti sentähden äkillisellä hyökkäyksellä haavoittaa vastustajaansa, vaan viittaan puettu mies oli varoillaan ja vetäytyi muutaman askeleen takaisin.

Näkyi selvästi, että hän, tietäen huonommuutensa, kylmäverisesti miettien odotteli sitä täydellistä väsymystä, joka kapteenin haavoitetusta tilasta ennemmin tahi myöhemmin välttämättömästi tulisi, senjälkeen sitä helpommin tappaaksensa melkein aseettoman vihollisen. Sentähden vältti hän huolellisesti joka asentoa, joka olisi saattanut hänen itsensä vaaraan, ja pysyi kokonaan puolustuksessa. Ehkä tahtoi hän myöskin antaa apulaisillensa heille tulevan osan lopullisesta voitosta.

Kun kapteeni Stålsköld huomasi, ett'ei hän voinut pettää vastustajaansa, jonka erin-omainen varovaisuus oli vastapainona hänen suuremmalle taitavuudelleen, niin sammui viimeinenkin toivon kipinä hänessä. Samalla sai hän myös niin tuiman kangin-iskun päähänsä, että hän melkein meni tainnoksiin.

10 LUKU.

Olemme muistuttaneet, että ainoastaan harvoja taloja oli äsken mainitun poikkikadun varrella. Yksi niistä harvoista oli Aake Berg'in talo, joka sijaitsi kappaleen matkaa eteenpäin siitä paikasta, jossa tappelu oli. Tähän taloon ja samaan saliin, jonne jo kerran ennenkin olemme kurkistaneet, muuttuu kertomus nyt.

Samat viisitoista "P.C.G. seuran" jäsentä, jotka olivat miettineet tuuman hyökkäykseen kaupungin vankilaa vastaan, jonka hyökkäyksen onnettoman päätöksen tunnemme, ovat siellä taas ko'ossa. Hekin ovat kuningattaren kruunausjuhlan viettämispuuhissa, ja jalolla Xereres-viinillä on hyvä menekki.

"Juon tämän maljan Tukholman kaupungin onneksi, ja sen sallimuksen muistoksi, joka laittoi niin, ett'ei kruunaus ikivanhan tavan mukaan tapahtunut Upsalassa!" sanoi Niilo Skunk.

"Eläköön Tukholman kaupunki, eläköön se sallimus, joka taistelee puolestamme!" huudahti Jakobsson.

"Eläköön Tukholma ja kruunaus!" huusivat kaikki, nostaen pikarit huulillensa.

"Olet siis vakuutettu siitä, että sillä taika-uskolla, joka on kansassa, on jokin merkitys?" kysyi pormestari Niilo Niilonpoika, kääntyen Niilo Skunkiin.

"Älä nimitä sitä taika-uskoksi, sillä sen merkitys on paljoa korkeampi kuin semmoinen. Jokaisella kansalla on ollut Sibyllansa, joka ihmeteltävän todenmukaisesti on ennustanut tulevia kohtaloita. Roomalaisilla oli onni saada osa Sibyllansa ennustuksista kirjoitettuina, mutta useimmat muut kansat eivät ole päässeet tätä etua nauttimaan. Sentähden ovat hänen ennustuksensa heidän keskensä suurimmaksi osaksi hävinneet, kun sitä vastaan varsin harvat ovat suullisten kertomusten kautta säilyneet tuleviin aikoihin, tuleville polville. Näitä harvoja on pidettävä erittäin tärkeinä, sillä ne puhuvat lahjomatonta totuutta. Sellainen peruuttamaton ennustus on sekin, joka mainitsee, että Tukholmassa kruunattu Ruotsin hallitsija tulee vaan hyvin lyhyen ajan kantamaan kuninkaallista purppuraa.

"Tulkoon tämä aika niin lyhyeksi kuin mahdollista, sillä me tarvitsemme ruhtinasta, joka tietää pitää arvossa rakasta Ruotsiamme, ja joka ymmärtää kunnioittaa kansan oikeuksia!" sanoi Jakobsson.

"Eläköön prinssi!" huudahti Niilo Niilonpoika, nousten seisaallensa ja kohottaen pikaria. Kaikki muut noudattivat hänen esimerkkiänsä, ja huusivat yhdestä suusta: "Eläköön Kaarle Kustaa, Ruotsin toivo".

Sitten otettiin, erään läsnä-olijan ehdoituksesta, keskusteltavaksi kysymys: "Pitäisikö ja millä tavoin jouduttaa sallimusta tekemään kuningattaren hallitus-ajan niin lyhyt-ikäiseksi kuin mahdollista?"

Kaikki arvelivat sen hyväksi olevan toimittavan, mutta kehoittivat kuitenkin mitä suurimpaan varovaisuuteen, ja mahdollisuuden mukaan välttämään väkivaltaisia toimia. Tuo onnistumaton hyökkäys vankilaa vastaan ja se vaara, jossa useammat läsnä olevista, mutta etenkin Jakobsson olivat olleet, oli vieläkin niin tuoreessa muistossa, että nämätkin, vaikka olivat "P.C.G. seuran" uhkarohkeimpia ja kiivaimpia jäseniä, näyttivät niin arvelevilta, ett'ei yksikään ääni puolustanut metelisten kohtausten toimeenpanemista.

"Ei ole sopivaa eikä viisasta mennä aikaansa edelle", sanoi Niilo Niilonpoika. "Olemme huomanneet, että sellainen kostaa itsensä puolesta. Sitä vastoin täytyy meidän sitä uutterammin koittaa sen saavuttamiseksi hiljakseen horjahduttaa perustuksiltansa ne kiitollisuuden tunteet kuningatarta kohtaan, joita vielä monessa kohden löytyy, sekä salaa kiihdyttää tyytymättömyyttä häneen. Eikä meidän siinä, tarkoin ajatellen, tarvitse käyttää muita keinoja kuin totuutta. Sillä hänen virheensä ovat niin lukuisat ja erehdykset hänen hallituksessaan niin suuret, että ne, oikeassa valossaan esiteltyinä, riittävät herättämään kuinka paljon mielenkarvautta tahansa. Meidän pääasialliseksi työksemme tulee selittäminen: meidän tarvitsee ainoastaan selittää ja huomauttaa niitä vihattavia toimia, joihin hän sekä hänen suosikkinsa ja ulkomaalaiset seikkailijat ryhtyvät, ja jo sellaisen huomauttavan selvityksen kautta saamme toimeen arvaamattoman paljon asiamme hyväksi. Aineista ei meillä myöskään tule olemaan puutetta, sillä jok'ikistä ulkomaista kerskailijaa, joka itseänsä rikastuttaakseen käy kuningattaren hovissa, saatamme tässä suhteessa käyttää hyväksemme."

"Hyvä on, että heistä edes tulee jotakin hyötyä maalle ja valtakunnalle!" lausui Jakobsson.

"Yhtä kalliiksi kuin he tulevat kuningattarelle ja kuningattaren kautta valtakunnalle, yhtä kalliiksi tulevat meidän kauttammekin hänelle!" sanoi Aake Berg.

"Tokkohan meillä on mitään toivottavana prinssiltä? Onkohan hän, tuleva maan-isä, saattava väliäpitämättömästi katsella, kuinka meidän hirveän oppinut sinisukkamme saattaa Ruotsin perikadon partaalle, kehoittamatta kansaa, jonka rakkaus hänellä on, järjestykseen ja vapauteen?" kysyi Jakobsson.

"Tehköönpä hän vaan sen. En mitään hartaammin toivoisi, kuin että hänen
Rikkiviisautensa päivät päättyisivät samalla tapaa kuin korkeasti
autuaan kuningas Eerikki neljännentoista aikoinaan!" huudahti Aake
Berg.

Tämä lause loukkasi Pertti Månsson'in hurskasta mieltä.

"Sellaista kohtaloa en tosin toivoisi suuren Kustaa Aadolf'in tyttärelle", lausui hän. "Mutta ei minulla olisi mitään sitä vastaan, jos prinssi noudattaisi sen Rooman keisarin esimerkkiä, joka teki vastakeisarinsa piispaksi. Sellainen virka ei tosin oikein sopisi kuningattarellemme, joka tuskin ensinkään uskonee Jumalaan, mutta asia tulisi kaikissa tapauksissa melkein samaksi, jos annettaisiin hänelle provessorin toimi yliopistossamme. Hän on kylläksi oppinut ja miesmäinen sellaiseen virkaan.

"Asia on niinkuin olen sanonut. Aina mestarillisesta värväyksestäsi saakka olet alkanut tulla aivan toiseksi mieheksi, Pertti Månsson hyvä, ja päivä päivältä edistyt yhä enemmän. Panenpa vetoon kahdeksankymmentä tukaattia, että sinä täiläkin kertaa keksit parhaan neuvon. Koettakoon se, joka haluaa ansaita kahdeksankymmentä tukaattia, keksiä parempaa!" sanoi Jakobsson leikillisesti.

Läsnä olevat suostuivat vetoon, ja vilkasta naurua herättävä leikin lasku alkoi, missä jokainen koki keksiä jotakin virkaa tahi tointa kuningattarelle, jonka tämä seura itse kruunauspäivänä syöksi valta-istuimeltaan, mutta loppupäätökseksi tuli, ett'ei kukaan ollut keksinyt niin kaikin puolin sopivaa kuin Pertti Månsson. Hän julistettiinkin sentähden maljoja juodessa ja eläköön-huutojen kaikuessa voittajaksi, jonka jälkeen jälleen ruvettiin jatkamaan keskeytynyttä keskustelua.

"Minä puolestani luulen", sanoi Niilo Niilonpoika, "ett'ei meillä ole juuri mitään toivomista prinssiltä ennenmainitussa suhteessa, sillä tuskin käyttää hän väkivaltaa sitä vastaan, jota hänen etupäässä tulee kiittää siitä, että hän on valittu Ruotsin perintöruhtinaaksi. Viisaus ja varovaisuus kieltävät häntä tekemästä sitä, puhumattakaan siitä kiitollisuusvelasta, jossa hän on kuningattarelle, ja joka asiain näin ollen myöskin merkitsee paljon. En tosin epäile, ett'ei hän sydämmessään tunne surua ja epätoivoa asioiden kurjasta tilasta, mutta hänen täytyy salata se. Aika saattaa kuitenkin paljon muuttaa, ja aika saapi myöskin näyttää koska ja kuinka hän nousee sille valta-istuimelle, jossa soisin jo hänen istuvan! Paljon kurjuutta, jota kuningatar epäilemättä on Ruotsille tuottava, saatettaisiin siten välttää".

"Eläköön prinssi!" huudahti Jakobsson jälleen ja kaikki läsnä olevat yhtyivät innolla tähän eläköön-huutoon, joka kolmasti kajahti salissa.

Pian senjälkeen sanoi Jakobsson, että hänen yksityisten asioiden vuoksi, jotka vaativat hänen läsnä-oloansa, täytyi lähteä. Hän toivoi seuralle edeskinpäin iloa ja pyysi, ett'ei hänen lähtönsä sitä häiritsisi, jonka jälkeen hän lähti huoneesta. Hänen valtiollinen varjonsa, rehellinen Pertti Månsson seurasi häntä. Portista päästyänsä eivät he menneet Drottning-gatan nimiselle kadulle päin, jota tavallisesti kulkivat, vaan poikkikadulle päin, läheten siten sitä paikkaa, johon viime luvussa jätimme kapteeni Stålsköld'in haavoitettuna, kun viittaan puettu mies ja kaksi hänen verenhimoista apulaistansa häntä ahdistelivat. Noin sadan askeleen päässä tässä paikassa seisahtui Jakobsson kuuntelemaan. Hän kuuli täyttä kyytiä poistuvien henkilöiden askeleita.

"Nämät miehet eivät liene olleet rehellisessä toimessa, sillä päättääkseni siitä äänestä, joka tunkeuu korviini, osoittaa heidän matkansa äkkipikaista pakoa", muistutti hän ja lähti jälleen liikkeelle.

"Tunnenpa kummallisen väristyksen käyvän lävitseni joka kerta, kun minun viimeisinä viikkoina myöhempään illalla on täytynyt kulkea jotakin Tukholman kaukaisempaa katua", sanoi Pertti Månsson. "Mutta eipä sitä todellakaan sovi ihmetellä, kun muistelee mitä kauheita murhatöitä täällä tehdään melkein joka yö, ja kuinka yleinen turvallisuus on huonosti suojeltu".

"Unohditpa lisätä: kun sitä paitsi ajattelee sinun varjoakin pelkäävää jänisluontoasi, Pertti Månsson hyvä!" sanoi Jakobsson nauraen.

"Olen kerrassaan päättänyt olla suuttumatta sinun pistopuheistasi, mutta arvelenpa kuitenkin, ett'ei sinun sopisi niitä kuitenkaan niin tuhlaavasti käyttää", vastasi Pertti Månsson pahoillaan.

"No, no, älä nyt toden teolla vihastu. En tosin tarkoittanut mitään pahaa, mutta pitäisihän sinun itsesikin tunnustaa, ett'ei sinulla juuri ole jalopeuran rohkeutta ja että varomattomasti lentävä pääskynen voipi saada sinun sydämmesi vapisemaan. Kun näin puhun, pitää sinun tarkoin huomata, että poikkeuksena pidän erinomaisen urotyösi tuona muistettavana iltana. Vahinko vaan, että niin kehnosti vetäydyit pois loppunäytöksestä".

"En ole mikään uhkarohkea uskalikko niinkuin sinä, mutta muuten on minulla rohkeutta kylläksi niin paljon kuin tarvitsenkin!" vastasi Pertti Månsson jyrkästi.

"Sinä olet hyvin itsekäs", jatkoi Jakobsson leikillisesti, "sillä et ajattele, ett'ei siinä ole kylläksi, jos on rohkeutta kyllin omiksi tarpeiksi, vaan sitä täytyy olla vähän yli tarpeenkin lähimmäisensä varalta".

"Mitäs tämä!" huudahti Pertti Månsson samalla ja peräytyi muutamia askeleita taaksepäin.

"Tässä on meillä heti todistus siitä, että kaikki, mitä sinusta olen sanonut, on aivan totta!" sanoi Jakobsson. "Mikä mielikuvituksesi hirmukuva taaskin sai sinut hypähtämään pelosta? Tahi millä tavoin huomasit turvallisuutesi joutuneen vaaraan? Tuleppas nyt! En ai'o odotella kummitusjuttujesi loppupäätöstä".

"Älä laske leikkiä, vaan katso eteesi, niin näet astuskelevasi veressä ja murhatun ihmisen olevan pitkällään kadulla".

Nämät sanat kuultuaan säikähti Jakobsson vuorostaan. Hän kiiruhti tarkastamaan asian laitaa ja huomasi sen yhtäpitäväksi Pertti Månsson'in sanojen kanssa.

"Piru vieköön! kun ei sallimus vähää aikaisemmin tuonut meitä tänne estämään sitä väkivaltaista tekoa, joka täällä on tapahtunut. Olen vakuutettu siitä, että äsken kuulin juuri pakenevien murhaajien askeleet. Saattaapa rosvot askeleistaankin tuntea, — semmoiset ihmiset, joiden rinnassa on rauhallinen omatunto, eivät polje niinkuin he. Tuo onneton näyttää kuuluvan työväen luokkaan, eivätkä hänen vaatteensa ole kudotut tämänvuotisesta sadosta. Mitä pirua he ovat tahtoneet sellaiselta köyhäparalta. Ja ankaran iskun on mies saanut. Alaleuka on eroitettu kokonaan kaikesta yhteydestä muiden kasvojen osien kanssa, ja ase on sitä paitsi tunkeutunut kaulaan. Luultavasti on henkikurkku poikkileikattu. Kaikissa tapauksissa on se onni onnettomuudessa: en luule hänen kauvan tarvinneen kitua kuolontuskissa."

Sill'aikaa kuin Jakobsson puuhaili murhatun tutkimisessa, oli Pertti Månsson'kin lähestynyt ja kuunteli vaiti äsken kerrottua yksinpuhetta. Mutta nyt astui hän sattumalta muutamia askeleita syrjään ja hänen jalkansa pohjastui erääsen esineesen, joka lähemmin katsottua peljästytti häntä niin kovasti, että hän päästi kovan kauhun-huudahduksen.

"Mikä taas on?" kysyi Jakobsson.

"Vielä toinenkin" mutisi Pertti Månsson ja hänen hampaansa kalisivat.

"Mitä sanot? Murhattuko?"

"Niin. Ja tämä, joka makaa seinän vieressä, on upseeri. Oi Jumala, miten hirveät ajat."

"Upseeri! Sitten rupean ymmärtämään, — ehkä on tämä ilkiö yksi murhaajista, joka on saanut surmansa, ja tuo upseeri on oikea uhri. Katsokaammepa."

Nämät sanat lausuttuansa lähestyi Jakobsson toista kaatuneista ja kumartui hänen puoleensa.

"Miekkaa pitää hän vielä suonenvedontapaisesti kädessään. Aavistukseni toteentuu. Varmaankin juuri tämä verinen miekka on niin pahoin haavoittanut tuon roiston leuvan. Huu, sitä verenjuoksua! Tässä lienee haavoja niin monta, että ne olisivat saattaneet tappaa härän. Mutta, oi taivaallinen Isä! Jos ei löydy kahta vartaloltaan ja näöltään aivan yhdennäköistä henkilöä, niin on tämä nuori mies pelastajani. Tule auttamaan minua, Pertti Månsson, pyyhkimään verta hänen kasvoiltansa."

Pertti Månsson kiiruhti noudattamaan Jakobsson'in kehoitusta.

"Se ei saata olla hän. Tämä upseeri on henkikaartin univormussa, ja sinun pelastajasi pitäisi, puheesi mukaan, kuuluman siniseen rykmenttiin!" muistutti Pertti Månsson.

"Sitä varmempi! Sitä varmempi!" huudahti Jakobsson, ja uskaliaan miehen ääni vapisi tuskasta ja liikutuksesta. "Oi sinä nuori, jalo sankari! Miks'en tullut ajoissa pelastamaan sinua, tahi kuolemaan edestäsi!" Hän painoi huulensa kapteenin kasvoille ja suuria kyyneleitä vieri pitkin hänen kasvojansa.

"Mitä sekavaa puhetta tuo on, saattaako sama henkilö kuulua kahteen eri rykmenttiin? Vai oliko hän, sinua auttaissaan, valhepuvussa?" kysyi Pertti Månsson.

"Hän ei ollut valhepuvussa, mutta olen kuullut, että hän sittemmin on muutettu kaartiin. Mitkähän paatuneet konnat ovat uskaltaneet vuodattaa tätä nuorta, jaloa verta! Vannon kostavani heille vaikka täytyisikin hakea heitä hornan syvimmästä pimeydestä! Se on ainoa tapa, jolla nyt saatan näyttää kiitollisuuttani kaatunutta kohtaan".

"Hän ei ole vielä kuollut. Tunnen valtasuonen tykyttävän, vaikkapa heikosti", sanoi Pertti Månsson.

Hiljainen huokaus pääsi silloin kapteenin huulilta.

Jakobsson kiljahti ilosta.

"Jouduppa Pertti Månsson. Juokse edeltä Aake Berg'in luokse ja ilmoita heille asiasta", sanoi hän hätäillen. "Portti pitää pidettämän auki, niin että minä viivyttelemättä pääsen sisään, huone ja vuode on laitettava kuntoon ja Pentti Esanpojan pitää pysyä saapuvilla! Kunhan ei vaan tuo oiva Pentti Esanpoika olisi lähtenyt pois!"

Pertti Månsson ei ollut odottanut tämän puheen loppua, vaan heti lähtenyt päättävällä kiireellä liikkeelle.

Jakobsson nosti varovasti kapteenin jättiläis-olalleen ja käänsi kulkunsa samaan suuntaan, josta oli tullut, koettaen tehdä käyntinsä niin keveäksi ja tasaiseksi kuin mahdollista. Aake Berg'in talon portin tapasi hän avoinna, ja pihalla tuli tämä häntä vastaan, Pertti Månsson'in, Pentti Esanpojan sekä muutamien muiden "P.C.G. seuran" jäsenten keralla.

"Onko kaikki kunnossa? kysyi Jakobsson.

"On, alakerran viheriä kamari. Se on Elsan huone, mutta hän saa sill'aikaa tyytyä johonkin muuhun", vastasi Aake Berg ja lisäsi: "Seuratkaa minua. Minä käyn edellä tietä näyttämässä".

He lähtivät liikkeelle. Portailla tapasivat he portinvartijan lyhty kädessä, ja sen valossa menivät he porstuan, sekä toisenkin etuhuoneen läpi pienempään, kahden kynttilän valaisemaan huoneesen, jonka seinät olivat sivellyt viheriällä öljymaalilla.

Tänne laski Jakobsson taakkansa ja Pentti Esanpoika astui tutkimaan ja sitomaan haavoja, ja tämän toimen kestäessä piti hän seuraavan yksinpuheen, jota läsnä-olevat jännitetyllä tarkkuudella kuuntelivat: "Alan päästä, sillä ihmisessä on pää kuitenkin pää-asia. Siinä oleva haava ei ole juuri vaarallinen, vaikka se on ollut vähällä halkaista aivot, mutta hyvä kallo kestää kovankin lyönnin. Se, joka on antanut tämän muuten kelpo iskun, on käyttänyt ryhmysauvaa tahi muuta semmoista lyömä-asetta. Se saa jäädä toistaiseksi."

Tässä pysähtyi Pentti Esanpoika hiukan, aukaisten kapteenin takin katsoakseen, miten kapteenin rinnassa olevan haavan laita oli, josta verta kovasti vuoti.

"Tämä on pahempi! Tämä on pahempi", jatkoi hän sitten. "Sydän kyllä vielä sykkii, vaan varsin heikosti. Saanut vuotaa liian kauvan. Mutta jos ase on tunkeutunut keuhkokalvoon, niin sammuu pian vähäinenkin jälellä oleva hengen kipinä. Pidäppäs näitä siteitä hetkinen, Jakobsson".

Pentti Esanpoika otti esiin pienen pullon taskustansa, tiputti vähän sen sisällöstä ammoittavaan haavaan ja sitoi sen sitten semmoisella nopeudella ja taitavuudella, joka todisti täydellistä mestarillisuutta välskärin ammatissa.

"Jos olisi ollut kysymyksessä luodin ulos-ottaminen tämmöisestä haavasta, en olisi tahtonut antaa kuutta killinkiäkään siitä elonkipinästä, joka tässä nuoressa miehessä on! Mutta auttakaa minua riisumassa vaatteita, niin saamme nähdä, mitä sitten on tehtävä. Mutta varovasti, varovasti!"

Kun tämä oli tehty, rupesi Pentti Esanpoika pitämään huolta niistä haavoista, joita kapteenilla oli vasemmassa kädessä.

"Hänellä täytyy olla voimia kahden edestä, jos hän kestää kaiken tämän! Vahvimmat sotamiehet, jotka milloinkaan vuosivat verta Saksanmaalla, sortuivat vähemmästäkin. Mikähän hiton ase se on saattanut olla, joka on tehnyt nämät haavat käteen. Kalpa ei se ole saattanut olla".

Kun nämät ja vielä kapteenin oikeassa olkapäässä oleva pienempi haava oli sidottu, tuli viimein hänen päänsä vuoro saada hoitoa.

Senjälkeen otti Pentti Esanpoika esiin toisen pienen pullon, jota hän myöskin mahdollisesti sattuvien tarpeiden varalta aina piti mukanansa, sekoitti vähän pullossa olevata nestettä lusikalliseen vettä ja pani sitten lusikan kapteenin huulille. Vaivoin ja ainoastaan siten, että kapteeni nostettiin istuma-asemaan, onnistui Pentti Esanpojan saada tämä nielemään tuon lepoa tuottavan juoman.

"Nostakaamme nyt hänet sänkyyn", sanoi Pentti Esanpoika. "Ja joll'ei
Jumala auta, niin ei ihmistaito saata tässä enää mitään tehdä!"

Jakobsson katseli liikutettuna kalvennutta nuorta sotilasta, kun tämä makasi silmät ummessa, enemmän kuolleen kuin elävän näköisenä.

"Kuinka on, tohtori? Onko teillä mitään toivoa hänen paranemisestaan?" kysyi hän.

"Siitä en voi sanoa mitään varmaan, ja Herramme ainoastaan tietää päätöksen! Mutta kyllä kallistuu vaakalautanen enemmän kuolon kuin elon puolelle. Sen kaikki tuskat voivuttavan juoman, jota hänelle annoin, pitäisi laskuni mukaan antaa hänelle lepoa huomis-aamuun saakka. Saa nähdä, miltä näyttää hänen herätessään. Te saatatte lähteä pois. Minä jään kaikissa tapauksissa yöksi tänne, sillä ei voi arvata mitä mahdollisesti tapahtuu, ja tarve saattanee minä hetkenä hyvänsä vaatia läsnä-oloani".

"Hän on pelastanut henkeni, tahi oikeammin tehnyt sitä enemmänkin, sillä hän on pelastanut minut häpeällisestä kuolemasta", sanoi Jakobsson. "Minun velvollisuuteni on siis etupäässä valvoa hänen vuoteensa ääressä. Minä jään luoksenne, Pentti Esanpoika".

"Hyvä", vastasi tämä. "muut lähtekööt pois, sillä vaiti-olo ja hiljaisuus ovat tässä kohden yhtä tärkeitä seikkoja kuin siteet ja lääkkeetkin".

Tämä Pentti Esanpoika, jota Jakobsson nimitti tohtoriksi, oli viidenkymmenen vuotias mies, mutta näytti hyvin kymmentä vuotta nuoremmalta. Hänen iloisissa, suopeissa kasvoissaan oli pysynyt jonkunlainen nuorekas juonne, ja veitikkamainen hymy, joka todisti erittäin onnellista luonnetta, kuvautui hänen huulillansa. Hänellä oli semmoinen kadehdittava luonne, johon elo turhaan vuodattaa katkeruutensa; kaikesta inhimillisestä kurjuudesta huolimatta on heillä raitis lapsensydän ja suuttumaton leikillinen iloisuus vanhuuden viimeisiin päiviin.

Ensi katsannolta voisi luulla, ett'eivät nämät ihmiset koskaan ole saaneet kokea elämän suruja ja vastuksia, sekä että pettyneiden toiveiden kiirastuli olisi heille kokonaan tuntematonta, vaan asianlaidan ei aina tarvitse olla sen, vaan on useinkin aivan päinvastoin. Usein huomaa, että juuri sellaiset henkilöt ovat olleet katkerimpien kärsimysten alaisia, vaan heissä oleva synnynnäinen mietiskely kaikkien kappalten katoovaisuudesta ja ihmisellisten otaksumisien pettäväisyydestä on murtanut näiden kärsimysten murhaavan kärjen ja pelastanut heidän iloisuutensa kaikista myrskyistä. Tämä oli myöskin Pentti Esanpojan laita, sillä hän, jos jokin, oli kovien koetuksien lapsi. Elinkeinoltaan kuului hän välskärien ammattiin, vaan kutsuttiin tavallisesti tohtori Pentti Esanpojaksi. Hän ei ollutkaan tavallinen välskäri, sillä hän oli nauttinut opetusta yliopistossa, vaikka varain puute ja häpeällisesti petetyksi tullut nuoruuden rakkaus olivat liian aikaiseen katkaisseet tämän opin tien. Kolmen kymmenen vuotisessa sodassa oli hän seurannut sotajoukkoa ja oli saavuttanut suurta ansiota haavoitettujen hoidossa. Tämän kertomuksen aikaan oleskeli hän Tukholmassa, ja alhainen väestö rakasti häntä suuresti, sillä hän oli alati lääkäritaidollaan avullinen niille, jotka sitä ilmaiseksi tarvitsivat. Kansansa hartaana suuruuden ihailijana oli hän yhtynyt tyytymättömien joukkoon, kun hän huomasi vaarallisen käänteen, jonka valtakunnan sisä-asiat alkoivat saada kuningatar Kristiinan hallitessa. Muuten oli hän vanha nuorimies sekä oli sukulaisuus-suhteissa Aake Berg'iin.

Kun hän oli jäänyt kahdenkesken huoneesen Jakobsson'in kanssa, katseli hän sitä järjestystä, joka vallitsi huoneessa, ja hän havaitsi mielihyvällä sen erinomaisen aistin, jolla jokainen kappale oli asetettu juuri siihen paikkaan, mihinkä se parhaiten sopi. Jokainen vähinkin sivuseikka kertoi kylläksi kaunopuheisesti naiskäden hoidosta. Vähän väliä loi Pentti Esanpoika silmäyksen Jakobsson'iin, nähdäkseen eikö tämäkin tullut samoihin huomioihin, vaan tämän ajatukset olivat kääntyneet aivan toiseen suuntaan, sillä hän ajatteli parasta keinoa päästä salamurhaajien jälille, ja koetti saada selville mahdollista syytä heidän hyökkäykseensä kapteenin kimppuun.

Äkkiä avattiin silloin ovi, jonka kautta kamari oli yhteydessä sisempien huoneiden kanssa, ja harvinaisen kaunis nais-vartalo näyttäytyi kynnyksellä.

Se oli nuori kuudentoista, korkeintaan seitsemäntoista vuotias tyttö.
Kalpeana ja vapisevana seisoi hän tuossa, ja loi aran katseen eteensä.

"Eno kulta! Kuinka voi haavoitettu?" kuiskasi hän, ja käänsi kyyneleisen katseensa Pentti Esanpoikaan. "Minä olen niin levoton, niin levoton!"

Pentti Esanpoika katseli hetken teeskentelemättömällä mielihyvällä kaunista tyttöä, meni sitten hänen luoksensa ja vastasi, ottaen hellästi tytön toisen käden käsiinsä:

"Sinä täällä rakas lapseni! Sellaiset verennäöt eivät todellakaan ole sinua varten! Sitä paitsi toivon mitä parasta sairaasta. Mene nyt kauniisti makaamaan, rakas Elsaseni". — Pentti Esanpoika oli tahallansa asettunut niin, ett'ei Elsa saattanut nähdä kalmankalpeata kapteenia.

"Mutta enokulta", väitti tyttö, "minä en mitenkään saa unta! Ajatteleppas, jos ne pahat ihmiset, jotka ovat lyöneet upseeria, murtautuvat ikkunoista sisään! Ompa hirveätä, eno, että löytyy niin julmia ihmisiä!"

"Niin on, lapseni", sanoi Pentti Esanpoika. "Mutta saatat olla aivan rauhassa, sillä he jättävät kyllä tähän taloon hyökkäämättä, sillä silloin otettaisiin he kiinni ja joutuisivat, niinkuin sanotaan, satimeen".

"Enkä minä niin paljon heitä pelkääkään, kuin muuten olen levoton. Enkö saa valvoa kanssasi, eno kulta?"

"Ei, lapseni, et saa! Mene nyt vaan aivan siivosti ja tee niinkuin olen sanonut. Siunaa itsesi ja rukoile Jumalaa kaikkien ihmisten ja haavoitetun upseerinkin puolesta. Semmoisen viattoman enkelin rukouksen, kuin sinä olet, pitäisi kuuluman Korkeimman armoistuimelle!" — Hän otti nuoren tytön pään käsiensä väliin ja suuteli hänen runsaita, tummanruskeita kutriansa.

"Teen teen, eno, mutta sinun täytyy luvata, että saan auttaa sinua valvomisessa, jos täällä täytyy valvoa useampi yö".

"Olkoon niin, minä suostun siihen, ja nyt hyvää yötä", sanoi Pentti
Esanpoika ja työnsi tytön hellällä väkivallalla takaisin ovesta.

"Kiitoksia eno kulta lupauksesta!" vastasi tyttö, painoi äkkiä huulensa hänen otsaansa ja sulki oven jälestänsä.

Pentti Esanpoika seisoi kauvan paikallansa ja antoi katseittensa viivähtää siinä ovessa, jonka kautta tuo lempeä olento oli kadonnut, meni sitten entiselle paikallensa ja mutisi itsekseen, katsellen kapteenia: "Olisi kenties parasta lapsikullan rauhalle, ett'ei hän ensinkään näkisi kapteenia, sillä kalpea kärsiminen herättää kenties helpommin niin turmeltumattomassa sydämessä lemmen uinailevan kipinän, kuin kukoistava terveys! Mutta, ehk'ei täällä tarvitsekkaan valvoa useampaa yötä".

11 LUKU.

Yö kului mitään erinomaista muutosta haavoitetun tilassa tapahtumatta, mutta aamupuoleen alkoi ensin heikko, sitten, mitä pitemmälle aika kului, heleämpi puna purppuroida hänen poskiansa ja valtimo tykytti levottomasti.

"Tämä on terveyden väri", sanoi Jakobsson.

"Mutta se on myöskin kuumeen", väitti Pentti Esanpoika, pudistaen arveluttavasti päätänsä. — "Lähestyy se aika, jolloin lepoa tuottava juoma lakkaa vaikuttamasta; pelkään, ettei hän herää selvään järkeen, vaan sekavaan hourailuun".

Niin kävikin kuin Pentti Esanpoika oli ennustanut, sillä ensimmäiset sanat, jotka kapteeni mutisi, olivat sekavaa lorua, mahdotonta yhdenkään ihmisen ymmärtää. Kuitenkin makasi hän hiljaa liikkumatta.

"Hyvä on, ett'ei hän ole raju", sanoi Pentti Esanpoika. "Niin kauvan kuin siteet pysyvät liikuttamatta, on minulla jotakin toivoa, mutta jos niitä liikutetaan, niin että haavat jälleen rupeavat vuotamaan, silloin pitäisi kaikkien luonnon lakien mukaan pian oleman loppu käsissä".

"Toivokaamme parasta", sanoi Jakobsson.

"Tehkäämme niin", vastasi Pentti Esanpoika. "Ja minä koetan toista annosta. Joll'ei se auta, silloin en tiedä mitään keinoa".

Sill'aikaa kuin hän valmisti lääkettä, ilmoitti Jakobsson hänelle aikomuksensa lähteä kaupungille. Kuitenkin lupasi hän pian palata, toimitettuaan ne tehtävät, jotka vaativat hänen läsnä'oloansa, ja jotka koskivat osaksi häntä yksinään, osaksi kapteenia, sillä hän aikoi ilmoittaa päällikkökunnalle sattuneesta tapaturmasta. Samassa tuli sisälle Aake Berg ja suostui antamaan Pentti Esanpojalle mahdollisesti tarvittavaa apua, joten hän teki Jakobsson'in läsnä-olon tarpeettomaksi. Kun tämä oli lähtenyt, syntyi jälelle jääneiden kesken seuraava puhelu.

"Tarvitsette välttämättömästi vähän lepoa", sanoi Aake Berg.

"Sen teen niin pian kuin olen antanut juoman, jota nyt valmistan sairaalle. Vastaiseksi en kuitenkaan uskalla poistua kauaksi. Voinhan levähtää tuolla sohvalla," vastasi Pentti Esanpoika.

"Sitä en salli, sillä sellainen lepo ei ole minkään arvoinen, mutta minä olen laittanut kuntoon viereisen huoneen teitä varten. Minä herätän teidät vähimmänkin vaaran oireen näyttäytyessä, niin että voitte olla aivan levollinen.

"Epäilemättä olisi laita niin," vastasi Pentti Esanpoika. "Mutta jos sallimus suokin hänen jäädä eloon, niin käy paraneminen kuitenkin sangen hitaasti ja useita viikkoja saattaa kulua, ennenkuin hän paranee sen vertaa, että hän voidaan muuttaa tästä huoneesta. Saatpa siis olla varoillasi, että hänestä saat sangen pitkä-aikaisen vieraan".

"Minä jätän huoneeni kernaasti määräämättömäksi ajaksi tämän nuoren miehen käytettäväksi, joka hallituksen vihan uhalla pelasti ystäväni Jakobsson'in vaarallisimmasta tilasta, johon ihminen voi joutua. En myöskään säästä mitään vaivoja, jotka voivat edistää hänen paranemistaan. Myöskin Amalia on tarjonnut apuansa ja haluaa ottaa osaa sairaan hoitoon".

"Hyvä on, Aake, että vaimosi ottaa sairaan-hoitajan toimen, sillä ystävällinen vaimon hoito lisää tavallisesti palaavan terveyden edistymistä. Hänen päätöksensä hyväksyn sentähden mielelläni, mutta sitä vastoin on toinen seikka, joka vähäsen saattaa minut levottomaksi".

"Ja mikä sitten?" kysyi Aake Berg.

"Se koskee Elsaa. Voitko käsittää, Aake, että hän jo eilen illalla pistäytyi tänne kuulustelemaan, mitenkä laita oli ja tarjotakseen apuansa minulle! Hänen apuansa! Mutta tuolla rakkaalla lapsella on niin hellä sydän, että hän kärsivän lähimmäisensä tähden valvoisi taivaansiniset silmänsä turmiolle. Minä pääsin hänestä tällä kertaa lupaamalla, että vast'edes suostuisin hänen pyyntöönsä. Vaan arveluttaa kuitenkin tehdä tätä".

"Myöskin minulle lausui Elsa, että hän ihmis-ystävyydessä tahtoi olla Amalian vertainen, vaan minä varoin sanomasta häntä vastaan, sillä tiedän, että minä kiistassa hänen kanssaan joudun tappiolle, sekä etten häneltä voi kieltää mitään".

"Sama taipuvaisuus myöntyä hänen pyyntöihinsä on myöskin minussa", lausui Pentti Esanpoika. "Vaan tällä kertaa olemme taipumattomat kaikille rukouksille ja kyynelille! Tuo tyttönen vaikuttaa kummallisesti minun tahtooni! Vaan kuten sanottu: tällä kertaa hänen rukouksillaan ei ole oleva menestystä!"

"Mikä teitä tässä oikeastaan arveluttaa?"

"Sinä tiedät, ett'ei Elsa enää ole sellainen lapsi jona meitä huvittaa häntä pitää. Minulla ei ole perätöntä pelkoa hänen sydämensä levosta, jos hän on hoitava tätä nuorta miestä, jonka muoto on tavattoman viehättävä. Elsa kuuluu porvaristoon ja tämä on aatelismies henkikaartissa, niin ettei mikään kunniallinen yhteys heidän välillään voi tulla kysymykseenkään. Vaan otaksukaamme, että tämä sairas on hiuskarvasen kunniallisempi, kuin sellaiset tavallisesti ovat, niin olisi kuitenkin Elsan menetetty mielen lepo jo itsessään kauhea onnettomuus ja minusta on liian uskallettua panna hänen kokematon sydämensä sellaiseen koetukseen".

"Epäilemättä teillä on oikein, Pentti Esanpoika. Minä kyllä uskon tällä kapteenilla olevan niin paljon kunniantuntoa, ettei hän häpäisevällä tavalla käytä väärin vieraanvaraisuutta, jota hän täällä nauttii, — vaikka eivät aateliston röyhkeät pojat tavallisesti pidä mitään pyhänä meidän porvari-perheissämme, — mutta vaara on kuitenkin tarjona, että tyttö kiintyy sairaan uroon silmiin. Meidän tulee jollain tavalla estää tämä ja minä neuvottelen tästä Amalian kanssa. Hänen naiseilinen hienotunteisuutensa keksii varmaankin paremman keinon, kuin me miehet voimme keksiä".

"Tee se, Aakeni. Vaan pidä kaikin mokomin silmällä, ettei hän naisellisesta turhamaisuudesta pidä vaaraa liian vähäpätöisenä! Minä jäisin lohduttomaksi lopuksi päiviäni, jos ken rohkenisi himmentää tuon ihanan helmen, jonka puhdas, taivaan sininen loiste on silmieni ihastus! Kirotut olkoot silloin kaikki siteet, joilla olen estänyt punaisen veren vuotamasta tämän nuorukaisen sydämestä!"

"Teidän liian suuri rakkautenne tyttöön tekee, että näette vaaran likempänä ja suurempana, kuin se tosiaan onkaan. Toivokaamme parasta ja väärin on välttämättömästi otaksua, että onneton sattumus on saattanut tämän nuorukaisen tahtomme alle".

"Elvira … älä kiroo minua, vaikka minä tulin kiroukseksi sinulle!" jupisi sairas samassa, ja huokaus pusertui hänen rinnastaan.

Aake Berg katsoi Pentti Esanpoikaan.

"Mahtaneeko hän herätä?" kysyi hän.

"Sitä en luule. Hän puhui unissa ja saman nimen on hän jo useasti toistanut tänään. Siinä on joku salaisuus, jonka tutkiminen ei ole meidän asiamme."

Kun kapteeni taas hengitti levollisemmin, lausui Aake Berg: "Te unohdatte levon. Uskallan muistuttaa siitä".

"Tahdonpa tehdä sinulle ja luonnolle mieliksi, Aake, vaan älä unohda herättää minua sairaan ensimäisistä levottomista liikkeistä", vastasi Pertti Esanpoika, ja meni ulos samasta ovesta, jonka kautta Elsa edellisenä iltana oli tullut ja kadonnut.

Aake Berg ei ollut kauvan ollut yksinään sairaan kanssa, kun ulkomainen ovi huoneesen aukeni ja nainen astui sisään. Se oli Amalia, Aake Berg'in vaimo, tuskin kolmenkymmenen vuotias nainen, jonka muotoa, liioittelematta, voi sanoa kauniiksi. Hänen keskikokoinen vartalonsa oli tanakka ja lihavanläntä, vaan ei kuitenkaan siihen määrään, että olisi loukannut sopusuhtaisuuden sääntöjä. Hänen käyntinsä olikin keveä, samoin kuin hänen käytöstapansa viehättävä ja miellyttävä. Hänen tummansiniset silmänsä ilmaisivat tyytyväistä ja iloista mieltä, koko hänen olentonsa todisti, että hän perheenhaltijana oli toimelias, emäntänä vieraanvarainen.

Kun haavoitettu kapteeni hetkisen oli ollut molempien puolisojen keskuslelu-aineena, joka tapahtui kuiskaavalla äänellä, ett'eivät häiritsisi häntä, nosti Aake Berg kysymyksen Elsasta ja tavasta, jolla estäisivät hänen ottamasta osaa sairaan hoitoon. Kuten Pentti Esanpoika oli ennustanut, ei Amalia pitänyt asiaa ensinkään niin arveluttavana kuin nuo molemmat miehet olivat kuvailleet.

"Meillä naisilla", lausui hän, "ei suinkaan ole niin helposti voitettua sydäntä, kuin te miehet äärettömän ylpeytenne sokaisemina tavallisesti otaksutte. Tuhat kertaa helpommin saamme teiltä suurinta imartelua ja tulisinta ihailemista, kuin te meiltä saatte ainoatakaan edullista ajatusta tahi vähintäkään hyväksyvää arvostelua sydämessämme, vaikka me olemme niin kohteliaita, että me säälistä pidämme nämät meidän ajatuksemme teidän erinomaisesta keskinkertaisuudestanne salassa. Ett'ei meitä niin helposti anasteta, siitä pitäisi sinulla itsellä, Aake, olla jonkunlaista kokemusta. (Hän hymyili tätä lausuessaan veitikkamaisesti). Minä tosin pidän tarpeettomana, että Elsa sekaantuu tähän asiaan, etenkin koska voimme tulla toimeen ilman häntä, vaan jos hän välttämättömästi tahtoo auttaa minua, niin en huomaa siinä mitään pahaa, sillä minä luotan, että sisareni, vaikka onkin nuori ja tottumaton, tietää käyttäytyä nuorta aatelismiestä kohtaan, kuten sopii".

Aake Berg ponnistelihe antamaan asialle totisemman merkityksen, vaan kun hän pian huomasi, että se olisi turhaa työtä, tyytyi hän vaimonsa lupaukseen koettaa estää Elsaa ollenkaan sekaantumasta tähän asiaan. Kokonaan tyytyväinen ei Aake Berg kuitenkaan ollut vaimonsa lupaukseen, sillä hänen mielestään olisi pitänyt vakaasti ja varmasti kieltää Elsalta sitä, joka nyt jätettiin hänen oman päätöksensä varalle. Myöskin tiesi hän, ett'ei Pentti Esanpoika hyväksyisi hänen sopimustaan, sillä hän tunsi liian hyvin tuon syvästi juurtuneen epäluulon, joka tällä oli kaikkea kohtaan, jolla oli aatelinen nimi, sekä etenkin nuoria aatelismiehiä kohtaan. Rajaton kunnioitus vaimoansa kohtaan esti häntä enempää koittamasta järkyttää hänen luottamustaan vaimon itsenäisyyteen ja vakavuuteen, ja sydämmessään päätti hän jättää tuon tukalan toimen Pentti Esanpojalle, joka ikänsä ja myöskin sukulaisuutensa vuoksi oli siihen paremmin sopiva.

Puolipäivän aikaan palasi Jakobsson retkeltään kaupungissa. Hän sanoi ilmoittaneensa asian-omaiselle päällystölle kapteenin onnettomuuden sekä myöskin poliisivirastolle tehneensä ilmoituksen tapahtumasta. Täältä oli hän saanut sen tiedon, että henkilö, joka kapteeni Stålsköld'in keralla tavattiin kadulta, oli tunnettu karanneeksi elinkautiseksi vangiksi, joka luullaan astuneen manalan majoihin, omassatunnossaan monta murhaa, joista häntä oli epäilty. Muuten oli niin monta väkivaltaista tekoa tehty sinä yönä ja niin paljon meteliä tapahtunut, ett'ei niistä vielä ollut ehtinyt saapua lähempiä tietoja.

12 LUKU.

Kauvan taistelivat elo ja kuolo ankarasti nuoren kapteenin hengestä ja ainoastaan vaivoin onnistui Pentti Esanpojan taitavuuden, jota voimakkaasti auttoi Jakobsson'in, Aake Berg'in, Amalian ynnä usean muun alttiit ponnistukset ja hellä hoito, masentaa viikatemiehen voima ja saattaa lopullinen voitto elämän ruusuposkiselle enkelille. Sillä välin kun kapteeni Stålsköld virui sairasvuoteella riensi kuningatar Kristiina ja hänen hovinsa huvista huviin milt'ei raivokkaalla innolla.

Pidot, joihin useaan oli yhdistetty Ruotsissa ei siihen asti nähtyjä juhlamenoja, seurasivat pitoja eikä kemuista, joita pidettiin jos jonkinlaisia, tahtonut tulla mitään loppua. Näiden kallisten huvien toimeenpanijana oli osaksi kuningatar itse, osaksi varakkaammat hovipuolueessa, jotka kilpailivat hänen kanssaan tuhlaamisessa. Vanha-aatelisto, Aksel Oxenstjerna etupäässä, vetäytyi pois tästä juhla-tulvasta, täten osoittaen tyytymättömyyttään tuollaiselle ylelliselle hovi-elämälle, joka niin suuresti erosi entisestä. Myös kansa katseli mielipahalla tuollaista ääretöntä tuhlausta, joka soti ei ainoastaan hyvää järjestystä vastaan, vaan etenkin niitä säästäväisyyden lupauksia ja vakuutuksia vastaan, joita kuningatar valtiopäiväin aikana oli antanut säädyille. Nyt huomattiin miten paljon totta näissä lupauksissa oli sekä ett'ei hän edes koettanutkaan pitää niitä ja tyytymättömäin ennaltaan kylläkin tiheät rivit tihenivät. Vaan Kristiinalla ei ollut aikaa totisempiin ajatuksiin, hän näytti kokonaan sieluineen sydämineen heittäyneen huvin jumalattaren helmoihin. Myöskin näytti hän sillä välin unohtaneen kapteeni Stålsköld'iä kohtaan koituvan suosion kuten hänen itsekin, kun eräs tapahtuma sattui, joka taas saattoi kuningattaren ajattelemaan häntä.

Oli tammikuun ensimmäisiä päiviä, siis enemmän kuin kaksi kuukautta kruunauksen jälkeen, kun Kristiina, Jumala tiesi mistä aiheesta, sattui käymään siinä linnan huoneessa, jossa vartioitseva upseeri tavallisesti oli. Sama luutnantti von D——, jonka tuttavuutta jo ennen olemme tehneet, oli sattumalta päivystäjä. Kuningatar tapasi tämän, lukemassa erästä käsikirjoitusta.

"Mikä vielä painamaton, kuolematon neron tuote tuo on, jota tarkastatte, luutnantti von D——?" kysyi Kristiina uteliaisuudella, jota, kuten tiedetään, hänessä oli sangen runsas määrä.

Hämmästyen kuningattaren odottamattomasta siellä käynnistä pani luutnantti käsikirjoituksen syrjään ja vastasi punastuen: "Teidän Majesteettinne! Olen epäilemättä tehnyt hyvin väärin, että osaksi olen lukenut nämät paperit, sillä ne eivät ole minun enkä ole saanut mitään lupaa siltä, joka on käsikirjoituksen omistaja ja luultavasti tekijäkin, tyydyttää uteliaisuuttani".

"Kuka on sitten tekijä, ja miten on kirjoitus hänen tietämättään joutunut teidän käsiinne?"

"Luultavasti on kapteeni Stålsköld, kun hän viimein oli vartioimassa, unohtanut sen tänne, ja sen sisällyksestä päättäen, luulemme häntä tekijäksi. Samana iltana joutui hän salamurha-yrityksen esineeksi ja haavoittui pahasti, jonkatähden hän ei ole voinut noutaa tänne unohtamaansa teosta. Koska se on ollut käsillä täällä, eivät upseerit, jotka ovat hoitaneet hovivartiota, ole pitäneet ryöväämisenä teoksen selailemista joutohetkinä. Tätä itse anastettua oikeutta olen minäkin käyttänyt".

"Kapteeni Stålsköld … murha-yrityksen esineenä", sanoi Kristiina ja näytti ajattelevan. "Olen muistavinani, että olen jotain kuullut tuosta. Onko siitä pitkäkin aika, kuin tuo tapahtui, luutnantti von D——?"

"Se oli Teidän Majesteettinne kruunauspäivän illalla", vastasi luutnantti.

"Aivan oikein… Olinpa aivan unohtaa sen … vaan nyt muistan, että kreivi Jaakko Kasimir ilmoitti siitä".

Tämä kreivi Jaakko Kasimir, josta kuningatar puhui, oli suosikin Maunu de la Gardie'n äskettäin henkikaartin everstiksi nimitetty veli.

"Ja mitenkä on haavoitetun kapteenin laita nyt?" jatkoi Kristiina.
"Onko teillä mitään tietoa siitä luutnantti von D——?"

"Sen mukaan mitä olen kuullut kerrottavan, on hän vähän paranemaan päin, vaan itse en ole, paha kyllä, ollut häntä katsomassa. Pitemmän ajan lienee hän ollut elon ja kuolon vaiheilla".

Kuningatar muuttui ajattelevan näköiseksi.

"Ja ken", kysyi hän hetken vaiti-olon jälkeen, "on hoitanut häntä?
Minun tietääkseni hänellä ei ole ketään omaisia Tukholmassa?"

"Hän kuuluu yhä vielä olevan saman porvarin huoneessa, johon hän haavoitettuna ensin kannettiin".

Kuningatar otti sitten tiedon tämän porvarin nimestä sekä paikasta, jossa hänen talonsa oli. Kun luutnantti von D—— oli antanut hänelle tiedon siitä, lausui Kristiina: "Vaan tullakseni käsikirjoitukseen, mitä koskee sen sisältö?"

"Se näyttää olevan kertoelma sinisen rykmentin urotöistä, ja ne tappelut, joihin tämä rykmentti on ottanut osaa, ovat siinä kerrotut. Muuten olen niin vähän silmäillyt sitä, etten voi sanoa, mitä siinä muuta on".

"Antakaa minun nähdä kyhäelmä", sanoi kuningatar. Luutnantti ojensi sen hänelle.

"Ymmärrättekö latinaa, luutnantti von D——?" kysyi Kristiina, kun hän oli huomannut, että kysymyksessä oleva kyhäelmä oli kirjoitettu tällä kielellä.

"Ainoastaan mitättömän vähän … muutamia muistelmia kylläkin lyhyestä opinto-ajastani. Myöskin täytyy minun toden mukaan tunnustaa, että minun on ollut sangen vaikea ymmärtää ystäväni, klassillisissa kielissä taitavan kapteenin sydämen purkauksia".

Kristiina istuutui nyt tuolille sekä alkoi aluksi selailla kirjoitusta. Sitten luki hän sivun, luki seuraavan ja näytti erittäin mieltyneen sisältöön. Toisen jalkansa keikahutti hän tuolin käsipuulle, toisen ojensi hän eräälle hänen edessään olevalle tuolille ja tässä, meidän käsityksemme mukaan naiselle sangen vähän sopivassa asemassa, — johon asemaan kuningatar hienoimmissakin seuroissa asettui, — jatko hän pitkän ajan lukemistaan.

Luutnantti von D—— oli aivan ääneti, sillä hän ei tahtonut eikä uskaltanut häiritä kuningatarta.

"Totta toisen kerran! Tämähän on oivallista latinaa!" huudahti hän vihdoin ja nousi ylös. — "Minä otan tämän käsikirjoituksen lupauksella, että ajoissa toimitan sen takaisin oikealle omistajalleen".

Luutnantti von D—— kumarsi merkiksi, ettei hänellä ollut mitään muistuttamista tähän hänen toiveesensa, jonka jälkeen kuningatar jätti huoneen.

Seuraava päivä oli tuorstai. Kahtena viimeksi kuluneena reuhoovana kuukautena eivät tiedemiehet ja oppineet, jotka oleskelivat hovissa ja jotka kuningattarella oli tapana koota ympärilleen joka tuorstai-ilta, olleet kertaakaan koossa. Täksi illaksi olivat he taas kutsutut kokoon ja keskustelu-aineeksi oli määrätty muutamia kreikkalaisen filosofin Plotinuksen teoksista otettuja lauselmia.

Koko auditorio oli jo koossa, kun kuningatar astui sisään. Sydämmellisin ilo ja tyytyväisyys loisti oppineiden kasvoista häntä vastaan, sillä he luulivat että Kristiinan halu tieteellisiin toimiin, joka viime aikoina oli ollut sangen laimea, taas oli herännyt uudistuneella voimaila, sekä että tavallisia viikkokokouksia tästälähin taas säännöllisesti pidettäisiin. Ne olivat alinomaisten pitojen ja huvien kestäessä saaneet jäädä syrjään, jonkatähden he nyt sydämestään iloitsivat saadessaan taas tilaisuuden uudistaa niitä. Myöskin olivat useimmat heistä varustetut väitteillä ja vastaväitteillä, jotka olivat syvä-aatteisempia ja käsittämättömämpiä kuin itse syvä-aatteinen Plotinus. Kuitenkaan eivät he tänä iltana saaneet tilaisuutta loistella näillä ajatustyönsä hedelmillä.

Kun kuningatar oli asettunut paikalleen, aukaisi hän kokouksen seuraavilla sanoilla: "Hyvät herrat! Minua ilahuttaa, että näen teidän näin lukuisasti kokoontuneen tänne, kun taas ryhdymme joksikuksi ajaksi keskeytyneihin toimiimme!"

Oppineet, joiden ilosta loistavat katseet olivat kiinnitettyinä kuningattaren huuliin, nousivat istuimiltaan sekä osoittivat tyytyväisyyttään hänen hyväntahtoisuudestaan syvään kumartaen, jonka jälkeen Kristiina jatkoi: "Ikävällä ajattelen kuitenkin uutta keskeyttämistä näille Minervalle ja Apollolle pyhitetyille kokouksille, sillä aikeeni on lähteä piakkoin matkalle maaseuduille. En voi edeltäpäin tarkasti määrätä, pitkäkö aika kuluu tähän matkaan, jonka pääpaikoiksi tulevat Strängnäs ja Upsala".

Oppineet katselivat toisiinsa ja heidän otsansa synkistyivät tämän Jobin sanoman kuullessaan. Kuitenkin ponnistelivat he osoittamaan iloisuutta, sill'aikaa kuin he mielessään kirosivat kaikkia matkoja, jotka poistivat kuningattaren heidän piiristään.

"Minulla olisi mieluista kuulla teidän arvostelunne ylevästä Plotinuksesta", jatkoi Kristiina, olematta huomaavinaan hämmästystä, jonka ilmoitus hänen aiotusta matkastaan oli tuottanut, "vaan minä olen sattumalta saanut käsiini tämän latinaisen käsikirjoituksen sekä huomaan esitystavan sekä kielen siinä niin oivallisiksi, että katson ansaitsevan vaivan, että se, kun on julkiluettu, tulee teidän lähemmän tarkastuksenne alaiseksi. Saapa nähdä, tokko teidän arvostelunne tulevat niiden mielipiteiden mukaisiksi, jotka minä olen saanut, luettuani tämän. Muuten myönnän kernaasti, että ajan täpäryyden vuoksi niin kiireesti olen lukenut kirjan, että kylläinen arvostelu tuskin on ollut mahdollinen ja kentiesi ilmaisemalta arvostelultani puuttuu päteviä perusteita".

Joku läsnä-olijoista kysyi tekijää.

"Tekijä", vastasi Kristiina, "haluaa pysyä tuntemattomana ja minä olen luvannut tarkoin säilyttää hänen tuntemattomuutensa. Ainoastaan sen voin ilmoittaa, että hän vielä on sangen nuori ja että tämä teos on hänen ensimmäisiä kokeitansa".

Hän ojensi sen jälkeen käsikirjoituksen, joka oli kirjoitettu sangen siistillä ja selvällä käsi-alalla, saksalaiselle Meibom'ille ja kehoitti häntä lukemaan julki sen. Tämä totteli heti kehoitusta ja suoritti kuningattaren osottaman luottamuksen erittäin ansiokkaasti, sillä hänen lausuntonsa oli aistikas ja hän osasi mainiosti sovittaa äänen painon sisältöön. Kaikki kuuntelivatkin tarkasti ja teeskentelemättömällä hartaudella esitelmää. Kyhäelmä, joka lyhyesti kosketti melkein kaikkia 30-vuotisen sodan sotatapahtumia, oli erinomainen niin hyvin sujuvan esitystapansa, kuin kauniin ja sointuvan kielensä puolelta. Etenkin olivat tekijän ajatukset kohonneet korkealle ja kielessä miellyttävä sointu niissä paikoin, niissä sinisen rykmentin ja suomalaisten joukkojen urotöitä kerrottiin, jonkatähden näytti siltä, kuin koko kyhäelmä olisi kirjoitettu ainoastaan näiden ylistämiseksi. Vaan myöskin kuningattaren henkilö mainittiin siellä täällä ja aina tavalla, joka selvään todisti tekijän korkeita ajatuksia hänestä ja hänen innokasta ihailuaan. Milloin nimitettiin häntä "kirkkaasti loistavaksi Pohjantähdeksi", milloin "Pohjan ennustavaksi Minervaksi", milloin "Ruotsin nuoreksi kuningattareksi, jumalaiseksi Kristiinaksi", milloin "suuren kuninkaan nerokkaaksi tyttäreksi". Banér'ia, Torstenson'ia ja muita ruotsalaisten päällikköjä sanottiin "Hänen Majesteettinsa, kuningatar Kristiinan sota-eversteiksi;" eräässä paikassa oli "ruotsalainen sotajoukko, nuoren hallitsijattarensa ja isänmaan rakkauden innostamana", toisessa, "rykmentti, jota elähytti hartain uskollisuus nuorta ruhtinatarta kohtaan, jonka nimeä silloin jo maineen siivet kuljettivat ympäri maailman", j.n.e.

Kun lukeminen, jota kesti kaksi runsasta tuntia, vihdoin oli lopussa, pyysi kuningatar läsnäolijoita antamaan lausuntonsa kyhäelmän kelvollisuudesta ja arvosta. Kaikki olivat yksimieliset siitä, että kieli todisti hyvää koulua ja klassillisen kirjallisuuden tarkkaa tuntemista; myöskin ylistettiin esitystavan keveyttä ja sujuvuutta.

"Sellaista latinaa ei Lactantiuksenkaan olisi tarvinnut hävetä!" lausui
Meibom, joka viimeksi antoi lausuntonsa.

Tähän yksimieliseen kiitokseen, jolla kirjoitus täten otettiin vastaan, oli syynä etupäässä sen oma kelvollisuus, vaan myöskin ja kentiesi yhtäpaljon oppineiden herrojen vakuutus siitä, että Kristiina halusi saada puoltavaa arvostelua siitä, kuten hän itse jo oli antanut sellaisen.

Olipa niitäkin, jotka pitivät luultavana, että hän itse ja tuo "tuntematon tekijä" olivat sama henkilö. Tosin näytti itse aine vieraalta ja olevan hänen ajatus- ja arvostelu-piirinsä ulkopuolella, vaan niin paljon luottivat he hänen kaikkia käsittävään neroonsa, että he luulivat hänen, kun hän siihen kerran oli ryhtynyt, voineen käytellä myöskin sellaista ainetta, kuin kysymyksessä oleva. Ja kentiesi oli hän juuri valinnut sellaisen aineen, voidakseen sen kautta vaan paremmin salata itsensä ja tehdä teeskennellyn tekijän otaksumisen sitä todenmukaisemmaksi.

13 LUKU.

Seuraavana päivänä, kun vuoden ajan mukaan aikainen hämärä jo alkoi levittää vaippaansa Svean pääkaupungin yli, ilmoitti kuningatar virkaa tekevälle kamariherralle, että hän aikoi lähteä ajelemaan. Kun kamariherra oli lähdön aikeessa antaakseen käskyn tallipalvelijoille panemaan kuntoon valjaat, lausui kuningatar hänelle. "Vielä sananen, herra! Haluan saada suljetut vaunut, ja sitä paitsi yksinkertaiset, ilman mitään koristuksia, sillä minä tahdon kulkea tuntemattomana… Ei siis mitään koruja ja ainoastaan yksi palvelija".

Kamariherra poistui ja kun hän hetken päästä palasi, selitti hän, että kaikki oli valmis kuningattaren käskyn mukaan.

"Tahtooko Hänen Majesteettinsa käskeä ketään seuraamaan?" kysyi hän senjälkeen.

"En. Minä matkustan yksin", kuului vastaus.

Kuningatar Kristiinalla ei ollut tapana tuhlata aikaansa vaatetuksella, vaikka oli kysymys tanssiaisistakin, kului harvoin neljännes tuntia enemmän hänen vaatetukseensa. Nyt oli hän muutamassa silmänräpäyksessä valmis, jonka jälkeen hän riensi vaunuihin. Ennenkuin vaunujen ovi suljettiin hänen jälkeensä, ilmoitti hän ajajalle matkansa päämäärän ja sitten mentiin täyttä ravia, sillä Kristiina rakasti kovaa kulkua.

Jos tähän aikaan käymme katsomassa haavoitettua kapteenia, niin tapaamme hänet sen verran parempana, että hän selkä nojaten muutamia tyynyjä vasten, istuu pystyssä sängyssä. Hänen kasvonsa ovat vielä sangen laihat ja kuihtuneet ja vasempi käsi riippuu siteessä kaulassa. Sattumaisilta on hän yksin huoneessa, hänen silmänsä ovat puoleksi suljetut ja hänen ajatuksensa näyttävät lähteneen mielikuvituksen äärettömille harharetkille.

Ovi aukenee ja olento, suloinen kuin enkeli, astuu huoneesen. Hänet nähdessään nostaa kapteeni päänsä, hänen katseensa valkenee ja tyytyväisyyden hymy laskeuu hänen huulilleen.

"Mitenkä on laitanne, herra kapteeni?" kysyi huoneesen astuja äänellä — niin viehättävällä ja sointuvalla, kuin unissa kuultu taivahinen laulu.

"Oi, paras Elsani", vastaa kapteeni, "minä tunnen itseni päivä päivältä terveemmäksi ja jos paraneminen sujuu samalla tapaa, niin tulen pian raittiiksi kuin terveys itse. Vaan minä olen jo odotellut teitä ja pelkäsin jo ett'ette ensinkään tulisi. Mutta kentiesi aika ei ole kulunut niin pitkälle, kuin odotukseni on ollut pitkä".

"Tein kyllä pahasti, että viivyin niin kauan, mutta Amalia on aina sanonut, etten minä kelpaa mihinkään taloudessa, ja minä tahdoin välttämättömästi laittaa lientä, jonka olen määrännyt teille illalliseksi. Saapa nähdä, kelpaako se mihinkään".

"Noh, se maistuu varmaankin erinomaisen hyvältä, ja minä pelkään, että nautin sitä enemmän, kuin rehellisen enonne vaatimukset myöntävät".

"Niin ette saa sanoa, sillä minä puolestani pelkään, että todellisuus osoittaa päin vastoin. Vaan nyt jatkan lukemista, missä eilen keskeytimme." Hän istuutui pöydän ääreen sekä aukaisi erään sillä olevan kirjan, jota hän alkoi lukea. Se oli eräs Ciceron siveyttä koskeva kirjoitus. Kapteeni Stålsköld kuunteli hartaasti ja hänen katseensa oli koko ajan kiintynyt ihanan lukijan nuorellisiin kasvoihin. Ja mitä kauemmin hän katsoi häneen, näyttivät tytön kasvot yhä enemmän kirkastuneilta, hänen hopean heleän äänensä väreillä oli hänestä taivainen sointu, hän tunsi sanomattoman rauhan lehahduksen koko olennossaan, tokko se tapahtui niiden lohdullisten sanojen johdosta, jotka soivat hänen korviinsa vaiko hänen paljaasta läsnä olostaan, sitä hän ei tiennyt, mutta hän alkoi luulla ettei tyttö ollut mikään kuolevainen ihminen vaan hänen luokseen lähetetty lohdutuksen hengetär. Tästä hereillään olevan uinailevan suloisesta tilasta tuli hän todellisuuden täydelliseen itsetuntoon vasta kun Elsa lopetti lukemisensa ja lausui:

"Nyt on jo niin hämärä huoneessa, ett'en näe enää. Meidän täytyy sentähden lopettaa tänään. Sitä paitsi saapunee eno Pentti hetimmiten. Hyväntahtoinen Pentti-eno! En koskaan luullut, että minulla olisi mitään hyötyä latinan kielestä, kun hän melkein vastoin tahtoani pakoitti minua oppimaan sitä. Vaan nyt huomaan, että enolla kuitenkin on oikein sanoessaan, että kaikki oppi, näyttäköön se ensi katseessa miten hyödyttömältä tahansa, kuitenkin toden teossa on ihmisille suurimmaksi hyödyksi, sillä ilman tätä taitoa en olisi voinut lyhentää teidän pitkiä iltapäiviänne".

"Ja ilman tätä taitoa, Elsa, ette olisi oppineet tuntemaan, mitä muinais-ajan jalot viisaat ovat ajatelleet ja sanoneet ja kaikki heidän oivalliset, sielua jalostuttavat oppinsa olisivat menneet hukkaan teiltä! Se että olette saattanut minulle mitä suloisimpia hetkiä, on verrattain pieni voitto sitä voittoa vastaan, jonka teidän oma sielunne on saanut tästä taidostanne".

Pentti Esanpoika saapui samassa. Kun hän näki vielä sulkemattoman kirjan Elsan edessä, lausui hän: "Luulenpa varmaan, että olet taas ollut vahingoittamassa silmiäsi lukemalla hämärässä! Neuvoista ja varoituksista et pidä lukua, ja minä katson sinun tekeväsi syypääksi itsesi liian varhaiseen kuolemaan!"

"Siitä on jo pitkät ajat, kun lakkasin lukemasta", vastasi Elsa hymyillen ja astui esiin tavan mukaan antaakseen hyvän enon suudella itseään otsaan, "ja eno tekee itsensä syypääksi väärään varoitukseen. Minä koetan kyllä kaikilla tavoin seurata enon neuvoja ja varoituksia!"

"Onko laita niin, herra kapteeni? Mutta onhan totta, ette kelpaa antamaan tässä mitään arvostelua, sillä teidän velvollisuutenne olisi ollut pitää huolta, ettei hän turmele silmiänsä, mutta sen olitte unohtaneet. Kuitenkin — olinhan unhottamaisillani kysyä, miten voitte tänään?"

Kapteeni vakuutti, että hän voi paremmin kuin edellisinä päivinä.

"Hyvä!" vastasi Pentti Esanpoika. "Jos tunnette itsenne vielä paremmaksi huomenna, niin saatte ylihuomenna luvan lähteä kävelylle — aluksi tietysti vaan huoneessa. Minun laskujeni mukaan pitäisi täst-edes paraneminen käyvän sangen nopeasti. Rohkeutta sentähden vaan, kapteeni hyvä! — Kuukauden päästä tai sillä vaiheella voinette kestää taivaan tuulien puhallusta."

Kapteeni Stålsköld'in oli onnistunut kääntämään Pentti Esanpojan mielen eduksensa ja siihen määrään, että tämä ei nyt enää ensinkään ollut pahoillaan siitä, että Elsa seurusteli kapteenin kanssa ja osaksi keskustelulla koetti lyhentää hänen aikaansa. Kuitenkin oli ollut kovalla, ennenkuin Pentti Esanpoika oli antanut luvan Elsalle vähimmälläkään tavalla ottaa osaa sairaan hoitoon, tai edes astua siihen huoneesen, jossa sairas kapteeni makasi. Vaan löytyi eräs asianhaara, joka matkaansaatti muutoksen hyväntahtoisen enon mielipiteessä, ja tämä kävi seuraavalla tavalla. Pentti Esanpoika oli hartaasti tutkinut klassillisia teoksia ja ihaili niitä erittäin. Latinan taito oli hänestä sama, kuin täydesti tyydyttävän inhimillisen sivistyksen omaaminen, näiden kielten taitamattomuus oli hänestä sama kuin kaiken inhimillisen sivistyksen perustusten puute. Itse oli hänen tapansa välisti, kun hän oikein oli innossaan, sekoittaa puheesensa latinaisia sanoja, vieläpä kokonaisia lauseita ja värssyjä latinalaisten runoilijain teoksista. Tätä hän oli usein tehnyt kapteeni Stålsköld'in sairaanhuoneessa, mutta hänen parattua sen verran että jaksoi puhua tapahtui tuon tuostakin, että hän vastasi Pentti Esanpojan latinaisiin puheisin samalla kielellä, usein saman kirjailijan lauseilla, jolta tämä juuri oli näitä lainannut, ja aina varsin osaavasti. Pentti Esanpoika tuli tästä erittäin hyvälle päälle ja koki saada selville, mitenkä kapteenin latinan kielen taidon laita oikeastaan oli. Kun oli saanut tietää asian todellisen kannan nousi kapteeni melkoisen askeleen hänen suosiossaan. Joka virheettömästi ja sujuvasti käytti latinan kieltä puheessa ja kirjoituksessa, ei mitenkään saattanut olla mikään veitikka! Päin vastoin voi sellaiseen henkilöön täydellisesti luottaa! Tämän jälestä ei Pentti Esanpojalla ollut mitään muistutuksia sitä vastaan, että Elsa tekisi tuttavuutta kapteenin kanssa, ja hän olisi katsonut vieläpä kuolemansynniksi kieltää Elsaa kapteenin huviksi lukemasta ääneen niitä Ciceron kirjoituksia joista tämä enimmän piti. Tässä esiytyi Pentti Esanpojan puolelta myöskin vähän turhamaisuutta. Hän näet tahtoi että kapteeni oppisi ymmärtämään ja panemaan arvoa sille edistykselle latinan kielen taidossa, jonka Elsa hänen johdollaan oli saavuttanut. Eikä kapteenikaan puolestaan ollut kehumatta oppilasta yhtä vähän kuin opettajaakaan! Että hän tämän kautta oli päässyt viimemainitun erinomaiseen suosioon, ymmärsi hän hyvin, mutta sitä vastoin ei hän koskaan ollut huomannut, että hänen taikka kenenkään muun kiitoslauseet olisivat tehneet Elsaan minkäänmoista vaikutusta. Tämä vastaanotti näitä kohtuullisina kiitoksen osoituksina, milloin katsoi sitä ansainneensa; milloin taas hänen mielestään kiitoksen sijaa ei ollut, sanoi hän aristelelematta ja suoraan, että kiitoslauseet olivat pelkkää imartelua. Kuitenkin on meidän myöntäminen että kapteeni piti niitä hetkiä, jotka Elsa vietti hänen seurassaan, mitä hupaisimpina, ja että hän heti aamulla alkoi ikävöidä sitä aikaa, jolloin Elsa tavallisesti alotti luentonsa. Elsa oli niitä onnellisia henkilöitä, jotka kaikkialla, missä lienevätkin, levittivät iloa ja hupaisuutta ympärilleen, eikä kapteeni ollut ainoa, johon hänen läheisyytensä teki tämän vaikutuksen.

"Kuukausi on pitkä aika", vastasi kapteeni Stålsköld Pentti Esanpojan vakuutuksiin pikaisesta paranemisesta, "olletikin jos laskee sen niihin kuukausiin, joiden kuluessa jo olen tämän vieraanvaraisen huoneen rasituksena ollut, teille kaikille suureksi vaivaksi! Myöskin lisääntyy minun jo suureksi noussut kiitollisuuden velkani — -"

"Vaivasta ja kiitollisuudesta olemme nyt puhumatta!" keskeytti Pentti Esanpoika. "Niinpä nyt kuitenkin on laita, että me ihmiset niillä pienillä palveluksilla, joita toisillemme teemme, emme milloinkaan saata tehdä niin paljon hyvää kuin pitäisi. Ei missään tapauksessa tule liikoja tehdyksi, josta ansaitsisimme kiitollisuutta. Siitä puhuu jo tuo jumalallinen Cicerokin teoksessaan: de officiis. Mitä pidätte siitä teoksesta, kapteeni Stålsköld?"

"Siitä pidän paljon, niinkuin kaikista Ciceron kirjoituksista. Olen ehdotellutkin Elsalle, että, jos aika sen sallii, rupeemme lukemaan tätä kirjaa".

"Tehkää niin, tehkää niin!" kehoitti Pentti Esanpoika. "Elsa ei tunne ennaltaan sitä kirjaa ja hänelle on suureksi hyödyksi saada teidän johdollanne lukea sitä. Ethän ole lukenut Ciceron de officiis, rakas lapseni?"

"En, hyvä eno. Harvathan ne klassilliset teokset ovat, joita olen lukenut. Muuten luulen, että uskontomme pyhistä kirjoista saamme täysin riittävän tiedon velvollisuuksistamme ja vakavan ohjeen näiden täyttämisessä".

"Kuulkaapa vaan, mitä puheita laskettelee! Onhan totta … en tahdo kieltää … että raamatun kirjoista saapi tiedon näistä kaikista… Mutta katsoppas Elsa, kuitenkin on nyt niin laita, ett'ei näistä asioista voi saada mitään aivan selvää käsitystä, jollei ole lukenut Ciceron de officiis. Tekisipä varmaankin hyvää tuollaiselle tottelemattomalle veitikalle, kuin sinä, saada lukea niistä! — Enkö ole oikeassa, kapteeni Stålsköld?"

Pentti Esanpojan vetoomiset kapteeniin olivat usein sitä laatua, että tämä mieluisimmin olisi sallinut niiden olevan tekemättä, sillä hänen oli vaikea löytää vastausta, jolla ei närkästyttäisi kumpaakaan puoluetta, vaan tekisi molempain niin Elsan kuin hänen enonsakin mieliksi. Tällaisissa tapauksissa oli usein sattunut, että hän turhaan oli aivojansa vaivannut etsimällä sellaista vastausta, ja tälläkin kertaa oli hän pahimmassa pulassa, mutta onneksi vapautti Jakobsson'in tulo hänen vastaamasta tähän vaikeaan kysymykseen.

Jakobsson oli miltei isällisesti mieltynyt kapteeniin. Joka päivä tuli hän ainakin kerran tiedustelemaan hänen terveyttään, vaan usein kaksikin. Näillä käynneillänsä keskusteli hän usein pitkät ajat kapteenin kanssa sekä onnistui saavuttamaan siihen määrään hänen luottamuksensa, että kapteeni hänelle ilmoitti kaikki sydämensä salaisuudet sekä pyysi hänen neuvoaan asioissa, jotka koskivat näitä. Etempänä saamme nähdä, että Jakobsson'in suurempi kokemus tosiaankin oli kapteenille suureksi hyödyksi.

Aake Berg ja Pentti Esanpoika olivat hyvillään tästä kapteenin ja Jakobsson'in hyvästä välistä, — vaikka he eivät aavistaneet, että tämä väli oli niin harras, kuin se todella oli, — sillä heillä olivat suuret ajatukset Jakobsson'in kääntämiskyvystä siihen uskoon, johon hän itse kuului ja he toivoivat, että hänen onnistuisi saattaa kapteeni tyytymättömien puolelle. Tämä oli myöskin Jakobsson'in tarkoitus, mutta järkevyys vaati häntä liikkumaan tässä asiassa varovaisesti, sillä hän huomasi pian, että kapteeni sydämensä pohjasta oli uskollinen kuningattarelle sekä että tämä uskollisuus vielä oli kasvanut suosion takia, jota kuningatar oli osoittanut hänelle. Jakobsson ei kuitenkaan suinkaan kokonaan epäillyt asiansa onnistumisesta, sillä hän oli vakaasti päättänyt vähitellen ja suuttumatta järkähyttää mainittua kapteenin uskollisuutta, kunnes se, jääden kokonaan ilman jalan sijaa, vihdoin raukeisi. Tähän asti oli hän kuitenkin tehnyt pikku yrityksiään tähän suuntaan ilman nähtävää menestystä.

Jakobsson'in tulon kautta keskeytynyt keskustelu oli tuskin ehtinyt elpyä, kun huoneessa olijat kuulivat vaunujen äänen, jotka näyttivät pysähtyvän portille. Tämä seikka veti heidän huomion puoleensa, jo sen kautta, että aivan harvoin kukaan ajoneuvoilla kulki ahdasta poikkikatua, jonka varrella Aake Berg'in huoneus sijaitsi. Sitä paitsi käyttivät ainoastaan ylhäisimmät talvella vaunuja. Heillä kuitenkaan ei ollut pitkää aikaa ajatuksiin ja arveluihin tämän odottamattoman tapahtuman johdosta, sillä ovi aukeni äkkiä, portinvartija pisti päänsä ovesta ja huusi äänellä, joka osoitti kiirettä, hämmästystä ja kauhua: "Hänen Majesteettinsa kuningatar!"

"Kuningatar! Mitä hänestä? Onko hän kentiesi kuollut?" kysyi Jakobsson.

"Kuollut, ei, vaan ihkasen elävänä täällä!" vastasi portinvartija.

"Oletko mielipuoli! Mitä kuningattarella olisi täällä tekemistä?" vastasi Jakobsson.

"Hän on kysynyt kapteeni Stålsköld'iä. Mutta hiljaa! Hän tulee." Hän aukaisi oven ja sisään astui kuningatar Kristiina armollinen hymy huulilla ja talven puna poskilla.

Pentti Esanpoika, Elsa ja Jakobsson olivat ensi hämmästyksessä vetäytyneet huoneen vastaiselle ovelle, vaan eivät ehtineet poistua ennenkuin kuningatar jo oli sisällä. Tuossa he seisoivat hämillään ja tervehtivät nuorta hallitsijatarta syvään kumartaen. Hän loi heihin silmäyksen, joka ei juuri näyttänyt armolliselta; tämän he selittivät niin, että heidän läsnäolonsa oli tarpeeton ja poistuivat.

Kuningatar astui senjälkeen milloin punastuvan miiluin vaalenevan kapteenin luo ja ojensi hänelle suosiollisesti kätensä tervehdykseen.

"Siitä on jo pitkä aika, kuin viimeksi näin teidät, kapteeni hyvä", lausui hän, "ja minä päätin etsiä teidät täällä teidän vastentahtoisessa maanpakolaisuuspaikassanne, saadakseni tiedon, saanko teistä yhden seuraajan aiotulla matkallani. Aikomukseni on antaa muutamien henkikaarti-upseerien seurata, vaan nyt huomaan, ett'ette te voi tulla yhdeksi näistä".

"En. paha kyllä!" sopersi kapteeni vastaukseksi.

"Oikeuden palvelijain ei ole onnistunut päästä teitä vastaan tehdyn salamurha-yrityksen jäljille. Eikö teillä, kapteeni Stålsköld, ole mitään syytä epäillä jotakuta vihamiestänne tuon törkeän teon toimeenpanijaksi? Kenties voisi, tällaisen epäluulon nojalla, asian todellinen laita tulla selville".

"En tunne yhtään ihmistä, olkoon sitten ystävä tai vihamies, jota tahtoisin tai uskaltaisin epäillä mistään sellaisesta rikoksesta", vastasi kapteeni.

Kuningatar ajatteli hetkisen.

"Minusta näyttää, kuin teidän parantumisenne olisi käynyt varsin hitaasti. Kentiesi on siihen syynä puuttuva hoito".

Kapteeni Stålsköld vakuutti, että hän Aake Berg'in huoneessa oli nauttinut hellintä huolta, joka koskaan on tullut sairaan osaksi sekä koitti ylistelevin sanoin osoittaa kiitollisuuttaan, kun kuningatar sangen jyrkästi katkaisi hänen puheensa: "Ompa hyvä, että ovat koettaneet olla teille mieliksi, sillä tällä kaikella eivät he ole tehneet muuta kuin velvollisuutensa. Muuten tämä perhe ei juuri sovi teille, kapteeni Stålsköld, ja minä näkisin kernaimmin, että te niin pian kuin suinkin pääsette pois täältä, sillä huolimatta siitä, että se on porvarillinen, on minulla myöskin muita syitä, joidenka tähden en hyväksy teidän oloanne täällä! Tätä samaa Aake Berg'iä epäillään, eikä ilman syytä, olleen osallisena levottomuuksiin maaliskuussa viime vuonna eikä sellainen pesä, kuin tämä on, ole mikään terveellinen olinpaikka minun palvelijalleni."

"Teidän Majesteettinne! Minulla ei ole ollut vähintäkään aavistusta tästä asiasta", vastasi kapteeni, vaan hän ei uskaltanut esittää mitään muuta isäntäväkensä puolustukseksi, vaikka hän sydämmessään tunsi itsensä syvästi loukatuksi siitä halveksivasta tavasta, jolla kuningatar oli puhunut asunnosta, joka hädän hetkenä niin kesti-ystävällisesti ja hyväntahtoisesti oli aukaissut hänelle ovensa.

"Luultavasti on myöskin se lääkärin hoito, joka teillä täällä on ollut tarjona, ollut sangen puuttuva", jatkoi kuningatar, "ja teidän parantumisenne on sen takia viipynyt. Minä lähetän tänne henkilääkärini Duriez'in ja hänen avullaan toivon pian taas näkeväni teidät palveluksessa".

Kapteeni lensi silmänräpäykseksi tulipunaiseksi. Vaikka hän vastenmielisesti vastusti kuningatarta, katsoi hän kuitenkin itsensä pakoitetuksi kieltämään hänen tarjouksensa. Hän luuli näet varmuudella voivansa päättää, että rehellinen Pentti Esanpoika tulisi kovin pahoilleen, jos henkilääkäri sekaantuisi asiaan, samoin kuin hän huomasi, että suurta vääryyttä tapahtuisi sen kautta Pentti Esanpojalle. Sillä eihän hän voinut katsoa sitä muuksi kuin epäilykseksi hänen taidostaan, eli — mikä oli vielä pahempi — kapteenin parantamisen kunnian ryöstöksi? Vähinkin kiitollisuuden tunne saattoi sentähden kapteenin koittamaan estää sellaista, etenkin koska hän oli varmasti vakuutettu, että Pentti Esanpojalla haavoitettujen hoidossa oli paljoa enemmän kokemusta kuin itse Duriez'illä.

"Mitä lääkärin apuun tulee, olen ollut niin onnellinen, ett'ei mitään ole puuttunut", lausui hän. "Minussa ei olisi tänä hetkenä elonkipinääkään, ell'ei suotuisa kohtalo sairasvuoteeni ääreen olisi saattanut milt'ei taitavimman sotalääkärin koko valtakunnassa. Jo Teidän Majesteettinne suuren isän aikana piti koko sotajoukko häntä kunniassa ja häntä katsottiin aivan mainioksi taidossaan ja kaikki ne voitolliset tappelut, joita on taisteltu Teidän Majesteettinne oman hallituksen aikana, antoivat hänelle yhä tilaisuutta täydentämään sitä. Harvoja nimiä on, joita sotajoukon harmaantuneet uroot suuremmalla rakkaudella mainitsisivat, kuin Pentti Esanpojan, sillä se on miehen nimi. Mistään hinnasta en tahtoisi saattaa hänelle sitä nöyryytystä, että hänen, kaikkien ponnistustensa palkinnoksi minun hyväkseni, täytyisi jättää sijaa toiselle. Sentähden, pyydän nöyrimmästi että yhä vast'edeskin saan käyttää ainoastaan hänen neuvojaan, vaikka minä muuten ehdottomasti kunnioitan herra Duriez'in tunnustettua taitoa".

Kuningatar suvaitsi suostua tähän, ei sentähden että hän olisi ollut vakuutettu kapteenin ylistämän Pentti Esanpojan taitavuudesta, vaan joko sentähden, että hän piti kapteenin muita todisteita oikeutettuina, tahi että hän luuli kapteenin suuren luottamuksen Pentti Esanpoikaan vaikuttavan terveellisemmin, kuin henkilääkärin suurempi taito. Vähän sen jälkeen läksi hän kaikessa osoittaen suosiotaan ja jätti kapteenin ajattelemaan syitä tähän ylhäiseen käyntiin.

14 LUKU.

Kapteeni Stålsköld'in terveyden tila tuli päivä päivältä paremmaksi, mutta kuitenkin viipyi myöhään keväällä, ennenkuin hän tunsi itsensä aivan terveeksi, ja vasta toukokuun alussa voi hän alkaa palveluksensa. Muutamia päiviä ennen oli hän käynyt kuningattaren puheilla ja hänen kohtelunsa oli ollut yhtä sydämmellinen kuin ennenkin. Tässä tilaisuudessa oli kuningatar jättänyt hänelle takaisin käsikirjoituksen, josta ennen on puhuttu, ynnä sen ohessa antanut siitä seuraavan sangen kiittävän lausunnon:

"Minä olen tyystin tarkastanut tämän 'kyhäelmän', joksi sitä tahdotte nimittää ja olen sen tehnyt mielihyvällä, sillä sekä esitystapa, että kieli todistavat sellaista taitoa, jota kaikkea vähimmin olisin odottanut tapaavani sotajoukon upseeristossa, koska se Upsalassakin on harvinaista. Kehoitan teitä sentähden, ett'ette kaiva maahan leiviskäänne, vaan että jatkatte tällaisia 'kyhäelmiä' sekä annatte niistä minulle tiedon".

Lausuttuaan tämän ojensi hän kapteenille suljetun kirjeen sekä jatkoi: "Tätä kirjettä, joka sisältää tarkan arvostelun, ette saa aukaista, ennenkuin kotona. Lopuksi onnittelen vielä kerran teitä, everstiluutnantti Stålsköld, että taas olette saaneet terveytenne. Ymmärtänette täst'edes olla paremmin varoillanne vihollisiltanne, jotka salaisesti väijyvät teitä!"

Veitikkamainen hymy kuningattaren huulilla, ojentaessaan kirjettä hänelle, ei jäänyt kapteenilta huomaamatta; ei myöskään se, että kuningatar oli antanut hänelle nimityksen everstiluutnantti. Viimeksi mainittua seikkaa piti hän epähuomiona, vaan sitä vastoin tuo hymysuin hänelle annettu kirje synnytti mitä suurinta uteliaisuutta. Hän riensi kotiin sitä aukaisemaan, ja suuri oli hänen hämmästyksensä, huomatessaan, että se sisälsi — everstiluutnantin valtakirjan.

Eräänä iltana heinäkuun lopulla tapaamme täten hyvinvoivan everstiluutnanttimme Jakobsson'in luona innokkaassa keskustelussa tämän kanssa. Kuunnelkaamme hetkinen tätä keskustelua.

"Te luotatte siis ehdottomasti tuohon Reeta-neitsyyn?" kysyi everstiluutnantti Stålsköld.

"Sen teen", vastasi Jakobsson. "Ennenkuin hän muutti valtiokamariherran luo on hän kuusi vuotta palvellut minua, ja koko tämän pitkän ajan kuluessa ei hän ole kertaakaan antanut aihetta pienimpäänkään epäluuloon".

"Tarkoitatte siis, että täydellisesti voimme luottaa häneen".

"Voimme sen tehdä arvelematta. Minulla on ollut enemmän kuin tarpeeksi monta todistusta hänen uskollisuudestaan ja tosipuheisuudestaan", lausui Jakobsson.

"Mutta merkillistä on asiain näin ollen, että hän on voinut taipua vakoomaan nykyistä isäntäväkeään", huomautti everstiluutnantti Stålsköld.

"Siitä on meidän kiittäminen onnen tähteämme. Hän on sydämestään mieltynyt emäntäänsä, jonka hän on luullut havaitsevansa onnettomaksi ja koska hän on vakuutettu siitä, että meidän toimemme tarkoittavat paroonittaren parasta, niin on hän horjumattoman uskollinen".

"Tämä on hyvä", sanoi everstiluutnantti Stålsköld. "Vaan minkä laatuisia ovat ne havainnot, jotka hän tähän asti on tehnyt?" Hän huokasi samalla ja hänen kasvonsa osoittivat sitä levottomuutta, jolla hän odotti Jakobsson'in vastausta.

"Valtiokamariherra on erittäin synkkämielinen ja kolkko".

"Sen luulin kyllä, ja olenpa itsekin tehnyt saman havainnon. Ei hän edes hovissa voi salata pahaa, äreätä luonnettaan. Mutta Elvira! Mitenkä on Elviran laita!" huudahti everstiluutnantti ja veri kuohahti hänen poskilleen. "Millä tavalla kohtelee hän häntä? Kentiesi rääkkää hän häntä?"

"Mitä tähän asiaan tulee, ei Reeta voi mitään varmuudella väittää, mutta hän pelkää pahinta".

"Pelkää pahinta! Kuolema ja kirous tuolle konnalle, joka uskaltaa vaivata viattominta luoduista olennoista! Mutta mitä tiedetään tästä?"

"Vapaaherratar on yhtä suruinen ja alakuloinen. Usein kun hän luulee olevansa yksin ja huomaamatta, purskahtaa hän katkeraan itkuun. Muuten hän nähtävästi ponnisteleikse kärsiäkseen kohtaloaan niin levollisesti ja kärsiväisesti kuin suinkin. Kerran kun hän oli yksinään valtiokamariherran kanssa, oli hän päästänyt kimeän tuskan huudon. Reeta, joka pelkäsi, että joku onnettomuus oli tapahtunut, oli rientänyt paikalle, vaan saanut paroonilta ankaran käskyn heti poistua, koska hänen apuansa ei tarvittu, koska vapaaherrattaren huutoon oli ollut syynä ainoastaan äkkinäinen pahoinvointi, joka yhtä pian oli mennyt ohi. Reeta oli kuitenkin ehtinyt huomaamaan, että se nenäliina, johon Elvira peitti kasvonsa, oli verissä. Vapaaherratar oli sen jälkeen muutaman päivän pysynyt huoneissaan, mutta Reeta oli huomannut, että hänen suunsa ja kasvonsa olivat turvoksissa".

"Tuo roisto! Hän on lyönyt häntä! Minä pidän valani, minä kostan! Huomispäivänä täytyy minun vaatia hänet miekkasille, mutta jos hän tuo esiin verukkeita, niin pistän hänet pitemmittä mutkitta kuoliaaksi, aivan niinkuin tehdään konnille, joilla ei ole rohkeutta puolustaida tehdyistä ilkitöistä!" — Everstiluutnantti oli noussut tuoliltaan ja käveli mielenkiihkossa edestakaisin lattialla. Jakobsson asetti kätensä hillitäkseen häntä hänen hartioilleen ja lausui, "Teidän puheenne, ystäväni, todistaa ainoastaan kiivautta ja katkeraa vihaa, vaan ymmärrystä ja tervettä järkeä turhaan ha'en siitä".

"Jos tekisitte niinkuin nyt puhutte, niin tekisitte itsenne syypääksi murhaan, joka ikuisiksi ajoiksi tahraisi nimenne ja vaakunakilpenne. Parooni tulisi silloin maailman silmissä tulisen, luvattoman rakkautenne uhriksi, te sitä vastaan konnaksi, roistoksi, murhaajaksi. Todistamattoman epäluulon vuoksi, — olkoonpa, että tämä epäluulo on hyvinkin todennäköinen, — ei meillä ole oikeutta lähettää lähimmäistämme ijäisyyteen. On sentähden välttämätöntä, että levollisesti odotamme tulevia tapahtumia ja Reetan jatkuvien havaintojen loppupäätöstä. Elviran suosio häntä kohtaan kasvaa päivä päivältä ja hän saavuttaa epäilemättä Elviran täydellisen luottamuksen. Sittenkuin tämä kerran on tapahtunut, saattaa hän selvittää meille monta seikkaa, jotka siihen asti pysyvät salassa, ja senjälkeen saatatte tekin suuremmalla varmuudella ryhtyä hankkeisinne ei murhaa varten, joka syöksisi teidät itsenne kurjuuteen ja loisi varjon siveän Elviran maineesen, vaan hänen todelliseksi suojeluksekseen".

"Te olette oikeassa, Jakobsson", sanoi everstiluutnantti Stålsköld, ja istuutui taas. "Minulla ei pahaksi onneksi ole mitään muuta tekemistä, kuin odotella asioiden kehkeytymistä, ehkä sill'aikaa pelkään pahinta tapahtuvan Elviralle, ja vaikka mieluimmin tahtoisin saattaa asian pikaiseen päätökseen hänen kiusaajansa kanssa. On kauheata ajatella hänen tilaansa, kun ottaa huomioon paroonin ilkeän luonteen!"

"Vaikeata on niidenkin, jotka toivovat teille hyvää, ajatella, että te, ystävä kapteeni — suokaa anteeksi everstiluutnantti tahdoin sanoa, vaikka tämä nimitys on niin uusi, että se joskus suvaitsee unohtua mielestäni! — niin että tämä asia, ystävä everstiluutnantti, niin kovasti on koskenut teihin, että se näyttää olevan elämänne varsinainen päämäärä. En tosin tarkoita, että kokonaan unohtaisitte sen, sillä velvollisuutenne on pitää kerran tehty valanne, ja suojella rouva Elviraa, jonka surulliseen kohtaloon te tavallanne olette olleet syypää, mutta arvelen, että teidän mahdollisuuden mukaan pitäisi koettaa unhoittaa ja jonkun äskensyttyneen tähden välkynnästä unhoittaa menneen ajan kolkot muistot".

"En ymmärrä teitä, Jakobsson. Puhukaamme suoraan, sillä arvoituksia selitetään monella tavalla".

"Olkoon niin. Tästä asiasta olen jo aikoja tuuminut puhua kanssanne. Ollessanne Aake Berg'in luona aloin luulla, että sydämmenne haavat kasvaisivat umpeen samalla kuin muutkin haavanne, ja että te tyytyisitte kohtaloonne. Luulin huomaavani, ettei kaunis Elsa ollut teistä arvoton". — Jakobsson katseli everstiluutnanttia silloin kysyvällä ja läpitunkevalla katseella.

"Ystäväni Jakobsson", vastasi tämä, hiukan punastuen. "Luotan liiaksi teihin, enää salatakseni mitään teiltä. Tunnette myöskin niin tarkoin elämäkertani, että hyvin voitte saada tietää senkin vähän, mitä ette tiedä. Sentähden tahdon myöntää teille, ett'ei sydämmeni ollut likimainkaan kylmä armasta Elsaa kohtaan. Luulenpa myös,^ että hän enemmän kuin kukaan muu voisi saada minut tyytymään kohtalooni, jos — —"

"Jos hän olisi samalla yhteiskunnallisella asemalla kuin te", — keskeytti häntä Jakobsson. "Epäilemättä olette tekin ajan tyhmien sääty-ennakkoluulojen vallassa. Alkaen autuaasta kuningas Kustaa Aadolf-vainajasta ja hänen veljestänsä herttuasta, saattaisin luetella vähintäänkin sata kelpomiestä, jotka samoin kuin hekin hylkäsivät elämänsä onnen ja ilon sen kummituksen vuoksi, jota sanotaan sääty-eroitukseksi. Ehkä teen kuitenkin väärin, kun moitin teitä siitä, että tahdotte noudattaa muiden esimerkkiä, sillä halpasäätyinen avioliitto oli kenties esteenä loistaville toiveillenne kerran mahdollisesti päästä valtakunnan korkeimmille kunniasijoille".

Everstiluutnantti oli tyynesti kuunnellut tätä Jakobsson'in katkeraa puhetta, mutta kun tämä vaikeni sanoi hän: "Ystäväni Jakobsson, te olette kokonaan erehtyneet eikä jos-sanalla ole ensinkään sitä merkitystä, jonka sille annatte. Minä en ole tottunut antamaan niin suurta arvoa aateliskilvelleni, että sille uhraisin elämäni onnen. Myös on minulla liian katkera kokemus siitä asiasta, jonka otitte puheeksi, että tieten taiten haluaisin sen toista kertaa uudistuvan. Ei mitkään maailman ennakkoluulot saattaisi estää minua yhdistämästä kohtaloani siihen naiseen, jota rakastaisin, jos minä muutoin koskaan enää voisin tuntea ketään naista kohtaan semmoista rakkautta, joka oikeuttaisi elinkautiseen liittoon, ja sitä epäilen suuresti. Elsa oli ja on minulle rakas hempeänä lapsena, suloisena lohdutuksen enkelinä, ja melkein ylenluonnollisena ilmestyksenä, mutta tunteeni häntä kohtaan ovat aivan toista laatua kuin rakastajan".

"Kuitenkin olette parattuannekin usein käyneet Aake Berg'in luona. Luuletteko voivanne tehdä tätä mahdollisesti häiritsemättä Elsan mielenrauhaa? Hän voisi tulla siihen luuloon, että käyntinne tarkoittaa hänen ihailemistaan".

"Siinä tapauksessa olisi hänellä tavallansa oikein. Sillä vaikka askeleitani on sinne ohjannut kiitollisuus siitä ystävyydestä ja hyvyydestä, jota he minulle ovat osoittaneet, tunnustan mielelläni, että edeskinpäin olen varsin mieltynyt tuon yhtä viisaan kuin kauniinkin tytön puheluun, ja että Aake Berg'in talossa tunnen itseni mieleltäni rauhallisemmaksi ja tyytyväisemmäksi kuin missään muualla. Elsan mielenrauhan häiriytymisen pelkääminen ei ole koskaan johtunut mieleeni, sillä hän on uljain tyttö, minkä koskaan olen tullut tuntemaan. Jos siinä jotakin vaaraa löytyy, niin on se minun puolellani".

Jakobsson'illa oli oma ajatuksensa, mutta kun hän nyt tiesi, mitä tahtoi tietää, niin käänsi hän puheen toisaalle. Vähän sen jälkeen nousi everstiluutnantti Stålsköld ylös jättääksensä hyvästi. Jakobsson sanoi tahtovansa seurata vierastansa tämän asuntoon, osittain vieläkin saadakseen olla hänen seurassansa, osittain kävelläksensä raittiissa ilta-ilmassa.

Kun nuot kaksi miestä olivat kävelleet kappaleen matkaa eteenpäin, seisahtui Jakobsson erään kaksinkertaisen kivirakennuksen portille ja sanoi: "Jos aikanne, ystävä everstiluutnantti, ei ole kovin täpärällä, niin menemme tänne hetkeksi".

"Mikäs tämä on?" kysyi everstiluutnantti Stålsköld.

"Anniskelupaikka, ravintola, miksi sitä sanonenkaan. Oikeastaan on se ylhäisempiä ihmisiä varten kuin minä olen, mutta minä tunnen isännän ja pistäyn aina välistä sisälle maistamaan hänen todellakin oivallisia viinejänsä. Kuningattaren kellari ei ole niin hyvin varustettu kuin hänen. Tämä onkin ainoa paikka Tukholmassa, jossa, jos oikein tahtoo antautua nautintoihin, saapi lasin Tokaj-viiniä".

Everstiluutnantti katseli ympärillensä. "Tässä lähellähän minä pelastin 'sepän' oikeuden rankaisevista käsistä", sanoi hän.

"Sitä suurempi syy on teillä juoda malja hänen onnellisen pelastumisensa muistoksi!" lausui Jakobsson omituisesti hymyilen.

"No olkoon menneeksi, — se urotyö saattaa ansaita sen!"

Everstiluutnantti Stålsköld'illä ei ollut vähintäkään aavistusta siitä, että hän sepässä oli pelastanut Jakobsson'in. Tosin oli se ollut puheena, kun Jakobsson ensin kantoi häntä Aake Berg'in taloon, mutta hän oli silloin ollut tainnoksissa eikä muistanut mitään ensimmäisestä olostaan siellä. Myöhemmin oli everstiluutnantti kyllä itse kertonut Jakobsson'ille tapauksen, mutta tämä ei ollut katsonut tarkoituksiinsa soveltuvan antaa itseänsä ilmi.

He päättivät siis mennä taloon, ja kuljettuaan jotenkin pimeiden portaiden kautta taloon, tulivat he suureen, komeasti sisustettuun saliin. Paikan isäntä, lyhyenläntä mies, hauskan ja iloisen näköinen, jonka selkä oli tavallista notkeampi, oli siellä vastassa. Siitä omituisesta murteesta, jolla hän puhui, saattoi huomata, ett'ei hän ollut Ruotsista syntyisin,

"Tervetultua, herra Jakobsson, ja teidän komea seuralaisenne myös!" sanoi hän. "Istukaa, istukaa, hyvät herrat! Hyviä uutisia, luullakseni? No, no, kaikki uutiset eivät ole erittäin hyviä tätä nykyä, mutta joka elää, saa olla mukana, käyköön kuinka hyvänsä. Lasi portviiniä ehkä tahi scherryä?"

"Ei isäntä kulta", vastasi Jakobsson. "Tuokaa meille pullo hienointa Tokaj-viiniä, mitä kellarissanne on. Minä ja tämä upseeri juomme maljan, jota ei voi juoda halvemmalla viinillä".

Isäntä ällistyi: "Taas eletään komeasti, kuten näyttää. Tokaj-viiniä ei juoda joka päivä, herra Jakobsson. Mutta hyvää viiniä se on sille, jolla on siihen varaa".

"Enemmän viiniä! Enemmän viiniä!" kaikui samassa viereisestä huoneesta, ja tämä huuto uudistettiin monta kertaa, välistä keskeytyen remuavasta leikistä ja äänekkäistä naurunhohotuksista.

"Siellä on joukko nuoria aatelismiehiä", sanoi isäntä. "Ne herrat ottelevat tulisesti, ja viinillä on hyvä menekki".

"Enemmän viiniä, perhanan isäntä, tahi halkaisemme kallosi!" huudettiin sisältä kiihtyneellä maltittomuudella.

"Kuulkaa, kuulkaa herra Jakobsson, kuinka armolliset herrat ovat malttamattomia! Tokaj-viiniä heti, lähettäkää kellarista noutamaan. Nyt minun täytyy rientää noiden luo". Hän teputti toimeliaana pois, mutta palasi hetken päästä, tuoden pyydetyn Tokaj-viinin.

Sisähuoneessa puhuttiin niin kovalla äänellä, ett'ei suljettu ovi voinut estää yhtään sanaa kuulumasta Jakobsson'in ja everstiluutnantin korviin. Vasten tahtoansakin olivat nämät siis pakoitetut kuuntelemaan; sattumalta oli keskusteluaine sen-laatuinen, että he kuuntelivat niin halukkaasti, jotta puhelu heidän itsensä kesken lakkasi. Keskusteltiin näet päivän polttavimmasta valtiollisesta kysymyksestä: huhusta Kristiina kuningattaren päätöksestä luopua Ruotsin kruunusta. Tämä huhu oli siihen aikaan parhaillaan liikkeellä ja saattoi kuningattarelle kaikkialla paljon tyytymättömyyttä ja katkeria soimauksia. Niin täälläkin. Seura ruoski häntä kauheasti; pilkkasanoja ja kaikenlaisia hävyttömyyksiä sateli lakkaamatta.

Everstiluutnantti ja Jakobsson kuuntelivat erilaisilla tunteilla näitä häväiseviä lauseita; ne olivat jälkimäisen mieleen ja hän iloitsi sydämmessään sitä enemmän, mitä pistävämpiä pilkkasanat olivat; edellinen saattoi vaivoin hillitä sitä suuttumusta, joka kuohui hänen rinnassansa.

"Tämä on kirottua", sanoi hän. "Kyllä minä kutkutun näiden hävyttömien parjaajien kurkkua miekallani!"

"Älkää kiivastuko, ystävä everstiluutnantti", pyysi Jakobsson, "vaan olkaa malttavainen tässä asiassa, älkäämmekä unhoittako Tokaj-viiniä. 'Sepän' malja ja ennen kaikkea hänen pelastajansa kunniamalja!"

Everstiluutnantti Stålsköld kohotti tuon hyvin suuren pikarin huulillensa sekä tyhjensi sen äkkiä ja yhdessä henkäyksessä.

"Siggen pitää laulaa laulu nuoresta kuningattarestamme, köörinsekainen laulu!" huusi samassa joku sisähuoneessa olevista nuorista miehistä, jotka viini joka hetki teki yhä rajummiksi.

"Se hänen pitää tekemän, vieläpä heti paikalla!" liitti toinen ja koko seura yhtyi sitten tähän ehdoitukseen.

"No olkoon menneeksi ystävät!" lausui joku ääni, joka epäilemättä oli sen, jota seura kutsui Sigge'ksi. "Minä täytän toivomuksenne, mutta saatte pitää hyvänänne sen, mitä henki vähintäkään valmistamatta suvaitsee tuoda mieleni".

"Tämä on kohtuullinen vaatimus", vastasi joku läsnäolija. "Aloita vaan, me tyydymme kaikkeen, mitä vaan henkesi hyväntahtoisesti tuopi mieleesi".

Heti senjälkeen koroitti kehoitettu äänensä ja aikoi seuraavan laulun:

Kristiina kaunis, sinisilmäinen. Hei! savivilom!
Kuin kevättaivas älyy kahdellen. Hei! savivilom!
Niin, älyä hällä on kahdellen. Hei! Hei! savivilom!

Ja kleliä taida ei pappi niin. Hei! savivilom!
Hän ranskaa tok' parhaiten kuitenkin. Hei! savivilom!
Ranskaa toki parhaiten kuitenkin. Hei! Hei! savivilom!

Laulettuansa nämät kaksi värssyä, taukosi laulaja hetkeksi, jona aikana hän epäilemättä karkaisi muuten ehkä ei tarpeeksi vilkasta henkeänsä viinitilkalla. Senjälkeen aikoi laulu uudestaan. Kerromme tämän hänen nerontuotteensa kokonaisena, jättäen kuitenkin pois loppukerrot ja köörit, joiden sanat lukija, kahden ensimmäisen värssyn johdolla, helposti saattaa arvata.

Siks' pohjassa viihdy ei enää hän,
Vaan haluaa kauvas etelähän.

Vaikk' narreja hän kokos' kyllätä,
Hov' tuntuvi kolkolta, kylmältä.

Vaikk' valtiovarat hän tuhlasi,
Tansseja saanut tok' ei kylläksi.

Kruunu Ruotsin tuntuvi raskaalta,
Kun rahat jo loppuvat rahvaalta.

Nyt Pariisiin matkustaapi hän pois,
Ett' päästä hän halvasta Ruotsista vois!

Siellä jos loistaa kaks' viikkoa saa,
Niin palkittu ompi hän vaivoistaan.

Kuningatar, onnea matkahan,
Et usko sä piruun, et Jumalaan!

Luo paavin sä joutunet viimeinkin,
Hän kanssasi lentävi helvettiin.

"Laulu ei ollut varsin huono hetken teoksi. Sigge'n malja!" huudahti joku.

"Mutta viimeinen värssy olisi saanut olla poissa. Se sisälsi syytöksen, johon hän varmaan on viaton, sillä todellakin toivon, että hän vihaa paavia ja hänen jumalatonta seuruettansa". lausui joku toinen.

"Älkää luulko sitä, hyvät ystävät", puhkesi laulaja sanomaan. "Minä, joka juuri näinä päivinä olen tullut kotiin etelämaista, tiedän mitä siitä asiasta ho'etaan. Hänelle ei ole mikään mahdotonta, joka on hurjaa ja nurinpäistä!"

Everstiluutnantin silmät säihkyivät tulta, ja hän löi nyrkkiänsä pöytään — "Näiden kunniattomien roistojen pitäisi kaikkien päällänsä maksaa uhkarohkea hävyttömyytensä!" kiljasi hän.

"Pyydän teitä, ystävä everstiluutnantti, olemaan rauhallisna. Eiväthän he ole tehneet mitään pahempaa, kuin sanoneet sen, mitä koko maailma ajattelee. Muutoin ei meillä ole mitään oikeutta sekaantua siihen, mitä nämät herrat puhuvat, joll'ei nimittäin kumpikaan tahdo ryhtyä valtiollisen vakoojan häpeälliseen toimeen", sanoi Jakobsson. Everstiluutnantti katseli häntä tyytymättömyyttä ilmaisevalla silmäyksellä.

"Minulla on kupeellani tuomari, jonka oikeuston eteen minä koska tahansa saatan kutsua nämät lurjukset vastaamaan häväisevistä puheistaan siitä, jonka kengännauhojakaan he eivät ole kelvolliset päästämään".

Everstiluutnantti oli tuskin ehtinyt lausua nämät sanat, kun sisähuoneen ovi aukeni ja nuori ylpeän ja ylhäisen näköinen aatelismies astui saliin. Hänen pukunsa oli koristettu, melkein ylellinen ja miekka riippui hänen kupeellansa. Mutta hänen käyntinsä oli vähän horjuva ja viininjumala hymyili hänen punoittavilta poskiltansa. Kun hän huomasi Jakobsson'in ja everstiluutnantin, seisahtui hän, nähtävästi vähän hämmästyneenä; hämmästys muuttui kuitenkin pian raivoisaksi kiukuksi ja hän huusi vihoissaan: "Luulenpa herrojen olleen niin hävyttömiä, että olette kuunnelleet! Semmoista tekevät vaan roistot, ja sentähden saavat herrat aluksi pitää hyvänänsä tämän nimityksen!" Hän ei ollut ehtinyt lausua kaikkia tavuita tässä viimeisessä sanassa, ennenkuin sai suuttuneen everstiluutnantin kintaan vasten kasvojansa sekä seuraavan taisteluvaatimuksen: "Itse olette roisto, herra häväistyslaulujen tekijä! Tämän kintaan vaadin teiltä takaisin huomenna tahi minä päivänä hyvänsä, kun te olette hyvällä päällä. Nyt olette humalassa ettekä kykene kelvolliseen taisteluun".

Nuori aatelismies kalpeni vihasta, veti miekkansa ja hyökkäsi everstiluutnantin kimppuun.

Tästä syntyneen melun johdosta, hyökkäsivät kaikki sisähuoneessa olevat saliin, jossa nuot kaksi taistelijaa parhaillaan mittelivät miekkojansa. Niinkuin isäntä oli sanonut, kuului seuraan ainoastaan nuoria aatelismiehiä. Yhteensä oli heitä kahdeksan, ja neljällä heistä oli upseerinpuku.

"Mitäs tämä merkitsee?" huusivat saliin viime tulleet kummastellen.

Heidän miekkaileva kumppalinsa, laulaja, oli liian kiivastunut voidakseen vastata, mutta everstiluutnantti, joka oli taas päässyt maltilliseksi, sanoi: "Kunhan vaan ehdin lopettaa juttuni tämän herran kanssa, annan selon asiasta". Kun hän huomasi, että myöskin muutama toisista paljasti kalpansa, jatkoi hän. "Olkaa levolliset! Aikomukseni ei ole haavoittaa häntä kuolettavasti, ei edes veristääkään häntä, ei edes naarmoittaakaan, vaikka helposti voisin tehdä kummankin. Tahdon ainoastaan riistää aseen häneltä". Hän teki samassa taitavan hyökkäyksen ja samassa silmänräpäyksessä lennähti miekka hänen vastustajansa kädestä vastaiselle puolelle salia.

"Antakaa minulle miekka! Antakaa miekka! Minä kostan tämän uuden loukkauksen, jonka tuo kurja on saattanut minulle!" huusi aseeton hurjasti ja koetti saada jonkun kumppaninsa miekan, vaan he pidättivät häntä väkisin ja estivät hänet siten panemasta toimeen aikomustaan.

"Jumalan tähden, jalosukuiset herrat!" huusi samassa isäntä, joka myöskin oli tullut huoneesen, "Jumalan tähden — ei mitään verenvuodatusta, ei mitään murhaa minun huoneessani! Älkää saattako minua köyhää miestä onnettomaksi!"

"Pidä suusi kiinni, kapakoitsija", käski eräs upseereista, joka oli seurassa, "ja antakaa meidän ottaa selko asiasta!" — Hän kääntyi sen jälkeen everstiluutnantti Stålsköld'in puoleen, jonka hän tunsi nimeltä ja lausui: "Herra everstiluutnantti! Me odotamme luvattua selitystä".

Everstiluutnantti kertoi lyhyesti ne seikat, jotka olivat antaneet tappelun aiheen; hän pysyi vaatimuksessaan, sopivammassa tilassa saada korvausta nyt aseettomaksi joutuneelta vastustajaltaan niin hyvin itsensä kuin kuningattaren puolesta sekä lopetti puheensa seuraavasti:

"Minun vaatimukseni ei tarkoita tätä herraa yksinään, vaan kaikkia herroja, sillä te olette häväisseet Hänen Majesteettiansa kuningatarta, jonka palveluksessa minulla on kunnia olla. Itsestään on selvä, etten minä ai'o taistella teidän kaikkien kanssa yht'aikaa, vaan että noudatetaan laillista järjestystä: mies miestä vastaan".

He suostuivat kaikki taisteluvaatimukseen, ja esittelivät toinen toisensa perästä itsensä everstiluutnantille, jolloin huomattiin, että he kaikki kuuluivat tahi ainakin olivat sukua maan vanhimmille aatelisille.

"Nimeni on Sigge Niilonpoika N——, ——byn herra", sanoi everstiluutnantin voitettu vastustaja kopeasti ja vaivoin hilliten vihaansa, — "ja vaikka te ette ole suvultanne tasa-arvoinen taistelemaan kanssani, niin masennan kuitenkin julkeutenne".

"Kylläpähän nähdään, miksi kepeäjalkaiset ranskakalaiset opettajanne ovat teidät saaneet", vastasi everstiluutnantti Stålsköld tyynesti. Hän tiesi, että tämä Sigge N—— aivan nykyjään oli palannut Ranskasta, jonne oli matkustanut täydentääkseen taitavuuttaan sen aikuisissa aatelistavoissa ja sotaisissa harjoituksissa. Paluumatkalla oli hän käynyt prinssi Kaarle Kustaan luona Ölannissa, ja kun tämä ruhtinas oli kohdellut häntä sangen ystävällisellä kohteliaisuudella, hänen ylhäisen sukunsa vuoksi, niin piti hän sitä nopean ja loistavan ylennyksen varmana enteenä, jos vaan prinssi tulisi hallitsijaksi, ja oli sentähden tämän innokas puoluelainen. Se pistopuhe, jonka everstiluutnantti hänestä oli lausunut, oli vähällä saattaa tuon pikapäisen herran veren uudestaan kuohumaan, ja työläästi vaan onnistui hänen kumppaniensa estää häntä vetämästä äsken lattialta otettua miekkaansa.

Senjälkeen suostuttiin kaksintaistelun paikasta, ja sittenkuin yhtymis-aikakin oli määrätty k:lo 6:ksi seuraavan päivän iltapuolella, lähti everstiluutnantti pois Jakobsson'in seurassa, joka metelin aikana oli asettunut puisevan tuolin taakse, vakaasti päättäen käyttää sitä lyömäaseena, jos everstiluutnantin kimppuun olisi käynyt useampia vastustajia yht'aikaa.

"Onnettomalla hetkelläpä menimme tuohon taloon", sanoi Jakobsson, kun vihdoin taas olivat päässeet kadulle.

"Eipä sovi sitä sanoa. Nämät hävyttömät herras-miehet tarvitsevat kyllä pienen muistomarjan!" vastasi everstiluutnantti. Jakobsson katseli kummastuneena häneen.

"Mutta onhan heitä niin monta, että epäilemättä tulette tappiolle", lausui hän.

"Olkaa huoletta, ystävä Jakobsson. Enhän ai'o taistella kaikkien kanssa yhtä haavaa ja parin kolmen kanssa kestän kyllä".

Jakobsson pudisti surullisesti ja huolestuneena päätänsä.

15 LUKU.

Seuraavana päivänä aamupuoleen oli everstiluutnantti Stålsköld'illä virkapalvelusta linnassa, niinkuin muutoin melkein joka päivä paranemisensa perästä. Se oli selvä todistus kuningattaren kasvavasta suosiosta, että hän yhä enemmän halusi pitää häntä lähellänsä, ja että hän usein uskoi hänelle milloin yhden, milloin toisen luottamustoimen. Jos everstiluutnantti Stålsköld'illä olisi ollut tuollainen hovimiehen notkeus, joka kaikessa toiminnassaan katsoo ennen kaikkea omaa etuansa, ja joka ei pidä ryöstönä panna toisten kukistumista oman kohoamisensa perustukseksi, tahi jos hän ylipäänsä hiukankin olisi pyrkinyt osalliseksi kuninkaallisen armon runsauden sarvesta, niin olisi hän helposti työntänyt monen mahtavamman suosikin syrjälle. Mutta everstiluutnantin perin suomalainen luonne, jossa kavaluuden ja imartelemisen vihaaminen oli pääjuonteita, vastusti päin vastoin sitä ja piti kyllä siitä huolen, ett'ei varsin huikea ylennys saattaisi tulla kysymykseen. Häneltä puuttui tykkänään sekä halua että kykyä käyttää hyväkseen sattumuksia ja muodostaa asianhaarat eduksensa. Oli joskus tapahtunut, että kuningatar jossakin valtiollisessa kysymyksessä oli lausunut haluavansa kuulla hänen mielipidettänsä, mutta everstiluutnantti oli heti, kammoksuen valtiollisen viisastelemisen vaivaa, tunnustanut, että valtioviisaus oli hänelle kokonaan terra incognita (tuntematon ala). Niin ei olisi hovimies tehnyt! Ainoastaan kirjallisissa kysymyksissä, joilla kuningatar yhä useammin kääntyi häneen, antoi hän välistä lausuntonsa, mutta tämänkin ainoastaan silloin, kuin luuli aivan selvästi käsittävänsä sen asian, jota kielikysymys koski. Selvää on, ett'ei korkeampi hovisuosio, vaikka se olisikin päättänyt väkisin vetää everstiluutnantin puoleensa, olisi pitkälle saanut senlaatuista henkilöä, ei ainakaan semmoisessa hovissa, jossa imarteleminen ja pintapuolisuus olivat saaneet jo melkein kiistämättömän vallan.

Kysymyksessä olevana päivänä vähää ennen päivällistä sai everstiluutnantti kuningattarelta jotakin asiaa kreivi Jaakko Kasimir de la Gardie'lle ja sitä paitsi käskyn viipymättä tuoda takaisin tämän vastaus. Hän lähti sentähden matkaan. Portailla ja käytävissä sekä linnanpihalla vallitsi tähän aikaan päivästä tavaton hiljaisuus. Harvoja henkilöitä vaan tuli everstiluutnantin vastaan, ja ehkäpä hän juuri sentähden tarkasteli näitä harvoja sitä tyystemmin. Hän näki kaksi henkilöä kulkevan linnanpihan poikki ja tähysteli heidän askeleitansa ja liikkeitänsä niin tarkoin, kuin olisi hänen toimenansa ollut heidän vakoilemisensa. Ja näyttipä melkein siltä, kuin olisivat nämät niin pian kuin mahdollista koettaneet päästä hänen tarkastettavistaan, sillä he jouduttivat askeleitansa ja katosivat kylkirakennuksen puoleen, josta kuningattaren yksistään käyttämät salaportaat veivät hänen yksityiseen huoneesensa. Everstiluutnantti oli kuitenkin toisen heistä tuntenut kuningattaren uskotuksi kamaripalvelijaksi, ent. räätäliksi Juho Holm'iksi, joka sitten tuli hovi-intendentiksi ja aateloittiin pöyhkeän loisteliaalla nimellä Lejoncrona, mutta toisen kasvoja ei hän ollut saattanut nähdä, koska se leveä, musta vaippa, johon hän oli kääriytynyt, peitti melkein koko hänen päänsä. Ja kuitenkin oli juuri tämä näistä kahdesta henkilöistä etenkin herättänyt hänen uteliaisuutensa. Hän muisti nim. monta kertaa ennen nähneensä saman miehen samaan aikaan vuorokaudesta kulkevan samaa tietä, vaikk'ei hän siihen asti ollut ensinkään ottanut tätä seikkaa huomioonsa. Nyt sitä vastaan oli hän vakuutettu siitä, että joku salaisuus piili tässä, salaisuus, jota ehkä ei tiennyt kukaan muu, kuin tuo uskottu kamaripalvelija.

Muistaen tehtävänsä jatkoi everstiluutnantti kulkuansa. Sattumalta tapasi hän kreivi Jaakko Kasimirin aivan lähellä linnaa. Viittauksella ilmaistuansa tahtovansa puhua kreivin kanssa, lausui hän vaunujen pysähdyttyä tälle asiansa. Kreivi antoi vastauksensa suullisesti, jonka jälkeen everstiluutnantti palasi takaisin linnaan. Hovilaiset olivat ruo'alla; hän huomasi sentähden ne huoneet, joiden läpi kulki, aivan tyhjiksi ihmisistä. Niin saapui hän kenenkään huomaamatta siihen huoneesen, jossa äsken oli eronnut kuningattaresta. Hän astui sisälle, mutta huomasi senkin tyhjäksi. Kun hän nyt mietiskeli, millä keinoin tapaisi kuningattaren, kuuli hän läheisestä huoneesta puhelevien ääniä. Tässä huoneessa ei everstiluutnantti ollut koskaan käynyt, mutta hän tiesi huhun mukaan, että kuningatar juuri täällä tavallisesti keskusteli uskotuimpien suosikkiensa kanssa salaisimmista asioista. Myös oli hän kuullut, että ennenmainitut salaportaat veivät tähän huoneesen. Hän epäili hetkisen, mitä tekisi, mutta meni sitten kalliilla turkkilaisilla matoilla peitetyn lattian poikki. Ovi oli hiukkasen ra'ollaan. Hän kurkisti huoneesen, ja kas, sen epäluulon, joka hänessä oli herännyt, huomasi hän toteutuneeksi. Huoneessa oli sama mustapukuinen mies, jonka äsken oli nähnyt käyvän linnanpihan poikki. Hän seisoi huoneen vastapäisellä puolella selin siihen oveen, jonka takana everstiluutnantti oli, kuitenkin niin, että tämä saattoi nähdä hänen terävät, pontevat kasvonpiirteensä, joille kaksi syvällistä, tummaa silmää loi haaveksivan valon. Kuningatar oli istuutunut niin, ett'ei everstiluutnantti saattanut nähdä häntä, vaikka hän varsin hyvin kuuli hänen äänensä.

Everstiluutnantti Stålsköld ei ollut aikonut seisahtua kuuntelemaan. Hän oli tuumannut etsiä kuningatarta siitä huoneesta, viedäkseen hänelle kreivi Jaakko Kasimirin vastauksen, mutta tultuaan siihen paikkaan, jossa nyt oli, menetti hän rohkeuden mennä edemmäksi. Senpä tähden joutui hän näkemään seuraavan kohtauksen ja kuulemaan tässä kerrotun puhelun. Keskustelu kävi latinaksi, mutta me kerromme sen suomeksi.

"Teidän Majesteettinne on nyt siis täydellisesti vakuutettu katoolisen opin totuudesta ja Jumala on käsittämättömässä hyvyydessään suvainnut käyttää minua halpaa henkilöä haihduttamaan niitä epäilyksiä, joita Teidän Majesteetillanne on ollut ainoan autuaaksi tekevän kirkon opinkappaleista sekä vakuuttamaan Teidän Majesteettianne niiden jumalattomien juttujen mahdottomuudesta, joita pää-vääräuskoinen Luther — kirottu olkoon hänen toimintansa — on saattanut Jumalan seurakuntaan?"

"Olen, herraseni", vastasi Kristiina. "Teidän on todellakin onnistunut haihduttaa kaikki epäilykset, joita minulla vielä oli tästä opista, jonka etevämmyydestä kuitenkin kauan olen ollut vakuutettuna. Olen sydämeni pohjasta vakuutettu, että syntien anteeksi saamisen, armon ja parempaan elämään pääsön voipi saata ainoastaan katoolisen kirkon helmassa; sekä että Hänen Pyhyytensä, paavi, on Kristuksen todellinen edusmies täällä maan päällä, ja että korkein päättäminen kaikissa hengellisissä asioissa tulee yksistään hänelle. Aikaisimmasta nuoruudestani saakka on uskonnonhäpäisijän Luther'in opin mitättömyys ollut minulle selvänä ja lapsuudessanikin oli minulla varma aavistus siitä".

"Siinä saattaa selvästi huomata sen lemmekkään huolenpidon, jota hyvä
Jumala on osoittanut Teidän Majesteettinne sielun pelastamisessa, kun
hän jo niin aikaiseen on kehoituksen kautta tahtonut johdattaa Teidän
Majesteettianne totuuden tietoon", lausui mustapukuinen mies.

"Minäkin olen pitänyt tätä Jumalan välittömänä etsiskelynä", vastasi kuningatar. "Ja olen suuresti suruissani siitä, että, pysyen vääräuskoisuuden autuudettomassa opissa, niin kauvan olen antanut hänen kehoittavan äänensä kutsua itseäni".

"Teidän Majesteettinne on tunteva omantuntonsa rauhoitetuksi, niin pian kuin olette päässeet elävästi nauttimaan niitä hengen siunauksia, joita ainoa autuaaksi tekevä kirkko antaa tunnustajilleen".

"Sitä toivon, herraseni, ja aikomukseni on niin pian kuin mahdollista luopua lutherilaisen vääräuskoisuuden erehdyksistä, saadakseni teidän kirkkonne helmassa sen mielenrauhan, jota sydämeni tähän asti turhaan on halannut".

"Pyhä isä on sydämestään iloitseva tästä teidän päätöksestänne, ja koko oikeauskoinen maailma on yksimielisesti äänellänsä ylistävä Teidän Majesteettianne. Se hetki, jolloin pohjan nerokas kuningatar julkisesti luopuu harha-uskostaan, on oleva juhlahetki koko kristikunnalle, ja vuosituhannet tulevat ylistämään Teidän Majesteettinne tekoa unhoittumattomana todistuksena totuuden voimasta! Näen jo pyhimysloisteen ympäröivän Teidän päätänne, ja henkeni silmillä huomaan, kuinka Pohjan uskonsa muuttaneet pojat läheisessä tulevaisuudessa, polvillaan pyhän Kristiinan alttarin edessä hänelle pyhitetyissä temppeleissä, nöyrästi rukoilevat hänen mahtavaa esirukoustaan Jumalan emon ja Vapahtajan luona! Vanhurskaiden munkkien ja siveiden nunnien, joka kuuluva pyhän Kristiinan yhteyteen, suojeluspyhimyksensä mahtavassa turvassa voitokkaasti levittävän yhteyttänsä maailman kaikkiin tunnettuihin maihin, ollen arvossa, vallassa ja rikkaudessa jokaista muuta pää yhdyskuntaa loistavampi. Monta tämän yhteyden miestä kohoaa kirkon korkeimpiin arvoihin, ja minä näen pitkän jakson paaveja, jotka kaikki ovat saaneet ensimmäisen sivistyksensä tämän yhteyden luostarikouluissa, ja sitten sen palveluksessa valmistaineet korkeaan tehtäväänsä!"

Mustapukuinen mies kohotti katseensa, joissa paloi sanomattoman haaveksivainen hehku, korkeuteen ja jatkoi: "Oi kuningatar! Huomaan teidät onnellisimmaksi kuolevaisista, sillä paitsi sitä, että olette syntyneet hallitsemaan suurta ja mahtavaa valtakuntaa, on Luoja antanut teille samalla yhtä suuren, joll'ei suuremmankin hengellisen päämäärän, nim. saattaa takaisin Jumalan valtakuntaan kansa, joka kulkee kadotuksen tietä, — mitä sanonkaan, — ei yksi, vaan kaikki ne kansat, jotka ovat lavealta hallitsevan valtikkanne alaisina. Tämä päämäärä sopii kuninkaalliselle mielellenne, ja tuon suuren työn alkamishetki ansaitsee ponnistuksia!"

"Ei kukaan saata minua enemmän ikävöidä sitä hetkeä, joka yhdistää minut Kristuksen totiseen kirkkoon", vastasi kuningatar. "Voi, jospa jo huomispäivä toisi tämän pyhän hetken tullessaan! Mutta minusta nähden ei se saata tapahtua semmoisissa oloissa, kuin te otaksutte. Päätökseni luopua kruunusta tiedätte".

"Tämän päätöksen tiedän kyllä, oi kuningatar! Mutta uskallan suurimmassa alamaisuudessa luulla, että Teidän Majesteettinne loistavammalla ja siunausta tuottavammalla tavalla katsoisi Jumalan valtakunnan parasta, joll'ette alamaisiltanne poistaisi viisaasta johdostanne ja hyvästä huolenpidostanne tulevaa etua. Teidän Majesteettinne on jo sille avannut korkeamman sivistyksen tien, — kuka päättää tämän suuren tehtävän, ja kuka sytyttää täällä oikean uskon sammuneen valon, jos Teidän Majesteettinne ottaa pois Pohjan eksyneiltä lapsilta mahtavan kätensä ja terävän älynsä tu'en!"

"Kaikista näistä seikoista tahtoisin neuvotella pyhän isän itsensä kanssa ja varsin mielelläni tahtoisin saada tietää hänen valistuneen arvelunsa ja hänen hairahtumattoman mielipiteensä. Mutta kun tämä asia toistaiseksi täytyy saattaa perille syvimmän salaisuuden verhossa, niin ei saata semmoinen neuvotteleminen pyhän isän kanssa käydä päinsä vaikeuksitta ja mitä tarkimpia varokeinoja noudattamatta. En kenellekään muulle kuin teille saattaisi uskoa semmoista lähettilästointa".

"Teidän Majesteetillanne on minussa kuuliaisin palvelija, ja minä pitäisin itseäni onnellisena Teidän Majesteettinne luottamuksesta!" vakuutti mustaviittainen herra. "Mutta mistä saisin syyn lähteä Tukholmasta?"

"Teidän ei tarvitse keksiä syytä, — teidän täytyy karata. Se herra, jonka palveluksessa tätä nykyä olette, ilmoittaa tietysti katoamisenne minulle, ja minä haetan sitten teitä, — luonnollisesti niin, ett'ei teitä tavata. Ainoastaan täten saattaa matkanne tarkoitus pysyä läpitunkemattoman salaisuuden verhossa. Ymmärrättekö minua!"

"Täydellisesti, Teidän Majesteettinne!"

"Ettekö ensinkään epäile?"

"Olen valmis tämän asian edestä uhraamaan kaikki, jopa henkenikin, jos tarvitaan!"

"Hyvä, herraseni. Kiitollisuudestani saatte olla aivan vakuutettu. Ne kirjeet, jotka lähetän hänen pyhyydellensä paaville ja hänen ylhäisyydellensä jesuiitti-kenraalille, ovat jo valmiiksi kirjoitetut. Tälle jälkimäiselle olen tarkoin ilmoittanut karkaamisenne syyn, ja muuten mitä parhaiten kiittänyt teitä. Matkarahanne ovat valmiina, ja niihin saatte osoitteen mahtavalle pankkiirihuoneelle Milanossa. Jälellä on siis vaan, että valmistaudutte matkaan."

"Siihen ei mene paljon aikaa. Mutta mitä tietä pääsen huomaamatta
Ruotsin läpi?"

"Siitä keskustelemme vast'edes. Tie Kristianian ja Hamhurg'in kautta ei tosin ole suora, mutta jotenkin varma. Mutta vait'! Ettekö kuulleet mitään melua tuolta?"

"Siltä minusta tuntui", vastasi mustapukuinen.

Kuningatar nousi ylös ja lähestyi sitä ovea, jonka taakse olemme nähneet everstiluutnantti Stålsköld'in pysähtyneen. Hän aukaisi sen ja katsoi huoneesen, mutta kun hän huomasi kaikki hiljaiseksi eikä mitään epäilyttävää, palasi hän siinä luulossa, että oli kuullut väärin. Ja kuitenkin oli melua todellakin syntynyt siitä, että everstiluutnantti Stålsköld vahingossa satutti oveen, silloinkuin kääntyi pois lähteäkseen, jonka tekikin niin varovasti ja joutuisasti, että hänen huomaamatta onnistui päästä ulos. Päästyänsä linnanpihalle ilmaisi hän syvällä huokauksella tyytyväisyytensä siitä, että onnellisesti oli päässyt siitä tukalasta asemasta, jossa oli ollut, ja kiitti Luojaa siitä, ett'ei häntä oltu huomattu. Hänen muutoin pelkäämätön sydämensä kutistui pelosta, kun ajatteli kestettyä vaaraa ja sitä kauheaa salaisuutta, jonka perille oli päässyt. Ristiriitaisten tunteiden valtaamana lähti hän kotiinpäin, mietiskelevästi otellen ja alla päin. Raju mullistus raivosi hänen mielessänsä ja hän tunsi tähänastisen tunnemaailmansa itse peruspylväiden kaatuvan ja menevän murskaksi. Hän oli samassa surkuteltavassa tilassa kuin se, joka äkkiä havaitsee, että se kaikki, jota omasta edustaan huolimatta on enimmän kunnioittanut, jolle on uhrannut innokkaimman mielenhartautensa ja omistanut pyhimmät tunteensa, on vaan ollut petollinen virvatuli, pysymätön valhekuva tahi sitä pahempi saastainen esine, jolle auringon säteet hetkeksi ovat antaneet väärän valon, lainatun loisteen. Tämä kuningatar, jolle hän aikaisimmasta nuoruudestansa saakka oli osoittanut puhtainta alamaisen uskollisuutta ja rakkautta, hän, Kustaa Aadolf'in tytär, jonka edestä hän minä hetkenä hyvänsä olisi ollut valmis uhraamaan viimeisen pisaran sydänvertansa, ei siis ollut mikään muu kuin valtiollinen ilvehtijä mitä epäiltävintä laatua, niin uskonnoton, uskoton ja kunniaton, että oli valmis julkisesti kieltämään sen opin, jonka edestä hänen isänsä oli uhrannut sankari-elämänsä! Ja vieläpä enemmänkin! Everstiluutnantti Stålsköld'in kävi, niinkuin meidän ihmisten tavallisesti käypi, kun huomaamme henkilöllä, jota olemme ylenmäärin ihailleet, ei olevankaan niitä ominaisuuksia, joita olemme luulleet hänellä olevan, vaan että hän on inhoittava susi lammasten vaatteissa: kun silmämme kerran ovat au'enneet, nä'emme hänen vikansa liikanaista ihailemistamme vastaavassa alastomuudessaan, joka on kauheampi kuin me toivoisimmekaan. Everstiluutnantti ei saattanut otaksua mitään jaloa perustetta kuningattaren paavillisille mielipiteille, hän ei saattanut uskoa, että syynä kuningattaren päätökseen kääntyä katoolis-uskoon, oli sisällinen vakuutus tämän opin oivallisuudesta, jossa tapauksessa kuningattaren rikollisuus olisi näyttänyt vähemmältä. Päinvastoin sovitti hän tämän seikan yhteen hallituksesta luopumisen kanssa ja otaksui, että hän sen kautta tahtoi hankkia itsellensä mukavampia ja huolettomampia päiviä ja sydämellisempää kohtelua etelän katolisissa maissa, jonne hän epäilemättä aikoi lähteä. Ja kaikki ne halventavat jutut, joita oli kuullut Jakobsson'in kertovan kuningattaresta, hänen tuhlaavaisuudestaan ja kevytmielisyydestään, kaiken sen puheen, jota hän tähän asti oli pitänyt tykkänään vääränä; huomasi hän nyt todeksi ja oikeaksi. Myöskin havaitsi hän, että saattaa olla todellinen isänmaan ystävä, vaikka laulaakin sellaisia häväistyslauluja kuningattaresta kuin sen, jonka edellisenä päivänä oli saanut kuulla, tahi oikeammin, että niin ajattelevat henkilöt nykyisen hallituksen aikana olivat todelliset isänmaan ystävät!

16 LUKU.

Näissä ja tällaisissa katkerissa mietteissä vietti everstiluutnantti iltapäiviänsä, odotellen sitä aikaa, jolloin hänen piti menemän määrätylle kaksintaistelupaikalle. Hänen näkönsä oli yhtä synkeä kuin mielensäkin. Hänen sydäntänsä vaivaava suru loi varjoja hänen kasvoillensa. Lähestyvä taistelu näytti hänestä nyt aivan toisenlaiselta kuin edellisenä päivänä. Silloin oli hän luullut vetävänsä miekkansa oikean ja pyhän asian puolesta, nyt mietti ja arveli hän aivan toisin. Silloin oli hän pitänyt kuningatarta jalona, valistuneena ruhtinattarena, nyt piti hän tätä petollisena, juonikkaana naisena, petturina, joka aikoi kieltää isiensä pyhimmän perinnön, omantunnonvapauden, uskonnon, jättääkseen itsensä ja — jos se kävisi laatuun — Ruotsinkin paavillisuuden helmaan. Ja mitä enemmän aikaa kului, sitä synkeämmäksi tuli hän.

Hän valmistautui kuitenkin menemään ja oli juuri lähtemäisillään, kun
Jakobsson astui huoneesen.

Jakobsson oli pukeunut erittäin huolellisesti, ja hänen yllänsä oleva puku osoitti suurempaa komeutta kuin tähän aikaan oli tavallista porvaristossa. Selvästi näkyi, että hän tällä kertaa varta vasten komeili. Eikä juuri löytynytkään komeampaa herrasmiestä, kuin Jakobsson tässä asussa oli. Kädessä oli hänellä soikea esine, joka oli kääritty mustaan silkkiliinaan.

Everstiluutnantin synkkämielisyys ei jäänyt Jakobsson'in tarkalta silmältä huomaamatta, vaikka tämä otti vastaan häntä tavallista sydämellisemminkin. Kun ei Jakobsson saattanut ensinkään aavistaakkaan sitä, mikä oli tapahtunut everstiluutnantille ja hänen tunteillensa, niin arveli hän tämän synkkämielisyyden tulevan kohtuullisesta levottomuudesta tulevien tapausten vuoksi.

Seuraavista sanoista saatamme arvata hänen oman mielentilansa.

"Ystävä everstiluutnantti", sanoi hän. "Siitä saakka kuin illalla erosimme ei minulla ole ollut hetkeäkään rauhaa, ja unikin on silmistäni paennut. Te olette tuskin vielä paranneet viimeisestä verisaunastanne ja kuitenkin rupesitte taisteluun niin monta vastaan. Se oli siivosti sanoen samaa kuin juosta järveen".

"Minä puolestani", vastasi everstiluutnantti, "olen vähän välittänyt koko asiasta, ehkäpä sentähden, että te olette edestäni sitä mietiskelleet".

Jakobsson katseli everstiluutnanttia epäilevästi, melkein varmana siitä, ett'ei tämä ollut puhunut totta.

"Oletteko hankkineet itsellenne varamiestä, ystävä everstiluutnantti!"

"En! Olkoot he vuorotellen siinä toivossa".

"Hyvä! Jos ette ole pyytäneet ketään toista, täytyy teidän ottaa minut varamieheksi, eikä siinä kyllä, teidän täytyy toimittaa, että he tyytyvät minuun. Tässä kohden on kirottua, ett'en minä ole aatelista sukuperää! Mutta teidän täytyy keksiä keino, joka pakoittaa heidät ottamaan minut siksi! Kerran päästyäni varamieheksi otan minä osakseni neljä heistä, te saatte pitää huolta toisista neljästä. Minulla ei tosin ole mitään riitaa heidän kanssansa, pidin päinvastoin paljon heidän laulustaan, ja soisin heidän pääsevän vahingoittumatta, mutta se on ainoa keino teidän pelastumiseenne".

Everstiluutnantti Stålsköld ällistyi.

"Oletteko menettäneet järkenne, ystävä Jakobsson!" huudahti hän eikä saattanut olla purskahtamatta sydämelliseen nauruun. "Tekö taistelisitte! Ha! ha! ha! Ensimmäinen, jonka kanssa joutuisitte otteluun, leikkaisi kauniisti poikki kätenne ja jalkanne!"

"Sepähän nähtäisiin!" vastasi Jakobsson, hiukan pahoillaan everstiluutnantin pilkasta. "Älkää luulko miehen, sentähden että kuuluu porvaris-säätyyn, täytyvän välttämättömästi olla taitamaton aseiden käytännössä. Mutta päätös näyttäköön mihin ja missä määrässä kelpaan tässä kohden. Pää-asia on saada minut otetuksi varamieheksi ja sitä varten olen miettinyt seuraavan menetystavan. Se riita-kysymys, jonka miekat nyt ratkaisevat, ei perustu oikeastaan yksityiseen vihaan teidän, ystävä everstiluutnantti, ja vastustajienne välillä, vaan on syntynyt erilaisista mielipiteistä kuningattaren suhteen. Ne lauseet, jotka noilta herroilta pääsi hänestä, olivat senlaatuisia, että niitä julkisessa oikeustossa voimassa olevien lakien mukaan pidettäisiin majesteetinrikoksena. Kun kysymyksessä oleva asia siis on niin kovin vaarallinen, niin olisi uskallettua ilmoittaa siitä muille. Kuitenkin on tämä väistämätöntä, jos kohtuuden mukaan vaaditte oikeutta ottaa itsellenne varamiestä. Nuoret herrat ottavat epäilemättä lukuun sen vaaran, joka uhkaa, jos asia tulee yleisemmin tunnetuksi, ja kukapa tietää, onko se mies, jonka valitsette, täydelleen luotettava? Vaikkapa se loukkaakin heidän ylpeyttänsä, tyytyvät he kuitenkin oman turvallisuutensa vuoksi ottamaan minut varamieheksi ja pitäisipä heidän vielä oleman hyvin kiitollisiakin teille siitä, ett'ette tahdo ilmoittaa tätä asiaa kenellekään, joka ei ollut siinä tilaisuudessa läsnä. Tämä on minun tuumani; mitä arvelette siitä?"

"Arvelen, että se on sangen hyvin mietitty ja mahdollinen toteuttaa, jos kerran taistelu tulee ja että — —"

"Jos tulee?" keskeytti häntä Jakobsson, kummastuen. "Mitenkä tämä on ymmärrettävä? Luuletteko, ett'eivät vastustajanne uskalla otella?"

"Sitä en luule", vastasi everstiluutnantti. "Mutta on sattunut seikkoja, joita minun täytyy teiltäkin pitää salassa, semmoisia että ne tekevät minun varsin haluttomaksi tähän taisteluun, mutta hyvin taipuvaiseksi sovintoon. Mutta lähtekäämme, sillä aika lähestyy, enkä millään muotoa tahtoisi näyttää huolimattomalta kunnia-asioissa. Mitä teillä on kädessänne, ystävä Jakobsson?"

"Kaksintaistelussa välttämätön kapine, — miekka. Mutta en ymmärtänyt sanojanne. Eivätkö mielipiteenne kuningattaresta ole enää samat kuin eilen?"

"Eivät, minä kuulun nyt niihin, jotka katsovat siunaukseksi Ruotsille päästä niin pian kuin mahdollista hänestä".

Jakobsson katseli everstiluutnanttia, luullen hänen sanoneen tämän leikillä, mutta tämän kasvoista näkyvä ankara totisuus vakuutti hänelle, että päinvastoin oli laita, ja hän huudahti: "Jumalan kiitos, että silmänne ovat au'enneet ja te vihdoinkin huomanneet totuuden. Nyt kun te kuulutte meidän miehiin, ei minun tarvitse enää pitää salassa sitä kiitollisuuden velkaa, jossa teille olen, eikä enää salata teiltä, että se kapinan-nostaja seppä, jonka te pelastitte, ja minä olemme sama henkilö".

"Tekö? Hitto vieköön! Tekö se olitte, Jakobsson; sitten peruutan heti ne sanat, jotka hetki sitten lausuin teidän taistelemisestanne ja arvelen päinvastoin, että noille nuorille herroille, jos asia siksi tulisi, olisi parasta huolellisesti varoa käsiänsä ja jalkojansa, sillä se, joka raskaalla moukarilla taisteli niinkuin te teitte, on epäilemättä miekka kädessä varsin vaarallinen vastustaja!"

Jakobsson havaitsi nyt syyn, miksi everstiluutnantti mieluimmin tahtoisi sovinnollisesti ratkaista riitakysymyksen, mutta syytä tuohon pikaiseen muutokseen hänen mielipiteissään ei hän saattanut arvata, sillä siitä pysyi everstiluutnantti aivan vaiti. Loppumatkalla keskustelivat he parhaasta keinosta saada asiaa sovinnolliseen loppuun, mutta eivät vielä olleet päässeet ratkaisevaan päätökseen, kun saapuivat yhtymäpaikalle, pieneen metsikköön, joka oli lähellä Tukholman uutta hautausmaata.

Heidän vastustajansa eivät vielä olleet paikalla, mutta saapuivat heti senjälkeen. He olivat nyt aivan totisella mielellä ja näyttivätpä hiukan alakuloisiltakin. Kun he olivat tervehtineet, astui se luutnantti esiin, joka edellisenäkin päivänä oli näyttänyt malttavaisemmalta ja kääntyi everstiluutnantin puoleen, sanoen: "Herra everstiluutnantti! Tiedämme, että se asia, josta olemme joutuneet riitaan keskenämme, on senlaatuinen, jotta se, jos te halpamielisesti tahtoisitte käyttää sitä meidän turmioksemme, tuottaisi meille varsin ikäviä seurauksia. Ett'ette sitä niin ai'o käyttää, siitä on taisteluvaatimuksenne sekä tunnettu jalomielisyytenne ja oikeudentuntonne meille varmana takeena ja vähinkin epäluulo siihen suuntaan olisi varsin julkea loukkaus teitä kohtaan, johon emme koskaan anna aihetta. Mutta asialla on arveluttavia puolia, jotka vaativat huomiotamme. Olkoon että tappelemme, niin ei ole aivan mahdotonta, että te tulette haavoitetuksi, mutta sitä vastaan hyvin luultavaa, teidän monissa tulisissa kahakoissa koeteltuun taitavuuteenne katsoen, että yksi tahi useampi meistä saapi haavoja. Aivan mahdotonta ei ole sekään, että joku meistä kuolee. Käyköönpä miten tahansa, niin herättää asia kaikessa tapauksessa suurta huomiota, ja enimmän, jos teille pahoin käy, sillä te olette enimmän kuningattaren suosiossa, ja hän kyllä osaisi urkkia totuuden eikä se olisi juuri vaikeatakaan, sillä ei kukaan meistä mieli valhejuttuja kertoa. En siis pelosta, — toivoakseni te, herra everstiluutnantti olette täydellisesti siitä vakuutettu, — vaan välttääkseni kaikenlaisia ikäviä selkkauksia, tarjoon minä, samalla vakuuttaen teille meidän täydellistä kunnioitustamme, julkisesti kaikkien kumppanieni nimessä kättäni sovintoon!"

Everstiluutnantti iloitsi sydämellisesti tästä sovintoehdoituksesta, mutta hän halusi lisätä siihen jotakin ja lausui sentähden: "Ilolla suostun herrojen sovintotarjoukseen, kuitenkin sillä ehdolla, että herrat tunnustavat, jott'en tahallani ollut vakoojana, sillä syy ei tässä kohden ole minun, vaan herrojen puhe oli niin kovaa, jotta puolikuuro henkilökin olisi pakostakin tullut tietämään sen sisällön".

Sigge Niilonpoika N—— peruutti nyt tämän lauseensa ja tunnusti sanoneensa sen arvelematta ja ajattelematta. Toiset sanoivat, ett'eivät he koskaan olleet pitäneetkään everstiluutnanttia kuuntelevana vakoojana, eivätkä koskaan sinnepäinkään lausuneet, jonkatähden heillä ei siinä kohden ollutkaan mitään peruuttamista.

Sitten lyötiin kättä sovinnon merkiksi ja molemmin puolin luvattiin kunniasanalla, ett'ei tämän asian vuoksi tästälähin mitään kiukkua eikä vihollisuutta toistansa vastaan pidetä. Kun se oli tapahtunut, osoitti luutnantti kädellänsä Jakobsson'ia ja sanoi: "Tätä herraa emme tunne, mutta tiedämme hänen kuuluvan porvarissäätyyn. Saatammeko luottaa hänen vaiteliaisuuteensa, vai eikö hän vihasta aatelistoa vastaan tee meille tepposia?"

"Häneen saattavat herrat luottaa aivan yhtä varmasti kuin minuunkin, sillä vaikk'ei hän ole aatelisverta, on hänellä kuitenkin aatelinen mieli, eikä koskaan ole miehen povessa sykkinyt rehellisempää sydäntä! Minä takaan hänestä", sanoi everstiluutnantti.

Nuoret aatelismiehet kumarsivat vähän porvarille, josta oli annettu niin oivallinen arvostelu, ja sitten erosi kumpikin puolue, niinkuin näytti, kaikin puolin tyytyväisenä.

Everstiluutnantti ja Jakobsson palasivat samaa tietä, jota olivat tulleetkin.

"Olen tyytyväinen, kun sovintoehdoitus tuli heidän puoleltansa. Asia päättyi todella onnellisemmin kuin toivoinkaan", sanoi everstiluutnantti.

"He tekivät niin viisaasti kuin suinkin taisivat, ja minua kummaksuttaa vaan, että heillä oli niin paljon järkeä kuin siinä osoittivat", vastasi Jakobsson.

Puhelu kääntyi sitten valtiollisiin asioihin, ja Jakobsson uskoi everstiluutnantille kaikki puolueensa salaisuudet. Ennenkuin he erosivat, päätettiin, että everstiluutnantti Jakobsson'in kautta pyrkisi jäseneksi "P.C.G. seuraan".

Kun everstiluutnantti oli päässyt kotiin, antoi hänen palvelijansa hänelle kirjeen, joka oli tullut hänen poissa ollessaan. Päällekirjoituksen tunsi hän äitinsä käsi-alaksi ja aukaisi nopeasti tuon mieluisan kirjeen. Kirjeestä tuoksui sydämellisintä äidin-iloa pojan nopeasta ylennyksestä, sekä ylpeyttä siitä luottamuksesta, jota hän nähtävästi nautti korkeimmassa paikassa, ja siitä loistavasta tulevaisuudesta, joka sen johdosta luonnollisesti tulisi hänen osakseen. Lainaamme tästä kirjeestä seuraavat rivit: "Eräs asia tekee minun, Turkulaiset ja ylipäänsä kaikki suomalaiset levottomiksi, nim. se huhu, joka kertoo hyvän, jalon ja rakastetun Kristiina kuningattaren aikovan luopua hallituksesta. Ei saata sanoin lausua, kuinka monta kyyneltä olen tämän asian tähden vuodattanut, ja kaikki tuttavani ovat ottaneet suruuni osaa! Toivomme kuitenkin, ett'ei tässä huhussa ole perää, että Herra Jumala varjelee valtakuntaa semmoisesta onnettomuudesta". j.n.e.

"Äiti parkani ja kaikki maanmieheni, te sanotte Kristiinaa hyväksi, jaloksi ja rakastetuksi kuningattareksenne", mutisi everstiluutnantti luettuaan tämän. "Te otetta liian kaukana pääkaupungista ja hallituksen keskustasta, voidaksenne tuntea häntä ja hänen hallitustaan! Jos tietäisitte, mitä minä tiedän, niin vaikenisivat nyt ylistysvirtenne".

Ja everstiluutnantti vaipui syviin ajatuksiin, muistellen uudestaan mielessään aamupuolista kohtausta linnassa. Kuka oli tuo mustapukuinen mies, jonka hän oli nähnyt ja kuullut puhelevan kuningattaren kanssa? Niistä suosituskirjeistä häntä varten, jotka kuningatar sanoi lähettävänsä jesuiitti-kenraalille, päätti everstiluutnantti, että mies varmaankin oli jesuiitti. Mutta mikä oli hänen nimensä ja virkansa muuten, ja minkä varjossa rikkoi hän sitä lakia, joka kuolemanrangaistuksen uhalla kielsi paavillisia käännyttäjiä näyttäytymästä Ruotsin valtakunnan rajojen sisällä?

Näihin kaikkiin kysymyksiin päätti everstiluutnantti tavalla tahi toisella hankkia tyydyttävän vastauksen.

17 LUKU.

Seuraavana aamuna lähti everstiluutnantti linnaan, aikoen teeskennellyllä sairauden kohtauksella tahi jollakin muulla tekosyyllä puolustaa sitä huolimattomuutta, jota oli osoittanut, kun ei ensinkään kuningattarelle tuonut kreivi Jaakko Kasimirin vastausta. Mutta joll'ei kuningatar siitä leppyisi, oli everstiluutnantti vakaasti päättänyt jättää liiat ponnistukset sikseen, jälleen päästäkseen hänen suosioonsa, jolla ainoastaan niin kauvan oli ollut arvoa hänen silmissään, kuin hän oli saattanut pitää kuningatarta arvossa ihmisenä ja hallitsijana, mutta jonka onnistumisesta ei hän nyt pitänyt väliä. Hän ei ensinkään tehnyt itsekkäitä hovimieslaskuja, ja piti tässä asiassa kokonaan omantuntonsa ääntä ja synnynnäistä vastenmielisyyttään kaikkeen väärään ja petolliseen johtonaan. Jos kuningatar sitä vastaan olisi leppyisä, niin päätti hän vast'edeskin tunnollisesti täyttää, mitä velvollisuus ja kunnia häneltä vaati, eikä puolestaan antaa mitään tahallista riitaantumisen syytä.

Sill'aikaa kuin hän eräässä etuhuoneessa odotteli sopivaa tilaisuutta päästä kuningattaren puheille, lähestyi häntä muuan nuori mies, joka kohteliaasti esittäytyi Portugalin lähetystön jäseneksi. Herransa ministerin puolesta kutsui hän everstiluutnanttia olemaan läsnä kemuissa, joita ministeri samana iltana aikoi pitää. Everstiluutnantti ei näyttänyt ensinkään kummastuvan tästä kutsumuksesta, sillä semmoinen henkilö kun oli, jonka kaikki tiesivät nauttivan kuningattaren luottamusta, oli häntä viimeksi kuluneina kuukausina monta kertaa kutsuttu osalliseksi ylhäisten juhlallisuuksiin, joita vuoden 1651 mittaan oli ylenmäärin, mutta hän oli noudattanut verrattain harvoja näistä kutsumuksista, sentähden ett'ei hänen luonnonterve mielensä hyväksynyt näitä meluisia huvituksia, joissa ylellisyys ja tuhlaavaisuus koettivat voittaa toisiansa. Kuinka olikaan, päätti hän olla portugalilaisen kemuissa. Hän kiitti siis tuota nuorta miestä kutsumuksesta, lisäten noudattavansa sitä.

Kului sitten vielä hyvän aikaa, ennenkuin hän saattoi tavata kuningatarta. Kun hän vihdoinkin pääsi Kristiinan puheille, otti tämä hänen vastaan sangen tyytymättömän näköisenä, vaikka muuan kamaripalvelija edeltäpäin oli mielitellen kertonut everstiluutnantille kuningattaren tänä aamuna olleen mitä parhaalla tuulella.

"On sangen suuresti kummastuttanut minua, everstiluutnantti Stålsköld, että olen huomannut teidät tottelemattomaksi käskyilleni ja huolimattomaksi asiassa, jonka olen antanut toimeksenne! Sitä olisin teistä kaikkein vähimmän luullut!" sanoi hän tiuskealla äänellä, katseltuansa hetken aikaa everstiluutnanttia.

Mutta kuningattaren silmäykset eivät enää suuresti koskeneet everstiluutnanttiin, eikä hänen tyytymättömyytensä saanut häntä hämille, kun ei hän paljon välittänyt Kristiinan suosiosta. Hän kesti sentähden vakavasti tämän tarkastuksen ja vastasi sitten tyynesti: "Kun eilen lähdin Teidän Majesteettinne luota, tapasin sattumalta kreivi Jaakko Kasimirin tässä aivan lähellä linnaa, ja olisin silloin heti saattanut tuoda hänen vastauksensa, joll'en olisi pelännyt tulevani sopimattomalla ajalla, kun luulin Teidän Majesteettinne siihen aikaan syövän päivällistä. Sitten estivät odottamattomat seikat minua myöhemmin päivällä tavoittamasta Teidän Majesteettianne".

Everstiluutnantti ihmetteli, kuinka helposti hän saattoi antaa tämän toden ja valheen sekaisen selityksen, ja hänestä tuntui siltä kuin ei hän koskaan olisi valehdellut niin rauhallisella omallatunnolla. Luultavasti tuli se siitä, että hänen omatuntonsakin havaitsi, kuinka välttämätön hätävalhe tässä kohden oli ja miten olisi pikemmin näyttänyt itsepäisyydeltä kuin totuuden harrastukselta, jos everstiluutnantti suoraan olisi tunnustanut miten asian laita oli.

Kuningatar katseli taas häntä terävästi.

"Ja arvelette varmaan, että odottamattomat seikat päästävät teidät velvollisuudestanne toimittaa kuningattaren käskyt ja tekee tottelemattomuutenne täydelleen suvaittavaksi?" kysyi hän, vaikka paljoa leppeämmällä äänellä. Epäilemättä vaikutti everstiluutnantti Stålsköld'in vakava ryhti, joka oli aivan erilainen kuin muiden hovimiesten, miellyttävästi kuningattareen, ja tuo lempeämpi ääni tuli varmaankin siitä mieltymyksestä, jota hän, imartelun ja itsekkäisyyden ympäröimänäkin, tunsi melkein ainoan semmoisen seuralaisensa parissa, joka olematta kuitenkaan siveyden saarnaaja, ei koskaan alentunut halpamielisesti imartelemaan, eikä — ja sepä juuri olikin tavatonta — koskaan osoittanut halua käyttämään hänen suosiotansa omaksi edukseen.

"Tähän Teidän Majesteettinne kysymykseen en uskalla varmaa vastausta antaa, mutta löytyypä todellakin seikkoja, jotka ovat ihmistä mahtavammat", vastasi everstiluutnantti.

Moni nyky-aikaisista virkamies-tyranneistamme olisi silloin kiukuissaan huudahtanut: "Semmoista ei saa tulla kysymykseenkään virka-asioissa!" ja tyranniuden tuntomerkkinä onkin juuri mahdottomienkin vaatiminen. Kristiina kuningatar, vaikk'ei muutoin kärsinytkään vastansanomista, ei kuitenkaan koskaan ollut sanan oikeassa merkityksessä tyrannillinen. Sen näytti hän tässäkin vähäpätöisessä kohdassa, sillä hän vastasi: "Se on totta, everstiluutnantti! Ihminen, mahtavinkin, on kaikista ponnistuksistansa huolimatta asianhaarojen orja. Saatte tällä kertaa anteeksi enkä tahdo tämän ainoan huolimattomuuden tähden sulkea teitä luottamuksestani. Muuten pelkäsin teidän taas joutuneen veriseen seikkailuun!"

Viimeiset sanat lausui hän leikillisesti ja everstiluutnantti päätti siitä, että hänen vihansa oli lauhtunut ja hänen hyvä mielensä jälleen palannut.

"Minulla on käskemistä teille", jatkoi kuningatar vähän ajan perästä. "Tänä iltana pitää Portugalin lähettiläs Pereira tanssiaiset, joihin ai'on mennä. Mutta sitten heti lähden Drottningholm'iin, ja teidän pitää ratsain seurata minua sinne. Sitäpaitsi pitää teidän miehistänne valita pari tahi yksi … niin yhdessä saattaa olla tarpeeksi … jonka myös pitää oleman valmiina mainitun lähettilään asunnon luona. Tämä ei muutoin estä teitä olemassa kemuissa, jos nim. olette kutsuttu?"

"Olen, Teidän Majesteettinne. Hänen ylhäisyytensä Portugalin ministeri on todellakin suonut minulle sen kunnian".

"Sitä parempi, sitten saatatte sitä helpommin olla paikalla".

Everstiluutnantti lähti sitten pois.

Illalla, kuin hän jo oli valmis lähtemään portugalilaisen kemuihin, tuli Jakobsson hänen luoksensa, aikoen pyytää häntä mukaansa Aake Berg'in luo. Everstiluutnantti ei kuitenkaan saattanut tähän yhtyä, vaan kertoi Jakobsson'ille, mitä hänellä oli tänä iltana tehtävää, sekä tulevasta matkastaan Drottningholm'iin, jonka jälkeen he kulkivat yhdessä lähelle Pereiran asuntoa.

Pidot olivat erittäin loistavat, ja oli tehty mitä kalliimpia valmistuksia niiden saamiseksi oikein upi-uhkeiksi. Huoneetkin olivat kaunistetut sangen komeasti ja miellyttävästi. Kaikki katot esim. olivat peitetyt taitavasti sidotuilla kukkakiehkuroilla, joiden välistä riippui korissa etelämaiden hedelmiä kaikenlaisia, niinkuin apelsiinejä, sitrooneja, aprikoita y.m. Muihinkin koristeihin oli käytetty yhtä paljon huolta ja vaivaa.

Lukuisina kokoontuneiden ylhäisten vieraiden joukossa ei ollut ketään, joka alussa olisi suuremmassa määrässä vetänyt everstiluutnantin huomion puoleensa kuin Elvira, jonka hän täällä kohtasi. Tätä piti hän yhäti silmällä, ja monta surullista ajatusta tuli silloin hänen mieleensä. Elvira oli kalpea, ja nöyrän kärsimisen vivahdus, jota hän turhaan koetti peittää pakonnaisella hymyllä, näkyi hänen kasvoistansa, mutta kuitenkaan ei hänen kauneutensa ja ihanuutensa ollut vähempi kuin kenenkään muunkaan, paitsi kenties yhden. Tällä poikkeuksella tarkoitamme Ebba Sparrea, Kristiina kuningattaren hovin aurinkoa, joka silloin oli ihanimmillaan, ja joka uudenvuoden päivänä sinä vuonna oli mennyt kihloihin ennenmainitun Jaakko Kasimir de la Gardien kanssa.

Everstiluutnantti mietti itsekseen pitikö hänen koettaa päästä puheluun Elviran kanssa vai eikö. Viimein voitti halu saada sydämensä lemmityn kanssa vaihtaa muutama sana kaikki arvelut, ja hän käytti hyväkseen sopivaa tilaisuutta, kun useimmat vieraista katselivat sitä loistavaa tulitusta, jota ulkona poltettiin, ja puhutteli Elviraa näin:

"Rouva vapaherratar! Näen ett'ette ole onnellinen. Sanokaa, saatanko tehdä mitään hyväksenne? Laupiaan Jumalan nimessä pyydän, ett'ette väärästä kunniantunnosta ole suoraan ja todenmukaisesti minulle tunnustamatta, saatanko jollakin tapaa hyödyttää teitä! Pitäisin itseäni sanomattoman onnellisena, jos hituisenkin voisin tehdä hyväksenne".

Elvira silmäili häntä puoleksi moittien ja vastasi: "Te ette voi tehdä mitään hyväkseni, — olenhan jo kerran ennen sanonut sen teille, ja kerron sen vielä kerran vakaasti! Asia on nyt hyvällä kannalla, ja parasta, että se sillä pysyykin, ett'ette ko'e sekaantua seikkoihin, jotka ovat senlaatuisia, ett'ei teillä ole mitään oikeutta pyrkiä sekaantumaan niihin."

Everstiluutnantti huomasi tästä vastauksesta, että Reeta oli niin varovasti menetellyt tiedustelijatoimessaan, jott'ei hänen emännällään ollut siitä aavistustakaan. Ja tämä ainakin ilahdutti häntä, sillä hän arveli Reetan vaan niin kauvan jonkunlaisella menestyksellä saattavan tehdä havaintojansa kuin hän saattoi huolellisesti salata niitä tekevänsä.

"Tämäkö siis on viimeinen sananne?" rohkeni hän kuitenkin lisätä.

"Niin viimeinen, herra everstiluutnantti! Ja olkoon tämä asia kerrassaan päättynyt!"

Everstiluutnantti vetäytyi suruissaan pois, siliä hän huomasi kaukaa paroonin kolkon haamun. Elvira katsoi hänen peräänsä pitkän pitkällä silmäyksellä, ja hänen rintansa kohosi hiljaisesta huokauksesta.

Kun everstiluutnantti Stålsköld'in, kerrotulla tavalla puheltuaan sen kanssa, jota hänen sydämensä, kaikista ponnistuksista huolimatta, ei lakannut lempimästä, piti menemän viereiseen huoneesen, kohtasi hän ovessa erään henkilön, jonka nähdessään hän pysähtyi.

Tuossa on hän, mietti Stålsköld, sama älykäs katsanto, samat pontevat kasvonjuonteet! Ja hän piti silmällä miestä, jonka tunsi samaksi herraksi, mikä edellisenä päivänä oli salaa ollut kuningattaren luona, niinkuin edellisessä luvussa on tarkemmin kerrottu. Everstiluutnantti ei päästänyt tuota miestä näkyvistänsä, vaan odotti maltittomasti tapaavansa jonkun, jolta olisi sopinut kysellä hänestä. Lopulta luuli hän eräässä kuninkaallisen kanslian virkamiehessä, jolla oli paljon tekemistä ulkomaan asioiden kanssa, tavanneensa semmoisen henkilön, joka saattaisi antaa hänelle tarpeelliset tiedot. Tämän puoleen kääntyi hän siis kysyäksensä tunsiko tämä sitä miestä, jota hän kädellänsä osoitti.

"Tietääkseni on hän portugalilainen, ja kirjurina tahi jonakin sentapaisena hänen ylhäisyydellänsä Pereiralla", vastattiin hänelle.

Pereira on siis se isäntä, jolta hän karkaa, tuumi everstiluutnantti, ja lausui teeskennellyllä väliäpitämättömyydellä:

"Jo hänen ulkomuotonsakin osoittaa etelämaalaista, mutta tiedättekö ehkä hänen nimeänsä?"

"Luulen hänen nimensä olevan Antonius Macedo", vastasi kuninkaallisen kanslian virkamies.

"Antonius Macedo", mutisi everstiluutnantti. "Olisi hauskaa tietää onko Pereiran tiedossa, että tämä Antonius Macedo, jota hän pitää seurueessansa, on paavillinen käännyttäjä ja jesuiitti?" — Kun hän kuitenkin huomasi mahdottomaksi keltään muulta ihmiseltä kuin herra Pereiralta itseltään saada selvää tästä asiasta, tyytyi hän pitämään silmällä miestä nähdäkseen koettiko hän millään tavoin lähestyä kuningatarta tahi kuningatar häntä. Pian olikin hän huomaavinaan, että kuningattaren silmät tarkastelivat sinne päin, jossa Macedo oli, ja että he, kun heidän katseensa kohtasivat toisensa, antoivat toisilleen salaista ymmärtämistä merkitsevän silmän-iskun. Jonkun ajan päästä huomasi everstiluutnantti kuningattaren lähestyvän Macedoa, jota lähellä hän, everstiluutnantti, yhä pysyi. Tämä puolestansa astui myöskin silloin muutaman askeleen eteenpäin, ja kun hän oli lähestynyt kuningatarta, kuiskasi tämä hänelle seuraavat sanat, jotka everstiluutnantti, Macedoa seurannut kun oli, kuuli, vaikka oli kääntävinään huomionsa toiselle taholle:

"Minä lähden täältä suoraan sinne".

"Hyvä Teidän Majesteettinne! Minä kyllä toimitan itseni sinne", vastasi Macedo samoin kuiskaavalla äänellä, jonka jälkeen kumpikin kulki edelleen. Tämä heidän kohtaamisensa oli tapahtunut niin sivumennen ja nopeasti, ett'ei kukaan paitsi everstiluutnantti sitä havainnut, mutta tämä huomasi siitä, mitä oli kuullut, että Kristiinan matka Drottningholm'iin oli yhteydessä herra Macedon aiotun pa'on kanssa.

Pidot jatkuivat sitten tanssilla ja illalla paljon yli puoli-yön. Noin kello 3 aamulla käski kuningatar everstiluutnantin laittautumaan valmiiksi, jonka jälkeen tämä lähti pihalle, missä hänen palvelijansa seisoi häntä odottamassa pitäen suitsista hänen levottomasti korskuvaa ratsuansa. Kauvan ei hänen tarvinnut täällä odottaa, ennenkuin kuningatar yksinkertaisessa samettisessa ratsupuvussa tuli ulos, ainoastaan Portugalin ministerin seurassa. Everstiluutnantti arvasi, että hän oli hiipinyt pois vieraiden joukosta ja muuttanut pukua, sekä että ainoastaan hänen seuralaisensa tiesi hänen tulevasta matkastaan.

"Viipyykö Teidän Majesteettinne kauvan Drottningholm'issa?" kysyi herra Pereira, autettuaan Kristiinan sen lumivalkean ratsun selkään, jonka eräs hänen tallirengeistään oli taluttanut esille.

"Vaan tämän päivän. Olen suostunut kohtaamaan siellä jahtimestari R:ää, hänen seurassaan tarkastellakseni sitä metsästys-alaa, jonka hän on ehdoittanut sopivaksi käyttää tulevassa suuressa metsästyksessä, johon toivon teidänkin, Pereira, ottavan osaa".

Lähettiläs kumarsi suostumuksen merkiksi. Kuningatar hellitti sitten tulisen juoksijansa ohjat, ja ratsasti joutuisaan pois, everstiluutnantin ja sen kaartin ala-upseerin seuraamana, jonka tämä oli mukaansa käskenyt.

18 LUKU.

Kristiina kuningatar oli ratsastuksessa yhtä taitava kuin rohkeakin ja uskaliaimmankin ratsastajan oli vaikea seurata häntä kiivaassa kulussa. Nytkin antoi hän mennä pyörryttävää vauhtia. Mutta kun he olivat päässeet kappaleen matkaa kaupungista, pysäytti hän äkkiä hevosensa, viittasi everstiluutnanttia luoksensa ja sanoi, kun tämä oli hetken ratsastanut hänen rinnallansa: "Käske perästä tulevan ratsumiehen kiiruhtaa edeltäpäin ilmoittamaan minun tulostani kamaripalvelijalleni Holm'ille, jonka olen jo ennakolta lähettänyt sinne."

Everstiluutnantti ilmoitti tämän käskyn henkikaartilaiselle, joka sitten ratsasti täyttä laukkaa edelle.

Kuningatar itse ajoi hiljaista juoksua ja katseli miettivästi niitä kauniita näkö-aloja, jotka levenivät hänen silmiensä eteen. Everstiluutnantti seurasi niin lähellä jälestä, kuin majesteetin kunnioitus salli, ja silmäili milloin ympärillä olevaa luontoa, milloin kuningatarta, joka ei koskaan ollut näyttänyt hänestä niin kauniilta eikä arvokkaalta, kuin nyt, yksinkertaisessa mustassa puvussa ikäänkuin liehuessaan lumivalkean ratsun selässä. Surullisia ajatuksia tuli hänen mieleensä, ja hän ajatteli murhemielin, miks'ei Herramme ollut suonut hänelle rakkautta siihen maahan, joka hänen kehtonsa oli ollut, eikä siihen kansaan, jota hän oli syntynyt hallitsemaan ja onnelliseksi tekemään. Ja miten kaunis tuo maa kuitenkin oli, ja tuskinpa sen kansan vertaista löytyi toista! Saattoikohan suloisempaa, kadehdittavampaa ja toivottavampaa onnea sattua kenellekään kuolevaiselle, kuin se mikä hänen osakseen oli tullut? Miksikä ei hän sitten tyytynyt siihen? Miks'ei hän tuntenut itseään onnelliseksi, vaikka saattoi, jos vaan itse tahtoi, olla onnellisin kaikista ihmisistä? Everstiluutnantti silmäili kysyvästi kuningattaren kasvoja, mutta ei voinut niistä saada vastausta, kun ei kyennyt selittämään niiden piirteissä piilevää salaisuutta.

Tie nousi nyt kummulle, jonka huipulla kuningatar pysähtyi, ehkä sen suloisen maisemakuvan valtaamana, joka täältä levisi hänen eteensä. Näkö-ala tältä kummulta oli hyvin lavea. Lähinnä tietä ja pitkin kummun rinnettä oli tiheää kaikenlaisia pienempiä lehtipuita kasvavaa viidakkoa, jonka takana alkoi korkeampi puinen metsä. Sitten tuli tasanko niittyineen ja peltoineen, joiden aitojen välillä kohosi maalais-asunnoita, ja kau'impaa näkyi Mälarin rasvatyyni ja välkkyvä pinta, punastuen juuri nousevan auringon ensi suudelmasta.

"Täällä pohjan perilläkin on auringon-nousu sangen kaunis! Kuinka ihanalta näyttäneekään se etelässä, Itaaliassa!"

Kuningatar oli tätä sanoessaan kääntynyt everstiluutnanttiin, jonkatähden tämä katsoi sopivaksi vastata: "Teidän Majesteettinne! Olen kuullut paljon matkustaneiden henkilöiden vakuuttavan, ett'ei mikään kauneudessa ja sulossa vedä vertoja pohjolan kesä-aamulle".

"Sellaisia juttuja ovat he levitelleet suosiosta tätä kristillistä Lapinmaatansa (tarkoittaen tällä Ruotsia) kohtaan", sanoi kuningatar. "Kukapa ei uskoisi, että kaikki tuolla kaukana, jossa sitroonit punoittavat ja laakeri viheriöitsee, on kauniimpaa ja suloisempaa kuin se, mikä nousee pohjan lumikinoksista? Oi isäni! Olisinpa ollut sinulle varsin kiitollinen, jos sen sijaan, että valloitit köyhän Saksan, olisit hankkinut tyttärellesi edes kämmenen levyisen kappaleen ihanaa Itaaliaa!"

Kristiina vaikeni ja silmäili jälleen seutua ylt'ympäri, mutta everstiluutnantti rohkeni hänen edellisten sanojensa johdosta muistuttaa: "Teidän Majesteettinne suuri isä olisi kyllä valloittanut Itaalian, jos omatunto olisi kehoittanut häntä menemään sinne, ja jos hänellä siellä olisi ollut uskolaisia puolustettavana, mutta siellä vallitsi silloin niinkuin nytkin pimeys, jota ei Evankeliumin valo ole hajoittanut".

Everstiluutnantti odotti hiukan levottomasti, mitä hänen rohkeutensa vaikuttaisi kuningattaressa, ja mitä siitä hänelle seuraisi. Kristiina katsoikin häntä pitkään, ensin vakavasti, sitten hymyillen, ja vihdoin purskahti hän sydämelliseen nauruun.

"Te olette valtiotaitoa tuntematon haaveksija, everstiluutnantti Stålsköld, kun luulette semmoisesta pikkuseikasta kuin tästä tahi tuosta uskontunnustuksesta ruvettavan suureen ja ankaraan sotaan!" huudahti hän. "Siihen tarvitaan suurempia syitä! Kunnianhimo ja maiden voittamisen toivo ovat syitä, jotka tekevät ruhtinaasta sankarin".

Ehdoton väristys kohtasi everstiluutnanttia. Hän, Kustaa Aadolf'in oma tytär, koetti hakemalla halpoja perus-syitä hänen tekoihinsa himmentää sen suuren sankari-arvon loistetta, joka huolimatta pahansuopien kielien moitteesta ympäröi hänen nimeänsä!

Siitä näkyy kuinka vähän hän itse välittää jalommista perusteista, eikä hän olisi saattanut selvemmin todistaa, ett'ei hänen aikomansa uskonnonmuutos ole mikään sydämen asia hänelle, ajatteli everstiluutnantti. Mutta samassa keskeytti hänen mietteensä eräs tapaus, joka saattoi hänet säpsähtämään, samalla kuin se ajoi viimeisenkin veripisaran kuningattaren poskilta. Kummun juurella olevasta laaksosta kuului ääni niin kumea ja kolkko, kuin olisi se tullut haudan pohjasta. Tämä ääni kuului niin kauhealta, että hevosetkin säikähtivät. Eikä se tuntunut ihmis-ääneltäkään enemmän kuin palotorven mylvinä, joka unen helmoista tempaa kaupungin väestön, on ihmis-äänen kaltainen. Mutta ääni puhui: "Oi kuningatar! Muistele sallimusta, muistele kruunausta Tukholmassa, muistele viikatemiestä!" Läheisten metsien kaiku kertoi kolkosti nämät sanat.

Kuningatar oli kalmanvaalea, hän tarttui oikealla kädellänsä satulaan, jott'ei putoaisi. Everstiluutnantti katsahti hänen sivullensa, tarpeen tullessa tukeaksensa häntä, mutta hän rohkaisi taas äkkiä mielensä ja sanoi. "Herra everstiluutnantti! Tutkikaa mitä vilppiä tahi petosta tässä piilee, ja minä palkitsisin runsaasti, jos voisitte saada siitä selvän. Olen kaksi kertaa ennenkin kuullut saman kauhean äänen lausuvan samat sanat".

"Tässä samassa paikassako?"

"Ei, en täällä. Ensi kerran matkalla Jakobsson'iin, ja toisen kerran lähellä Gripsholm'ia. Mutta joutukaa! Kuulittehan mistäpäin ääni kuului?"

"Kuulin, teidän Majesteettinne", vastasi everstiluutnantti ja kannusti hevostansa, kiirehtien matkaan, osaksi saadaksensa selville oliko tässä todellakin petosta kysymyksessä, osittain salataksensa sitä ehdotonta hämmästystä, jota itse tapaus kuningattaren kertomuksen ohessa oli hänessä herättänyt. Matka oli hyvin vaarallinen, mutta hän ratsasti pelkäämättä kivien ja kantojen yli kummun jyrkkää rinnettä pitkin, ehtimättä havaitakkaan maan sopimatonta laatua.

Viimein esti viidakon tiheys häntä pääsemästä etemmäksi. Silloin hyppäsi hän satulasta, sitoi oudonlaisesta matkasta vapisevan ja puhaltavan hevosensa koivuun ja jatkoi matkaansa jalkaisin. Hän tutki tarkkaan koko laakson, mutta ei saattanut havaita mitään epäiltävää, hän pani monta kertaa korvansa maata vasten ja kuunteli, mutta ei saanut kuulla mitään muuta ääntä, kuin mitä muutamat levoltaan karkoitetut teeret ja pyyt synnyttivät, jotka humisevin siivin pakenivat puihin sekä varhaisen aamun ylistykseksi kaikuvia pikkulintujen lauluja, johon säestykseksi tuli kaukaisen metsäpuron kohiseva lirinä. Kun everstiluutnantti siten oli yli puolen tuntia ponnistellut, niin että hiki suurin pisaroin tippui hänen poskiltansa, ja kun huomasi enemmän etsimisen turhaksi, palasi hän hevosensa luo ja ratsasti sitten takaisin kuningattaren tykö, joka sill'aikaa lienee ajan kuluksi hyräillyt ranskalaista ballaadia. Kuningatar katsoi kysyvästi häneen.

"Teidän Majesteettinne, en ole havainnut mitään epäiltävää, vaikka olen ponnistellut, mitä ihminen suinkin voi!" sanoi everstiluutnantti hiukan kolkolla äänellä ja nä'öllä.

Kuningattaren kasvot synkistyivät.

"Mutta metsä on tuolla hyvin tiheää, jonkatähden on paljon saattanut jäädä minulta huomaamatta", lisäsi everstiluutnantti, nähtävästi koettaen rauhoittaa korkeata seuralaistansa.

"On ollut kova kaste yöllä, niin että pitäisi helposti huomata kulkijan jäljet ruohossa. Otitteko lukuun tämän seikan?" kysyi Kristiina.

"Otinpa kyllä, Teidän Majesteettinne! Senhän toki ensiksi otin lukuun!"

Kuningatar ei kysynyt enempää, mutta pysyi hetken mietteissään. Sitten sanoi hän maltittomasti: "Kiiruhtakaamme täältä, — olemme jo liian kauan viivähtäneet tämän mitättömän asian takia!"

Hän löi kiivaasti hevostansa ratsuraipalla, mutta pysäytti sen taas äkkiä ja lisäsi: "Minä kiellän teitä ankarimman vihani uhalla koskaan puhumasta tästä tapauksesta yhdellekään ainoalle ihmiselle!"

Näitä kuningattaren sanoja seurasi ankara silmäys, jonka jälkeen taas lähdettiin menemään samaa hurjaa vauhtia, kuin matkan alussakin.

Everstiluutnantti saattoi vaan työläästi ja hevostansa kannustamalla pysyä perässä. Hän itsekään ei ollut juuri paremmalla mielellä kuin kuningatar, joka nähtävästi oli hyvin alakuloinen ja pahalla tuulella. Tapaus antoi everstiluutnantille miettimisen aihetta. Ja sen-aikuisen katsantokannan mukaan oli hän valmis luulemaan, melkeinpä vakuutettukin siitä, että korkeampi ylenluonnollinen voima oli sen toimeenpanossa osallisena. Myös luuli hän varmasti voivansa päättää, että tämä arvoituksen tapainen, kuningattaren kaksi kertaa ennen kuulema ääni oli suuremmassa tahi vähemmässä määrässä vaikuttanut hänen päätökseensä luopua hallituksesta, siten mukaantumalla siihen sallimukseen, joka määräsi Tukholmassa kruunatun valtiaan hallituksen lyhyt-aikaiseksi, toivoi hän ehkä välttävänsä varoittavan äänen viimeistä ja peloittavinta uhkausta — kuolemaa.

Kun he saapuivat Drottningholm'iin, oli ennenmainittu vaatetusmestari ja kamariherra Juho Holm heitä vastassa. Ensi silmäyksellä, jonka tämä kuningattaren suosikki loi korkeaan emäntäänsä, huomasi hän heti, ett'ei tämä ollut parhaalla tuulella. Mutta kun hän kuningattaren palveluksessa oli erittäin hyvin tullut tuntemaan tämän luonteen, osasi hän muodostaa käytöksensä sen mukaan, ja, kahdenkertaisella huomaavaisuudella ja itsestään arvaavalla nöyryydellä tehdä läsnä-olonsa kuningattarelle mieluisaksi. Astuttuaan alas hevosen selästä käski kuningatar everstiluutnantin odottaa, kunnes hän ehtisi kirjoittamaan kirjeen, ja viedä sen sitten heti Tukholmaan Herman Fleming'ille, johon hän sangen paljon luotti valtio-asioissa, ja jota hän semmoisissa toimissa ahkerasti käytti. Kamaripalvelijansa käski hän sill'aikaa toimittamaan everstiluutnantille virvoituksia, ja lähti sitten niihin huoneisin, jotka häntä varten oli pantu kuntoon.

Herra Holm saattoi everstiluutnantin erääsen saliin, jonka katto oli varustettu mainittavan kauniilla ja hyvin kalliilla laudoituksilla, ja kysyi, kun he sinne olivat saapuneet, millaisia virvoituksia hän tahtoi.

"Mitä vatsaani tulee, niin ei se anna minulle vähintäkään syytä haluta mitään, sillä portugalilaisen verrattomat herkut eivät ole vielä ehtineet sulaa", vastasi everstiluutnantti. "Mutta lasi viiniä ei olisi hullumpaa tämän kiivaan ratsastuksen perästä".

Herra vaatetusmestari meni pois, mutta palasi pian. Tämän väli-ajan oli everstiluutnantti käyttänyt huoneen tarkastelemiseen, ja muuan seinää koristavista tauluista veti etenkin puoleensa hänen huomionsa. Hän astui lähemmäksi sitä katselemaan.

"Miellyttääkö tämä maalaus teitä?" kysyi herra Holm, puuhatessaan mukanansa tuoman viinipullon aukaisemista.

"Miellyttääpä kyllä, herra vaatetusmestari", vastasi everstiluutnantti.

"Niinkuin luultavasti itsekin olette arvanneet", jatkoi Holm, "kuvaa maalaus kuningas Kaarle IX:ttä Kirkholm'in onnettomassa tappelussa ja juuri samalla hetkellä kuin uljas Henrik Wrede antaa hänelle hevosensa. Kuningatar Katariina Stenbod vainaja kuuluu tästä maalauksesta maksaneen eräälle hollantilaiselle taiteilijalle sata hopeataalaria".

"Ja te arvelette ehkä, että se oli suuri rahasumma kyllä moisesta tuhrimistyöstä?"

"En suinkaan", vastasi herra vaatetusmestari. "Minä pidän suuressa arvossa taideteoksia, ja taide-arvostelijoiden yksimielisen arvelun mukaan on tällä maalauksella suuri taide-arvo".

Nyt syntyi hetkeksi vaiti-olo, jonka everstiluutnantti äkkiä keskeytti seuraavalla kysymyksellä.

"Onko jahtimestari R. jo saapunut tänne?"

"Mistä tiedätte, herra everstiluutnantti, että häntä on odotettu tänne?"

"Kuningatar itse puhui minulle siitä".

"Jahtimestaria on varmaankin kohdannut joku onnettomuus", sanoi herra Holm. "Hänen piti puheen mukaan saapuman tänne jo eilen illalla. Odottamattomia esteitä lienee varmaankin tullut, ja näyttää melkein siltä kuin Hänen Majesteettinsa matkan tarkoitusta ei saavutettaisikaan".

"Niin käyvän olen minäkin pelännyt", arveli everstiluutnantti ja katseli hymyillen viekasta ja varovaista vaatetusmestaria.

"Kuinka niin? Oletteko saaneet tietoja jahtimestarista?"

"En ensinkään. Mutta sisällinen aavistus on sanonut minulle, että jokin onnettomuus on kohdannut häntä, ja että hän on ollut pakoitettu jättämään matkansa", vastasi everstiluutnantti Stålsköld, joka jo aikoja sitten oli arvannut, että koko puhe jahtimestarin tulosta oli vaan tekosyy, sekä ett'ei metsästys-alojen tutkimista koskaan oltu ai'ottu.

"Sepä on kummallista. — Mutta te ette kuitenkaan ole ainoa, jonka aavistukset ovat toteutuneet", sanoi herra Holm hyvin teeskennellyllä totisuudella. "Muuten toivon sen metsästys-innon, jota viime päivinä luulen kuningattaressa huomanneeni, tekevän hyvää hänen terveydellensä. Tunnustakaa herra everstiluutnantti, että metsästäminen on mitä terveellisin huvitus".

"Sen teen mielellänikin — ompa se mitä miellyttävintäkin".

"Niin onkin, herra everstiluutnantti! Etenkin Hänen Majesteetillensa tuottanee metsästys suurta huvitusta, hän kun on niin taitava ampuja, jotta kovinta ravia ratsastaissaan aivan helposti ampuu jäniksen juoksussa. Sitä en minä ainakaan pystyisi tekemään!"

"Se onkin hiukan vaikeampaa kuin osata pistää lanka neulansilmään", ajatteli everstiluutnantti, mutta jätti sen tietysti sanomatta ja lausui vaan: "Niin taitavaksi tulee vaan ahkeran harjoituksen kautta, johon teillä, herra vaatetusmestari, ei luultavasti ole ollut tilaisuutta. Ymmärrettävästi tulee siinä luonnollinen taipumuskin kysymykseen, mutta sitä en luule teiltä puuttuvan".

Puhelu keskeytyi nyt, sentähden että Holm lähti kuningattaren luo. Sieltä palatessaan ilmoitti hän everstiluutnantille, että kuningattarella oli jo kirje valmiiksi kirjoitettuna, sekä että tämä itse tahtoi antaa sen hänelle. Hän pyysi siis everstiluutnanttia seuraamaan itseänsä kuningattaren huoneesen. Portailta menivät he marmorisen taideteoksen ohitse, joka sota-aikana oli saaliina tuotu Saksasta. Se kuvasi leijonaa, joka etukäpälillään musersi suurta kärmettä.

"Tämä kuvaa voittavaa kristin-uskoa taistelussa pahaa vastaan", sanoi herra Holm. "Katsokaapas everstiluutnantti tätä leijonaa! Eikö se ole komea eläin ja komea teos!"

"Epäilemättä. Luulisipa melkein, että siinä on henki, ja että se saattaisi liikkua, jos tahtoisi".

"Minusta on välistä näyttänyt, kun kauvan yhtä mittaa olen tätä ryhmää katsonut, että leijona on alkanut liikuttaa silmiänsä. Niin elävästi saattaa tulla liikutetuksi oivallisesta taideteoksesta. Muuten, katselen tätä teosta mielelläni, sillä sen ylevän kuvannollisen merkityksen lisäksi on minusta eläinten kuningas muita mieluisampi, ja ne jalot ominaisuudet, joita sillä sanotaan olevan".

"Sittenhän sopii, että valitsette sen tunnuskuvaksi tulevaan vaakunakilpeenne", lausui everstiluutnantti leikillisesti, aavistamatta kuinka täydellisesti tämä hänen ennustuksensa oli toteutuva.

"Suvaitsette laskea leikkiä, herra everstiluutnantti. Minun vaakunakilpeni kuuluu semmoisiin, joita ei koskaan tule löytymään", sanoi tuleva ritari Lejonkrona.

"Joka elää saa nähdä!" vastasi everstiluutnantti Stålsköld, joka oli nähnyt niin monta todistusta kuningattaren tuhlaavasta armosta suosikkejansa kohtaan, ett'ei juuri pitänyt mahdottomana ent. räätälin pääsemistä aatelismieheksi.

Samassa saapuivatkin he kuningattaren huoneen ovelle, ja everstiluutnantti astui sisälle. Kristiina oli nähtävästi paremmalla tuulella nyt, kuin tullessansa. Hymyillen kiitti hän matkalla saamastansa suojeluksesta, pyysi hänen itsensä viemään kirjeen Fleming'ille, ja sanoi jäävänsä odottamaan jahtimestari R:ää, j.n.e.

Sitte jätti everstiluutnantti hyvästi, ja lähti kohta viipymättä paluumatkalle Tukholmaan. Henkikaartilaisen käski hän kuningattaren tahdon mukaan jäämään sinne ja palaamaan vasta silloin kuin kuningatar itsekin palaisi.

Everstiluutnantti ei ollut paluumatkallaan ehtinyt kovin pitkälle, kun hänen vastaansa tuli tavalliset kyytirattaat, semmoinen hevonen edessä, jotka tänäkin päivänä kyytikonien nimellä ovat tavallansa surullisesti mainioita. Näissä ylenmäärin kehnoissa ajoneuvoissa matkusti kaksi henkilöä. Toinen heistä oli nähtävästi kyytimies, mutta toinen arvattavasti oli olevinaan herra, vaikka hänen pukunsa, joka muuten oivallisesti soveltui hevosen ja rattaiden laatuun, oli sellainen, että se ääneensä todisti matkarahojen niukkuutta. Näyttipä siltäkin kuin olisi hän itsekin hävennyt asuansa, sillä hän istui peittäen päätänsä kuluneen päällysviitan yhtä kuluneella kuin lavealla kauluksella.

Kun tämä kolmikko, johon kuului herra, renki ja hevonen rattaineen lähestyi everstiluutnanttia, ei hän saattanut olla hymyilemättä, mutta se seikka, että matkustaja kauniimmalla kesä-ilmalla niin huolellisesti koetti peittää kasvojansa, herätti samalla hänessä uteliaisuutta. Hän ratsasti sentähden hyvin lähelle rattaita, jotka surkeasti vinkuen vierivät eteenpäin, ja kumartui äkkiä sivulle nähdäkseen mitkä viehättävät kasvot piilivät päällysviitan korkean kauluksen peitossa. Tuskin kuuluva kiroussana pääsi hänen suustansa, kun tunsi matkustajan portugalilaiseksi Antonius Macedoksi. Nytkin huomasi hän arvelunsa todeksi, että kuningatar oli lähtenyt Drottningholm'iin ainoastaan tavatakseen jesuiittia, ja siellä häiritsemättä saadakseen päättää tämän ai'otusta pa'osta sekä kaikista niistä seikoista, jotka sen kanssa olivat yhteydessä.

Kun everstiluutnantti Stålsköld lähestyi sitä kumpua, jolla vähää ennen oli kuullut tuon käsittämättömän äänen, valtasi hänen jonkunlainen levottomuuden ja vastenmielisyyden tunne. Hän oli kasvanut ennakkoluuloisen aikansa jotenkin taika-uskoisissa mielipiteissä noituudesta, velhoista y.m. semmoisista vehkeistä, joiden uskomista ei silloin pidetty häpeänä, ja nämät taika-uskoiset käsitteet olivat niin juurtuneet koko hänen olentoonsa ja katsantokantaansa, ett'ei hänen koskaan onnistunut päästä niistä täydelleen vapaaksi. Päästäkseen niin pian kuin mahdollista tämän vastenmielisen paikan ohitse, painoi hän kannuksensa hevosen kupeesen ja ratsasti eteenpäin täyttä laukkaa. Mitähän jos hän taas kuulisi tämän kauhean kolkon äänen! Täydellisesti rauhoittui hän vasta nähdessään hyvän matkaa kummun toisella puolella talonpojan kulkevan tietä pitkin, matkalla kaupunkiin päin. Silloin antoi hän hevosensa huo'ata, ja ratsasti hiljalleen talonpojan ohitse.

"Hän ei tuntenut minua, ja se olikin ehkä parasta", mutisi tämä, sittenkuin everstiluutnantti oli ehtinyt kappaleen matkaa hänen edellensä.

Jos everstiluutnantti olisi katsellut tätä talonpoikaa yhtä tarkoin kuin hän katseli tuota kuluneesen päällysviittaan puettua herraa, olisi hän tuntenut hänen hyväksi ystäväkseen Jakobsson'iksi.

19 LUKU.

Viime aikoina oli paljon puhuttu kuningattaren aikomuksesta luopua hallituksesta, mutta aina kuitenkin, jotenkin salaperäisesti, sillä hän ei tähän saakka ollut ryhtynyt mihinkään niin sanoaksemme viralliseen toimenpiteesen pannakseen tätä päätöstänsä käytäntöön. Jonkun aikaa ylläkerrottujen tapausten jälkeen näytti hän kuitenkin tahtovan ryhtyä asiaan päättävän vakavasti. Neuvosto kutsuttiin näet Elokuun 7 p:nä kokoon, saadakseen juhlallisessa istunnossa tiedon tästä hänen päätöksestänsä. Tieto tästä herätti iloa niissä, jotka olivat tyytymättömät hänen tuhlaavaiseen hallitukseensa, ja näiden luku oli viime vuonna siihen määrin kasvanut, että semmoisiin, jotka toivoivat hänen luopumistaan kruunusta, ainakin pääkaupungissa saattoi lukea melkein kaikki ihmiset paitsi ylimyskuntaan kuuluvia. Nämätkään eivät tosin olleet Kristiinaan tyytyväisiä, mutta he halusivat kuitenkin pitää hänen vioistansa huolimatta, sentähden että he hänen hallituksensa aikana arvelivat saattavansa olla rauhassa reduktioonista, jota he pelkäsivät pahemmin kuin ruttoa; jos sitä vastaan uusi ruhtinas tulisi hallitukseen, niin oli pelättävä, että hän aatelittomien säätyjen ja alhaisemman aateliston avulla voimakkaasti ryhtyisi auttamattoman kevytmielisesti lahjoitettujen kruununtilusten takaisin-ottamiseen valtion omiksi, siten lisätäkseen kruunun niukoiksi käyneitä tuloja, mahtavuutta ja arvoa.

Erittäinkin tyytymättömiä Kristiinan hallitukseen ja sentähden enimmän iloissaan hänen hallituksesta luopumisensa toteutumisesta olivat salaisen "P.C.G. seuran" jäsenet. Ja kun he ylipäänsä olivat semmoisia miehiä, joiden mielipiteisiin eivät minkäänlaiset itsekkäät syyt vaikuttaneet, vaan todellinen, palava isänmaan-rakkaus, niin oli heidän ilonsa tavallaan enimmän oikeutettukin. Yhdessä iloitaksensa siitä mieluisasta sanomasta, että kuningatar aikoi ilmoittaa neuvostolle hallituksesta luopumisensa, päättivät he pitää yleisen kokouksen samana elokuun 7:nä päivänä. He tiesivät kyllä, että neuvosto kaikella mahdollisella tavalla koettaisi saada kuningatarta aikeestaan, mutta he tunsivat myös Kristiinan itsepäisyyden ja toivoivat, että neuvoston vastustus vaan yhä enemmän kiihoittaisi häntä saattamaan aikomuksensa perille.

Everstiluutnantti Stålsköld'in piti sinä päivänä ensikerran esiytyä seurassa, jonka jäseneksi hän vähää ennen oli otettu. Hänen vastaan-ottamisensa ei ollut herättänyt epäilystä eikä vastustusta, sentähden että häntä pidettiin semmoisena henkilönä, johon täydellisesti voi luottaa. Kokouspaikka oli niinkuin tavallisesti Aake Berg'in luona. Jo iltapuoleen ja muutamia tuntia aikaisemmin määrättyä kokous-aikaa, lähti everstiluutnantti Aake Berg'in luo, koska hänen aikomuksensa oli käydä vieraissa Aake Berg'in ja hänen perheensä luona. Sattumalta oli Pentti Esanpoikakin saapunut sinne.

Sittenkuin everstiluutnantti näiden henkilöiden seurassa, joille kaikille hän oli suuressa kiitollisuuden velassa paranemisestaan, oli viettänyt muutamia kaikin puolin iloisia hetkiä, saapui vielä muuan henkilö, jota everstiluutnantti ei tuntenut, mutta joka esiteltiin hänelle erään Tukholman arvokkaimman ja rikkaimman tukkukauppiaan pojaksi. Hän oli hyvin nuori mies, siivon ja vakavan näköinen, sangen kaino ja vaatimaton, mutta muuten miellyttävän näköinen. Hän ei juuri ensinkään ottanut osaa puheluun ja vastasi hänelle tehtyihin kysymyksiin lyhyesti ja karttavasti. Mutta jos hänen suustaan lähtikin harvoja sanoja, niin ilmaisivat hänen silmäyksensä sitä enemmän, ja se, joka viitsi katsoa hänen tummansinisiin silmiinsä, tuli hyvin pian vakuutetuksi siitä, ett'ei hän tyhmyydestä pysynyt noin erillään, vaan joko ennakolta mietitystä hiljaisuudesta tahi synnynnäisestä taipumuksesta vaiteliaisuuteen. Etenkin näytti kaunis, nuoruudesta ja terveydestä hohtava Elsa olevan hänen huomaavaisuutensa esineenä, ja hän katseli tyttöä semmoisilla silmäyksillä, jotka kylläkin selvästi osoittivat mitä sydämellisintä ihailua ja hellyyttä.

Everstiluutnantti Stålsköld ei saattanut käsittää, miksi tämä nuorukaisen huomaavaisuus ja hänen katseensa loukkasivat häntä, tahi miksi hän alkoi tuntea vastenmielisyyttä semmoiseen henkilöön, joka ei koskaan ollut tehnyt hänelle mitään pahaa. Niin tarkoin, kuin olisi ollut kysymyksessä vihollisen sotajoukon aseman vakoileminen, piti hän silmällä tämän kaikkia liikkeitä. Mutta ei siinä kyllä, Elsankin käytöstavasta nuorukaista kohtaan otti hän vaarin yhtä huolellisen tarkasti. Ja vaikk'ei hän siinä huomannut mitään, joka olisi saattanut osoittaa hänen mieltymystään tuohon nuoreen mieheen, niin pysyi hän kuitenkin vasten tahtoaankin pahalla tuulella ja alakuloisena. Hyvin huonolla tuulella lähti hän sitten Aake Berg'in ja Pentti Esanpojan seurassa kokoukseen. Nuorukainen, joka ei ollut osallinen valtiovehkeisin, tahtoi samalla lähteä, mutta jäi Amalia rouvan monista pyynnöistä iltaiselle. Tämä seikka suututti everstiluutnanttia yhä enemmän.

Vaikka mieli-ala kokouksessa oli ylipäänsä hyvin iloinen, ei everstiluutnantti kuitenkaan saattanut päästä pahasta tuulestaan, vaikka hän tekikin muutamia sitä tarkoittavia yrityksiä. Moni puhuja esitti kaunopuheisilla ja innostuttavilla sanoilla sitä onnellisempaa tulevaisuutta, joka kuningattaren kruunusta luopumisen jälkeen koittaisi heidän rakkaalle Ruotsillensa ja mainitsi ilolla niitä hyviä toiveita, joihin syystäkin sopi antautua tulevan hallitsijan, prinssi Kaarle Kustaan, suhteen, mutta paljon siitä mitä sanottiin jäi everstiluutnantilta huomaamatta. Otettuansa osaa siihen innokkaasen eläköön-huutoon prinssille, johon kokous loppui, lähti everstiluutnantti kotiin, yhä hyvin kiihtyneessä mielentilassa.

Kotia päästyänsä sai hän palvelijaltansa kuulla, että hänen poissa ollessansa kokonaista kolme sanantuojaa oli tullut kuningattaren luota, sekä että niillä kaikilla oli ollut toimena kutsua häntä linnaan. Viimeinen sanantuoja oli lähtenyt käskettyään palvelijan pyytämään herraansa kohta kotiin tultuaan ja muuta kutsumusta odottamatta lähtemään kuningattaren luo. Kysymyksessä sanottiin olevan hyvin tärkeän asian, joka ei sietänyt vähintäkään viivytystä.

Kun kello oli jo yli 10, huomasi everstiluutnantti mahdottomaksi tänä iltana totella käskyä, ja lähti sentähden levolle, hetken aikaa vaivattuansa päätään arveluilla sen asian laadusta, joka oli kysymyksessä. Vaikka hänen ajatuksensa olivat täten kääntyneet toiseen suuntaan, kummitteli kuitenkin vielä unissakin tukkukauppiaan poika hänen mielikuvituksessaan.

Levosta virkistyneenä heräsi hän aamulla muuttuneella mielellä, ja ajatteli nyt ihmetellen pahaa mielialaansa edellisenä iltana. Hän melkein häpesi sitä, että oli saattanut olla niin narrimainen ja naurettava; sillä siltä kannalta katseli hän nyt asiaa.

Sen että nuori mies osoitti melkein ihmeteltävän kaunista tyttöä kohtaan huomaavaisuutta, piti hän nyt luonnollisimpana asiana maailmassa, ja siitä suuttumisen saattoi synnyttää vaan satunnainen, terveelle järjelle käsittämätön oikku. Semmoisen oikun syyksi luki hän siis eilis-iltaisen pahan tuulensa, ja torui hiukan itseänsä siitä, että oli tehnyt itsensä syypääksi juonikkaisuuteen.

Myös päätti hän varoa, ett'ei semmoinen hänessä muuttuisi tavaksi ja paheeksi. Olisipa häpeällistä, jos häneen, mieheen, ilmestyisi se heikkous, joka huonosti sopi naisellekin.

Näissä mietteissä oli hän sill'aikaa pukeutunut, ja lähti kohta sitten linnaan menemään. Linnanpihalla tapasi hän tutun kapteenin aatelis-lippukunnassa. Kapteenilla näytti, hänen ripeistä askeleistaan päättäen, olevan hyvin kiire.

"Hyvää huomenta kapteeni! Mihin niin kiireesti", sanoi everstiluutnantti Stålsköld ja seisahtui.

"Tuhat tulimmaista, everstiluutnantti hyvä!" vastasi kapteeni. Minua lähetetään, niinkuin olisin vainukoira, etsimään pa'enneen ketun jälkiä! Olen vakuutettu siitä, ett'en saa häntä kiinni, mutta jos niin vasten luuloani tapahtuisi, niin tuon hänen tänne Tukholmaan, jossa aiotaan katkaista hänen kaulansa!"

"Mistä ketusta te oikeastaan puhutte?"

"Hän on perhanan roisto, pääkonna!" jatkoi kapteeni. "Tahi vielä pahempikin — jesuiitti, paavillinen käännyttäjä ja kansan kiihoittaja, ja tiesi Jumala mitä kaikkea! Se on saakelin juttu! Tuo paatunut lurjus — hänen nimensä on Antonius Macedo — on oleskellut Tukholmassa Portugalin lähettilään salaisena rippi-isänä, mutta samalla on hän koettanut vietellä ihmisiä rehellisestä kristin-uskostaan, ja käännyttänyt inhoittavaan oppiinsa. Sitä paitsi kuuluu hän tehneen monta muutoin sievää tepposta! Päästäkseen ikävistä jälkilaskuista ja siitä rangaistuksesta, jonka laki määrää sellaisista jumalattomista kepposista, on hän nyt viimeinkin lähtenyt käpälämäkeen! Kuningatar on kovin suutuksissaan siitä, että semmoinen lurjus on hänen tietämättänsä oleskellut valtakunnassa, ja on käskenyt kaikin voimin ajamaan häntä takaa. Minä olen seitsemäs hurtta, joka lähetetään liikkeelle".

"Sitten tulen minä varmaankin kahdeksanneksi", mietti everstiluutnantti, ollen suuresti kummastuvinaan siitä mitä sai kuulla. Ääneensä lausui hän: "Teillä on vaikea tehtävä toimitettavana, herra kapteeni, sillä helpompi olisi epäilemättä saada kiinni kaikki oikeat ketut, jotka juoksentelevat Ruotsin rajojen sisällä, kuin vangita yksi ainoa jesuiitti. He ovat kavalampia kuin kärmeet, mutta näyttävät kyyhkyisiäkin viattomammilta".

"Sen tiedän", vastasi kapteeni. "Koetanpa kuitenkin kykyni mukaan saada toimeen mahdottomiakin, vaikka varmaan aavistan, ett'en ainakaan minä tule sitomaan köysiä hänen kaulaansa. Mutta perhana vieköön! Olinhan unhoittamaisillani, että kiire tässä kohden on ensimmäinen ja pää-asia! Hyvästi, herra everstiluutnantti!"

"Onnea ajoon, kapteeni hyvä!"

Nuot kaksi herraa erosivat ja jatkoivat matkaansa kumpikin suuntaansa. Heti kun everstiluutnantti oli saapunut linnaan ja kamariherran kautta ilmoituttanut tulonsa kuningattarelle, päästettiin hän esille. Vastaan-ottohuoneessa oli, paitsi kuningatarta, mahtava suosikki Mauno-kreivi ja pari muuta ylhäistä hovipuoluelaista. Luultavasti oli Kristiina kutsuttanut heidät näkemään sitä teeskentely-, ja petoskohtausta, jota hän nyt näytteli, ja osottaakseen heille aivan selvään, kuinka vastenmielinen hänestä paavin-usko oli, siinä toivossa, että he levittäisivät huhun siitä laveampiin piireihin. Sama ilveily, jota hän kaiketi oli näytellyt aatelis-lippukunnan kapteenille, esiteltiin nyt toistamiseen. Hän oli olevinaan kovin vihoissaan ja pitävinään tärkeänä karkurin kiinni saamista, ei juuri toimittaakseen loukatulle Pereiralle hyvitystä, vaan voidakseen rangaista tuota hävytöntä teeskentelijää niin kuin lait ja asetukset salaisista käännyttäjistä määräävät, jossa asiassa hänen autuas isä-vainajansa oli näyttänyt hänelle hyvää esimerkkiä. Hän oli muka valinnut kokeneita upseereja tätä takaa-ajoa toimittamaan, sentähden että hän tässä suhteessa luotti heihin sangen paljon, jonka tähden siis sitä paremmin saattoi toivoa toivotun tarkoitusperän saavuttamista, karkurin kiinnisaamista. Sitten ilmoitti hän suunnan everstiluutnantin matkalle, jonka loppukohdaksi tulisi Kalmar, ja kehoitti häntä lopuksi toimittamaan takaa-ajoa niin uutterasti ja huolellisesti kuin mahdollista.

Everstiluutnantti Stålsköld oli kummastellen katsellut ja kuunnellut tämän ulkokultaisuuden ja teeskentelyn mestarillisuutta. Kun kuningatar oli puhunut loppuun, sanoi hän: "Jos minun sallitaan lausua alamainen mielipiteeni tässä asiassa, niin täytyy minun suoraan tunnustaa, että minulla on sangen vähän tahi ei ensinkään onnistumisen toivoa tässä asiassa. Mutta jos minun sallitaan ulottaa takaa-ajon pitemmälle, jos Teidän Majesteettinne valtuuttaa minun ottamaan kiinni hänet esim. Hampurissa, niin saattaisi käydä niin, että tuon hänet elävänä ja vahingoittumatta oikeuden käsiin".

Kuningatar punastui ja katsoi tutkivasti ja mitä terävimmin everstiluutnanttiin, joka kesti tämän katseen.

"Minkä johdosta luulette häntä voitavan tavata Hampurissa", kysyi hän.

"Luuloni perustuu seuraavaan", vastasi everstiluutnantti. "Ensiksikin saatetaan jokseenkin todennäköisesti päättää, että hän on niin nopeasti matkustanut Ruotsin läpi, että kaikki takaa-ajo on melkein turhaa; ja toiseksi saatetaan yhtä todennäköisesti edellyttää, että hän jossakin Pohjois-Saksan kaupungissa levähtää niin kiireisestä matkasta, kolmanneksi ja lopuksi sopii Hampuri parhaiten semmoiseksi lepopaikaksi, jonka tähden se tekee arveluni enimmän todennäköiseksi".

Kuningatar ei saattanut salata itseltänsä, että everstiluutnantti oli tehnyt johtopäätöksensä hyvin älykkäästi, hän katsoikin tähän sentähden melkein ihmetellen. Selitettyään ne syyt, jotka tekivät mahdottomaksi semmoisen kiinnipano-käskyn antamisen, joka olisi pantava toimeen valtakuntaan kuulumattomassa kaupungissa, kääntyi hän läsnä oleviin herroihin, nä'ön vuoksi kysyäksensä heidän mielipidettänsä. He olivat samaa mieltä kuin kuningatarkin, arvellen, ett'ei se saattaisi tulla kysymykseenkään, koska se olisi rauhan rikkomista Saksan valtakuntaa kohtaan.

Mutta everstiluutnantti ei mielinyt päästää kuningatarta niin helpolla pulasta.

"Eipä tarvitakkaan vangitsemiskäskyä", väitti hän. "siinä on tarpeeksi, että Teidän Majesteettinne kirjoittaa Hampurin hallituskunnalle, pyytäen siinä jesuiitin vangitsemista ja vankina pitämistä, kunnes hänen meidän käsiimme jättämisestä ehditään tarkemmin sopia. Sekin riittää, että Teidän Majesteettinne siellä olevan asiamiehensä kautta sitä pyytää."

Nämätkin ehdoitukset hylkäsi kuningatar heti, ja everstiluutnantti, joka huomasi tyytymättömyyden pilviä kokoontuvan hänen ylpeälle otsallensa, ei tohtinut enää tehdä vastaväitteitä. Asia jäi siksi, että hänen piti matkustaman Kalmariin, ja tällä päätöksellä lähti hän pois.

Mahdollisimman kiireesti alkoi everstiluutnantti matkansa, mutta päästyään kerran kaupungista, ei hän juuri kiirehtinyt. Päinvastoin koetti hän asettaa kaikki niin mukavalle kannalle kuin mahdollista, tehdäkseen pakollisesta, turhasta matkastaan miellyttävän huvimatkan.

Vietettyään Kalmarissa iloisen päivän erään sinne sijoitetun suomalaisen upseerin seurassa, joka oli vanha ystävä sodan ajoilta, palasi hän Tukholmaan, sydämessään vakuutettuna siitä, ett'ei ollut asiassaan onnistunut huonommin kuin muutkaan ne herrat, jotka olivat lähteneet ajamaan takaa jesuiitti Antonius Macedoa.

20 LUKU.

Lyhyeksi tuli niiden ilo, jotka toivoivat kuningattaren ai'otun kruunusta luopumisen toteutumista, sillä jo marraskuun alussa taipui hän neuvoston ja säätyjen Tukholmaan kokoontuneen valiokunnan pyynnöstä pysymään hallituksessa. Monta seikkaa oli saattanut Kristiinan ennen tekemän päätöksen horjumaan, paljon vaikuttivat neuvoston ponnistukset ja vanhan valtiokanslerin kaunopuheisuus, mutta yhtä paljon, jos ei enemmänkin, ne epäsuotuisat mielipiteet, joilla huhu hänen aikomuksestaan kaikkialla ulkomailla otettiin vastaan, sekä ne lukuisat, semmoisilta henkilöiltä saamansa epäyskirjeet, joiden mielipidettä hän piti suuressa arvossa. Näihin pääsyihin tuli vielä lisäksi muita sivuseikkoja, joita meidän asiamme ei ole luetella eikä mainita.

Suuttumuksella ja tyytymättömyydellä kuuli yleisö ilmoituksen tästä. Erittäin kiukuissaan olivat "P.C.G. seuran" jäsenet, kun siten näkivät kaikki unelmansa kultaisesta tulevaisuudesta kerrassaan haihtuneen ja rau'enneen. He olivat päättäneet kokoontua säännöllisesti kerta viikossa, ja näissä heidän kokouksissaan käytetty puhetapa tuli kerta kerralta yhä uhkaavammaksi ja hallitukselle vihollisemmaksi. Tosin olivat useimmat heistä peri-aatteeltaan kaikkia väkivaltaisia mullistuksia vastaan, mutta rohkeimmat, niinkuin Jakobsson, Aake Berg, y.m., vaativat ääneensä, että oltaisiin valmiit ryhtymään vallankumous-toimiin, "kun nyt oli huomattu, ett'ei muulla keinoin voitu päästä ranskalais-naisesta erilleen". Näiden viimeksi mainittujen mielipide olisikin mahdollisesti ajan pitkään päässyt voitolle seurassa, joll'ei muuan tapaus olisi aivan selvästi osoittanut, kuinka vaarallista oli ryhtyä vallankumous-tuumiin, ja kuinka vähän saattoi toivoa silloisissa suhteissa sitä tietä saada asia onnelliseen päätökseen. Tämä tapaus, joka vaikutti varsin paljon seuran tulevaan vaikutustapaan, on historiassa tunnettu "Messenius'en kapinaliiton" nimellä.

Kun ei ainoastaan kaksi seuran etevintä johtajaa, pormestari Niilo Niilonpoika ja kaupunginkirjuri Niilo Pietarinpoika Skunk, tullut sekaantuneeksi tähän kapinaliittoon, vaan tämän kertomuksen päähenkilönkin osaksi tuli siinä muuan tehtävä, niin täytyy meidän tarkastella sitä hiukan tyystemmin. Ei kuitenkaan tämän teoksen koko salli tämän tapauksen täydellistä ja seikkaperäistä kertomista, jota vastaan on esitys siitä kertomuksen juoksulle välttämätön.

N.k. Messenius'en kapinaliitto on saanut nimensä Messenius suvusta. Scondia illustrata'n mainio tekijä, oppinut historiantutkija Juhana Messenius on suvun kantaisä. Hänen surulliset elämänvaiheensa ovat yleisesti tunnetut. Meille suomalaisille on hän erityisesti muistettava siitä syystä, että hän juuri Suomessa kirjoitti mainitun suuren historiallisen teoksensa niiden yhdeksäntoista vuoden kuluessa, jotka hän vankina vietti Kajaanin linnassa. Melkein yhtä mainioksi kuin hänkin oli hänen vaimonsa Lucia Grothusen tullut, osaksi tuosta melkein verrattomasta uskollisuudesta, jolla hän otti osaa kaikkiin puolisonsa kärsimyksiin, osittain toranhaluisesta äkäisestä luonteestansa. Näiden poika oli se Arnold Juhana Messenius, joka Messenius'en kapinaliiton kautta on tullut niin surullisen mainioksi. Riidanhalu, kiivaus ja horjuvaisuus olivat olleet isänluonteen pää-ominaisuuksia, toranhalu ja äkäisyys äidin. Arnold Juhana oli isän hyvän käsityskyvyn ohessa perinyt nämätkin onnettomuutta tuottavat ominaisuudet, ja häneltä menivät ne perinnöksi hänen pojallensa Arnold'ille, joka oli kapinaliiton varsinainen toimeenpanija.

Arnold Juhana Messenius, joka oli toimekseen saanut isänsä teoksen jatkamisen, oli alussa ollut hyvässä suhteessa Kristiina kuningattareen ja saanut tältä monta suosion-osoitusta. Muun muassa oli kuningatar koroittanut hänen aatelissäätyyn ja kaikenlaisilla tekosyillä läänittänyt hänelle koko joukon taloja. Mutta pian rikkoontui heidän välisensä hyvä sopu, ja Messenius meni tyytymättömien puolelle. V. 1650 valtiopäivillä oli toimeliaimpia vastustusmiehiä ja työskenteli innokkaasti samaan suuntaan kuin pormestari Niilo Niilonpoika ja kaupunginkirjuri Niilo Skunk, joiden ystävyyttä hän myöskin haki. Juuri niihin aikoihinpa ensinmainittu näistä herroista olikin ehdoitellut, että Messenius otettaisiin "P.C.G. seuran" jäseneksi. Mutta hänen epäluotettavaisuutensa ja horjuvaisuutensa olivat niin tunnetut, että tämä ehdoitus hyljättiin yksimielisesti. Myöhemmin havaittiin, kuinka viisaasti seuran jäsenet olivat siinä tehneet, ja miksi onneksi se oli seuralle, jotta se oli säännöissään tehnyt sen määräyksen, ett'ei ollut luvallista ilmoittaa seuran olemassa oloa kenellekään, jolla ei seura jo sitä ennen ollut havainnut olevan semmoisia ominaisuuksia, jotka oikeuttivat häntä pääsemään seuran jäseneksi. Sillä tämän määräyksen johdosta ei Messenius tullut tietämään seuran olemista, vaikka hän edeskinpäin kannatti sen mielipiteitä, ja koetti lähestyä jokaista, jonka luuli olevan tyytymättömän nykyiseen hallitukseen.

Tähän aikaan oli poika, Arnold Messenius, 21 vuotias nuorukainen. On mainittu, että hän oli perinyt iso-isänsä onnettoman luonteen ja mielenlaadun; olipa hänen mielikuvituksensa vielä vilkkaampikin ja hänen aatteensa enemmän pilventakaisia kuin sekä isän että iso-isän. Kahdeksantoista-vuotiaana nuorukaisena oli hän tullut prinssi Kaarle Kustaan palvelukseen, ja sittemmin tämän veljen, herttua Aadolf Juhanan, ja etenkin edelliseen oli Messenius hyvin mieltynyt. Etenkin kaksi seikkaa, yhteydessä hänen perittyjen suku-ominaisuuksiensa kanssa teki hänestä mitä traagillisimman henkilön Ruotsin historiassa. Toinen näistä asianhaaroista oli tuo onnettomuus, että hänen täytyi seurustella sellaisen isän kanssa ja toisena pidämme tuon kohtalon, joka saattoi hänen Fors'in kirkkoherran Kristofferin perheesen. Messenius oli näet sairastunut eräällä matkalla Sörmlannissa ja tämä oli hänen silloin ottanut hoitaakseen. Nämät molemmat miehet, isä ja herra Kristoffer, jotka olivat sen ajan kiivaimpia ja hurjimpia puoluemiehiä, saattoivat tuon vilkkaan ja haaveilevan nuorukaisen sille uralle, joka hänen sitten vei perikatoon, ja näiltä sai hän useimmat niistä tiedoista, jotka hän sittemmin pani paperille. Onnettomuuden lisäksi sattui hän rakastumaan herra Kristofferin tyttäreen koko luonteensa tulisuudella. Hänen ja hänen isänsä suostumuksen voittaakseen halusi hän tulla kuuluisaksi ja mahtavaksi. Tämän päämäärän luuli hän saavuttavansa rupeemalla tyytymättömien profeetaksi. Tätä varten ja pelastaakseen prinssin ja isänmaan perikadosta, joka hänen mielestään uhkasi niitä, kirjoitti hän kuuluisan kirjoituksensa prinssi Kaarle Kustaalle. Tämä oli laadittu värssyn muotoon.

Koska tämä kyhäelmä sangen selvästi osoittaa kuningattaren vastustajain mielipiteet hänestä ja hänen hallituksestaan, huomautamme pääkohdista siinä ja teemme tähän Fryksell'in alkukirjoituksesta tekemän otteen. Kuningatar Kristiinasta mainitaan siinä muun muassa: "Hän on hupsu, joka ei ollenkaan ymmärrä hallita, vaan ajattelee ainoastaan leikkejä, huveja ja huvituksia. Tällaisiin ja ulkomaalaisille on hän aivan tarpeettomasti kuluttanut kaikki valtion varat. Jos hän ehkäisemättä saa jatkaa, saattaa hän ehdottomasti koko valtion perikatoon. Hän huutaa tanssijohtajaansa ja kysyy: 'Beaulieu, paljoko maksavat tanssijaiset?' — Tämä vastaa: 'Noin 30,000 plootua, Teidän Majesteettinne!' — 'Mitä', lausuu kuningatar, 'ei enempää? Nouda heti rahat valtiorahastosta!' Joku aika sen jälkeen kysyy hän kamaripalvelijaltaan Juho Holm'ilta: 'Mitä väestöllä on sanomista kaupungissa?' — Tämä vastaa: 'Heistä on aika ikävä, kun ei Teidän Majesteettinne enää pidä tanssijaisia'. — 'Kuule Beaulieu', huutaa silloin kuningatar, 'väestöä täytyy huvittaa! Saat panna toimeen tanssijaiset; vaan mitä ne maksavat?' — 'Noin 20,000 taalaria.' — 'Hyvä', vastaa kuningatar, 'mene valtion rahastoon ja nouda rahat!' — 'Mutta', väittää tanssinjohtaja, 'siellä ei ole rahoja'. — 'Tee niinkuin käsken', vastaa kuningatar, 'minä keksin kyllä keinoja'."

Kun Messenius oli tehnyt tämän epäilemättä sangen todenmukaisen kertomuksen, moittii ja syyttää hän mitä katkerimmin ja suurimmaksi osaksi kokonaan perättömästi valtiokansleria Aksel Oxenstjernaa, valtiomarskia Jaakko de la Gardieta, kuningattaren ent. opettajaa Juhannes Matinpoikaa, kreivi Maunoa ja hänen äitiään Ebba Brahea. Mainituista herroista lausutaan: "Nämät ja muut korkeat herrat pelkäävät prinssi Kaarle Kustaata. Hänen perintö-oikeuttaan kruunuun eivät he milloinkaan ai'o hyväksyä". Nyt luetellaan kaikki ne toimet, joihin he tähän asti ovat ryhtyneet vastustaakseen prinssiä, ja sen jälkeen väittää Messenius, että he varmuuden vuoksi ovat päättäneet ottaa hänen hengeltä. Valtiomarskin rouvalla, kreivitär Ebballa oli myrkkyjuoma valmiina Jakobsdal'issa, jos hän olisi saapunut sinne. Tämän johdosta varoittaa tekijä prinssiä lähtemästä Jakobsdal'iin ja Tukholmaankin paitsi valtiopäiväin aikana, sekä neuvoo häntä lopuksi "ehkäisemään vihollisten tuumat ja tarkastuksen varjossa kokoomaan sotajoukkoja ja lähtemään näillä Tukholmaan; siellä tapaa hän, puolustajia enemmän kuin luuleekaan. Hänen tulee seurata Kaarlo yhdeksännen esimerkkiä ja ottaa hengiltä kaikki ylhäiset; ennen hänestä ei koskaan tule kuningasta. Hänen täytyy surmauttaa sekä nämät että kuningatar Kristiina", j.n.e. Nimen sijasta loppuu kyhäelmä: Tämän tekijä on seurannut teidän kuninkaallista korkeuttanne sotaretkillä.

Messenius ei ollut tarpeeksi varova näin vaarallisen asian salaamisessa. Hän ilmoitti eräälle hyvälle ystävälleen asian, ja jättipä vielä otteenkin prinssilleen lähettämästään kirjoituksesta hänelle. Vaan tämä hyvä ystävä oli niin monen muun hyvän ystävän kaltainen tässä maailmassa, hän petti Messeniuksen. Joulukuun 9 p:nä sai kuningatar vihiä asiasta. Oli ilta. Everstiluutnantti Stålsköld'in oli kuningatar jotakin tointa varten kutsunut linnaan, vaan hän ei voinut päästä kuningattaren puheille, vaikka hän useita kertoja huomautti virkapalveluksessa olevaa kamariherraa saapumisestaan. Koska hän ei uskaltanut lähteä pois, kulutti hän aikaansa etuhuoneissa pitkällisessä ja yksitoikkoisessa odotuksessa. Hetket kuluivat hitaasti, kuten odottajalta ainakin. Silloin saapui ylipäällysmies Herman Fleming. Hän näytti miettivältä ja pyysi pääsylupaa erittäin tärkeässä asiassa; tämän hän heti saikin. Tämä tärkeä asia oli Messeniuksen juttu, josta myöskin hän oli saanut tietää. Kauvan viipyi Fleming kuningattaren luona, ja everstiluutnantin kärsiväisyys oli katkeamaisillaan, etenkin koska hän halusi olla saapuvilla kokouksessa, johon "P.C.G. seura" tänä iltana kokoontui. Hän oli jo päättänyt muitta mutkitta lähteä pois, kun ylipäällysmies samassa silmänräpäyksessä tuli ulos kuningattaren huoneesta, nähtävästi hyvin mielenkiihkossa ja levottomana. Huomattuaan everstiluutnantti Stålsköld'in lensi ilon vivahdus hänen kasvoilleen, ja hän meni suoraan hänen luokseen.

"Hyvää iltaa herra everstiluutnantti!" lausui hän ja ojensi hänelle kätensä. "Onnellinen sattumus on tänä silmänräpäyksenä saattanut teidät tänne ja minä pidän sitä onnellisena enteenä. Muistelen kerran auttaneeni teitä eräästä sangen pahasta pälkähästä. Nyt täytyy minun työstäni silloin vaatia teiltä vastapalvelus. Meidän täytyy puhella tästä asiasta silmänräpäystäkään hukkaan menemättä. Vaan koska asian täytyy jäädä salaisuudeksi teidän ja minun välille, niin vetäykäämme syrjään. Täällä voimme olla piilossa uteliaiden kuuntelijain katseilta".

Nuo molemmat herrat vetäytyivät etäiseen ikkunakomeroon, jonka tiheät uutimet heidät kokonaan peittivät.

Fleming selitti nyt matalalla, melkein kuiskaavalla äänellä, mitenkä kuningatar ja hän oli saanut tiedon eräästä kapinallisesta kirjoituksesta, joka oli lähetetty perintöruhtinaalle, prinssi Kaarlo Kustaalle; tuossa kirjoituksessa kehoittaa tuo vielä tuntematon tekijä prinssiä väkivaltaisiin toimiin nykyisen hallituksen kukistamiseksi.

"Minä olen", lisäsi Fleming, "kaikin voimin koettanut vakuuttaa Hänen Majesteetilleen tämän häväistyskirjoituksen arvottomuutta, vaan kokeeni on onnistunut hyvin huonosti. Hän epäilee nimittäin kaikista vakuutuksistani huolimatta, että häväistyskirjoittaja on liitossa kokonaisen kapinaliittokunnan kanssa, ja — mikä on pahinta — hän epäilee myöskin prinssiä. Syytä tähän luulee hän saavansa siitä, että prinssi ei ole ilmoittanut hänelle kirjoituksesta, jonka hän huhun mukaan todellakin on saanut. Hänen kuninkaallinen korkeutensa on suvainnut uskoa minulle monta tärkeää asiaa ja muuten tunnen hänet liian hyvin silmänräpäystäkään pelkäämättä, että hänellä olisi aikomus yhdistymään kapinoitsijaan tai kapinoitsijoihin, olkoon hänellä mitä syitä tahansa sen salassa pitämiseen. Tämän pitempi salaaminen tulee sangen vaaralliseksi hänen ja kuningattaren väliselle hyvälle sovulle; pait sitä että tuo voi saattaa hänen epäluulon alaiseksi. Ompa sentähden erittäin tärkeätä, että prinssi saa tiedon, että kuningatar on saanut vihiä asiasta, jotta hän voi menetellä sen jälkeen. Hänen puoleltaan pikimiten tapahtuva asian ilmi-anto voi vielä sovittaa kaikki ja poistaa kaikki epäluulot. Ymmärrättehän, herra everstiluutnantti, että tämä asia on varsin tärkeä?"

"Aivan täydellisesti, herra parooni!"

"Hyvä", jatkoi Fleming, "sitten ymmärrätte myöskin, mitenkä välttämätöntä on, että prinssi niin pian kuin suinkin saa tiedon, että kuningatar tuntee konnakirjoituksen. Vielä tänä yönä täytyy lähettää lähetti hänelle tätä ilmoittamaan! Mutta siihen tarvitaan mies, jonka vaiti oloon täydellisesti voi luottaa, sillä kuten helposti ymmärrätte, herra everstiluutnantti, niin on tärkein kohta tässä juuri se, ett'ei kuningatar koskaan saa vähintäkään vihiä tämän ilmoituksen lähettämisestä. Aivan ehdottoman välttämätön on hänen jäämisensä siihen luuloon, että prinssi on toiminut kokonaan omatakeisesti ja ilman mitään kehoitusta. Jos eivät virkatoimeni tekisi minulle kokonaan mahdottomaksi huomiota herättämättä poistua Tukholmasta, en silmänräpäystäkään epäilisi antautua tuon matkan vaivoihin. Tämä asia on niin painava että onnelliseksi suoriutumiseksi antauisin mihin kärsimyksiin tahansa. Eikä ole juuri helppoa löytää täydellisesti luotettavia miehiä. Tämä keskustelu on kylläksi todisteena, että pidän teitä sellaisena, sekä että teihin luotan ehdottomasti. Teidän täytyy lähteä tälle matkalle, herra everstiluutnantti!"

"Tunnen suurta kunniaa luottamuksestanne, herra parooni", vastasi everstiluutnantti. "Ja minä uskallan toivoa, ett'ette pety luottamuksessanne, mutta — —"

"Teitä arveluttaa, herra everstiluutnantti?" keskeytti Fleming.

"Ei ensinkään, mitä itse toimeen tulee. Ja paljon vielä tämän lisäksi tahtoisin uskaltaa prinssi Kaarlo Kustaan hyväksi! Vaan myöskin minun on vaikea lähteä Tukholmasta huomiota herättämättä. Jo tänä iltana olen kutsuttu linnaan saadakseni kuningattarelta jotain toimitusta, jonka laatua en vielä tunne ja minä olen jo kauvan odottanut puheille kutsumista".

"Tänään ette pääse hänen puheilleen", vakuutti ylipäällysmies, "Hänen
Majesteetillaan on niin paljon muuta ajattelemista".

"Sitäpaitsi on kuningatar käskenyt minua seuraamaan itseään huomen aamulla huviratsastukselle. Minä olen saanut käskyn saapumaan tänne viimeistään puoli kuudeksi", lausui everstiluutnantti.

"Se on hullumpaa", myönsi Fleming. "Mutta keksitäänpä siihenkin keino. Teidän täytyy tulla sairaaksi, se ei voi herättää epäluuloa, etenkin kun ilma on niin sumuinen ja kylmä, että se näyttää kuin luodulta saattamaan ihmisiä tautivuoteelle".

"Tuo on jotakin, herra parooni, ja on varmaankin paras keino poistamaan kaikkia epäluuloja".

"Pitäkäämme siis asia päätettynä!" lisäsi Fleming. "Ensi tehtävämme siis on hiipiä pois täältä. Tulkaa, menkäämme!"

"Menkää te edeltä, herra ylipäällysmies. Minä ilmoitan, että olen äkkiä ruvennut voimaan pahoin, ja sitten seuraan teitä".

"Tämä tuumamme on monessa suhteessa oivallinen. Ei olisi hyvä, että meidän nähtäisiin kulkevan yhdessä. Tuolla ulkona odotan teitä".

Sitten kuin ylipäällysmies oli lausunut nämät sanat, lähti hän pois, mutta everstiluutnantti Stålsköld jäi vielä hetkeksi ikkunanloukkoon. Hänen onnistui piilopaikastaan tultuaan tavata kuningattaren ensimmäinen kamaripalvelija Holm.

"Ette näytä terveeltä, herra everstiluutnantti", sanoi tämä.

"Empä todella olekkaan ensinkään terve", vastasi everstiluutnantti, mielessään iloiten onnistumisestaan teeskentelyssä niin hyvin, että hänen kivulloinen näkönsä oli herättänyt huomiota.

"Minun täytyy pyytää, että te, hyvä herra Holm, puolestani pyydätte anteeksi Hänen Majesteetiltansa, sillä en mitenkään jaksa kauvemmin odottaa!" lisäsi hän. "Pahoinvointini enenee yhä, ja tuskin pysyn pystyssä. Rohkenenko toivoa, että teette minulle tämän hyvän työn?"

"Tämän ja vaikka minkä, jolla saan kunnian vähänkin hyödyttää herra everstiluutnanttia!" vastasi herra Holm kohteliaasti.

"Kiitoksia hyvä herra Holm, ja hupaista yötä!"

"Tulkaa pian terveeksi, herra everstiluutnantti!"

Sittenkuin näin oli molemmin puolin toivotettu onnea, lähti everstiluutnantti pois horjuvin askelin, mutta seisattui jälleen äkkiä, kääntyi ympäri ja sanoi: "Vielä yksi asia, herra vaatetusmestari! Hänen Majesteettinsa on käskenyt minua huomis-aamuna kello puoli kuusi tulemaan tänne. Jos jotenkin käy päinsä, niin tulen, mutta jos ei minua näy, silloin on sairauteni kiihtynyt niin arveluttavasti, ett'en parhaalla tahdollanikaan saata nousta vuoteelta. Tahdotteko olla niin hyvä, että panette muistoonne tämän asian ja jos niin hullusti kävisi, ilmoitatte sen Hänen Majesteetillensa!"

"Sen kyllä teen, mutta toivokaamme kuitenkin yhä ett'ei sitä tarvitse tehdä!"

"Pahinta pelkään, sillä niin sairas kuin nyt en ole ollut pitkään aikaan".

"Tämä on todellakin ikävää. Olette varmaankin vilustuneet. Hikoileminen tekisi varmaankin hyvää teille tänä iltana!" vakuutti herra vaatetusmestari.

"Kiitoksia neuvosta! En suinkaan jätä sitä käyttämättä. Vielä kerran hyvää yötä!"

"Hyvää yötä, herra everstiluutnantti!"

Everstiluutnantti lähti nyt pois. Ulkona odotti häntä Fleming, ja pyysi häntä nousemaan viereensä vaunuihin.

"Kävikö asia tuolla ylhäällä mielenne mukaan?" kysyi ylipäällysmies niin pian kuin vaunut olivat päässeet liikkeelle.

"Paremmin kuin luulinkaan! Nyt saatan vähintäkään epäluuloa herättämättä matkustaa minne tahdon!" vastasi everstiluutnantti, ja kertoi ylipäällysmiehen huviksi sen pienen huvinäytelmän, jonka oli esittänyt kuningattaren uskotulle kamaripalvelijalle.

"Lähetättekö kirjeen prinssille, herra paroni?" kysyi hän sitten.

"En. Ei ole aikaa kirjoittamiseen. Teidän täytyy heti lähteä ja kulkea niin nopeasti kuin ihminen suinkin voipi. Surkuttelen todellakin, että ilma on niin hiton sopimaton, mutta eihän se estä teitä kiiruhtamasta?"

"Ei, herra ylipäällysmies! Sanonpa, ett'ei myrsky eikä pakkanen saa minua pysähtymään! Mutta nyt olemme perillä. Tässä täytyy minun nousta pois".

Everstiluutnantti hyppäsi alas vaunuista. Fleming pudisti vielä kerran jäähyväisiksi hänen kättänsä ja kuiskasi: "Vie sydämellisimmät tervehdykseni hänen kuninkaalliselle korkeudellensa!" Sitten vierivät vaunut pois.

"Tuo Herman Fleming on viisas mies. Hän osaa pysyä sekä nykyisen että tulevan hallitsijan suosiossa, ja pysyttäytyy siten onnen oksalla, häilyköön se minnepäin hyvänsä tapausten tuulessa", mutisi everstiluutnantti, ja lähti huoneisinsa panemaan matkavaatteita päällensä, sill'aikaa kuin hänen hevostansa satuloittiin.

21 LUKU.

Pian oli everstiluutnantti valmis matkalle.

"Et saa ainoallekaan ihmiselle jutella matkastani", sanoi hän palvelijallensa, joka seurasi häntä pihalle. "Jos joku tulee minua hakemaan, niin pitää sanomasi, että olen sairaana enkä sentähden saata päästää ketään luokseni. Sano esim., että olen kuumeessa! Ymmärrätkö minua?"

"Ymmärrän kyllä, herra everstiluutnantti!" vastasi palvelija, murtaen siten, että saattoi heti huomata hänet suomalaiseksi. Hän oli muuten noin 20 vuotias nuorukainen, hiukan yksinkertainen ja tyhmä, mutta kaikesta sydämestään uskollinen isännälleen. Tuonnempana saamme tilaisuuden puhua hänestä vähän enemmän.

Kun everstiluutnantti jo oli hevosen selässä, sanoi hän vielä: "Hyvästi Pekka! Ja varo henkeäsi, jos päästät suustasi yhdenkin varomattoman sanan matkastani!"

"Niin totta kuin toivon pääseväni autuaaksi, en tavuakaan mainitse siitä! Ja Jumalan haltuun, herra everstiluutnantti!" Itsekseen lisäsi hän, surullisesti katsellen poiskiitävän herransa jälkeen: "Jumalan varjelusta kyllä tarvitaankin päästäkseen onnellisesti perille tällä kelillä! Mutta mitä kumman matkoja nuot ovatkaan kerta toisensa perästä! Herroilla on niin monta temppua, ett'ei Paimion pappikaan niitä käsittäisi!" Paimio oli hänen kotipitäjänsä, ja Pekka oli tottunut aina mielellään sekoittamaan tätä nimeä puheesensa.

On ennen huomautettu, että ilma oli sinä iltana hyvin rankka ja kun puoli-yö alkoi lähetä, tuli se yhä rajummaksi. Kylmyys eneni ja ennestäänkin jo tuima tuuli kiihtyi tuollaiseksi rajuksi joulukuun-myrskyksi, joka tuimissa pyörteissä heittelee rakeita, lunta ja vettä vuorotellen. Sitäpaitsi oli melkein aivan pimeä; ainoastaan maahan jäänyt lumi loi hiukan, ehkä hyvin vähän valoa. Keli oli sanomattoman kurja, niinkuin siihen aikaan vuotta tavallisesti. Muistakaamme sen ohessa ett'ei teitä v. 1651 korjattu ja hoidettu niin paljon kuin meidän aikanamme, sekä että nykyisten teiden tilasta kelirikon aikana voi juuri saada jonkun käsityksen silloisten teiden vielä paljoa kehnommasta tilasta.

Mutta everstiluutnantti Stålsköld ei kuitenkaan menettänyt rohkeuttansa vaan pyrki mikäli taisi yhä edespäin. Joka kerran kuin tunsi vilun rupeavan liiaksi tekemään haittaa, hyppäsi hän hevosen selästä ja juoksi tietä pitkin, pitäen hevostansa suitsista. Siten tuli hänen hyötynsä kaksinaiseksi, sillä itselleen hankki hän tarpeellista lämpöä, ja hevosellensa helpotusta ja tilaisuuden huo'ahtaa. Pysähtymättä ja levähtämättä kulki hän koko yön.

Aamupuoleen saapui hän muutamaan kestikievariin, jossa häntä viime matkallaan Kalmariin oli hyvin kohdeltu ja auttavasti kestitty. Monesta syystä päätti hän levähtää täällä hetken. Hän itse oli kylmästä ja ponnistuksista niin menehtynyt, ett'ei mitenkään jaksanut jatkaa matkaa, ennenkuin oli saanut jonkunlaisia virvoituksia, ja vielä enemmän oli niin hänen hevosensa laita, joka, ehkä sitä yhä käskettiinkin, vaivoin saattoi enää hiljalleenkaan juosta. Läheni nähtävästi se hetki, jolloin ei tuota väsynyttä eläintä ensinkään enää saisi liikahtamaan paikaltansa, ja everstiluutnantti huomasi että hevoista täytyi mitä pikemmin sitä parempi muuttaa. Kun hän saapui kestikievariin, ei vielä ollut päivä, vaikka varjot eivät enää olleet niin pimeät. Raju-ilma oli vähän tau'onnut, vaikka paljon vielä puuttui kauniista ilmasta. Pihalla oli joukko ihmisiä parin lyhdyn valossa valjastamassa hevosia matkavaunujen eteen, joka oli majan kokoinen, ja vierashuoneen ikkunaruutuihin loisti liekki pesään sytytetystä aimo takkavalkeasta, näyttäen sekä helvetintapaiselta että viettelevältä.

Everstiluutnantti laskeutui alas, jätti hevosensa, jonka hänen ei tarvinnut peljätä tarpeettomasti hätiköivän, seisomaan suitset irrallaan, ja meni noiden suuritekoisten vaunujen luokse. Hän kääntyi erääsen lyhty kädessä seisovaan mieheen ja sanoi: "Hevoseni on niin väsyksissä, ett'ei sitä voi enää käyttää. Sentähden jätän sen sinun hoitoosi, kestikievari, ja sinun pitää toimittaa minulle nopea ja kestävä juoksija. Mutta tee se joutuun, sillä minä levähdän täällä vaan vähän aikaa!"

"Mahdotonta herra!" vastasi puhuteltu. "Äsken oli täällä matkustaja, joka jätti tänne hevosensa ja lainasi yhden omistani. Näiden kahden konin täytyy lähteä vaunuja vetämään, ja muita ei ole saatavissa. Jos olisi useampia, niin tarvittaisiin ne kyllä, Jumala paratkoon, avuksi tämän kirotun möhkäleen vetämiseen!"

"Mutta kuitenkin sanon sinulle, kestikievari, että minun täytyy saada hevonen, vieläpä heti paikalla!" huudahti everstiluutnantti.

"Minun täytyy sitten lähettää sana kylään, mutta sinne on hyvän matkaa, ja kestää ainakin pari tuntia ennenkuin hevonen ennättää tänne", arveli kestikievari.

"Mutta minulla ei ole aikaa odottaa puoltakaan tuntia! Ei siis ole muuta neuvoa kuin että minä saan toisen näistä hevosista. Päästä valjaista parempi niistä!" käski everstiluutnantti!

Kestikievari, joka kummastui tästä everstiluutnantin kehoituksesta, kohotti lyhtyänsä hänen kasvojansa kohden ja katsoi häneen hyvin tarkkaan.

"Te olette sama herra, joka kulki täällä Elokuussa," sanoi hän.

"Muistisi on hyvä, kestikievari, mutta järkesi ei näy olevan muistisi vertainen, koska et ymmärrä kiirehtiä! Tämä musta raudikko on heti annettava käytettäväkseni!"

"Sen pitää vetää vaunuja, herra. Sisällä oleva vieras herra on paikalla valmis".

"Oletpa heittiö!" huudahti everstiluutnantti vihoissaan. "Näytä minulle nyt valkeata", lisäsi hän. "Mutta jos vielä rohkenet väittää vastaan, saat syyttää itseäsi seurauksista!" Ja everstiluutnantti tarttui uhkaavasti pistoolikoteloon, joka riippui hänen kupeellansa.

Kestikievaria ei haluttanut enää väittää vastaan ja lyhdyn valossa alkoi everstiluutnantti omin käsin päästellä niitä remeleitä, joilla toinen, hänen mielestänsä parempi, hevonen oli kiinnitetty vaunujen aisaan. Kun hän oli tässä työssä, kokoontuivat hänen ympärillensä kaikki pihalla olevat henkilöt. Nuristen ja kiroillen katselivat he hänen työtänsä. He olivat kaikki talonpoikia paitsi yksi, joka puvusta päättäen kuului ylhäisten herrojen palvelijoihin. Tämä tunkeutui ripeästi everstiluutnantin ja hevosen välille, sekä huudahti suuttuneena: "Tämä on toki liian omavaltaista ja hävytöntä, herra! Neuvon teitä jättämään hevosen seisomaan paikallansa!"

Everstiluutnantti katsoi siihen mieheen, joka uhkaavana seisoi tuossa hänen edessänsä, ja huomasi pian minkälaisena henkilönä hän oli pidettävä. Kristiina kuningattaren hallitus-aikana oli vähitellen muodostunut erityinen ammattikunta semmoisia ihmisiä, jotka koettivat saada ja saivatkin toimeentulonsa siten, että tulkkeina, palvelijoina y.m. semmoisina seurasivat niitä muukalaisia, enimmäkseen runoilijoita ja oppineita, jotka tulvailivat Ruotsiin saamaan osansa niistä lahjoista, joita antelias kuningatar tuhlaavasti jakeli. Ruotsinkielen taitonsa vuoksi olivat he suureksi hyödyksi muukalaisille näiden Ruotsissa ollessa ja etenkin matkustaissa Tukholmaan tahi sieltä takaisin. Juuri sellainen mies seisoi nyt everstiluutnantti Stålsköld'in edessä.

Kun heidän toimenaan oli saattaa vihattuja ulkomaalaisia maahan, olivat kaikki sellaiset henkilöt itsessäänkin suuresti vihattuja ja halveksittuja. Everstiluutnantti ei katsonut sentähden röyhkeän vastustajansa ansaitsevan vastaustakaan, vaan tarttui voimakkaalla kädellä hänen rintaansa, ja paiskasi hänen sitten niinkuin lapsen kauvaksi luotansa. Se erinomainen voima, jota hän tässä näytti, teki suuren vaikutuksen ympärillä seisoviin talonpoikiin, niin että heiltä pääsi kummastuksen huutoja.

Everstiluutnantin voimankoetuksen esine oli raivoissaan. Nopeasti nousi hän maasta ja meni ääneensä kiroten ja sadatellen vierashuoneesen.

Sitten käski everstiluutnantti talonpoikia taluttamaan hevosensa paikalle ja muuttamaan satulan sen selästä kestikievarin raudikolle. He tottelivat nyt nurisematta käskyä, eikä kukaan heistä uskaltanut antautua niiden vaarallisten seurausten alaiseksi, joita vähimmästäkin vastaansanomisesta tässä näytti saattavan tulla.

Everstiluutnantti otti esiin rahakukkaron, jonka antoi kestikievarille, sanoen: "Ota nämät rahat maksuksi sekä kyytipalkasta että siitä hoidosta, jota sinun minun poissa ollessani täytyy suoda hevoselleni. Pidä sitä hyvin! Se on, kuten näet, kaunis eläin, enkä tahdo kaiken maailman tavaroistakaan kadottaa sitä, sillä se on kantanut minun monessa verisessä tappelussa".

Liikutettuna everstiluutnantin anteliaisuudesta ja siitä ilmoituksesta, että hän oli ottanut osaa kolmenkymmenenvuotisen sodan kauheisin veritöihin, kumarsi kestikievari syvään ja nöyrästi. Everstiluutnantti pyysi vielä vähän virvoituksia, ja meni sitten, hänkin, vierashuoneesen.

Siellä tapasi hän tuon loukatun tulkki-palvelijan, joka tulipunaisena vihasta, tehden kiihkeitä liikkeitä kertoi herrallensa ulkona tapahtuneista seikoista. Kertominen kävi ranskaksi, mutta everstiluutnantti osasi tätä kieltä aivan hyvin.

Osoittaen selvästi tyytymättömyyttään kuunteli matkustava ranskalainen kertomusta, istuen mukavasti nojallaan suuressa nojatuolissa ja huolellisesti kääriytyneenä kallisarvoisiin turkkeihin. Hän oli noin 40 vuoden ikäinen miellyttävän ja älykkään näköinen mies, etenkin olivat hänen tummat silmänsä tavattoman vilkkaat ja liikkuvat.

Sittenkuin tulkki-palvelija oli lopettanut kertomuksensa kääntyi hänen herransa everstiluutnanttiin, joka aikoen lämmittää vilustunutta ruumistaan oli lähestynyt uunia, ja puhutteli häntä. Mutta everstiluutnantti ei ollut ensinkään ymmärtävinään ranskaa, vaan pudisti päätään täydellisen tietämättömyyden merkiksi. Ranskalainen käski silloin tulkki-palvelijan lausumaan hänen sanansa ruotsiksi ja tämä puhui vaivoin pidätetyllä kiukulla: "Hänen ylhäisyytensä, joka on matkalla Tukholman hoviin, kysyy millä oikeudella luulette saavanne sillä tavoin, kun olette tehneet, koettaa estää hänen matkaansa. Sen ohessa kysyy hän nimeänne ja säätyänne, sillä hän aikoo Hänen Majesteetillensa kuningattarelle ilmoittaa sopimattomasta käytöksestänne, joll'ette kadu sitä ja sovita sopivammalla käytöksellä. Aluksi täytyy teidän luopua kaikista vaatimuksista sen hevosen suhteen, joka oli valjastettu hänen ylhäisyytensä vaunujen eteen".

"Vastatkaa sitten minun puolestani tälle arvoisalle herralle," sanoi everstiluutnantti, "ett'en ai'o noudattaa ainoatakaan hänen vaatimuksistansa. Nimeni ja säätyni kanssa ei hänellä ole mitään tekemistä. Mitä hevoseen tulee, niin on se valmiiksi satuloittu ja odottaa minua, ja minä ai'on lähteä, niin pian kuin olen ehtinyt nauttimaan hiukan näitä virvoituksia, joita täkäläinen kestikievari on hyväntahtoisesti tuonut esille. Muuten toivotan hänen ylhäisyydellensä onnellista matkaa!"

Ja everstiluutnantti Stålsköld teki niinkuin oli sanonut, enää huolimatta matkustavan ranskalaisen vihasta, ja jätti hänen kulkemaan Tukholmaan milloin ja miten tahtoi.

Ja kuitenkin tuli tämä sama ranskalainen, jonka everstiluutnantti edellä kerrotuissa omituisissa oloissa kohtasi hyvin pian vaikuttamaan päättävästi hänen kohtaloonsa. Tämä mies, joka likemmä kaksivuotisella Ruotsissa olemisensa ajalla hyvästi ansaitsi kaikkien rehellisten ruotsalaisten kiroukset, oli mainio lääkäri Pietari Bourdelot.

Sill'aikaa jatkoi everstiluutnantti Stålsköld matkaansa yhtä joutuisasti kuin tähänkin asti, ja saapui enemmittä mainittavitta mutkitta Kalmar'iin. Sinne saavuttuaan lähti hän heti satamaan katsoaksensa saattoiko mitenkään päästä veneellä Ölantiin. Juuri kun hän pääsi satamaan, lähti muuan vene täysillä purjeilla ja navakalla myötätuulella. Ihmeekseen huomasi everstiluutnantti veneessä olevien henkilöiden joukossa Jakobsson'in. Hän alkoi huutaa ja viittaella, ja hänen onnistuikin täten saada itsensä huomatuksi. Vene laski uudelleen maalle ja Jakobsson kiiruhti everstiluutnantin luokse, joka huusi hänen vastaansa: "Mitä Herran nimessä tämä merkitsee, että tapaan teidät täällä, Jakobsson?"

"Saman kysymyksen saatan samalla syyllä tehdä teille, ystävä everstiluutnantti. Mutta tulkaa, menkäämme syrjään hiukan, ett'ei kukaan kuule puheluamme".

Kun he olivat päässeet kappaleen matkaa maallenousu-paikasta, jatkoi Jakobsson: "Päästäksemme hyvään alkuun on parasta, että heti ja suoraan alan kertoa siitä asiasta, jota nyt olen toimittamassa".

"Se on hyvä kyllä, ystävä Jakobsson, mutta kerro niin lyhyesti kuin mahdollista, sillä minulla on hyvin kiire!"

"Onko? No hyvä, eipä tässä tarvitakkaan kovin laveita selityksiä. Ette olleet seuran viime kokouksessa ettekä siis tiedäkkään siitä ilmoituksesta, joka saatiin, että prinssiä on kirjoituksella kehoitettu väkivallalla anastamaan hallitus. Seura oli yksimielinen siitä että prinssiä pitäisi vielä kehoittaa tähän tuumaan, ja minä olen ottanut suullisesti tehdäkseni sen. Nyt olen matkalla Borgholm'iin, jossa prinssi, niinkuin tiedätte, oleskelee, ja odottelen, kunnes aikaa joutuu. Nyt on se tullut".

"Olipa toki Jumalan onni, että tapasin teidät, Jakobsson!" huudahti everstiluutnantti Stålsköld. "Ilman minutta olisitte auttamattomasti olleet hukassa! Tekö olittekin juuri tuo edelläni kiiruhtava ratsumies, jonka kiireestä minulle jokaisessa pysähdyspaikassa kerrottiin! Se asia, jota toimitatte, on uhkarohkea!"

"Mutta mikä on syynä siihen, että te, ystävä everstiluutnantti, olette Kalmar'issa?" kysyi Jakobsson. Everstiluutnantti ei suorastaan vastannut tähän kysymykseen vaan jatkoi: "On aivan välttämätöntä, että heti palaatte Tukholmaan estämään kaikkia ajattelemattomia toimia, joihin siellä olevat ystävämme mahdollisesti ryhtyisivät. Vähinkin ajattelemattomuus saattaa syöstä heidät ja meidät kaikki perikatoon!"

"Kuuluupa siltä kuin olisi teillä tarkat tiedot kysymyksessä olevasta asiasta", väitti Jakobsson.

"Toden teolla tiedänkin siitä enemmän kuin te, Jakobsson. Mutta kuningatar tietää asian paremmin kuin meistä kumpikaan; kaikki on hänelle ilmaistu. Hän epäilee prinssiä ja tärkeätä on, että hän niin pian kuin mahdollista todistaa itsensä syyttömäksi. Siihen pitää häntä kehoittaa ja sentähden olen minä liikkeellä. Mutta teidän täytyy heti ja hetkeäkään viipymättä palata kehoittamaan meikäläisiä mitä suurimpaan varovaisuuteen. Minä sitä vastoin matkustan Borgholm'iin prinssin luokse!"

Jakobsson ei saattanut tointua siitä kummastuksesta ja hämmästyksestä, johon everstiluutnantin viimeiset ilmoitukset olivat saattaneet hänen. Melkein koneentapaisesti antoi hän jäähyväisiksi kättä everstiluutnantille, joka varoittaen sanoi hänelle: "Matkani täytyy jäädä salaisuudeksi meidän välillemme, ettekä te saa koskaan ilmaista kenellekään, keltä kuulitte sen, jonka minulta kuulitte!"

"Tiedätte, ystävä everstiluutnantti, olenko luotettava vai enkö", sai
Jakobsson vihdoin vaivoin sanotuksi.

"Hyvästi, ystävä Jakobsson".

"Hyvästi ja onnea matkalle".

Everstiluutnantti kiiruhti veneelle ja käski laskea maalta.

"Eihän meidän teitä pitänyt viedä toiselle puolelle", muistutti perämies.

"Hän on tullut estetyksi eteenpäin kulkemasta ja sentähden täytyy minun lähteä toimittamaan hänen asiaansa, joka on laadultaan hyvin kiireellinen", vastasi everstiluutnantti Stålsköld. "Siis pian purjehtimaan!"

Venemiehillä ei ollut tähän enään mitään väittämistä, ja pian kiiti nopeakulkuinen vene eteenpäin vaahto kuohuen keulassa.

Onnellisesti saavuttuaan Borgholm'iin pyysi ja pääsikin everstiluutnantti heti prinssi Kaarlo Kustaan uskotun ja suosikin, eversti Würtz'in puheille. Hänelle ilmoitti everstiluutnantti asiansa.

"Katsokaa tuota suljettua kirjettä", lausui eversti Würz, niin pian kuin hän oli saanut tietää asiain nykyisen tilan. Tämä kirje, joka sisältää kysymyksessä olevan solvauskirjoituksen sekä kirjeen hänen kuninkaalliselta korkeudeltaan kuningattarelle, on jo kauvan ollut tuossa valmiina sinetöittynä ja ainoastaan säälistä, sekä että "muutamat henkilöt" ehtisivät pelastautua, on prinssi lykännyt päivästä päivään sen lähettämisen Tukholmaan. Vaan asiain näin ollen ei voi tulla kysymykseen asian silmänräpäykseksikään lykkääminen — ja syyllinen syyttäköön itseään.

Würz ei lähemmin selittänyt, keitä hän tarkoitti sanoilla: muutamat henkilöt, vaan kun tiedetään, että hän sitä ennen kirjeellä oli ilmoittanut isä Messeniukselle tuon kuuluisan häväistyskirjeen saapumisesta, niin on helppo arvata noiden sanojen tarkoitus.

Prinssi Kaarlo Kustaa otti everstiluutnantti Stålsköld'in vastaan vanhana sotatoverina iloisella ja sydämmellisellä tavallaan, keskusteli tuosta rakkaasta leiri-elämästä sekä joi aimo pikarin vaahtoavaa viiniä hänen onnekseen. Everstiluutnantti jätti Ölannin enemmän mieltyneenä prinssiin, kuin sinne tullessaan.

Joulukuun 12 päivän iltana kertoi everstiluutnantti Herman Fleming'ille onnellisesti päättyneestä matkastaan ja samaan aikaan jätti Kaarlo Kustaan Tukholmaan lähettämä sanansaattaja mukanansa tuomat kirjeet suosikille, kreivi Maunolle, prinssin langolle.

Seuraavana päivänä vangittiin Messeniukset ja pari päivää sen jälkeen isä Messeniuksen ilmi-annosta kaupungin kirjuri Skunk ja pormestari Niilo Niilonpoika. Tässä tilaisuudessa sai everstiluutnantti Stålsköld vielä erään osan toimitettavakseen Messeniuksen salaliiton surullisessa näytelmässä. Sillä kuningattaren käskystä hän ei ainoastaan vanginnut molempia viimeksi mainittuja herroja, vaan sai myöskin tuon nyt enemmän kuin kahtakertaa lukuisamman vankilavartijaston päällikkyyden, vaikka hän kaikilla mahdollisilla keinoilla oli koittanut päästä tuosta luottamus-toimesta. Hallitus, hyvin tuntien Niilo Niilonpojan suuren vaikutuksen etenkin kaupungin porvaristoon, pelkäsi katumeteliä ja ett'ei tämä pelko ollut perätöntä, sen tiesi paraiten everstiluutnantti. Hänen tilansa oli sangen tukala. Harkittuaan asiaa sinne tänne, teki hän päätöksensä ja meni "P.C.G. seuran" lukuisaan kokoukseen. — Hän ei ollut erehtynyt — kokous oli hyvin myrskyinen ja mielet kiihkossa. Suuri enemmistö seurassa vaati, että nostettaisiin katumeteli ja väkivallalla vapautettaisiin pormestari ja hänen ystävänsä kaupunginkirjuri vankilasta. Vakaana ja päättäväisenä astui everstiluutnantti Stålsköld kokoutuneiden keskelle, pyysi vaiti-oloa ja lausui: "Ennenkuin mitään päätöstä tehdään, on minun velvollisuuteni ilmoittaa herroille, että vankilan vartijasto on tehty kahta lukuisammaksi ja että minä olen sen päällikkönä. Turhaan olen koettanut päästä vapaaksi tuosta toimesta. Vaan niinkuin asian laita nyt on, niin ei mikään maailmassa voi taivuttaa minua kavallukseen, ja ainoastaan minun ruumiini yli tullaan väkivallalla vankilaan! Pyydän teitä ajattelemaan tätä, sekä myöskin, että väkivalta ei hyödytä, vaan vahingoittaa vangittuja ystäviämme ja yhteistä asiaamme, joka meille kaikille on kallis".

Lausuttuaan tämän, poistui hän, mutta hänen sanansa olivat suuresti vaikuttaneet kaikkiin läsnäoleviin, jotka nyt yksimielisesti päättivät välttää väkivaltaa. Pontevalla käytöksellään oli everstiluutnantti tehnyt suuren palveluksen "P.C.G. seuralle" ja myöskin valtakunnalle, estäessään Tukholman porvariston tekemästä tekoa, jonka seuraukset epäilemättä olisivat olleet arvaamatonta turmiota tuottavia.

Tunnettu on, ett'ei ketään Messeniusten salaliittoon sekaantuneista Messeniuksista voitu todistaa syyllisiksi. Niilo Niilonpoika oli pahimmassa pulassa, etenkin sentähden että ylhäinen aatelisto vihasi enimmän häntä, tuota viime valtiopäiväin vastustuspuolueen johtajaa. Pormestarin viran ryöstäminen häneltä tapahtuikin sentähden enemmän kostonhimosta kuin todistetusta rikollisuudesta.

Skunk pääsi asiasta helpommalla, sillä, vaikka häneltä otettiinkin kaupungin kirjurin virka, tarjottiin hänelle kuitenkin hyvitteeksi assessorin paikkaa Turun hovioikeudessa; tämän tarjouksen hän kuitenkin hylkäsi.

Yleisesti tunnettu on Messeniusten surullinen loppu. Isän teloittaminen — oli jo julmaa oikeutta, vaan pojan tuomitseminen "ensiksi menettämään oikean kätensä, sitten teloitettavaksi, ruumis jaettavaksi neljään osaan ja ynnä pää asetettavaksi mestauspyörälle; sekä käsi kiinnitettäväksi kaakinpuuhun suurelle torille" ja että tämä verinen tuomio kaikessa ankaruudessaan pantiin toimeen — oli suoraa julmuutta, sillä hän oli kuitenkin ainoastaan harhateille joutunut nuorukainen, joka muutaman vuoden kuritusvankeuden kautta olisi tullut vahingoittamattomaksi samalla kun hän olisi peräytetty malttiin.

Tämän oivalsi paria vuotta myöhemmin kuningatar itsekin, kun hän katkerasti katui julmaa tuomiota. Nyt ajateltiin ainoastaan tehdä Messeniuksista peloittava esimerkki kaikille tyytymättömille, joita aavistettiin olevan, vaan joita ei lain koura voinut saavuttaa.

Selvästi huomasivat myöskin "P.C.G. seuran" jäsenet tämän ja he pitivät, eivätkä ilman syyttä, poika Messeniusta seuran marttyyrina, vaikka tämä oli ollut kokonaan seuran ulkopuolella. Ja siltä kannalta katsoen oli, on ja pysyy hän syvästi tragillisena henkilönä.

22 LUKU.

Bourdelot tuli pian Ruotsin hovin johtavaksi hengeksi ja kuningattaren etevimmäksi suosikiksi. Aikomuksemme ei ole lähemmin kertoa siitä suuresta vaikutuksesta, jonka hän sai kuningattareen, kuinka hän mitättömillä viisasteluillaan kumosi kuningattaren mietteet siveellisestä arvosta, kuinka hän tämän sydämestä sammutti viimeisenkin uskonkipinän ilmoitettuun uskontoon j.n.e. — tahdomme vaan puhua hänen suhteestaan everstiluutnantti Stålsköld'iin. Kaikki vihasivat Bourdelot'a, mutta ainoastaan harvat uskalsivat julkisesti näyttää tätä vihaansa, useimmat imartelivat tuota mahtavaa miestä päästäkseen siten hänen ja hänen kauttansa kuningattaren suosioon. Niiden joukkoon, jotka eivät kammoneet näyttää halveksumistaan Bourdelot'a kohtaan, kuului everstiluutnantti Stålsköld. Mutta Bourdelot'kin puolestansa näytti alusta alkaen katsovan karsaasti everstiluutnanttiin. Varmaankin oli hän tuntenut tämän tuosta ensimmäisestä kohtaamisesta kestikievarissa — niin luuli everstiluutnantti ja oli myöskin vakuutettu siitä, että Bourdelot, vaikutti häntä vastaan kuningattareen, sillä se luottamus, jota tämä ennen oli osoittanut häntä kohtaan, hälveni päivä päivältä ja kuningatar antoi enää hyvin harvoin mitään hänen toimekseen.

Mitä everstiluutnantti jo aikoja oli arvannut, se tuli hänelle täydelleen selväksi, kun Bourdelot muutamana päivänä kysyi häneltä suoraan, oliko hän, everstiluutnantti, ennenmainitussa kestikievarissa kohtaamisen aikana ollut matkalla. Kysymys ei aivan suorastaan koskenut asiaa, mutta everstiluutnantti arvasi, mitä sillä tarkoitettiin, ja vastasi jyrkästi, ett'ei hän aikonut ensinkään ryhtyä vastaamaan "herra Bourdelot'ille". — Asia jäi siksensä silloin ja ranskalainen lähti vihoissaan ja loukattuna pois.

Mutta vähän myöhemmin teki hän saman kysymyksen. Nyt puhuikin hän peittelemättä "heidän ensimmäisestä kohtaamisestaan" ja pyysi everstiluutnanttia, jos tahtoi välttää pahoja seurauksia, suoraan tunnustamaan totuuden.

Suuttuneena vastasi tämä: "Jo ennen olen sanonut, ett'en ole velvollinen tekemään teille vähintäkään tiliä ja ett'eivät matkani kuulu teihin ensinkään, matkustanpa minne tahansa! Nyt lisään vaan, että jos vielä kerran uskallatte tehdä niin hävyttömän kysymyksen, niin rankaisen teitä sellaisella korvapuustilla, jota teidän ranskalaiset korvanne eivät pitkiin aikoihin liene tunteneet!" — Ja antaakseen sanoilleen enemmän painoa teki everstiluutnantti uhkaavan liikkeen kädellään.

Kuohuen vihasta lähti Bourdelot kuningattaren luokse. Seuraukset tulivat pian näkyviin, sillä tähän aikaan ei rankaisematta saattanut loukata Bourdelot'a, "aikakautensa suurinta miestä", joksi Kristiina sokeassa ihailussaan tavallisesti sanoi häntä. Everstiluutnantti kutsuttiin kuningattaren luokse ja sai ankarat ripitykset. Kuningatar sanoi, ett'ei "hän ansainnut sitä suosiota, jota hän, Kristiina, tähän saakka oli osoittanut hänelle" sekä käski hänen rangaistuksen uhalla suuresta rikoksestaan heti lähtemään Tukholmasta ja palvelemaan tästälähin muutamassa rykmentissä, joka oli Käkisalmen läänissä lähellä Venäjän rajaa.

Everstiluutnantti kuunteli tuomiotansa aivan tyynellä mielellä ja varma on, ett'ei hän pitänyt rangaistusta niin kovana, kuin se oli aiottu, sillä jo aikoja ennen tätä oli hän tyytymätön nykyiseen asemaansa ja sitä paitsi kovin kyllästynyt näkemään, kuinka valtakunnan arvokkaimmat miehet jäivät syrjälle Bourdelot'in ja muiden hänen kaltaistensa rinnalla.

"Nyt pääset kotiin, Pekka, Suomeen", sanoi everstiluutnantti linnasta kotiin päästyänsä palvelijallensa. "Kuningatar on käskenyt minua matkustamaan sinne ja sinä tulet luonnollisesti mukaan. Laita sentähden pian kapineeni kokoon matkaa varten!"

Pekka seisoi aluksi äänetönnä ilosta. Viimein huudahti hän kuitenkin: "Hyvä Jumala, miten siunatun hyväntahtoinen kuningas tuo kuningatar kuitenkin on, kun on ollut niin armollinen herra everstiluutnanttia ja entäs minua sitten, syntistä ihmisparkaa kohtaan! Saanhan minäkin matkustaa Paimioon, herra everstiluutnantti?"

Everstiluutnantti hymyili Pekan käsitykselle asiasta ja vastasi:
"Saatpa tosin käydä sukulaistesi luona sill'aikaa kuin minä oleskelen
Turussa, mutta sitte matkustamme paljoa kauemmaksi aina Venäjän
rajalle".

"Eihän tuo raja liene paljoa tuolla puolen Paimiota?" kysyi Pekka levottomasti.

"Ompa hyvin kaukana — monta kymmentä peninkulmaa".

Tämä vastaus ei ollut omiansa rauhoittamaan Pekka parkaa, joka tähän saakka oli luullut, ett'ei pari penikulmaa idempänä Paimiota oleva maa enää kuulunut Suomeen.

"Ohhoh", huokasi hän. "Jos on niin pitkä matka, niin on asia yhtä pitkä kuin leveäkin!"

Everstiluutnantti meni sitten jättämään hyvästit Tukholmassa asuville ystävillensä ja siinä tarkoituksessa lähti hän ensiksi Aake Berg'in luokse. Mitä lähemmäksi hän tuli sitä asuntoa, jossa oli saanut nauttia niin hellää kohtelua, sitä surullisemmalla mielellä tunsi hän olevansa. Eikä saattanut hän salata itseltänsä, että syynä hänen levottomuuteensa ja suruunsa oli pää-asiallisesti eroaminen Elsasta. Eikä hän myöskään enää saattanut itseltänsä salata, ett'eivät hänen tunteensa Elsaa kohtaan likimainkaan olleet kylmät. Ompa tuo toki koko kummallista! mietti hän. Rakastaisinko toden teolla häntä? Onko siis ensilempeni kuihtunut ja tuntuisiko se muiston elämä, jota olen vannonut eläväni, minusta tyhjältä ja turhalta? Näihin kysymyksiin pysähtyivät hänen ajatuksensa hetkeksi epäillen, mutta sitten jatkoi hän jälleen itsetutkistelemuksiansa: Onko se tunne, joka minulla on Elsaa kohtaan, samanlaatuinen kuin tunteeni Elviraa kohtaan.

— Tähän pakoitti hän itseänsä vastaamaan: Ei! Ei! — Mutta niistä kielloista huolimatta syntyi samantapaisia kysymyksiä: Minkä päätöksen teen nyt oikeastaan? Tunnustanko, ennenkuin eroamme ehkä ainiaaksi, Elsalle ne tunteet, jotka minulla on häntä kohtaan? Mutta se ei saata koskaan tulla kysymykseen, sillä eiväthän nämät tunteet olekkaan muita kuin myötätuntoisuuden ja mieltymyksen tunteita! Enkö mainitse mitään tästä? Mutta pitääköhän minun olla vaiti?

Kieltävä vastaus oli taas pääsemäisillään hänen huuliltansa, kun hän samassa pääsi perille.

Rikkaan tukkukauppiaan everstiluutnantin mielestä vihattava poika oli myöskin tullut käymään Aake Berg'in perheessä. Elsa näytti tyytyväiseltä ja iloiselta kuin leivonen keväällä! Everstiluutnantti huomasi ylpeytensä syistä, joita ei saattanut ymmärtää, tulevan kovasti loukatuksi nuoren tytön ilosta. Hän ei tullut hetkeäkään ajatelleeksi ett'ei tyttö saattanut aavistaakkaan hänen lähtevän kohta. Hänen jäähyväisensä olivat kylmät ja jäykät. Selvään huomasi hän, miten Elsa silloin vaaleni ja hän tunsi tämän pienen käden, silloin kuin se ojennettiin jäähyväisiksi, vapisevan — mutta tukkukauppiaan poika seisoi siinä aivan lähellä ja Stålsköld'in lannistavat ja ylpeät katseet siirtyivät hänestä Elsaan ja taas takaisin häneen.

Mitä synkimmällä mielellä ja huonoimmalla tuulella lähti everstiluutnantti sitten Jakobsson'in luokse.

"Sitten sopii että seuraatte minua Turkuun", sanoi tämä niin pian kuin oli kuullut, mistä oli kysymys. "Tärkeät kauppa-asiat vaativat, että itse olen siellä ja minä matkustan sinne jahdillani 'Kaarle Kustaa'. Mutta omituinen tapausten yhtyminen on tämä! Tietäkää, ystävä everstiluutnantti, että laivassa tulee olemaan muitakin matkustajia, kuin te".

"Keitä sitten?"

"Arvatkaappa! He ovat hyvin tuttuja".

"Tiedän itseni huonoksi arvaajaksi enkä uskalla koettaa".

"Paroni Gyllenström".

"Hänkö!!"

"Ja hänen perheensä".

"Siis Elvirakin?"

"Hänkin"…

"Sitten lienee parasta, ett'en minä lähde 'Kaarle Kustaa' nimisellä jahdillanne".

"Miks'ette?" kysyi Jakobsson. "Jahdin peräpuoleen on laitettu erityisiä huoneita juuri matkustajien varalta — niitä käyttäkööt he. Itseäni varten olen laitattanut kuntoon muutaman hytin kokkapuolella — te saatte majoittua luokseni. Täten voitte, jos haluatte, välttää matkalla kaiken yhteensattumisen paroonin kanssa".

Everstiluutnantti Stålsköld mietti hetken.

"Epäilettekö, ystävä everstiluutnantti?"

Vielä hetken punnittuaan asiaa näytti everstiluutnantti äkkiä tekevän päätöksensä ja vastasi: "Olkoon menneeksi — minä suostun tarjoukseenne. Mutta miksi ette ole ennen ilmoittaneet minulle paronin matkaa?"

"Sain vasta tänä aamuna tiedon siitä, kun hänen taloudenhoitajansa oli täällä tekemässä kuljetussuostumusta. Aikomukseni oli käydä tänään luonanne".

"Minkä sanoi taloudenhoitaja syyksi herransa matkaan?"

"Siitä oli tosin kysymys, mutta hän on hyvin salaperäinen… Tunnetteko häntä?"

"En … tietääkseni en ole koskaan nähnyt häntä".

"Niinkuin sanoin — hän on hyvin salaperäinen ja antoi vaan puolinaisia, karttelevia vastauksia. Niin paljon ymmärsin, että paroni haluaa maa-elämän hiljaisuuteen ja tahtoo nähdä Hämeessä olevia suuria kartanoitansa. Muuten lienee hänen suosikkina olonsa lopussa".

"Lopussa on se ollut jo kauvan. Mutta Reetta? Onko hän ilmoittanut mitään uutta?"

"Tuo raukka oli täällä ja valitteli ääneensä sitä, ett'ei hän saa seurata emäntäänsä. Paroni ei salli sitä. Muuta mainittavaa ei hän tiennyt kertoa, kuin että hän päivä päivältä oli tullut yhä synkkämielisemmäksi".

"Onkohan Elvira alkanut epäillä häntä?"

"Ehkä".

"Koska lähdetään matkalle?"

"Ylihuomenna varhain".

"Hyvä — kyllä laittaudun valmiiksi siksi".

Sitten lähti everstiluutnantti pois.

Varhain ennenmäärätyn matkapäivän aamulla lähti jahti "Kaarle Kustaa" purjehtimaan Tukholman ankkuripaikasta. Tuuli oli myötäinen ja matka kului joutuisasti, mutta kappaleen matkaa Vaksholman toisella puolen tuli ilosta loppu ja matkustajamme saivat vastatuulen. Päälle päätteeksi rupesi satamaan, seikka, joka yhteydessä kevätilman kylmyyden kanssa — oli näet Toukokuun loppupuoli v. 1652 —, pakoitti matkustajat pysymään hyteissänsä. Monta päivää yhtämittaa luovittuansa tuli laiva Söderarm'in kodalle, ja kun tuuli oli kiertänyt hiukan eteläänpäin, ei Jakobsson enää epäillyt laskea ulapalle ja suunnata Ahvenanmaata kohden, vaikk'ei häneltä jäänyt huomaamatta, että mustia pilviä alkoi nousta kaakkoiselle ilmanrannalle ja että laineita peitti tuo tenhon-omaisesti välkkyvä loiste, joka tavallisesti ennustaa myrskyä. Mutta hän luotti keväiseen vuoden-aikaan ja pahimmassa tapauksessa laivan hyvään rakennustapaan, lukuisaan miehistöön ja lujaan taklaukseen.

Matkan kuluessa oli everstiluutnantti Stålsköld vaan pari kertaa nähnyt Elviran. Mutta he eivät kuitenkaan olleet puhelleet keskenänsä ja heidän molemminpuolisena tervehdyksenään oli pitkä, surullinen silmäys. Ei ollut everstiluutnantti ollut paroninkaan puheilla, vaikka he muutaman kerran olivat kohdanneet toisensa kannella. Mutta sitä vastaan olivat he luoneet toisiinsa silmäyksiä, silmäyksiä niin kolkkoja ja uhkaavia kuin viha ja kosto.

Sivumennen mainitkaamme, että paronin suosio todellakin, niinkuin Jakobsson äsken mainitsi, oli lopussa kuningattaren luona. Hänen epäsuosionsa oli kasvanut samassa määrässä kuin hänen mielensä ja kasvonsa synkistyivät; iloa rakastava Kristiina ei voinut sitä kärsiä; hän tahtoi nähdä iloisia kasvoja ympärillänsä. Lisäksi oli paroni jonkun huolimattomuuden kautta suututtanut kuningattaren ja siten antanut hänelle tilaisuuden osoittaa suuttumustaan. Hän sai nyt pitkällä nuhdesaarnalla osansa, vieläpä runsaalla mitalla. Lopuksi ilmoitti kuningatar, että paroni mieluusti saattaisi pysyä poissa hovista. Ei ole vähintäkään epäilemistä, että tämä seikka oli paljon lisännyt paroni Gyllenström'in synkkämielisyyttä ja että se kuului niiden pääperusteiden joukkoon, jotka synnyttivät hänessä päätöksen vetäytyä pois syrjäisille tiluksillensa Hämeesen.

Löytyipä henkilö, joka enimmäkseen oleskeli kannella ja jonka everstiluutnantti näki joka kerran kun pisti päätänsä kajuutasta, ja tämä oli paronin taloudenhoitaja herra Mörk. Herra Mörk'illä ei syyttä ollut nimeänsä, sillä hän oli synkkyydessä herransa vertainen. [Ruotsalainen sana mörk merkitsee: pimeä, synkkä.] Tiiviisti suljetuin huulin ja rypistetyin kulmakarvoin kulki hän tavallisesti levottomasti laivan toisesta päästä toiseen, silloin tällöin puhutellen jotakin merimiestä ja väliin seisahtaen, hetkeksi katsellakseen alas veteen, jonka jälkeen levoton käveleminen jälleen alkoi.

Löytyy henkilöitä, jotka, vaikk'eivät pienimmälläkään tavalla ole tehneet meille pahaa, kuitenkin jo ensi esiytymisessään vaikuttavat vastenmielisesti meihin: everstiluutnantti Stålsköld'istä oli herra Mörk sellainen henkilö. Taloudenhoitajan läsnä olo herätti hänessä saman tunteen kuin käärmeen läheisyys tavallisesti herättää useimmissa ihmisissä: he kammoksuvat, vaikka tietävätkin, ett'ei käärme ole myrkyllistä laatua.

Erittäinkin kiintyi everstiluutnantin huomio herra Mörk'in ääneen ja joka kerran, kun kuuli tämän puhuvan, mietti hän: Varmaankin olen kuullut tämän äänen ennen, mutta milloin ja missä? Kaikin tavoin koetti hän muististaan saada vastausta tähän kysymykseen, mutta turhaan.

Niinkuin taloudenhoitajan ulkomuoto oli täydellisessä sopusoinnussa hänen herransa ulkomuodon kanssa, niin näkyivät he muutoinkin soveltuvan toisillensa ja Jakobsson sanoi havainneensa, että he pitivät usein pitkiä ja salaisia keskusteluja.

Tämän johdosta tuli everstiluutnantti seuraavaan johtopäätökseen:
"Neuvoitelkoot mistä hyvänsä; kenenkään hyväksi eivät he neuvoittele".

Sillä välin jatkoi jahti "Kaarle Kustaa" matkaansa ja tuli joka hetki kauvemmaksi Ahvenanmerelle. Tuuli kiihtyi ja muuttui, joka hetki uhkaavamman näköiseksi. Ei ollut enää epäilemistäkään, että myrsky oli tulossa ja Jakobsson sai pian syytä katua tottelemattomuuttaan varoittavia merkkejä kohtaan. Sillä niiden sysimustien pilvien, jotka ensin olivat näkyneet taivaan kaakkoisella rannalla ja jotka sieltä pian levisivät yli koko taivaankannen, povessa oli kolme merenkulkijoille peloittavaa vihamielistä raivotarta, jotka rajumyrskyn, lumituiskun ja usvan muodossa syöksyivät vihasta ja pelosta korkealle tyrskyvää merta vastaan.

"Kaarle Kustaa" parka, heikko lastu, oli tuskasta huokaillen osallisena aaltojen raivoisassa leikissä ja pimeä, yötä mustempi, oli ylt'ympäri lavan.

Jakobsson huomasi pian mahdottomaksi pyrkiä Föglön saaristoon, sillä toiselta puolelta oli tuuli, joka oli kääntynyt itäänpäin, siihen liian niukka, toiselta puolen niin tuima ja raju, että ainoana pelastuskeinona näkyi olevan laskea myötätuulta. Miehistö oli täydessä toimessa osittain pumpun ääressä, osittain korjaamassa niitä purjeenrepaleita, jotka ensimmäinen raivokas tuulenpuuska oli jättänyt jälelle, sekä kiinniköyttämässä kannella olevia tavaroita, joista hyökylaineet jo olivat pyyhkäisseet pois osan.

Näinä hädän hetkinä otti everstiluutnanttikin tehokkaasti osaa pelastustyöhön. Tottuneena olemaan ensimmäisenä siellä, missä vaara oli suurin, ei hän nytkään halventanut sitä horjumattoman rohkeuden ja lujan päättäväisyyden mainetta, jota hän suuressa määrässä nautti, vaan kiihoitti esimerkillänsä miehistön kestävyyttä ja rohkeutta.

Herra Mörk samoin osoitti olevansa kaikin puolin pelkäämätön mies. Everstiluutnantti Stålsköld huomasi hänen alati sivullansa, valmiina auttamaan milloin ja missä sitä tarvittiin. — Siten olivat he yhdessä asettamassa paikoillensa raskasta arkkua, joka uhkasi katkaista käsipuut. Everstiluutnantin kasvot olivat käännetyt mereen päin, ja kädellään nojautui hän toiseen harukseen; herra Mörk oli juuri hänen takanaan. Silloin tuli äkkiä kauhea hyökylaine ja laiva kallistui kovasti. Everstiluutnantti Stålsköld tunsi jalkansa horjuvan ja selässänsä kummallisen painon, joka työnsi eteenpäin — seuraavassa silmänräpäyksessä katosi hän suin päin vihaisesti ärjyvien aaltojen kuohuvaan syliin.

23 LUKU.

Kuluipa hyvän aikaa ennenkuin Jakobsson ja miehistö alkoi kaivata everstiluutnanttia, sillä sumu oli niin sakea, että saattoi nähdä ainoastaan lähinnä ympärillänsä olevat esineet, eikä herra Mörk maininnut mitään siitä, mikä oli tapahtunut. Jakobsson oli mielettömänä surusta ja epätoivosta, kun vihdoinkin kauan ha'eskeltuansa kannelta ja hyteistä havaitsi, ett'ei hänen ystävänsä everstiluutnantti ollut mistään löydettävissä. Herra Mörk'iltäkin kysyi hän, oliko tämä nähnyt häntä, mutta taloudenhoitaja kielsi eikä sanonut tietävänsä mitään kadonneesta. Tosin myönsi hän, että hän, herra Mörk, jonkun kerran kiireessä oli kohdannut kaivatun, mutta nyt ei hän pitkään aikaan ollut nähnyt vilaustakaan hänestä.

Mitään ei saattanut tehdä everstiluutnantin löytämiseksi, etenkään kun ei tiedetty milloin ja mihin hän oli kadonnut. Tosin koetti Jakobsson pyrkiä vastatuuleen, mutta yritys päättyi huonosti, sillä ensimmäinen hyökylaine tempasi rajuun pyörteesensä molemmat käsipuut laitatuuleen kääntyneestä laivasta sekä joukon kannella olevia, huononpuolisesti kiinnitettyjä arkkuja. Hädin tuskin tai Jakobsson jahdin kääntymään myötätuuleen, selvästi havaiten turhiksi kaikki kokeet taistella riehuvia luonnon voimia vastaan.

Emme rupea kuvaamaan Jakobsson'in surua ja huolta, emmekä kertomaan niitä epätoivosta lähteneitä valitushuutoja, joilla Pekka parka ilmaisi tunteensa, kun kuuli rakastetun herransa hukkuneen.

Myrsky kesti lakkaamatta noin vuorokauden paikoilla. Kun tuuli viimeinkin taukosi ja ilma selkeni, huomasi Jakobsson nyt melkein tuuliajolla olevine laivoineen olevansa Pohjanlahdella muutamia peninkulmia pohjoiseen päin Ahvenanmaalta.

Vanha suomalainen sananlasku sanoo: "Länsi ilman puhdistaa ja luode sen perii". Jokainen, jota ilma-havainnot huvittavat, huomaa useimmissa tapauksissa tämän sananlaskun toteutuvan. — Niin kävi nytkin.

Jakobsson antoi sentähden levittää ne purjekaistaleet, jotka vielä olivat jälellä, ja purjehti myötätuulta saaristoa kohden. Ensimmäinen maa, minkä tapasi, oli Isonkarin saari, johon nyt on laitettu majakka, mutta silloin oli se autio ja asumaton. Sieltä jatkettiin matkaa Turkuun nykyäänkin käytettyä kulkuväylää myöten.

Raskas tehtävä oli Jakobsson'illa Turussa, yhtä raskas kun se suru, joka kalvoi hänen sydäntänsä ja usein pusersi kyyneleitä hänen miehekkäistä silmistänsä. Hän katsoi nim. velvollisuudekseen itse viedä surusanoman tapauksesta kadonneen i'äkkäälle äidille. Hän kielsi miehistöä ja Pekkaakin, jota ainoastaan hiukan oli saanut lohdutetuksi sillä, että lupasi ottaa hänen palvelukseensa, puhumasta tapauksesta, siten estääkseen sitä huhuna tulemasta äidin korviin. Sillä Jakobsson'in arvelun mukaan pitäisi eukkoa jollakin tavalla valmistaa ja sitten vähitellen saattaa hänen tietoonsa todellinen asian laita. Ja mikä kauhea todellisuus! Näyttipä luultavalta, että tämä kova isku murtaisi hänen sydämensä.

Ensimmäisenä päivänä Turussa ollessaan ei Jakobsson arvellut jaksavansa käydä hänen luonansa. Mutta seuraavana päivänä täytyi hänen se tehdä, sillä näytti arveluttavalta lykätä käyntiä tuonnemmaksi, sentähden että Jakobsson vaan vähän aikaa aikoi viipyä Turussa, osittain myöskin sentähden, ett'ei asiata enää ollut mahdollinen pitää salassa.

Ei Jakobsson nyt ensi kertaa käynyt everstiluutnantti Stålsköld'in lesken luona, vaan oli hän edellisillä matkoillansa Suomeen monta kertaa käynyt hänen luonansa välistä terveisiä, useimmiten kirjeitä viemässä pojalta. Tällä kertaa oli hän tuovinaan terveisiä, niinkuin tavallisesti, ja hän otettiin hyvin vastaan. Noudattaen ennen tekemiään päätöksiä ei hän viittaamallakaan puhunut everstiluutnantin surullisesta katoamisesta, vaan kertoili sitä vastaan hänen hyvinvoinnistaan, ja hänen onnellisesta suhteestaan vallanpitäjiin ja siitä loistavasta tulevaisuudesta, joka hymyili hänelle. Kun hän nyt näki kuinka eukon silmät säteilivät ilosta ja tyytyväisyydestä joka kerran kuin pojan nimeä mainittiin, silloin huomasi Jakobsson vasta oikein selvästi tehtävänsä vaikeuden ja epätoivo sydämessä lähti hän illalla jälleen jahtiinsa.

Unta ei ollut ajattelemistakaan; koko yön mietti hän keinoa miten parhaiten ilmoittaisi äidille tuon kauhean sanoman. Viimein päätti pyytää joltakin papilta neuvoa ja välitystä.

Kun hän sitten aamupuoleen nousi kannelle sattuivat hänen silmänsä ahvenanmaalaiseen jaalaan, joka purjehti Aurajokea ylöspäin. Se lähestyi ja näytti aikovan laskea maalle aivan lähelle sitä paikkaa, jossa hänen oma jahtinsa oli. Jakobsson oli tuskin uskoa silmiänsä! Tuo mies, joka juuri nousi jaalan matalasta kajuutasta, saattoikohan hän — olla kukaan muu kuin — ystävä everstiluutnantti! Olikohan mahdollista, että maailmassa löytyi kaksi niin aivan samanlaista henkilöä? Ei! Miehen täytyi olla hän eikä kukaan muu!

Jakobsson kiirehti sille paikalle, johon jaala samassa laski maalle.

"Ettehän liene pelästyttäneet vanhaa äitiäni ilmoituksella
kuolemastani?" olivat ensimmäiset sanat, jotka everstiluutnantti
Stålsköld — sillä hän se todellakin oli — lausui juostessaan
Jakobsson'ia vastaan.

"En ole, Jumalan kiitos ja kunnia, sitä tehnyt vielä!" vastasi
Jakobsson ja pudisti sydämellisesti ystävän ojennettua kättä, sitten
lisäsi hän: "Mutta selittäkää minulle nyt, kuinka katositte äkkiä
'Kaarle Kustaasta' sekä miten sitten pelastuitte?"

Katoamisestansa jutteli everstiluutnantti nyt sen minkä me olemme ennen kertoneet.

"Pelastuksestani", jatkoi hän, "tulee minun kiittää taivaallista Herraamme ja se oli sanan oikeassa merkityksessä Luojan armollinen sallimus! Jouduttuani kuohuisiin aaltoihin olisin ennen pitkää tullut kuolon omaksi, joll'ei onnellinen sattumus olisi tuonut tätä jaalaa, jota näkemästä sumu esti meitä, aivan lähelleni. Se purjehti niin lähelle minua, että sen keula oli vähällä musertaa minun. Huusin apua ja muuan näistä siunatuista ihmisistä, joka sattui seisomaan laidan luona köysi kädessä, heitti tämän heti mereen. Onnekseni putosi köysi poikittain päälleni, jotta aivan helposti saatoin tarttua siihen ja heti sen jälkeen vedettiin minä laivaan. Kuinka kauvan olin ollut aalloissa en aivan tarkoin tiedä, mutta en luultavasti kauvemmin kuin neljä, korkeintaan viisi minuuttia. Yhtä onnellisesti kuin pelastuessani kävi meille edespäinkin, sillä meidän onnistui päästä muutamaan satamaan Ruotsin rannikolla — vieläpä aivan sattumalta. Sieltä lähdimme matkaan, niinpiankuin myrsky oli tyyntynyt ja ilma selinnyt ja — nyt olemme täällä".

"Saattoikohan se paino, joka työnsi teitä eteenpäin — olla mikään muu kuin herra Mörk'in käsi? Ettekö aavista tässä mitään kavalaa konnantyötä paronin puolelta? Kummallista on, että minä ensi hetkestä olen aavistanut jotakin sellaista, vaikk'en ensinkään tiennyt, kuinka onnettomuus tapahtui!" muistutti Jakobsson.

"Varmasti en voi syyttää herra Mörk'iä syypääksi onnettomuuteeni", vastasi everstiluutnantti Stålsköld, "mutta en tahdo kieltää suuresti epäileväni häntä. Putosin niin nopeasti, ett'en ennättänyt katsoa ympärilleni painoiko hartioitani taloudenhoitajan käsi vai joku irti päässyt köyden pää. Sitä paitsi on eräs toinen seikka, jota kauvan turhaan olen miettinyt, johtunut mieleeni. Luulen tunteneeni tämän taloudenhoitajan olleen niiden roistojen valepukuinen johtaja, jotka hyökkäsivät kimppuuni kuningattaren kruunauspäivä-iltana — tuo mustavaippainen mies".

"Hitto vieköön! Olenpa varma, ett'ette ole erehtyneet! Hän se varmaankin oli! Ja me pääsemme vähitellen paronin pirullisten vehkeiden perille!" huudahti Jakobsson ja lisäsi: "Yhtä varma on, että juuri hän työnsi teidät mereenkin. Puolueettomana todistuksena hänen rikoksellisuudestaan on hänen teeskennelty tietämättömyytensä teidän onnettomuudestanne. Hän ei sanonut nähneensä teitä onnettomuuden tapahtuessa".

"Tämä seikka on todella seikka, kahden veroinen, sillä hän seisoi aivan lähelläni, eikä tapaturmani saattanut jäädä häneltä huomaamatta, etenkään kun olimme samassa työssä, erään arkun kiinniköyttämisessä, joka oli vähällä murtautua laidan läpi".

"Lisätodistukseksi epäluuloilleni kuulin hänen vakuuttavan paronille: 'Kyllä meri saaliinsa pitää', siitä saattoi hän, herra Mörk, panna sielunsa autuutensa pantiksi. Kaunis pantti tosiaankin! Jos hän olisi pannut sielunsa ikuisen kirouksen takaukseksi, se olisi toki jotakin ollut! — Se vahingon ilokin, jolla paroni kertoi Elviralle teidän katoamisestanne, saattaa tavallansa kelvata todistukseksi".

"Entäs Elvira — mitä sanoi hän?" — kysyi everstiluutnantti ja odotti nähtävällä kiihkeydellä vastausta.

"Hän päästi kovan tuskan huudon. Sitten kuulin paronin purevan hammastaan vihasta ja kun pelkäsin, että hän rääkkäisi tuota onnetonta, tempasin kajuutan oven auki ja astuin sisälle. Näin silloin paronin käsi pystyssä seisovan pyörtyneen rouvansa vieressä. Hän pyysi apuani ja yksin voimin onnistui meidän pian saada Elvira tuntoihinsa.

"Elvira raukka!" — huokasi everstiluutnantti.

Heidän puhelunsa keskeytti silloin kummallisesti värisevä ääni, joka käänsi heidän huomionsa puoleensa. He kääntyivät syrjään nähdäksensä mistä tuo outo ääni tuli. Mitä näkivät he? He näkivät Pekan syöksevän siihen paikkaan, jossa seisoivat. Sinne päästyään heittäytyi hän everstiluutnantin jalkoihin, suuteli hänen jalkineitansa ja käyttihe kaikin puolin hullun tavoin. Milloin itki hän milloin nauroi ja teki molempia niin äänekkäästi, että ympäristö kaukaa kajahteli. Vaikka everstiluutnantti tuli liikutetuksi näistä palvelijansa hellistä uskollisuuden osoituksista häntä kohtaan, huomasi hän kuitenkin, että hänen täytyi käyttää mahtisanoja ja uhkauksia, ennenkuin voi saada ylen onnellista Pekkaa rauhoittumaan ja malttumaan. Sitten lähti everstiluutnantti, Pekan seuratessa hänen kintereillään, äitinsä luokse, joka asui kaupungin etevimmän kadun, Linnankadun varrella.

Sen ilokohtauksen — pian samantapainen kuin Pekan osoittama — joka oli äidin ja pojan välillä kohtaamisen ensimmäisinä onnellisina hetkinä, jätämme kertomatta. Siinä kyllä että äitiä kohdannut ilo oli hänestä niin suuri, että hänen täytyi siitä mainita lähimmille ystävilleen ja tuttavilleen. Siinä tarkoituksessa päätti hän seuraavana päivänä panna toimeen suuret päivälliset. Valittu seura kokoontuikin silloin everstiluutnantti Stålsköld'in lesken luokse.

Etupäässä mainitsemme provessori ——ksen, joka oli Turun yliopiston etevimpiä kaunistuksia, sitten pormestari B:n, assessorit Turun hovi-oikeudessa, vapaasukuiset herrat C—— ja G—— y.m. y.m. Kaupungin arvokkaimpia miehiä. Tuskin tarvinnee muistuttaakaan, että ne heistä, jotka olivat naimisissa, toivat rouvansa muassaan.

Tosin näyttivät koko pidot everstiluutnantista hiukan pikkukaupunkimaiselta ja hän hymyili makeasti, kun jokainen vieraista ruo'alle istuutuessaan veti esille omat kemuihin tuodut veitsensä ja kahvelinsa — tämä tapa oli jo hylätty Tukholman korkeimmissa piireissä — mutta tämä pikkukaupunkimaisuus tuntui hänestä samalla myöskin viehättävältä ja miellytti sitä paitsi outoutensa takia. Muuten oli everstiluutnantittaren vanha palvelijavaimo, mitä ruokaan tulee, tehnyt todellisia ihmetöitä, niin ett'ei itse ruokalajien suhteen ollut mitään muistuttamista, mutta sitä vastaan näytti tarjoileminen tukholmalaisesta hiukan nurinpäiseltä.

Puhelukin ja puhelu-aine tuntui hänestä hiukan tavattomalta ja vieraalta. Täällä ei vaivattu päätä valtiollisilla kysymyksillä. Sitä vastaan kertoi provessori ——us pitkässä esitelmässä sen jumalantuomion päätöstä, jonka mukaan velho ja noita-akka, Harakka-Maija Säkylän pitäjästä muutamaa päivää ennen oli kärsinyt Aurajoessa. Noita oli uponnut ja sen johdosta vapautettu, mutta pvovessorin arvelun mukaan "oli hän kuitenkin Kyöpelissä kävijä, täynnänsä perkelettä ja pirun saastaisia juonia". — Todistukseksi tähän otettiin, että hän muun muassa oli "saatanaisilla lääkkeillä" parantanut miehen, joka oli taittanut jalkansa, ja että hän oli noitunut naapuriemännän kaikki maitolehmät, jonka asian tämä, naapuriemäntä, kalliimmilla valoilla oli todistanut.

Jumalantuomioiden ehdottoman varmuuden puolustukseksi ja provessorin mielipidettä vastaan puhui moni puhuja, ottaen esimerkiksi joukon kokeita "todellisista noidista" ja semmoisista henkilöistä, joita joku pahansuopa oli syyttänyt viattomasti noituudesta. Niin esim. ei ollut muuan "monitietoinen noita-akka" Lemussa uponnut, vaikka "petollisesti oli kiviä ja lyijyä päälläns' kantanut". Ei ollut siis "tällekään perkeleen lapselle, joka kuitenkin oli myynyt itsensä herrallensa ja isällensä pirulle 30 taalarista", onnistunut estää jumaluuden totuutta. Hän olikin roviolla saanut hyvin ansaitun rangaistuksensa.

Sitä mieltä, jota nämät viimeksi mainitut puolustivat, olivat useimmat seurassa olijat. Harakka-Maija olisi siis pidettävä viattomasti syytettynä henkilönä.

Iltaan myöhään jatkettiin vieraspitoja ja kaikki erosivat sitten iloisina ja tyytyväisinä, toivottaen toisillensa "hupaista yötä ja rauhaa saatanan juonilta ja noitien saastaisilta vehkeiltä".

Turussa tapasi everstiluutnantti Stålsköld myöskin talojensa pehtorin. Niistä kuudesta talosta, joihin hän oli saanut kiinnekirjan, oli hän kuitenkin itse asiassa saanut ainoastaan viisi. Kuudenteen ja parhaasen saaduista tiluksista oli eräs toinen aatelismies ennen saanut kiinnekirjan, ja kun tämän kiinnekirja oli vanhempi kuin everstiluutnantin, niin täytyi viimeksi mainitun luopua kaikista vaatimuksistaan kiistan-alaiseen taloon. Sellaisia rettelöitä tapahtui usein siihen aikaan, sillä kuningattaren muisti ei aina ollut hänen anteliaisuutensa vertainen.

Näitä tiluksiansa ei everstiluutnantti ollut koskaan nähnyt. Nyt päätti hän pehtorin seurassa matkustaa niitä katsomaan, etenkin kun tilukset eivät olleet kovin kaukana Turusta. Hän huomasi niiden olevan, mikäli hän ymmärsi, jotenkin hyvässä kunnossa, kiitti pehtoria uskollisuudestaan ja rehellisyydestään, ja lähti sitten, ainoastaan Pekan seurassa, joka sillä välin oli palannut matkaltaan Paimioon, joukkonsa luokse, joka, niinkuin ennen on mainittu, oli Käkisalmen läänissä.

24 LUKU.

Jos kuningatar tahallisesta ilkeydestä ja tehdäkseen everstiluutnantin päivät oikein ilottomiksi ja ikäviksi, oli valinnut Käkisalmen läänin hänen pakolaisuuspaikakseen, niin hän ei koskaan olisi voinut valita paremmin, sillä tila tuossa osassa isänmaatamme oli siihen aikaan mitä kurjin. Ollen liian kaukana ei se saanut nauttia Brahen ensimmäisen hallituskauden siunausta tuottavia hedelmiä, jotka tämän miehen toimien kautta tulivat muun Suomen osaksi, ja v. 1641 yhdistettiin tämä lääni Inkerin kenraalikuvernöörikuntaan ja siltä poistettiin siis kaikki mahdollisuus tulla osalliseksi Per Brahen myöhemmästä vaikutuksesta Suomessa. Aikomuksemme ei ole kertoa tämän ahnaiden virkamiesten täydelliselle mielivallalle jätetyn läänin tilaa, jossa kaikki oli kaupan ja oikeus myytiin enimmän tarjoovalle, vaan viittaamme niihin historiallisin teoksiin, jotka ovat tehneet otteita tunnetun tarkastusviskaalin Samuel Cröell'in hallitukselle antamasta kertomuksesta, koskeva oloja täällä.

Syvästi vaikutti everstiluutnantin ihmis-ystävälliseen mieleen tuo kurja läänin tila ja ne epäkohdat, jotka täällä olivat juurtuneet, sekä ne rikokset, jotka täällä versoivat, kuten rikkaruoho viljavassa maassa. Hän päätti voimainsa mukaan poistaa paheita. Tämä päätös koski etupäässä sotamiehiä, jotka juovuksissa kuljeskelivat aamusta iltaan niissä kylissä, joihin olivat majoitetut, hävittäen, ikäänkuin olisivat olleet vihollismaassa. Vaikka everstiluutnantti Stålsköld heti ryhtyi ankariin kuritoimiin, onnistui hänen vasta pitkien ponnistusten jälkeen johonkin määrin hillitä pahetta, sillä sen tykkänään kukistamista ei ollut ajattelemistakaan.

Tällaisissa toimissa, joista sotilaat nurisivat vaan väestö iloitsi, ja opiskelemisessa kului hänen aikansa levollisesti vaan yksitoikkoisesti. Mitään seurustelua ei ollut tarjona, sillä papit siinä pitäjässä, johon hän oli asettunut asumaan ja naapuripitäjissä olivat raakoja ja sivistymättömiä juoppoja, jotka kiroillen ja metelöiden viettivät päivänsä kapakoissa. Myöskin asui eräs "lainlukija" läheisyydessä, vaan tämä oli mitä sivistykseen tulee pappien kaltainen ja sitä paitsi epärehellisyytensä ja ahneutensa takia yleisesti vihattu ja halveksittu.

Everstiluutnantin iloisimmat hetket olivat ne, kun sai ystävältään Jakobsson'ilta kirjeissä tietoja Tukholmasta. Vaan nämätkin kirjoitukset olivat tavallisesti hyvin lyhyitä eivätkä tyydyttäneet hänen uutishaluansa. Mainitsemme tässä muutamia niistä.

"Tukholma 1652 Marraskuun 25. —

"Ystävä everstiluutnantti! Armollisin kuningattaremme jatkaa iloista elämäänsä samalla iloisella tavalla kuin tähänkin asti. Jumala häntä suruista varjelkoon, sitä toivomme varmaan jokainen rehellinen alamainen! Minä ja kaikki ystävät — he pyytävät lausua terveisensä! — jatkamme työtämme kaikkien menestykseksemme, vaan kuten kaikki yksityiset henkilöt, niinpä mekin teemme työtä hiljaisuudessa ja tyydymme vähään voittoon vaivoistamme. Minä sitä paitsi viritän omia verkkoja itseäni varten, ilman että yhtiöllä on mitään tietoa siitä. Hauskaa on kalastella myöskin itseään varten. Kaikki ovat tyydyttävän terveitä paitsi Elsa, joka yhä vaan on hyvin kivulloinen ja näyttää alakuloiselta ja kärsivältä. Synti on, jos sellainen kukka lakastuu kevään ensi kukoistuksessa.

"En uskalla panna muuta paperille, sillä kovasti on tullut viime aikoina toisten kirjeiden aukaiseminen ja Herra yksin tietää kuinka monet silmät tarkastavat tätä kirjoitusta, ennenkuin se saapuu teidän käsiinne. Hyvin vointia luvatussa Kaanaan maassanne toivoo teille järkähtämättömästi — uskollinen ystävänne Jakobsson."

Katkeran tunteen synnytti everstiluutnantissa ilmoitus Elsan horjuvasta terveyden tilasta. Aavistuksen ääni hänen sydämmessään kuiskasi, että Elsa rakasti häntä ja että murhe hänen kylmäkiskoisuudestaan saattoi hänelle kärsimyksiä. Myös toinen ääni hänen sydämmessään kuiskasi päivä päivältä yhä selvemmin, että myöskin hän rakasti Elsaa. Everstiluutnantti tuumaili jo kirjeessä ilmoittaa tunteensa hänelle, kun hän odottamatta sai Turusta kirjeen, jossa ilmoitettiin hänen äitinsä kuolemasta. Tämä uusi suru valtasi nyt joksikuksi aikaa kaikki hänen ajatuksensa ja poisti hänen mielestään kaikki muut tunteet. Hän matkusti Turkuun hautaamaan rakastettua, vanhaa äitiänsä, oleskeli sitten pari kuukautta tiluksillaan ja kun hän sittemmin tuli olinpaikkaansa Käkisalmen lääniin, ei hän vielä ollut kirjoittanut Elsalle.

Aika ei kuitenkaan voinut poistaa Elsan kuvaa hänen sydämmestään. Usein hän ajatteli häntä ja vihdoin päätti hän vakaasti kirjoittaa hänelle. Juuri samaan aikaan sai hän näin kuuluvan kirjeen Jakobsson'ilta: "Tukholma Toukokuun 18 p. 1653. — Ystäväni everstiluutnantti! Tavallinen alamaisellinen kainous ja nöyryys kehoittavat minua ensiksi ja etupäässä puhumaan Hänen Majesteetistansa kuningattaresta. Ja siitä syystä on minulla erinomainen ilo ilmoittaa teille, että Hänen ylhäiset jalkansa ovat niin terveet kuin suinkin toivoa voipi, ja kerrotaanpa hänen baleteissa tanssivan entistä keveämmin ja miellyttävämmin. Tämähän ei voi herättää muuta kuin mitä sydämellisintä iloa jokaisen uskollisen alamaisen rinnassa, se kun ylimalkaan selvästi todistaa Hänen Majesteettinsa terveyden olevan hyvän. Valtakunnalle on tapahtunut suuri, korvaamaton vahinko — Bourdelot ei ole enää Ruotsissa! Eräänä yönä tämän kuun alussa hiipi hän tiehensä Tukholmasta. Tuon suuren miehen kainoutta ei voi kyllin ihailla, hän kun vain kaikessa hiljaisuudessa jätti pääkaupungin. Hänen aikomuksensa oli selvästi välttää niitä haikeita kaipauksen valitushuutoja, joilla kansa varmaankin olisi seurannut häntä, jos hänen lähtöaikansa vaan olisi ollut tunnettu. Ja mitä ajatteleekaan hän kiittämättömästä Ruotsista, tuo Bourdelot, mitä ajattelee hän siitä saituudesta, millä valtakunta on palkinnut hänen suuret ansionsa? Olen kuullut kerrottavan, että ne varat, mitkä hän vei mukanansa Ruotsista, eivät nouse yli parin tuhannen taalarin. Todellakin mitätön summa! Mutta onpa meillä, Jumalan kiitos, vielä espanialainen Pimentelli, mies joka monessa suhteessa on itse Bourdelotakin etevämpi! Toivokaamme että häntä ymmärretään kunniallisemmin palkita! — Ystävät pyytävät tervehtämään, työtä pitkitetään. Vaikka minulla on syytä luulla ett'ei se huvita teitä, tahdon kuitenkin mainita että olin nykyisin eräissä häissä. Häät olivat Elsan ja sen nuoren miehen, jota teidän oli tapa nimittää 'tukkukauppiaan pojaksi'. Heidän luullaan tulevan onnellisiksi, sillä ylkä on 'kunniallinen ja hiljainen mies'." Pitemmältä ei everstiluutnantti voinut jatkaa lukemista, vaan kirje putosi hänen kädestänsä. Pari, kolme päivää pysyi hän lukittuna huoneisinsa eikä huolinut ruoasta että juomasta. Mitä hän näinä yksinäisinä hetkinä ajatteli, voimme osaksi päättää siitä vastauksesta, jonka hän kirjoitti Jakobsson'ille ja jossa hän muun muassa lausui: "Tosiaankin tunnen minä olevani mitä onnettomimpia ihmisiä maailmassa, niin köyhä maallisesta onnesta kuin joku ikinä on saattanut olla. Mutta sen ohessa huomaan minä, että minä itse järjettömyyteni ja ajattelemattomuuteni takia suuremmaksi osaksi olen ollut syynä siihen enkä ole tarttunut onneen silloin kuin olisin voinut saavuttaa sen, vaan olen eriskummallisessa sokeudessani päästänyt sen käsistäni. Olen menetellyt tyhmän ihmisen tavalla, joka jättää toimittamatta tärkeimmät asiansa, kunnes on liian myöhäistä ajatella niitä. Siis on minun tosiaankin syyttäminen itseäni. Siihen terävään ivaan, jolla teidän kirjeenne ovat kirjoitetut, en minä voi vastata samalla tavalla, sillä minä olen alakuloinen", j.n.e. Yhtä surullinen mieli-ala ilmaisekse koko kirjeen sisällyksestä ja yhtäläinen valitus toteuttamatta jätetyistä aikeista onnen saavuttamiseksi.

Lähimmältä seuraavalta ajalta ei everstiluutnantti Stålsköld'istä ole mitään erinomaista kerrottavaa, paitse mitä Pekka ja sotamiehet muistuttivat, nimittäin "että heidän everstiluutnanttinsa kävi yhä juonikkaammaksi ja että oli vaikea enää tehdä mitään hänen mieltänsä myöten". He kummastelivat suuresti mikä onneton seikka lienee "tehnyt hänen niin tyytymättömäksi kaikkeen" ja odottivat "että hän parantuisi", mutta vuosi kului loppuun eikä mitään parannusta kuulunut.

Alussa vuotta 1654 sai everstiluutnantti ystävältänsä Jakobsson'ilta näin kuuluvan kirjeen: Tukholma Helmikuun 20 p:nä 1654.

"Suuri surusanoma on minulla tällä kertaa teille kerrottava, oikea onnettomuuden viesti! Meidän armollinen kuningattaremme eroaa hallituksesta, ja astuu alas isäinsä kunniakkaalta valta-istuimelta. Älkää ollenkaan toivoko, että asia tälläkin kertaa jääpi sillensä; ei ole enää toivomistakaan; Hänen Majesteettinsa on täydellä todella kyllästynyt meihin kelvottomiin, sittenkuin Pimentellikin, epätoivoissaan siitä että tällä nuhjuskansalla on niin niukalta kultaa ja aarteita, on lähtenyt pois maasta. Kreivi Maunu on auttamattomasti joutunut haaksirikkoon onnen salakarille, ja tätä nykyä on Klaus Tott se mies, joka täysin kauhoin ammentaa yltäkylläisyyden kaivosta. Tahtoo harmista haljeta ajatellessa, että hän synnyltään ja sukuperältään on ruotsalainen! Eikö olisi paljon kunniakkaampaa maalle ja valtakunnalle, jos tämä Tott olisi esim. italialainen? — Prinssi Kaarle Kustaa on siis tuleva kuninkaasi! Mitä on ollut se tiedetään, mitä saadaan sitä ei tiedetä.

"Ystävät ovat nähneet uutterat pyrintönsä kantavan hedelmiä ja iloitsevat siitä.

"Toivon pian kohtaavani teidän, sillä epäilemättä tulevat uudet olot häiritsevästi vaikuttamaan suloiseen lepoonne siellä Kaanaan maassa ja saatte kai tyytyä lähempänä Siionin linnaa sijaitsevaan asuinpaikkaan. Minä arvelen että jalopeura pian lähtee metsästämään ja silloin on hyvä hänelle, jos hänellä on teidän kaltaisia apumiehiä seurassaan. — Hyvästi siksi Jakobsson".

Kului sitten taasen pitkä aika ennenkuin everstiluutnantti Stålsköld sai mitään tietoja Tukholmasta, vaikka hän nyt hartaammin kuin koskaan ennen halusi saada niitä. Saatuansa vihdoin kirjeen näki hän sen — kuningattaren kirjoittamaksi. Hän kehoitti siinä everstiluutnanttia saapumaan niille valtiopäiville, jotka hän oli kutsunut kokoon Upsalaan toukokuun alussa, siten saattaaksensa valtakunnan säädyt tilaisuuteen vastaan-ottamaan hänen jäähyväisensä ja vannomaan uudelle hallitsijalle alamaisuuden ja uskollisuuden valan.

Kirjettä seurasi everstinvaltakirja ynnä lahjoituskirja, jossa hänelle luvattiin kaksi taloa. Joko kuningatar oli katunut kovuuttansa everstiluutnanttia kohtaan ja nyt tällä runsaalla armolla tahtoi palkita sitä, taikka joko hän tahtoi tuleviksi ajoiksi pidättää häntä puoluelaistensa joukossa, taikka mistä syystä hän lieneekin korottanut hänen ja lahjoittanut hänelle nuo maatilat, varma on, että vastanimitetty eversti ei ollut erittäin tyytyväinen saamaansa, hänen omasta mielestänsä ja varmaan monen muunkin mielestä ansaitsemattomaan everstin-arvoon. Paljoa mieluisammin olisi hän suonut jääväänsä ilman tätä arvon-ylennystä ynnä sitä seuraavaa lahjoitus-kirjettä.

Kuningattaren kirje oli viipynyt niin kauvan matkalla että everstiluutnantti Stålsköld sai sen vasta toukokuun alussa. Hänen käskynsä mukaan lähti hän viipymättä matkalle Ruotsiin, mutta ennenkuin hän saapui sinne, oli Kaarle Kustaa jo ehtinyt tulla kruunatuksi ja Kristiina kuningatar oli lähtenyt pois maasta. Matkallansa oli everstiluut … eversti piti meidän sanoa! tavannut ainoastaan sangen harvoja henkilöitä, jotka jonkunlaisella kaipauksella puhuivat pois-menevästä kuningattaresta, mutta sitä vastoin oli seuraava iloinen huudahdus kaikkialla tunkeunut kevennetyistä rinnoista: "Jumalan kiitos! nyt olemme vihdoinkin saaneet kuninkaan maahan!"

Sama iloisuus, vaikka vielä innokkaampi, kaikui vastaan Tukholmassa. Ensimmäisen iltansa vietti hän siellä Jakobsson'in seurassa, joka pitkässä esitelmässä kertoi kaikesta siitä, mitä joko "P.C.G. seura" taikka hän itse puolestaan oli toiminut jouduttaaksensa kuningattaren luopumista hallituksesta ja niin pian kuin mahdollista saattaaksensa valtikan prinssin käsiin. Suurin osa hänen esittelystänsä ei kuulu tähän kertomukseen; ainoastaan seuraava kohta on meidän tässä ottaminen huomioon.

"Te muistatte, hyvä eversti, varmaan sangen hyvin sen kesäaamun, jona te saatoitte kuningatarta Drottningholmaan? Luultavasti on myöskin säilynyt muistissanne se kukkula, jonka huipulta te katselitte luonnon kauneutta ympäristössä; kun samassa kamala, hirvittävä ääni kyllä harmittavalla tavalla keskeytti kaikki teidän runolliset mietteenne?"

"Kuinka? Tiedättekö te sen? Minä olen kuitenkin pitänyt asian salassa ja kuningattarella ei liene ollut halua kertoa tätä tapausta kellenkään!" huudahti eversti Stålsköld kummastuneena.

"Kukahan tietäisi tätä tapausta, jollen minä?" sanoi Jakobsson hymyillen. "Minähän juuri varta-vasten sitä tarkoitusta varten laitetun torven avulla sainkin aikaan tuon hirveästi kamalan äänen, joka saattoi teidänkin urhoollisen sydämenne tuskasta sykkimään! Tuo oli kovin hullunkurinen ajatus — eikö niin? Mutta kun minä tiedän kuinka taika-uskoisia ihmiset, viisaimmatkin niistä, ovat, niin päätin kuningatarta kohtaan koettaa ennakkoluulon voimaa. Ja vielä tällä hetkelläkin, olen vakuutettu siitä, että minä tällä kujeellani joudutin hänen hallituksesta-luopumis-ajatuksiansa".

"Siitä minäkin olen varmasti vakuutettu", lausui eversti Stålsköld. "Mutta missä ihmeellisessä paikassa te olitte piilossa, kun en minä, vaikka tarkasti etsin, voinut löytää vähintäkään jälkeä teistä?"

Jakobsson rupesi nauramaan.

"Luuletteko", sanoi hän, "että minä olisin ollut kyllin yksinkertainen, näyttääkseni itseäni jollekulle, kun tahdoin olla kummituksena ja käydä semmoisesta! Ei eversti ystäväni, niin yksinkertainen en ollut! Ettekö muista että te kerroitte minulle aiotusta retkestä, seuratessani teitä Portugalin lähettilään asuntoon? Minulla oli sen tähden hyvää aikaa valita paikka ja niin hyvin olin kätkeytynyt erääsen luolaan, ett'ette olisi löytänyt minua, vaikka olisitte etsinyt neljä vuorokautta yhtä mittaa!"

Kaarle Kustaa oli noussut Ruotsin valtaistuimelle pää täynnä suuria, kunnianhimoisia tuumia. Ne unelmat suurista voitoista ja loistavista urostöistä, jotka hänen oleskellessansa syrjäisessä Borgholmassa olivat kangastaneet hänen vilkkaassa mielikuvituksessaan, nämät unelmat olivat nyt todellisuudessa pantavat toimeen. Sota oli sentähden hänen ensimmäinen ajatuksensa aamulla, viimeinen ehtoolla. Ruotsin jalopeura oli jo liian kauan levännyt, nyt piti sen taasen lähteä liikkeelle, lähteä tavoittamaan uutta saalista ja vereksiä seppeleitä! Mutta minne? siitä vaan oli kysymys. Pian saatiin tähänkin kysymykseen kuitenkin vastaus ja sodan raivottaret alkoivat levittää hävitystä ja kauhua onnettomassa Puolanmaassa.

Eversti Stålsköld'in ei suotu seurata sankarikuningasta hänen voittoisalla retkellään Puolanmaan sydämeen. Hän lähetettiin sitä vastoin siihen vähäläntäiseen joukkoon, joka Kustaa Aadolf Lejonhufvud'in johdolla oli saanut toimekseen valloittaa Litvanmaata. Kunniakkaalla tavalla lisättyään sotakunniaansa mainitussa maassa sekä Liivinmaassa, seurasi hän samaa Lejonhufvud'ia, kun hän kesällä 1656 sotajoukon ylipäällikkönä tuli Suomeen, jonka rajain ylitse tsaarin saaliinhimoiset joukot hävittäen olivat samonneet.

25 LUKU.

Venäläiset olivat tunkeuneet maahan samaan aikaan monessa kohden, sekä Laatokan pohjois- että eteläpuolella. He murhasivat, polttivat, ryöstivät ja hävittivät kaikki mikä vaan eteen sattui. Hätä lähimmissä raja-seuduissa oli sanomattoman suuri. Nyt, kuten usein ennenkin, olivat Suomenmaan omat sotajoukot toimessa toisella taholla ja vuodattivat vertansa vieraalla maalla, samalla aikaa kuin heidän oma kotomaansa oli melkein kokonansa jätettynä alttiiksi vihollisten hävitykselle. Mutta nyt, kuten ainakin hädän hetkellä, oli Suomen talonpoika valmis uhraamaan viimeisenkin veripisaransa isänmaan puolustukseksi, ja ne voimakkaat ponnistukset, joita maamme asukkaat tekivät kotonsa ja kontunsa suojelemiseksi, ovat kauneimpia koristuksia meidän historiamme lehdillä.

Eräs vihollisen hävittäviä ratsujoukkoja oli tunkeunut pohjois-Karjalaan ja sen luultiin aikovan Savonmaan kautta rynnätä Hämeesen. Eversti sai käskyn noin kolmensadan miehen kanssa lähteä vastustamaan näitä pelättäviä vihollisia ja jos mahdollista karkoittamaan heidät takaisin. Aikomus oli että hän matkalla maan itärajoille keräisi kansalta apuväkeä mieslukuisen joukkonsa lisäksi, ja tällä tavoin onnistuikin hänen lisätä sotavoimaansa pariin tuhanteen mieheen, sillä kaikkialla mistä hänen matkansa kävi yhtyi häneen joukoittain talonpoikia. Tuskin tarvinnee mainita, että näiden maalaissotilasten varustus ja aseet olivat perin huonot ja vaillinaiset. Ainoastaan aniharvat, kaikkein varakkaimmat heistä olivat varustetut edes vähänkään kelvollisilla aseilla.

Eversti Stålsköld oli tämän joukkonsa kanssa saapunut pohjois Hämeen luonnon-ihaniin pitäjiin. Matkan rasituksista väsynyt miehistö piti lepoa erään vähäisen joen ylitse menevän sillan luona. Marraskuun päiväksi oli päivä erinomaisen lauhkea ja kaunis, aurinko paistoi niin lämpimästi kuin se ainoastaan harvoin paistaa syksyiseltä taivaalta. Sillä aikaa kuin sotamiehet kootaksensa uusia voimia halukkaasti nauttivat niitä ruokavaroja mitä sattui olemaan käsillä, ratsasti eversti alas sillalle ja katseli sieltä pohjanluontoisen maiseman kauneutta ympäristössä. Hän seurasi silmäilyillään mutkikasta jokea jonka rantoja pitkin Puhuri jo oli laskenut kimaltelevan kristallikannen, mutta jonka aaltoset vielä keskellä joenuomaa vapaina ja iloisina lirisivät eteenpäin. Etäällä viheriöitseväin orasvainioiden ja kellastuneiden niittyjen toisella puolella kohosivat komean herrastalon musta katto ja valkoiset muurit härmäisten koivujen latvain ylitse; vielä etäämmällä näkyi majesteetillinen kuusikkometsä kohoavan erään vuoriharjanteen rinteillä, jonka jyrkistä onkaloista mainittu joki suurella pauhinalla syöksi alas.

Kun eversti Stålsköld, ajatuksiinsa vaipuneena, katseli edessänsä olevaa, tässä ylempänä heikosti kuvattua maisemataulua, astui eräs sotamies hänen luoksensa. Lakki kädessä ja syvään kumarrellen lähestyi sotilas.

"Teidän ylhäisyytenne herra eversti!" lausui hän äänellä, joka todisti surua ja huolta. "Te katselette tätä herraskartanoa, kentiesi haluaisitte tietää kuka siinä asuu ja kuka on kartanon omistaja?"

"Myönnänpä että kernaasti haluaisin saada tietoa siitä", vastasi eversti ystävällisesti, kääntyen sotamiehen puoleen, jonka kanssa hän par'aikaa riehuvan sodan aikana oli ollut osallisena monissa vaaroissa, ensiksi Litvassa, sitten Liivinmaalla ja vihdoin Suomessa.

"Siinä tapauksessa tahdon ilmoittaa teille että paroni Gyllenström asuu siellä ja että hän myöskin on paikan omistaja".

"Paroni Gyllenström!" huudahti eversti kalveten. "Tunnetko sinä sen herran?" lisäsi hän tuokion vaiti oltuansa.

"Tunnen, herra eversti, minä tunnen hänen varsin hyvin, sillä minä tiedän että hän on enemmän perkele kuin ihminen".

"Miksi niin arvelet?"

"Minä kerron teille elämäni sadun — se ei ole pitkä" — sanoi sotamies vihasta säihkyvin silmin. "Nuo hävitettyjen huoneiden rauniot, jotka näette tuolla oikealla puolella jokea, ovat ainoat jäännökset minun hyvin rakennetusta talostani, joka niin kauvan kuin ihmismuisto ulottuu on mennyt perintönä meidän suvussamme, niin että minä perin sen isältäni, hän isältänsä j.n.e. Se ei ole koskaan ollut kenenkään aatelismiehen omana, vaan me olemme aina maksaneet veroa suorastaan kruunulle. Eikä se kuulunut myöskään paroonin vapaaherrakuntaan. Mutta talo oli liian likellä hänen hoviansa, ja kiihoitti hänen saaliinhimoansa, sillä hän on yhtä ahnas kuin julmakin. Petoksella hankki hän itsellensä ensiksi oikeuden kantaa talon kruununverot ja tarjousi sitten polkuhinnasta lunastamaan itsellensä minun omistusoikeuttani maahan. Ja kun ei hän voinut saada minua siihen myöntymään, niin rupesi hän kaikilla tavoin, mitä suinkin ajatella voipi, kiusaamaan minua. Hän kiskoi minulta liiallisia veroja, vaati laittomia päivätöitä ja hakkautti väellänsä maahan suuren osan talon metsää. Mutta kun ei hän tällä kaikella voinut kukistaa minun vastustustani, niin ilmoitti hän vuoden 1654 sotamiesten otossa minun, sanoen minun kuuluvan hänen alustalaisiinsa, ja minä otettiin ilman muita mutkia sotamieheksi. Siten pakoitettuansa minun jättämään kotoni ja kontuni yhdisti hän taloni muihin tiluksiinsa, ja minä näen nyt isäni perinnöstä ainoastaan raunioita jälellä". — Liikutus, joka valtasi hänen kertoessaan näitä kokemiansa kärsimyksiä pakoitti sotilaan tässä muutamaksi silmänräpäykseksi keskeyttämään kertomuksensa. Sitten jatkoi hän: "Mutta julmuus, millä hän kohtelee talonpoikia, ei kuitenkaan ole mitään verrattuna siihen julmuuteen, jota hän on osottanut koti-elämässään. Ah! muistellessani hänen rouvaansa — Jumala hänen sieluansa siunatkoon — voipi vieläkin tapahtua, että kyyneleet herahtavat silmistäni. Hän oli enkelin kaltainen, ja me nimitimme häntä 'Taivaan armoksi' kun olisi ollut sanottava 'Hänen armonsa!' Hän lohdutti kärsiviä, hän itki murheellisten kanssa ja armahti onnettomia, mutta hän, ihmisraukka, oli kuitenkin onnettomin meistä kaikista".

"Mitä hänestä? Sano pian mitä tiedät hänestä!" ärjäsi eversti kuumeentapaisella pikaisuudella.

"Mitä minä tiedän hänestä?" toisti sotilas murheellisena. "Oi, herra eversti, minä tiedän niin vähän ja kuitenkin niin paljon! Muutamat sanovat että paroni monen rääkkäyksen perästä on tappanut hänen, toiset arvelevat että hän ruumis-arkussa on hautuutanut puunkappaleita hänen sijassansa, ja että hänen armonsa vielä elää muurattuna erääsen komeroon seinässä, johon hän pienestä rei'ästä antaa hänelle sen verran ruokaa että se hädin tuskin riittää pitämään häntä hengissä".

Kylmä väristys kävi eversti Stålsköld'in ruumiin läpi, hän kävi kalman kalpeaksi ja oli horjahtaa alas hevosen selästä.

"Vai niin, lurjus!" huudahti hän hampaitansa kiristäen. "Sentähdenkö jätit Tukholman ja asetuit asumaan tähän syrjäiseen seutuun, että voisit oikein pirullisesti kiusata viatonta raukkaa? Voi kuitenkin sinua! Kaikki helvetin vallat, sinun uskolliset liittolaisesi eivät voi pelastaa sinua minun rankaisevasta kädestäni".

Lepoaika oli nyt lopussa ja torven toitotus kutsui lähtöön. Synkkänä ja kolkkona kuni myrskyinen syys-yö ratsasti eversti Stålsköld joukkonsa etunenässä, ja nähtiinpä hänen toisinaan ottavan esille ja tyystin tarkastavan pistooleja, jotka olivat hänen vyöllänsä. Myöskin sotamiehiin näytti päällikön synkkyys tarttuneen, sillä äänettöminä, sanaa vaihtamatta marssivat he eteenpäin. Vihdoin ehdittiin siihen kylään, jossa oli päätetty levää yötä. Useimmat väsyneistä sotilaista etsivät lepoa, — mutta niin ei tehnyt heidän everstinsä.

"Minä ratsastan ulos muutamaksi tunniksi", sanoi tämä palvelijallensa Pekalle. "Älä ollenkaan ole letoton jos viipyisinkin poissa jälkeen puoli-yön. Viimeistään taas olen täällä aikaisin huomen-aamulla, vähää ennen kuin lähdemme jatkamaan matkaa".

Uskollinen palvelija heitti tutkivan ja huolta ilmaisevan silmäyksen herraansa ja uskalsi muistuttaa: "Mutta hyvä eversti, ettehän toki ratsastane ulos yksinänne? Voisittehan joutua jonkun vihollisen partiojoukon käsiin, jonkun — —"

"Ole huoleti minusta, Pekka. Meillä on vielä hyvä matka, ennenkuin tapaamme ketään vihollista", keskeytti häntä eversti ja tarkasti vielä kerran pistoolejansa.

Tämä lisäsi Pekan levottomuutta, ja laskien polvillensa pyysi hän herraansa, että tämä ottaisi hänen, Pekan, kanssansa.

"Ei, minun täytyy ratsastaa yksin, ihan yksin. Älä sentähden enää suututa minua rukouksillasi!"

Saatuansa tämän vastauksen näki Pekka, että kaikki enemmät rukoukset olisivat olleet turhat. Hän salasi sentähden niin hyvin kuin voi surun sydämeensä, mutta sitä ajatusta ei hän voinut salata itseltänsä, ett'ei hän ollut milloinkaan ollut niin levoton herransa takia kuin hän nyt oli. "Aavistus sanoo minulle, että joku onnettomuus kohtaa häntä tällä retkellä", ajatteli hän.

Kuitenkin oli eversti lähtenyt. Niin pian kuin hän oli päässyt kylän näkyvistä, ajoi hän täyttä laukkaa eteenpäin. Tultuansa sille sillalle, josta edellisessä on ollut puhe, kääntyi hän sille tielle, joka huolellisesti istutettujen lehtipuiden välitse johti paroonin linnaan, jonne hän pian saapui.

Ei yhtäkään ihmistä näkynyt pihalla. Koko suuri rakennus näytti autiolta ja asumattomalta ja teki kammoittavan vaikutuksen vieraasen; se oli valkeine, yksivakaisine muureineen suurenmoisen muurihaudan kaltainen.

Mutta eversti Stålsköld'illä ei ollut aikaa pitkiin mietiskelemisiin. Tosin tunsi hän että tuo häntä tässä kaikkialla ympäröivä haudantapainen kolkkous painoi hänen mieltänsä, mutta sen ohessa kiihtyi hänen vihansa ja suuttumuksensa joka silmänräpäys. Kiiruusti sitoi hän hevosensa erääsen maahan lyötyyn paaluun ja lähti sitten nopein askelin ylös eräitä portaita, jotka rakennuksen pääsisäänkäytävästä johtivat toiseen kerrokseen, Ehdittyänsä yläkertaan tarttui hän umpimähkään ensimmäiseen oveen, mikä hänen eteensä sattui. Lukko ei kestänyt hänen voimakasta tempaustansa ja ovi lensi auki. Huone, johon hän nyt tuli, oli pieni ja pimeä; ainoastaan yhdestä ainoasta ahtaasta ikkunasta pääsivät valonsäteet tunkeutumaan sisään. Huoneessa vallitsi pahanhajuinen, ummehtunut ilma, joka kyllin inhottavalla tavalla tunki everstin sieramiin.

Viereisestä huoneesta kuului hiljaista kolinaa. Eversti tarttui pistooliin ja se kädessä meni hän eteenpäin. Seuraavassa silmänräpäyksessä seisoi hän vastatusten verivihollisensa — paroonin kanssa.

Paljon oli parooni muuttunut, sittenkuin eversti Stålsköld, joka nyt tuskin tunsi hänen, oli hänen nähnyt viimeiksi. Hänen kasvonsa olivat laihat ja vaaleankeltaiset, hänen syvälle painuneet silmänsä tuijottivat kamalasti, melkein kuni mielipuolen päässä, rypyt hänen otsassansa olivat lisääntyneet ja käyneet syvemmiksi, ja hiukset, kampaamattomina ja siivoomattomina, törröttivät melkein pystyssä. Myöskin hänen pukunsa, joka ei ollut puhdas eikä siisti, todisti kylläksi kaunopuheliaasti puuttuvaa hoitoa ja huolenpitoa, ja teki hänen näkönsä vieläkin kamalammaksi.

Eversti Stålsköld seisoi hetken äänetönnä, ällistyneenä, nähdessään kuinka perinpohjin tuo ennen niin hieno hovimies oli muuttunut. Vihdoin katkasi hän äänettömyyden ja lausui pelottavalla äänellä: "Rikos on painanut leimansa teidän kasvoihinne, ja teidän pirullinen kyykäärmeenluontonne loistaa ei ainoastaan teidän silmistänne vaan koko teidän olennostanne. Ei koskaan ole perkeleellä tässä mailmassa ollut todellisempaa kuvaa kuin te olette tällä hetkellä! Mutta vapiskaa, konna! Minä tulen nyt muistuttamaan teitä vannotusta valastani ja kostamaan niitä ilkitöitä, joita te olette tehnyt viattomimmalle luojan luomista olennoista". — Tässä keskeytti eversti puheensa ja iski katseensa paroonin kasvoihin, jotka olivat käyneet kalman kalpeiksi kiukusta. Kuitenkaan ei hän virkkanut sanaakaan. Eversti Stålsköld lopetti taasen äänettömyyden ja lausui: "En tahdo salata teiltä, että viimeinen hetkenne on lähellä ja että minä aion ilman muita mutkia lähettää kuulan otsaanne! Mutta sitä ennen vaadin minä teidän lyhykäisesti tekemään tilin niistä ilkitöistä, joita olette tehnyt, sekä siitä kamalasta kohtalosta, jonka alaiseksi olette saattanut onnettoman Elvira raukan. Oletteko murhannut hänen taikka elääkö hän vielä elämätä, johon verraten kuolema olisi tuhat vertaa parempi? Tunnustakaa rikoksenne ja selittäkää miten tämän asian laita on?"

Eversti Stålsköld odotti turhaan vastausta; ei sanaakaan kuulunut paroonin huulilta, mutta hänen ruumiinsa värähteli kuni vilutautisen ja mitä moninaisimmat mietteet risteilivät hänen päässänsä.

Yht'äkkiä näyttivät hänen rauhattomat ajatuksensa löytäneen pelastuskorren, jota ne hapuilivat. Hänen terävissä kasvonjuonteissaan kuvautui pian haihtuva tyytyväisyyden loiste, josta tottuneen hovimiehen kuitenkin onnistui poistaa kaikki se iva, millä hän sydämensä syvyydestä katseli suoraluontoista, ritarillista Stålsköld'iä. Parooni loi vitkalleen katseensa everstiin, ja teeskennelty suru ja kärsimys kuvautuivat mestarillisesti hänen kasvoissaan; mutta yhä edelleen pysyi hän äänettömänä.

"Te aiotte siis kuolla paatuneena konnana, keventämättä edes omaatuntoanne rikoksienne tunnustamisella!" huusi eversti kohottaen pistoolia paroonin otsan tasalle.

Tämän liikkeen tapahtuessa ei paroonin kasvojen juonteissa voinut huomata mitään muutosta. Asettaen käsivartensa ristiin rinnallensa lopetti hän vihdoin äänettömyytensä ja luoden kylmän katseen Stålsköld'iin lausui hän odottamattomalla tyyneydellä:

"Lauaiskaa, jos teitä haluttaa, ja tehkää loppu elämästä, joka teidän tähtenne on ollut ilottomampi kuin maan poveen kätketyn, auringon lämpöä ja valoa kaipaavan madon! Teidän ajattelemattomuudellenne ja kevytmielisyydellenne ei näy mikään olevan pyhää, ja murhanteko soveltunee varsin hyvin teidän entiseen menetystapaanne". Hänen näin puhuessaan näytti hänen luottamuksensa sanojensa hyvään vaikutukseen lisääntyvän, ja viattomasti vääryyttä kärsineen siveellisellä etevämmyydellä jatkoi hän raikkaalla ja vakavalla äänellä. "Se, joka on riistänyt minulta koko elämäni onnen, tekee minulle muutoin ainoastaan hyvän työn riistäessään minulta hengen, joka ei minulle enää ole minkään arvoinen. Älkää sentähden epäilkö täyttää kaunista tekoanne!"

Eversti Stålsköld antoi kätensä hiljalleen vaipua alas. Hän näytti ensi silmänräpäyksessä ikäänkuin joutuneen hämille paroonin sanoista ja heitti vakaisen silmäyksen omaan sydämeensä, jossa hän myöskin keksi kuvan, joka ulkonaisissa piirteissä muistutti sitä hirvittävää kuvausta, minkä Gyllenström juuri oli esittänyt hänelle. Mutta silmäys paroonin petollisiin kasvoihin, joka nyt, luullen ett'ei vastustajan huomio ollut häneen kiinnitetty, salavihkaa katseli Stålsköld'iä, viritti viimeksimainitussa taasen täyteen liekkiin sen hehkuvan mielikarvauden, joka oli pakoittanut hänen tulemaan tähän onnettomaan paikkaan.

"Lakatkaa paatuneista syytöksistänne ja tehkää minulle tili, jota vaadin teiltä", ärjäsi hän, ja astui taasen askeleen lähemmäksi vankiansa.

"Minä en ole velvollinen tekemään teille mitään tiliä enkä aio sitä tehdäkään!" vakuutti parooni Gyllenström. "Ainoa tili mikä tässä olisi voinut tulla kysymykseen olisi ollut tehtävä ase kädessä, mutta tämänkin tilin olette te tehnyt mahdottomaksi tunkeumalla salamurhaajana väkivallalla minun huoneeseni".

"Jos olisin vaatinut teitä kaksintaisteluun", vastasi Stålsköld, "niin mitä takeita minulla olisi ollut siitä, ett'ette siinä tapauksessa olisi käyttänyt tavallista kavalaa ja petollista sotatapaanne?"

Ylpeänä siitä että oli onnistunut saamaan tuon aseiden käyttämisen paljoa paremmin kuin taitavaan sanakiistaan tottuneen sotilaan suullisesti puolustamaan menetystapaansa, loi parooni Gyllenström nyt Stålsköld'iin arvokkaan katseen ja vastasi:

"Kavaluus ei ole koskaan saastuttanut minun ikivanhan vaakunaani puhtaita värejä, ja minun kunniasanani lienee toki yhtä luotettava kuin teidän!"

Tässä oli kuitenkin rehellisen Stålsköld'in mielestä menty liian pitkälle, ja kiivastuen huusi hän vihasta vapisevalla äänellä:

"Vai minä hävytön konna! Niinkö julkeatte sanoa minulle, te, joka lähettiläidenne kautta mitä inhottavimmalla tavalla tahdoitte salaisesti murhauttaa minun Tukholmassa, te, joka samain konnamaisuutenne välikappaleiden kautta syöksitte minun kuohuviin aaltoihin myrskyisellä merellä! Nämät konnatyöt eivät kuitenkaan ole vielä mitään niiden rikosten suhteen, joita te sittemmin olette tehnyt, mutta nekin jo ovat siksi suuria ja inhottavia, ett'ei teillä ole mitään oikeutta vaatia kunnioitusta ja luottamusta!"

Parooni Gyllenström'in omatunto ei ollut valmistamaton siihen että eversti Stålsköld'illä oli ollut ainakin varma aavistus siitä että ne murhayritykset, joita häntä vastaan oli tehty, olivat alkujaan lähteneet hänen leppymättömästä vihamiehestään, paroonista. Sentähden kuunteli hän tyynellä halveksivaisuudella everstin suoria sanoja, ja ilvehymyllä vastasi hän:

"Minulla olisi oikeus vaatia teiltä todistuksia näihin halpamielisiin syytöksiin. Jos teillä Tukholmassa taikka missä hyvänsä on ollut onnettomuus joutua joidenkin roistojen käsiin, niin ei kukaan voine tehdä minua siitä vastuun-alaiseksi. Ja vaikkapa epäilisittekin minun palveluksessani olevia henkilöitä, niin huomatkaa, että teidän sekaantumisenne minun perheellisiin oloihini ei ole voinut pysyä salassa heiltä kaikilta ja että he ymmärrettävästä innosta isäntänsä asian hyväksi mahdollisesti ovat saattaneet koettaa rikoksella, jota minä inhoan, kostaa minun oikeuttani".

Ikäänkuin rivakkaalla askeleella vapauttaaksensa itsensä niistä solmiavista sanoista, joita nyt rupesi kietoutumaan hänen ympärillensä, huusi Stålsköld:

"Näyttääkseni kuinka lujasti minä luotan asiani oikeuteen, ulotan minä jalomielisyyteni teidän konnamaisuutenne ylitse. Ottakaa tämä!"

Eversti Stålsköld oli puhuessaan irroittanut toisen pistooleistansa vyöltään ja tarjosi sen nyt paroonille.

Ilon välähdys loisti tämän kasvoista, mutta kieltävällä liikkeellä sysäsi hän tarjotun aseen luotansa ja astui akkunan luokse.

Parooni veti syrjään raskaan villaisen akkunavaatteen. Hän aukasi salvat, jotka pitivät kiinni akkunaa ja syys-illan viileä ilma virtasi ummehtuneesen huoneesen.

"Katsos tänne", lausui hän liikutetulla äänellä everstille, joka verkalleen oli lähestynyt akkunaa, kiinnittäen pistooleja vyöllensä.

Stålsköld loi silmäyksen illan pimeydessä lepäävän seudun yli. Tästä akkunasta, kukkulalle rakennetun niin kutsutun linnan yläkerroksesta oli lavea näköala rakennusta ympäröiväin lehtipuiden ylitse. Etäämmällä olevain viljeltyjen vainioiden takana häämöitti silmään jylhä hongisto, ja tästä seudusta kuului illan hiljaisuudessa kallioseinäin välissä alaspäin syöksyvän kosken kova-ääninen kohina.

"Tuolla on paikka", sanoi parooni, osoittaen kädellänsä siihen suuntaan, josta kosken pauhina kuului, "tuolla on paikka, missä meidän kohtalomme on ratkaistava. Kalliot, jotka kohoavat molemmin puolin väsymätöntä koskea, ovat nähneet minun mielipuolena surusta sen vuoksi ett'en ole omannut sen naisen rakkautta, jota minä sisällisintä olentoani kalvavalla intohimolla olen rakastanut. Tämä paikka tuntee koko sen sanomattoman kirouksen, jonka teidän rikoksellinen rakkautenne on saattanut minun avioliittooni — siellä on sovelias paikka joko minun taikka teidän taikka meidän molempain erota elämästä".

"Minä olen suostunut tähän kaksintaisteluun ja annan myöskin määrätä paikan sitä varten, mutta minä vaadin että meidän asiamme tulee ratkaistuksi jo tänä iltana, sillä huomen-aamuna jätän minä jo tämän paikkakunnan. Valmistakaa siis itsenne heti seuraamaan minua!"

Parooni kumarsi syvään ja hänen onnistui salata se ilkkuva ilo, joka samassa loisti hänen kasvoillaan.

"Minä seuraan teitä aseettomana ja olen paikalla valmis seuraamaan teitä, herra eversti, jahka olen noutanut viitan päälleni suojaksi illan viileyttä vastaan. Niin totta kuin elän, palaan minä takaisin muutaman silmänräpäyksen perästä".

"Minä uskon teidän sanaanne, parooni, ja odotan teitä tässä huoneessa", sanoi Stålsköld. Parooni osotti häntä arvokkaalla viittauksella istahtamaan nojatuoliin. Sen perästä läksi Gyllenström ulos huoneesta, ja hänen askeleensa kuuluivat vielä hetken aikaa kaikuvan linnan kiviportailla.

Ehdittyänsä alakertaan kiiruhti parooni askeleitansa, käyden avaran etehisen toiseen päähän. Siellä avasi hän oven, josta tultiin suureen asumattomaan huoneesen. Ennen komeat kultavaatetapetit, jotka verhosivat seiniä, riippuivat repaleina, ja avatusta ovesta virtaava ilma saattoi ne vähäiseen liikkeesen. Pimeys tässä huoneessa alakerroksessa oli suurempi kuin yläkerroksessa, joka kohosi tiheiden, vaikka nyt jo lehdettömien vanhain rakennusta ympäröiväin pensasten yli. Vakain askelin astui parooni huoneen läpi, napautti kerran ovelle, joka johti vähäiseen linnan nurkkakamariin.

Silmänräpäyksen kuluttua aukesi ovi, ja synkkä haamu tuli näkyviin, kynttilä kädessä valaisten paroonia. Hänen kasvonsa olivat semmoiset, joita ei voi unhottaa, joka ne on kerran nähnyt. Meille eivät ne olleet tuntemattomat. Nuo lujasti yhteen puristetut huulet, nuo rypistyneet silmäkulmat eivät voi olla kenenkään muun kuin paroonin kaikissa konnantöissään uskollisen kätyrin, onnettomuutta ennustavan taloudenhoitajan, herra Mörk'in.

Parooni astui kiiruusti sisään ja lukitsi itse mitä suurimmalla huolella oven. Kanssapuhe, jota pidettiin hiljaisella äänellä hänen ja taloudenhoitajan välillä ei ollut pitkä. Mitä suurimmalla tarkkaavaisuudella kuunteli herra Mörk paroonin sanoja ja kun tämä oli lopettanut, kuvautui pirullinen, ilkkuva ilo hänen synkissä kasvoissaan. Mitä heidän puhelunsa koski, saamme kohta tietää.

"Luottakaa minuun, herra parooni", lausui taloudenhoitaja kuiskuen, valaistessaan kynttilällä paroonille tietä hänen mennessään ulos. Heti sen perästä lukittiin ovi.

Parooni kiiruhti askeleitansa. Tultuansa etehiseen kääri hän viitan ympärilleen ja astui taasen portaita ylös siihen huoneesen, johon jätimme Stålsköld'in.

Stålsköld'in ajatukset eivät olleet sen lyhyen ajan kuluessa, jonka hän odotti paroonia, ollenkaan olleet kaksintaistelussa, joka hänellä hetken perästä oli taisteltavana. Tuskallisesti kuvautui hänen sielunsa silmäin eteen ennen niin eloisan Elvira S——hjelm'in kuva, jota hän vertaili siihen huolten kalvamaan hahmoon, jonka kaltaiseksi hänen mielikuvituksensa nyt loi hänen. Kentiesi oleskeli Elvira nyt saman katon alla kuin hänkin vaikk'ei hänelle kuitenkaan ollut mahdollista lieventää hänen kohtaloansa, se kun oli kiinnitetty hänen halveksitun puolisonsa kohtaloon.

Paroonin palaaminen huoneesen keskeytti hänen ajatuksensa.

"Minä olen valmis seuraamaan teitä, herra eversti", lausui tämä, hieman kumartaen, samassa kuin hän levitti mustan, avaran viittansa, joka hänellä oli olkapäillään, ikäänkuin vielä varmemmin vakuuttaaksensa Stålsköld'iä, että hän oli pitänyt sanansa ja aikoi aseettomana seurata häntä.

Virkkamatta sanaakaan astui Stålsköld ulos huoneesta ja molemmat veriviholliset lähtivät syyspimeässä kulkemaan määräpaikkaansa kohden, vaihtamatta sanaakaan keskenänsä koko matkalla. Tämä matka tuli sangen pitkäksi, sillä parooni valitsi tahallansa pitemmän niistä kahdesta tiestä, jotka johtivat koskelle.

Kuitenkin tahdomme nyt jättää heidät tuokioksi ja palata siihen huoneesen, johon äsken jätimme herra Mörk'in.

Kun parooni Gyllenström oli, kuten äsken kerroimme, lähtenyt siitä huoneesta linnan alakerrassa, jossa hänen taloudenhoitajansa asui, otti tämä kiiruusti seinältä pienoisen sarvilyhdyn, sytytti kynttilän siinä sekä kääri sitten ympärilleen avaran ratsastusviitan. Käsivarrelleen heitti hän toisen samallaisen päällysvaatteen.

Hän painoi äkisti erästä melkein huomaamatonta jousta, ja äänettömästi aukeni keskellä huoneen sivuseinää oleva laatikko ja kapea, matala aukko tuli näkyviin paksussa muurissa, jonka läpitse jyrkät salaportaat johtivat herra Mörk'in asuinhuoneen yläpuolella olevaan huoneesen yläkerrassa.

Kiirein askelin riensi hän ylös näitä salaisia portaita, työnsi kooten kaikki voimansa auki raskaan salvan, joka lukitsi tämän porraskäytävän yläpäässä olevan oven, ja astui sitten käskevän vakaalla, huolettomalla käytöksellä huoneesen, jossa paroonin puoliso, onneton Elvira, jo kauan aikaa oli pidetty eroitettuna maailmasta.

Huonetta valaisi heikosti palava lamppu. Akkunan eteen oli tehty lautaseinä, joka kuitenkin loppui noin kyynärän verran katosta alaspäin, joten päivän aikana heikko valo pääsi tunkeumaan huoneesen.

Vaikka pieni, oli tämä huone kuitenkin tavallansa mukavan, jopa komeankin näköinen. Seiniä peittivät sievästi kirjatut tapetit, joiden muinoin loistavat värit kuitenkin jo olivat paljon vaalenneet. Huonekalut olivat todellisia taideteoksia, kaunistetut taidokkaasti tehdyillä leikkauksilla ja silatut kallisarvoisilla puulajeilla. Herra Mörk'in astuessa sisään makasi Elvira puolinukuksissa seinän vieressä olevalla sohvalla. Hän oli hyvin kuihtuneen näköinen. Vaikka hänen väsymättömän vartijansa, taloudenhoitaja Mörk'in, jolla yksinänsä oli oikeus päästä vapaaherratar Gyllenström'in kaikesta ulkomaailmasta eroitettuun huoneesen, olikin tapana alituisesti käydä hänen luonansa, loi hän nyt kuitenkin levottoman, kysyväisen silmäyksen miehensä jääkylmään, rohkeaan kätyriin, sillä tähän aikaan vuorokaudesta sai hän kuitenkin tavallisesti olla vapautettuna hänen läsnäolostansa.

Vähäisellä kohteliaisuuden vivahduksella lausui herra Mörk heti huoneesen tultuansa:

"Suvaitkaa, rouva vapaaherratar, valmistautua heti seuraamaan minua".

Vapaaherratar nousi ylös ja astui tyynenä häntä vastaan. Koko hänen olennossaan voi huomata samalla kertaa nöyryyttä ja loukkaamatonta arvoisuutta.

"Ja ken käskee minua seuraamaan teitä?" sanoi hän, luoden vakaan silmäyksen herra Mörk'iin.

"Parooni" — vastasi herra Mörk lyhyesti ja huolettomalla äänenkorolla, jolla hän ikäänkuin tahtoi ilmoittaa ett'eivät mitkään kysymykset eivätkä vastaansanomiset tässä olleet paikallansa. "Siis", lisäsi hän, ojentaen Elviralle myötänsä tuodun viitan, "siis täytyy se tapahtua. Yö tulee kylmä ja matkamme tulee kenties kyllin pitkäksi. Te tarvitsette tämän viitan".

"Ja minne aikoo parooni viedä minun?" kysyi Elvira äänellä, joka osoitti kuinka arvottomalta elämä jo näytti tälle vielä nuorelle naiselle.

"Sitä en tiedä. Tehkää hyvin ja seuratkaa minua" sanoi herra Mörk, avaten oven sammutettuansa lampun huoneessa.

Elvira heitti herra Mörk'in tuoman raskaan viitan hartioilleen ja veti sen päähineen päänsä ylitse, samassa kuin hän hiljaisesti huo'aten jätti yksinäisen kammionsa, joka todenteolla oli ollut hänelle rakas, sillä se oli vapauttanut hänen joka päivä näkemästä paroonia, hänen puolisoansa. Ainoastaan jostakin erityisestä syystä oli parooni joskus käynyt tässä huoneessa.

Tultuansa alas herra Mörk'in huoneesen viipyivät he siinä ainoastaan niin kauan, että taloudenhoitaja mitä huolellisimmasti ehti lykätä laatikon takaisin paikallensa. Sitten sammutti hän Kynttilän lyhdystä ja astui nyt vankinsa kanssa hänen oman kamarinsa ulkopuolella olevan kolkon etuhuoneen läpi ulos pihalle.

Täällä tarjosi hän vapaaherrattarelle käsikynkkänsä ja kääntyi äkkiä alas pitkään lehtokujaan, joka johti talosta koskelle päin. Heidän mustat haamunsa katosivat pian syys-illan pimeyteen. Tie, jonka herra Mörk oli valinnut, oli paljon lyhyempi kuin se, jota parooni eversti Stålsköld'in kanssa kulki samaan aikaan, samaa päämaalia kohden.

Koko tämä tapaus oli tapahtunut lyhyemmässä ajassa kuin mitä oli mennyt sen kertomiseen.

Matkalla koskelle oli jo tullut täydellinen yö-pimeä, ja kuu, joka ainoastaan kolmannella osalla pintaansa valaisi maata, loi vain niukasti valoa vaeltajain polulle. Polku kävi herraskartanon ja metsän välillä olevan avaran niityn poikki. Jos Stålsköld kävellessään paroonin kanssa olisi heidän ehdittyänsä sille mäennyppylälle, jonka ylitse suuri maantie kulki, silmäillyt ympärillä olevaa seutua, olisi hän himmeässä kuunvalossa nähnyt nämät varjot liikkuvan eteenpäin niityllä. Heti sen perästä kääntyi maantie, tehden äkkimutkan vastaiselle suunnalle, ja vasta etäämmällä kulki se suoraan koskea kohden.

Herra Mörk ja hänen vankinsa eivät alussa vaihtaneet sanaakaan keskenänsä. Kulettuansa niityn poikki tulivat he sangen tiheään metsään, jonka risteilevillä poluilla taloudenhoitaja liikkui yön pimeydessä semmoisella varmuudella, että siitä helposti voi huomata hänen täydellisesti tuntevan seudun. Pian rupesi kosken kohina kuulumaan selvemmin. Metsä harveni harvenemistaan, kunnes näkyviin tuli alastomia kallioita ja vuoren onkaloita, joiden välissä syyssateiden paisuttama koski nopeasti riensi eteenpäin.

Tämä koski, jota me jo ennen Stålsköld'in seurassa olemme sen yläpuolella joen ylitse menevältä sillalta katselleet, syöksi edempänä olevaa suurta järveä kohden kahdella putouksella. Ylempi heti sillan alapuolella oleva putous ei ollut niin jyrkkä eikä myöskään niin ahtaalle kallioseinäin väliin pakoitettu kuin alempi, joka kappaleen matkan päässä kootuin voimin syöksi alas kolkkojen ja jylhien kalliolohkareiden välitse.

Näiden kahden putouksen välillä oli tyynempi suvantopaikka, jonka ylitse voimakkaasti soutamalla vaaratta voi kulkea veneellä toiselta rannalta toiselle. Tämän suvannon tunsivat seudun asukkaat hyvin, mutta käyttivät sitä varsin harvoin, koska vähinkin varomattomuus ylitse kulkeissa jo oli saattanut monen varmaan perikatoon vuolaassa, terävillä kallionlohkareilla täytetyssä alemmassa putouksessa.

Tähän ylitsemenopaikkaan saattoi herra Mörk vapaaherratar Gyllenström'in. Heidän saavuttuansa paikalle katkasi hän pitkän äänettömyyden ja lausui kuiskaavalla äänellä.

"Tänne on parooni käskenyt minun saattaa teidät. Suvaitkaa levähtää niinkauan kuin odotamme paroonin tuloa, sillä meillä on vielä tänä yönä matkustettavana sangen pitkä matka autioiden, synkkäin metsäin läpi. Paroonilla on erityinen syy nykyään muuttaa perheväkensä kanssa sydänmaahan, hirvimetsän takalolle perustamaansa uudistaloon. Toivomme kuitenkin voivamme tehdä teidän elämänne siellä yhtä suloiseksi kuin linnassakin", lisäsi taloudenhoitaja ilkkuvalla äänellä.

Elvira istui kallionlohkareelle vähääkään kummeksimatta tätä paroonin odottamatonta tekoa. Kaikki, mikä koski hänen miestänsä, oli tullut hänelle arvottomammaksi kuin jokapäiväisin tapaus hänen elämässään. Ikäänkuin kuolonväsymys oli huomattava tämän nuoren naisen koko olennossa, jota ei yksikään toivon säde enää virkistänyt.

Herra Mörk kävi muutaman askeleen eteenpäin polkua, joka kulki pitkin vedenrajaan. Hänen ei olisi ollut tarvis, niinkuin hän kuitenkin teki, alituisesti katsoa taaksensa, pysyikö Elvira paikallansa. Tämä ei koettanutkaan yön pimeydessä lähteä karkuun vartijattansa. Pari syltä siitä paikasta, johon herra Mörk oli jättänyt vankinsa, kohosi sangen suuri yksinäinen kallionlohkare; sen ohitse saattoi parilla askeleella tulla suurelle, vedenpinnan ylitse kohoavalle kivelle. Tästä, jossa jokiranta muodosti vähäisen tyynen lahdekkeen, oli pienoinen vene huolellisesti kiinnitettynä rantaan. Tämän venosen laittoi herra Mörk pikaisesti järjestykseen; kalliolohkareen vieressä olevasta kolosta otti hän kaksi paria airoja, jotka hän asetti veneesen, ja sen tehtyänsä irroitti hän nuoraa niin paljon, että veneen missä silmänräpäyksessä tahansa voi lykätä ulos rannasta.

Saatuansa kaikki näin tarpeenmukaiseen kuntoon palasi hän vapaaherrattaren luokse, tarjosi hänelle käsivartensa ja vei hänen paaden luo, jonka jälkeen hän astui veneesen ja auttoi vapaaherratartakin siihen. Itse istui hän toiselle soutulaudalle ja pani ulos airot odottavaan asemaan. Hän viittasi Elviraa istumaan veneen perään, joka oli käännettynä maalle päin, ja tätä viittausta totellen istuutui viimeksi mainittu käärien viittaa huolellisemmin ruumiinsa ympärille.

Sillä tavoin istuivat he molemmat siinä odottaen paroonin tuloa. Heidän ylipuoleltansa samoinkuin alaakin päin kuului kosken yksitoikkoinen kohina. Kumpaiseltakin rannalta kuului syksytuulen surullinen humina honkain latvoista ja koko seutua verhosi yön pimeys raskaana, kolkkona ja läpitunkemattomana.

Silloin alkoi kuulua kaukaa lähenevien askeleitten töminä. Herra Mörk kavahti seisomaan, ja henkeänsä pidättäen kuunteli hän tätä ääntä, joka jok'ainoa silmänräpäys läheni.

26 LUKU.

Lukijan luvalla siirrymme nyt vähän enemmän kuin neljä vuotta takaperin ajassa eli alkukesään 1652, jolloin jätimme parooni Gyllenström'in ynnä vapaaherrattaren, heidän saavuttuaan Turkuun tuon myrskyisen merimatkan perästä Tukholmasta. Tällä matkalla sai Elvira Jakobsson'ilta kuulla onnettomuuden, joka oli kohdannut Stålsköld'iä, ja riemuitsevalla ilvehymyllä koetti Gyllenström kehoittaa häntä hänen taluttamanansa uskaltamaan laivankannelle katsomaan vaahtoavaa merta, jonka syvyyteen muinoin niin onnellinen kilpailija, sen pahempi, ainiaaksi oli kadonnut.

Elvira oli saatuansa tiedon Stålsköld'in onnettomasta lopusta mennyt ensihetkellä tainnoksiin. Toinnuttuansa tuntui hänestä ikäänkuin viimeinen yhdysside hänen ja paroonin välillä vihdoin olisi katkennut. Hänestä tuntui, ikäänkuin hänen sydämensä nyt vasta voisi hengittää, kun hänellä oli täysi syy halveksia puolisoansa, jonka vaikutusta Stålsköld'in perikatoon ei hän silmänräpäystäkään epäillyt. Hänen sydämensä oli tyhjä, tyhjä rakkaudesta, toivosta ja luottamuksesta, ja kärsivällisyydellä kävi hän tulevaisuutta kohden, varmana siitä ett'ei mitään vihattavampaa voisi hänelle tapahtua kuin se mitä hän jo oli tottunut kärsimään.

Kun jahti "Carl Gustaf" vihdoin saapui Turun satamaan, astui hän viipymättä matkavaunuihin, jotka taloudenhoitaja Mörk'in toimesta pian ajoivat rantaan. Hänen viereensä asettui parooni istumaan ja sanaa vaihtamatta lähtivät he matkalle syrjäiseen, jylhään Hämeenmaahan, jota kaikki ruotsalaiset vielä enemmän siihen aikaan kuin nyt pitivät kolkkona erämaana. Elviralle oli tämä syrjäinen seutu tervetullut, se kun paremmin kuin loistava Tukholman kaupunki soveltui hänen pettyneiden toiveittensa haudaksi.

Kun siis pitkän matkan perästä vanha, valkoinen linnarakennus korkeine, mustine kattoineen näkyi kohoutuvan kesän ihanimpaan vihannuuteen verhotun puiston ylitse paroonin maatilalla, katseli Elvira jonkunlaisella ilolla vastaista kolkkoa asuntoansa.

Ja todellakin tuli tämä paikka Elviralle ensi aikoina hiljaisen rauhan lähteeksi, joka raittiin tuulahduksen tavoin virvoitti hänen sydäntänsä. Asian laita olikin todella se, että etevimpänä syynä paroonin päätökseen muuttaa Suomeen oli ollut hänen tulinen, intohimoinen rakkautensa Elviraan. Hän oli ajatellut, että Elvira siellä erämaassa, jossa hän ei olisi tilaisuudessa seurustelemaan kenenkään muun kuin hänen kanssansa, aikaa voittain voisi taipua, jollei rakastamaan häntä, ainakin kärsimään hänen läsnäoloansa. Kun hänen tuona myrskyisenä yönä Ahvenanmerellä onnistui vapauttaa itsensä Stålsköld'istä, kasvoi hänen luottamuksensa aikeensa onnistumiseen, ja levottomalla kiiruulla oli hän kulkenut tuon matkan maatilallensa Hämeesen.

Täällä muutti hän yht'äkkiä käytöksensä Elviraa kohtaan, jota hän nyt kohteli suurella kunnioituksella, salli hänen vapaasti uskollisen palvelijan seurassa, milloin häntä halutti, liikkua linnan ulkopuolella. Kanssapuheissaan osoitti hän jonkunmoista varovaisuutta, eikä kiivastunut kuten muinoin, kun Elvira jäätävällä kylmyydellä otti vastaan nämät hänen epäiltävät mieltymyksensä ja uskollisuutensa osoitukset.

Vapauttansa käytti Elvira käydäksensä joka päivä köyhäin alustalaistensa asunnoissa, joissa hän viipyi pitkät ajat. Kaikille toi hän lohdutusta ja apua. Hän oli kyllin kärsinyt täydellisesti ymmärtääksensä toisten suruja, ja syvällä kiitollisuudella katselivat tilan sairaat ja köyhät alustalaiset tuota surullista enkeliä, joka linnasta ja päivä tuli heidän luoksensa lieventämään heidän kovia kohtaloitansa. Elviraa kohtaan osoitti kansa pian koko seudulla rajatonta mielisuosiota, ja tämä alhaisten rakkaus herätti eloon silloin tällöin jonkun kukkasen, joka ilahutti hänen elämän kokemuksissa haavoittunutta, nöyrää sydäntänsä. Kauan ei näitä tyveniä päiviä kuitenkaan kestänyt Elviralle. Parooni huomasi pian, kuinka nämät harrastukset yhä enemmän vieraannuttivat hänen puolisonsa hänestä. Sen lisäksi tuli vielä eräs ulkonainen tapaus, joka saattoi hänen pian riistämään Elviralta sen vapauden, jota hän nyt nautti.

Syksyllä sai parooni, näet, Tukholmasta kirjeen, jossa muun muassa kerrottiin, mitenkä eversti Stålsköld ihmeellisellä tavalla oli pelastunut uhkaavasta kuolonvaarasta.

Tämä odottamaton uutinen iski kuni ukkosen nuoli paroonin sydämeen ja teki hänen aikeensa tyhjiksi. Niinkauan kuin Stålsköld'in uhkaava hahmo oli hänen ja Elviran välillä, ei hän voinut toivoa mitään muutosta heidän molemminpuolisissa olosuhteissaan. Ulkomaailman keskuudessa voisi Elvira milloin hyvänsä saada tietää Stålsköld'in vielä elävän. Kalliilla valalla vannoi parooni, ett'ei tämä seikka sinä ilmoisna ikänä olisi tuleva Elviran korviin.

Tapansa mukaan kääntyi hän kysymään uskotultansa, herra Mörk'iltä, neuvoa puolikypsyneen tuumansa toimeenpanemisessa, ja tämä, joka hyvin ymmärsi herransa, puki ne pian selviin sanoihin.

"Se on helposti pantu toimeen", sanoi taloudenhoitaja, "sillä meidän tarvitsee ainoastaan erottaa hänen yhteydestä maailmaa kanssa. Sillä tavoin tehdään hänelle mahdottomaksi saada mitään tietoa siitä mitä maailmassa tapahtuu. Jo kauan aikaa olen aikonut esitellä teille tämmöiseen toimeen ryhtymistä, sillä olen kauan huomannut, että teille siitä monessa suhteessa olisi hyötyä. Ei ole hyödyllistä eikä soveliastakaan antaa hänen armonsa liikkua vapaasti ulkona. Se rakkaus, milt'eipä jumaloitseminen, jota kansa niin runsaassa määrässä osoittaa häntä kohtaan, tämä jumaloitseminen, sanon minä, koituu tälle huoneelle ainoastaan kiroukseksi. Ihan kärsimätöntähän on nähdä, millä hellyydellä hän kohtelee halpaa rahvasta, kun ajattelee sitä kylmyyttä, millä hän kohtelee teitä, herra paroni! Jok'ainoa hellyyden kipinä, jonka hän tuhlaa repaleiselle mieronkulkijalle, vähentää selvästi hänen hellyyttänsä teitä kohtaan. Ja siitä huvituksesta, mikä hänellä näyttää olevan noista mielettömistä matkoistansa mökkeihin, siitä ei ole hänellekään muuta kuin sulaa vahinkoa! Jos häneltä kerran riistettäisiin tämä huvitus, niin tulisi hän varmaan hellemmäksi teitä kohtaan — sitä ei tarvitse silmänräpäystäkään epäillä! Siis — sulkekaamme hänet neljän seinän sisälle, eroittakaamme hänet noista kerjäläiskakaroista, noista kyyhkysistä, varpusista ja kaikesta, jolle hän nyt niin sydämellisesti omistaa lempeytensä!"

Tämä herra Mörk'in näin esittelemä suunnitelma miellytti paroonia hyvin. Ainoastaan se seikka millä tavalla tämä olisi toimeenpantava epäilytti häntä vielä. "Tämä asia on kuitenkin herättävä suurta huomiota", muistutti hän sentähden, luoden miettivän silmäyksen taloudenhoitajaansa. "Mitä arvelevat alustalaisemme, mitä sanovat ihmiset vapaaherrattaren pikaisesta katoamisesta?"

"Mitä he sanovat! Me emme kai ole niin tyhmiä, että annamme heidän saada tietää asian oikeata laitaa!" vastasi Mörk ja katseli hetkisen isäntäänsä riemuitsevalla etevämmyydellä. Tämä puolestaan näytti odottavan likempää selitystä taloudenhoitajalta, mutta kun herra Mörk yhä edelleen oli vaiti, tiuskasi parooni vihdoin vähän äreästi: "No sano sitten selvästi mitä tarkoitat ja miten meidän on menetteleminen!"

"Minä voisin helposti keksiä sangen monta ja lisäksi sangen erilaista menettelytapaa, mutta esittelen tässä nyt sen, mikä ensiksi johtui mieleeni", vastasi Mörk vakavasti, kuten semmoinen henkilö ainakin, joka perinpohjin tuntee asian, jota aikoo käsitellä, ja hän lisäsi konnamaisille ihmisille omituisella välinpitämättömyydellä: "ei ole mikään salaisuus asukkaille näillä seuduin että hänen armonsa ei erittäin hyvin viihdy täällä teidän läänityslinnassanne, ja sitä seikkaa, että hän mielellään toivoisi saada nähdä vanhempiansa, ei hän juuri ole pitänyt minäkään salaisuutena. No mitäs muuta! Matkustakoon hän heidän luoksensa! Me viemme hänen takaisin heidän luoksensa!"

"Oletko järjiltäsi, mies!" kiljasi parooni vihastuneena, kun asia rupesi tähän suuntaan kääntymään.

Taloudenhoitaja hymyili ivallisesti ja hänen silmänsä loistivat kärmeensilmien kiillolla. "Ha, ha, ha!" nauroi hän vastaukseksi. "Ettehän luulle, herra parooni, minun täydellä todella ehdottelevan että hän matkustaisi! Kansan vaan tulee uskoa, että hän on matkustanut. Ymmärtääkö teidän armonne minua nyt?"

Paroni nyökäytti päätänsä ikäänkuin merkiksi, että tuo pulmallinen juoni nyt rupesi käymään hänelle käsitettäväksi. Sittemmin antoi hän herra Mörk'ille kädellänsä merkin jatkaa sen selittämistä.

Taloudenhoitaja kertoi nyt, että hänen aikomuksensa oli suljetuilla vaunuilla lähteä Turkuun. Samaan aikaan taikka vähäistä ennen tätä matkaa olisi Elvira suljettava yksinäiseen kammioon. Kansalle ilmoitettaisiin kuitenkin, että se oli vapaaherratar, joka matkusti suljetuissa vaunuissa, vaikk'ei hän voinut näyttäytyä kellekään, siitä syystä että satunnainen pahoinvointi vaati käyttämään erinomaista varovaisuutta.

Koko tämän suunnitelman, josta nämät molemmat herrat, tahi oikeammin herra ja hänen palvelijansa, keskustelivat sellaisella välinpitämättömällä tyyneydellä kuin olisi ollut puhe mitä tavallisimmasta asiasta maailmassa, hyväksyi parooni täydellisesti.

Hirmuisen katkerilta tuntuivat Elviralle ensi-ajat hänen yksinäisessä kammiossaan. Vapaus oli tähän saakka ollut ainoa hyvä lahja, joka teki hänelle elämän, jollei rakkaaksi, niin kuitenkin kärsittäväksi, ja sentähden oli tämä lahja, kallis kaikille, tullut hänelle arvaamattoman kalliiksi. Hän kärsi sanomattomia tuskia, ja hänen ymmärryksensä valo olisi kentiesi sammunut, jollei hän näinä rajattoman katkerina hetkinä olisi etsinyt ja löytänyt sitä korkeampaa lohdutusta, jota uskonto tarjoopi jokaiselle, joka nöyryytetyllä sydämellä hädässään ja tuskissaan siitä lohdutusta etsii.

Ne monet kokeet, joita paroni teki taivuttaaksensa Elviran mieltä häntä kohtaan suotuisammaksi, eivät olleet soveliaat lievittämään, vaan päin vastoin omiansa lisäämään Elviran vankeuden katkeruutta, sillä hänen oli mahdoton enää osoittaa puolisoansa kohtaan minkäänlaisia muita kuin halveksimisen tunteita.

Aina siitä päivästä alkaen, jolloin Elvira suljettiin yksinäiseen kammioonsa hamaan siihen tapaukseen saakka, joka saattoi parooni Gyllenström'in lähettämään hänen syrjäiseen uudistaloonsa, ei hän ollut ainoatakaan kertaa ollut ulkona vankeushuoneestansa. Vastenmielisesti ja ainoastaan estääksensä kaiken mahdollisuuden tiedustelemiseen, oli parooni nyt päättänyt ryhtyä siihen toimenpiteesen, joka taasen saattoi hänen vankihuoneen kolkkojen muurien ulkopuolelle.

27 LUKU.

Parooni Gyllenström ja eversti Stålsköld jatkovat matkaansa, jonka edellisessä olemme nähneet heidän alkavan.

Paroonin askeleet olivat epätasaiset, epävarmat — tuontuostakin seisahtui hän silmäilläksensä ympärilleen. Tämä näytti eversti Stålsköld'istä epäiltävältä ja hän päätti olla varoillansa.

"Minä aavistan jotain petosta ja vaadin pikaista ratkaisua. Jos te teette jonkinlaisia epäilyttäviä liikkeitä, niin pidän minä itseni pakoitettuna laskemaan luodin päänne läpi", sanoi hän.

"Olkaa huoleti", vastasi parooni Gyllenström. "Minähän olen aseettomana, ihan aseettomana".

Tästä vastauksesta tyyntyi eversti hiukan. He kulkivat edelleen äänettöminä ja niin saapuivat he vuoriselänteelle, jonka onkaloista hyökyvä koski syöksi alas. Täällä jyrkkeni polku ja kierteli kolkkoin, uhkaavain kalliolohkareiden välitse. Parooni seisahtui eräällä korkealla tasaisella vuorilakealla ja ilmoitti, että he olivat saapuneet määräpaikkaansa. Tätä vuorilakeaa ympäröitsi kolmella taholla jylhä kuusikkometsä, neljäs sivu laskeutui äkkijyrkkänä kallioseinänä vesiputoukseen, joka oli sen alapuolella.

"Tässä", sanoi paroni, "tässä on paikka, jossa meidän kohtalomme on ratkaistava! Tässä on minun taikka teidän matkanne määrä! Ei siin muuta kuin astukaa kalliolakean vastaiselle syrjälle ja antakaa minulle toinen pistooli. Sen meistä, joka kaatuu, nielaiskoon koski vaahtoavaan kuiluunsa!"

Eversti Stålsköld'iä värisytti. Kuitenkin astui hän tuolle pelottavalle paikalle ja antoi paroonille pyydetyn aseen. Parooni otti sen tyynesti ja lisäsi: "Tässä, tässä on meidän kohtalomme ratkaistava! Hän, joka on rohjennut häiritä avioliiton rauhaa, hän, joka on uskaltanut pilkata pyhimpiä tunteita, mitkä ikänä ovat yhdistäneet kaksi ihmissydäntä, hän, joka on ansainnut kaikki helvetin tuskat — hän saakoon tässä tuomionsa! Olkaa varoillanne ja valmiina! Kun minä olen lukenut kolmeen — silloin lyököön koston kello!"

Parooni oli puhunut vakaasti.

Enemmin paikan kolkon jylhyyden ja hetken tärkeyden johdosta kuin paroonin sanain vaikutuksesta tunsi eversti Stålsköld mielensä juhlalliseksi ja tunteilla, jommoisia ei hän ikänä ennen ollut tuntenut, odotti hän ratkaisevia sanoja paroonin huulilta. Jok'ainoa pieninkin epäluulon kipinä oli sammunut hänen mielestänsä. Kavaluus näytti hänestä tällä hetkellä mahdottomalta. Tuomion hetki — sen juhlallisimmassa merkityksessä näytti hänen mielestään olevan läsnä ja hän ei pitänyt paroonia enää kavalana verivihollisenaan, vaan henkilönä, jonka kohtalon kanssa hänen oma kohtalonsa niin arveluttavalla tavalla oli sattunut yhteen, että korkeamman voiman nyt piti ratkaista, kenen puolella oikeus oli. Miehekkäällä tyyneydellä, mutta kuitenkin hiukan levottomalla mielellä odotti hän kuulevansa paroonin huulilta sanan "yksi".

Mutta kun ei tätä sanaa kuulunut ja kun pimeys esti häntä huomaamasta paroonin liikkeitä, niin loppui eversti Stålsköld'in kärsivällisyys, samalla kuin epäluulo uudestaan alkoi herätä hänen mielessään ja hän huusi "Jollette peräydy lausumasta sanoja, jotka luultavasti tulevat olemaan viimeiset sananne, niin otan minä lausuakseni ne".

"Minä en peräydy mistään sanoista maailmassa — olkoon ne mitkä tahansa", sanoi parooni täydellisellä tyyneydellä, "mutta minä pelkään, että te aiotte tehdä minulle kavalan kepposen".

"Minäkö?" kysyi eversti kummastuneena. "Mikä kepponen se on, josta te puhutte? Että minä aion tehdä lopun teidän katalasta elämästänne, — siihen kepposeen pitäisi teidän olla valmistettu!"

"Pimeys estää minua tyystemmin tarkastamasta tätä asetta", lausui parooni yhtäläisellä tyyneydellä. "Mutta minä pelkään ettei pistooli ole panoksessa. Eihän teillä ollut mitään syytä antaa minulle panoksessa olevaa ampuma-asetta".

Veri syöksähti eversti Stålsköld'in sydämeen. Hän tunsi itsensä syvästi loukatuksi eikä hän tavallisuuden mukaan viivytellyt kiivailla sanoilla ilmaisemasta suuttumustansa.

"Raukka!" kiljasi hän. "Te olette siis tosiaankin niin perin kurja, ett'ette voi käsittää, saatikka arvostella, miehuullista rohkeutta. Vai niin! Sinä pelkurimaisin kaikista pelkurimaisista hylkiöistä! Anna tänne pistooli ja ota tämä!… Mutta älä odota että minä enää kuuntelen, vielä vähemmin odotan mitään sanoja tahi merkkiä!"

He vaihtoivat aseita semmoisella kiivaudella ja pikaisuudella, että sitä on mahdoton kertoa ja yhtäläisellä kiiruulla ojensivat he ne toistensa rintoja kohden. Valonsäde valaisi silmänräpäyksen ajaksi kolkon ympäristön, sangen kova paukaus kuului ja — ratkaiseva silmänräpäys oli ohitse.

Paroonin pistooli oli lauennut, eversti Stålsköld'in sitävastoin ei ollut ottanut tulta. Tästä pistoolista oli paroonin, joka käytti pimeyttä hyväksensä, onnistunut huomaamatta ottaa pii pois. Tähän rohkeaan konnantyöhön oli tämä katala mies päättänyt ryhtyä osaksi luottaen onneensa, joka aina oli ollut hänelle myötäinen tämänlaatuisissa yrityksissä, osaksi sentähden että hän eversti Stålsköld'issä tunsi henkilön, joka liian suuren luottamuksensa takia ihmisten rehellisyyteen näytti olevan ikäänkuin vartavasten luotu kanssaihmistensä petettäväksi.

"Se käypi varmaan päinsä!" ajatteli parooni. "Jos minun muutamilla soveliailla sanoilla vielä onnistuu kiihoittaa hänen muutenkin kiivasta luontoansa, niin on voitto minun. Miten minä olen päässyt voitolle, siitä ei kukaan kuolevainen kuuna päivänä saa tietoa, sillä koski on kyllin syvä salaamaan ihmisten ilmoista mitättömän piipalasen sekä piittömän pistoolin".

Kaiken tämän oli parooni harkinnut aivan oikein, mutta mitä hän ei ollut ottanut lukuun oli se seikka, että ihmiset, joilla on paha omatunto ja pahoja aikeita, toisinaan ampuvat syrjään taistellessaan rehellisten ja kunniallisten miesten kanssa. Tämän seikan tuli hän kuitenkin tänä iltana tuntemaan, sillä tuo ammuttu, murhaava luoti ei sattunut eversti Stålsköld'iin. Se hiipasi hänen olkapäänsä ohitse, saattamatta kuitenkaan hänelle pienintäkään vahinkoa, jos emme ota lukuun pientä rikkinäistä sipaletta hänen takinhiassaan — vaan eihän semmoisesta vahingosta siedä puhuakaan.

Kauhistuksen huuto pääsi paroonilta sittenkuin hän oli ehtinyt huomata, ett'ei laukauksensa ollut sattunut.

Eversti Stålsköld seisoi tyynenä, järkähtämättömän tyynenä. Hän ei tuntenut mitään vapistusta, ei mitään pelkoa. Hänen mielensä oli tyyni, mutta tämä tyyneys oli sen tyyneyden kaltainen, joka merellä käy raivoavan myrskyn edellä. Se oli luonnon tyyneys vähää ennen hirmuista ukkosen jyrinää.

Kauan aikaa seisoi hän liikkumattomana kuni valettu kuvapatsas. Kun hänen kuohuvat ajatuksensa vihdoin puhkesivat sanoiksi, huusi hän vihasta värähtelevällä äänellä: "Petetty! Siis on tämä konna vielä kerran ilkeästi pettänyt minun! Hänessä ei siis ollut rahtuakaan kunniantuntoa … ei rahtuakaan! Mutta sallimus on selvästi osoittanut, että täydellisin oikeus on minun puolellani, oikeus, jota vastaan kaikki konnamaiset yritykset musertuvat kuni kallioon heitetyt saviastiat. Tällä hetkellä olen minä täydellisesti vakuutettu, että minulla on oikeus rangaista … ja minä rankaisen! Rangaistakseni moista konnaa en minä tarvitse ampuma-aseita."

Eversti Stålsköld vaikeni ja tehden suonenvedontapaisen, voimakkaan liikkeen kohotti hän oikean kätensä. Kooten kaikki voimansa heitti hän pistoolin, joka hänellä oli kädessä, paroonia kohden. Mutta tämä oli jo pötkinyt käpälämäkeen, pistooli sattui erääsen ulkonevaan kallionhuippuun ja juova säkeniä osotti sen tietä, kunnes se katosi läheiseen kuiluun luultavasti kuuksi päiväksi piiloutuaksensa ihmisten ilmoilta hyrskyvien aaltojen vaahtoavan vaipan alle.

Eversti Stålsköld henkäsi syvään ja hän luuli tukehtuvansa kiukusta, joka paronin kurjamaisen menettelyn takia oli kiihtynyt hurjimmilleen. Hän koetti keventää rintaansa huutamisella … kirouksella, siunauksella, sadatuksella — yhdentekevää millä hyvänsä! mutta hänen huulensa pysyivät yhteen puristettuina ja hänen oli mahdoton saada sanaakaan suustansa. Silloin sattui pakenevan paroonin askeleitten töminä hänen korvaansa. Saalistansa vainoavan jalopeuran nopeudella lähti hän kiitämään sille suunnalle, josta tämä töminä kuului.

Edellisessä luvussa olemme maininneet että myöskin taloudenhoitaja Mörk kuuli lähenevien askeleitten töminätä istuessaan veneessä. Myöskin olemme huomauttaneet siitä äkillisestä mielenliikutuksesta, joka hänen silloin valtasi.

Kauan ei herra Mörk'in tarvinnut alla epätiedossa siitä mitä nämät kiiruhtavat askeleet merkitsivät, sillä pian kuuli hän paroonin, joka yhä edelleen mitä kiiruimmasti riensi veneelle päin, huutavan; "Jumalan tähden Mörk! Onko sinulla kaikki järjestyksessä? Taivas ja helvetti ovat hyljänneet meidät! Me olemme hukassa! Lykkää heti … heti ulos maalta, jahka minä pääsen perille!"

Saatuansa suurella vaivalla änkytetyksi nämät sanat oli parooni ehtinyt valkamaan, josta edellä olemme puhuneet.

"Onko kaikki järjestyksessä? Onko kaikki järjestyksessä?" huusi hän vielä kerran kuumeentapaisella pikaisuudella ja valmistautui hyppäämään kiveltä, jolla hän seisoi, veneesen.

"Kaikki on valmiina, herra parooni! Joutukaa vaan! — reipas hyppäys!
Vielä emme ole hukassa! Rohkeutta vaan herra parooni!"

Herra Mörk oli tuskin ehtinyt lausua nämät sanat, ennenkuin hän peljästyneenä peräytyi taaksepäin kuullessaan seuraavat sanat, jotka lausuttiin vihasta ja kiukusta kauheasti värisevällä äänellä: "Kuitenkin olette te hukassa! te olette molemmat kadotetut — kadotetut ainiaaksi! kadotetut tässä ja tulevaisessa maailmassa!"

Eversti Stålsköld oli saapunut ja hänen ojennettu kätensä tarttui voimakkaasti kuni ruuvipihti paroonin niskaan.

"Kuolema ja helvetti", änkytti parooni hampaitansa kiristellen ja taipui kuni muserrettu käärme voittajansa jalkoihin.

Elvira oli tähän saakka istunut äänetönnä ja ajatuksiinsa vaipuneena.
Nyt nousi hän äkkiä seisoalleen ja huudahti: "Se olet sinä! Taivaan
Jumala — se olet kuitenkin sinä, Kustaa!"

Hän ojensi kätensä rannalle päin ja olisi langennut kasvoilleen veneestä, jollei eversti Stålsköld samassa olisi sulkenut häntä syliinsä. Tälle oli ollut silmänräpäyksen työ sinkauttaa parooni tieltään ja kiiruhtaa rakastettunsa avuksi.

Eversti Stålsköld ei ollut tässä silmänräpäyksessä pitänyt lukua minne ja mistä hän heitti parooni raukan, eikä hän myöskään ajatellut pikaisen tekonsa seurauksia, mutta paroonille sattui se hyvä onni että hän putosi veneesen, ihan uskollisen taloudenhoitajansa viereen. Paroonin pudotessa liikahti vene äkkiä ja nuora irtaantui rannasta.

"Me olemme pelastetut!" jupisi herra Mörk ja koetti nostaa jaloilleen herraansa, jonka jäsenille ja raajoille tuo pikainen veneesen tulo ei ollut tuntunut erittäin suloiselta.

Ja he olivat pelastetut, mutta sen ohessa olivat he säikähtyneinä, siihen määrään säikähtyneinä, ett'eivät kyenneet mitään toimittamaan. Airot olivat paikoillansa hangoilla, mutta ei parooni eikä hänen taloudenhoitajansa yrittäneetkään käydä käsiksi niihin. Vesipyörteet saivat veneen valtaansa ja kiidättivät sitä hyvällä vauhdilla alas koskea kohden, mutta edellisestä uhkaavasta vaarasta ja sitä seuraavasta pikaisesta pelastuksesta säikähtyneet veneessä olijat eivät näyttäneet huomaavan sitä. He lähestyivät yhä enemmän ja enemmän vesiputousta ja vaahtopäiset aallot kuohuivat heikon aluksen kumpaisellakin puolella. Parooni tointui vihdoin niin paljon, että hän huomasi uhkaavan vaaran. Nousten polvillensa huusi hän sydäntä vihlaisevalla äänellä: "Mörk! Mörk! Joudu… Tartu airoihin! Etkö näe että me olemme perikadon partaalla!"

Äkkiä kuni pahasta unesta heräävä kavahti herra Mörk seisaalleen ja silmäili hurjasti ympärilleen.

"Se on liian myöhäistä herra parooni! Se on liian myöhäistä!" parkasi hän kamalasti ja hänen äänensä, joka kajahti kovemmin kuin kosken pauhina, kuului rannalla seisovien korviin kuni hautaussäveleet helvetin alhosta.

Tuskin olivat Mörk'in viimeiset sanat kajahtaneet, kun eversti Stålsköld aivan lähellänsä kuuli hänelle tutun ähkyvän äänen ja seuraavassa silmänräpäyksessä töytäsi Pekka hengästyneenä hänen jalkoihinsa.

"Jumalan kiitos, etten tullut liian myöhään! Te olette siis vielä hengissä, rakas isäntäni!" huudahti tämä uskollinen, rehellinen palvelija toistaen samoja hellyyden osoituksia, joita hän kerran ennen oli näyttänyt Aurajoen rannalla.

Muutamaa askelta ulompana seisoi se sotamies, jonka parooni oli häätänyt talostansa pois ja joka nyt oli seurannut Pekkaa tämän vakousretkellä. Kyyneleet silmissä katseli hän tuota harvinaista ryhmää edessänsä ja etenkin loi hän sanomattoman lempeitä silmäyksiä Elviraan.

"'Taivaan armo' elää — Jumalalle olkoon kiitos siiiä", sanoi hän.

"Niin 'taivaan armo' elää, siinä sinä olet oikeassa", lausui Stålsköld, vielä melkein liikutuksen vallassa, "ja 'taivaan armo' on aina elänyt ja on aina elävä. Turhaan koettavat ihmiset sammuttaa armon kipinätä — se pilkoittaa vastustamattomasti myöskin ihmissilmälle ja ihmisjärjelle läpitunkemattoman pimeyden läpi. Elvira! Emmekö me ole elävänä todistuksena näiden minun sanojeni totuudesta?"

"Me olemme elävänä todistuksena siitä", kuiskasi Elvira ja koetti hellällä väkivallalla irroittaa itseänsä eversti Stålsköld'in sylistä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUUAN SUOMALAINEN SOTURI KRISTIINA KUNINGATTAREN AIKAKAUDELLA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MUUAN SUOMALAINEN SOTURI KRISTIINA KUNINGATTAREN AIKANA

- LUKIJALLE:

- 1 LUKU.

- 2 LUKU.

- 3 LUKU.

- 4 LUKU.

- 5 LUKU.

- 6 LUKU.

- 7 LUKU.

- 8 LUKU.

- 9 LUKU.

- 10 LUKU.

- 11 LUKU.

- 12 LUKU.

- 13 LUKU.

- 14 LUKU.

- 15 LUKU.

- 16 LUKU.

- 17 LUKU.

- 18 LUKU.

- 19 LUKU.

- 20 LUKU.

- 21 LUKU.

- 22 LUKU.

- 23 LUKU.

- 24 LUKU.

- 25 LUKU.

- 26 LUKU.

- 27 LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE