The Project Gutenberg eBook of Elämän taistelusta: Näytelmä viidessä näytöksessä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Elämän taistelusta: Näytelmä viidessä näytöksessä

Author: Fredrik Berndtson

Translator: Edvin Avellan

Release date: April 29, 2008 [eBook #25233]

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/25233

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN TAISTELUSTA: NÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Produced by Tapio Riikonen

ELÄMÄN TAISTELUSTA

Näytelmä viidessä näytöksessä

Kirj.

FREDRIK BERNDTSON

Suomentanut E. A.

Porissa, O. Palanderin kirjapainossa, 1873.

Suomentajan [Edvin Avellan] kustannuksella.

Näytetty: J. R. Westerling.

JÄSENET:

Paroni Pantzarsköld. Maria, hänen tyttärensä. Werner, luutnantti Porin rykmentissä. von Stöbern, kapteini Savon jalkaväessä. Katri, vanhanpuolinen nainen. Anna, hänen tyttärensä. Jaakko, paronin palvelia. Rapp, hänen poikansa, sotamies. Eversti von Döbeln. Venäläinen upsieri. Hurtti, sotamies. Halonen, talonpoika. Upsieria ja sotamiehiä.

Asiat tapahtuvat 1808:an ja 1809:än vuoden Suomen sodan aikana, kohta edellä ja jälkeen Lapuan tappelun.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Teateri näyttää paroni Pantzarsköldin salin, muhkeilla, mutta vanhan-aikaisilla huonekaluilla. Vanhoja sukumuotokuvia seinillä. Ovia perällä ja molemmin puolin näyttämöä.

Ensimmäinen Kohtaus.

PARONI PANTZARSKÖLD, kävelee vitkaan edes takaisin.

Kuin usva raskas, laskee laskemistaan

Nyt elon laaksoloihin ikävyys,

Mi ruostehena päivän hohteen syö,

Mi ruskon kukan poskiloilta ryöstää,

Ja hengen soittimen saa sorahtaan. —

On vanha aika mennynnä! — Jo ammoin

Sen päivä mailleen kulki. Myrskyinen

Ja musta yöhyt mailmaa varjostaa;

Ja josko jonkun muinaisuuden haamun

Ma nään, se raunioina onnensa

Kuin aave valju käydä hoipertaa.

Kaikk' on nyt perstana ja häiryksissä,

Ja sirkaleista voima jyrkeä

Käy temppeleitä laatiin jumaloille,

Niin raa'an villityille kuin hän itse.

Katselee muotokuvia.

Te ylpeästi, vainaat, katselette!

— Oil loisto toisten teidän teillänne,

Kuin leimu tuo, jon virvatulet lainaa,

Mit' joukon tyhmän suosiosta syttyy,

Ja mitkä, äkkipäätä sammuen,

Nyt elon myrkyttävät savullansa.

Oi vainaat, teidän muistoanne hengin,

Ja ylpeä ma oon, oon vertaisenne.

Toinen Kohtaus.

Paroni Pantzarsköld. Kapteini von Stöbern.

VON STÖBERN.

Hyv' iltaa, paroni!

PARONI PANTZARSKÖLD.

Von Stöbern, iltaa

Te pitkän matkan ootte käyneet, näyttää.

Hyv' että haavanne on mennyt kiinni

Niin äkkiä.

VON STÖBERN.

Ei kiinni; vaan ei ollut

Se vaarallinen. Verenvuodatus

Mun laski vuoteelle. Vaan hoitonne

Ja vieraanvaraisuutenne mun kohta

Jo toinnuttaa.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oil taivaan onni juuri,

Ett' Ehrnroth pääsi joinkin eheenä. —

Tää vasta sotaa, jota meillä käydään!

Tää järjestystä, hajajoukoilla

Kun toinen sinne, toinen tänne ryntää!

Ma kuulen voitoista, vaan itse voitto

On hedelmätöin kukka kruunussa,

Jon urho sydänverellänsä osti.

Niin kunnia jää saaliiks' maasta vaan,

Jon viljeliä verellänsä lauden

On kastellut ja luillaan kylvänyt.

VON STÖBERN.

Se toden totta, mitä lausutte.

Ois sodan loppua jo toivomista.

On maamme perikadon reunalla;

Vaan vähemmällä rauha saatanee.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Von Stöbern, mitä tarkoitatte?

VON STÖBERN.

Sitä,

Ett' ennen vähän alttiiks' annetaan,

Kuin kaikki uhrataan.

PARONI PANTZARSKÖLD.

No niinpä kyllä! —

Syyn Kantaa hallitus; se häpeää

Ja verta kokoo päällensä.

VON STÖBERN.

Jos maassa

Ois joitakuita, joissa pontta, mieltä

Ois vielä, ehkei kaikki tykkänään

Ois hukassa; vaan yhä harvemmassa

On miehen voima, miehen viisaus,

Mi tiensä tietää itse raivata. —

Te, herra, ootte osallisna olleet,

Niin kuuluu, Anjalaisten liitossa?

Ne miehet työhön käydä rohkenit.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Vai työhön käydä? — Niin, kuin kauppasaksa,

Ku sälyänsä markkinoille tuo,

Vaan ei kuin aateliset, vapaat miehet,

Kuin miehet, jotka onnen vaa'alla

Jo Suomen kohtaloa mittasit.

VON STÖBERN.

Te liian erillänne ootte täällä!

Miks' ette, herra, liity niihin, jotka

Nyt tapausten ohjaksissa ovat.

Tuo järki selvä, nimi ylhäinen

Ja lujuus, vaihetusten karkaisema,

Ois todellakin vahva turva niille,

Kut maata säälivät…

PARONI PANTZARSKÖLD, hetken mietittyänsä.

On myöhäistä

Nyt auttaa. Itse näätte sattumuksen

Jo estehettä arpaa lyövän siitä,

Min urhous ja vakuus saavutti.

Kun maltti, uskollisuus hyljätään,

Ja arkuus kurja neuvot kaikki kehrää,

On silloin aika elää kaihossa.

Lähtee ulos sivu-ovesta.

Kolmas Kohtaus.

KAPTEINI VON STÖBERN.

Hän mieltäni ei arvaa! Ylpeänä

Ja nurkuvaisna tuumia hän miettii,

Mit hengen juurta syövät; iloa

Hän milt' ei tunne, kahleen merkit koska

Häll' kertoo tuskasta, jon itse kärsii;

Vaan tuota töin ja juonin rikkomaan,

Ja murto-aseenansa käyttämään,

Pois vankeuden yöstä päästäksensä,

Hän ei oo mies. — Ma lempikädellä

Häll' janoon polttavaiseen laadin juoman,

Mi mieltä ensin hiljaa viihdyttää,

Vaan veren sitte kiehoksihin saattaa.

Niin luulin innostuksen kukkasen

Jo koston hedelmiksi kehkiivän,

Vaan kylmä maltti kukan surkastutti. —

Ma tuota äijää enkö voittaisi?

Vai täytyisikö suotta Mariasta

Mun luopua? — Ei! — kuumat helvetit!

Ma nousen vasten kaikkea, ma murran

Nuo valheen siteet, joilla ihmiset

Nyt orjuuttavat toisiaan, ma sullon

Nuo kurjat, jotka ikeen alla huokaa,

Jon vaivoiksensa itse takoivat.

Ah, luopumus!… Sa sääntö, jonka onni

Toi kärsimykselle, oi, mitä tarjoot?

Mun vaivoistani, tuskistani mitä

Sa annat mulle? — Haudan, muuta ei!

Ma kauvan kyllä juonias jo kärsein,

Sa onnen jumalatar silmitöin!

Nyt henkenikin kaupalla sun sautan,

Sill' nautinnotta elo kuoloks' kääntyy.

Neljäs Kohtaus.

Kapteini von Stöbern. Maria.

MARIA.

Hyv' iltaa! — Onko mitään kuulunut

Nyt sodasta?

VON STÖBERN.

Ei, ryökynäni, ääntä

Ees ammunnasta.

MARIA.

Raskas teidän ollee

Kuin vanki joutilaana viipyä

Tääll' meidän kesken, pääsemättänne

Jo kumppanien urhokilpasille,

Pois vaaroihin ja kunniaan.

VON STÖBERN.

Jos aina

Ois vankeus vaan yhtä herttainen

Kuin täällä, tuot' en vapautehen

Ma vaihtaisi, en urhon seppeleesen.

MARIA.

Te kohtelias ootte, ylön määrin;

Niin kunnian kuin itse tähtenne

Ma päätän liioittelevanne.

VON STÖBERN.

Kolkko

On vastauksenne; vaan ansaitseeko

Tuo sydämeni harras kiitos-uhri

Noin solvausta?

MARIA.

Suokaat anteeksi!

En pistää tahtonut.

VON STÖBERN.

Se, ryökynä.

On pistos haikeampi, jonka saanut

Oon hempeänne vastaan taistellen. —

Oon vanki haavoitettu, vaan en pyydä

Tok' vapautta voittaa povestanne

Mull' ääni raikas, hellä suokaatte,

Ett' vaivat julmat rinnassani viihtyis;

Mull' poltteesen, mi suonissani raivoo

Kuin hornan lieska, suokaat aamukaste,

Jon silmän taivas itkee hiljakseen;

Ma lempeä tai kuolemata pyydän!

Te kasvot käännätte… Ei, älkäätte!

Niin täällä syntyy jylhä, synkkä yö,

Ja julmat peikot, haahmot haudoistansa

Käy kummittelemaan. — Se päivänpaiste,

Mi kasvoistanne lämpimänä loistaa,

On kesän rintaani jo luonunna,

Siell' ruusu hehkuu, liljakukka itkee,

Ja kultahedelmiä ilmestyy,

Jo lemmen nestehistä kasvaneita.

Se teidän työnne on. Sen hennotteko

Taas raastaa, halla-yöllä rauhani

Ja toivoni ja autuuteni ryöstää?

MARIA.

Kun lintu taivaan alla liitelee

Päin kotoansa kaukaisilla mailla,

Ja tuhat ihannesta hälle ilmestyy,

Ei viivy tuo, vaikk' laakson rauhaisuus,

Vaikk' ruusukumpuin riemut häntä viittaa,

Vaan tuonnemmaksi kaipuun siivillä

Se rientää rientämistään, kunnes suojan

Kentiesi pohjan honkain keskellä

Tuoll' jylhän rannan mättähällä löytää.

Niin neidon sydän myöskin sama kaipuu,

Päämäärä sillä. Kuinka kauniilta

Tuo sydämenne kesä näyttäneekin,

En viipyä ma voi.

VON STÖBERN.

Ah, kaipuu tuo

On tyhjä unelma, ja säälimättä

Sen eestä runtelette sydämen,

Niin lempirikkaan, että unelmanne,

Jos toteentuisi, köyhä ois kuin loisi

On kuninkaasen verraten.

MARIA.

Ah, köyhä

Voi kuningaskin olla aarteillaan,

Ja loisi unistansa miekkoinen.

Oi, sääliväinen olkaat! — Sydäntä

Ei pakko hallitse. — Kas, kunnia

Teill' ihanasti viittaa, sydäntänne

Saa korkeammat käskyt tykkimään,

Teit' ilon, murheen vaiheet kohtaavat,

Ja hetki tää käy muistoks' vaaleaksi,

Mi mieltä viihdyttää.

VON STÖBERN.

Ei, mahdotointa!

Te ette voi niin jäykkä, jäinen olla,

Kun salaisella tenhovoimalla,

Magneetin lailla, sielun vallitsette,

Ett' aatteet, tunteet kaikki hillitöinnä

Ja vavahdellen kiittää luoksenne.

Tarttuu tulisesti hänen käteensä.

Ei sammu suonten hehku. Ettekö

Te tunne sähkövoiman vihlausta,

Kun kättänne ma painan? Ettekö

Te lempileimuillani kiihkomusta?

Oi tullos! Elon pulman ihanimman

Sull', tyttö kaunis, tahdon selvittää.

Tahtoo vetää häntä syliinsä, mutta hän tempaisee itsensä irti.

MARIA.

Te unhoitatte itsenne! — Vaan mie

En vieraaksemme teitä. Hyvästi!

Menee.

Viides Kohtaus.

KAPTEINI VON STÖBERN.

Ah, nainen ylpeä! — Ma peijattuna!

Nyt yhtykäätte, lempi, viha, juomaks',

Mi verta hekkumalla juottelee

Ja tuhat henkeä saa hermoihin!

Sun voitan, tyttö! Kosto, johdoks' tullos!

Lähtee kiiruusti ulos perä-ovesta, jossa sattuu yhteen

Jaakon, paronin palvelian kanssa.

Kuudes Kohtaus.

JAAKKO.

Jos kruunun vaatekappaleissa tuo

Oi oisi, luulisipa, mielestäni,

Ett' kasakan me tänne saaneet oomme.

Ma hänt' en suurin tahdo uskoa,

Sill' silmä kieltää mitä suusta käy. —

Hän öisin hiipii pois ja tuntikaudet

On kadoksissa. Oikein ei oo laita.

Jos kauvemmin hän täällä viipyy, kaikki

Mun paronille täytyy ilmoittaa,

Vaikk' kyllä tiedän hänen suuttuvan.

Seitsemäs Kohtaus.

Jaakko. Luutnantti Werner.

WERNER.

No, rauha, Jaakko!

JAAKKO.

Werner luutnantti!

WERNER.

Tuun sodasta ja herrasväkeäs

Ma tahdon kohdata.

JAAKKO.

No, käydäänkö

Jo taisteluhun?

WERNER.

Kyllä, joudu vaan!

JAAKKO.

No, onko Pekka miesnä ollut?

WERNER.

Toista

Ei löydy uljaampaa.

JAAKKO.

Oi, siunausta

Teill' sanastanne olkoon. — Nyt ma käyn.

Lähtee oikealle

Kahdeksas Kohtaus.

LUUTNANTTI WERNER.

Ma lapsuuteni paikat näen taas!

Kun viimen näihin huoneisin ma astuin,

Oil sydän täynnä, elo tuntui mulle

Kuin aamu valkoinen ja rauhakas,

Sill' toivo mulle lauloi kunniaa

Ja onnea, ja murhe outo oil. —

Tuoll' istui vanhus! — Tuolta ikkunalta

Mull' silmä Maarian loi tervehdystä.

Ma sotaan olin lähdössä, ma pyysin

Sen kättä, jonka sydämen jo sain. —

Vaan synkkä pilvi silloin ohimoille

Nous' vanhuksen, ja silmä tulta iski.

Niin kaikki murtui, minkä toivo loi,

Ja unet ihanaiset haihtuivat

Kuin kukkain varjot veestä aaltovasta,

Ja murhe tuil ja ystäväksi jäi.

Vaan onnea en herjaa, tietäni

Ma suoraan käyn; ken elon voittaa tahtoo,

Sen luopumukseen valmis olla täytyy.

Yhdeksäs Kohtaus.

Luutnantti Werner. Paroni Pantzarsköld. Maria.

PARONI PANTZARSKÖLD.

No terve, luutnantti Werner! Hauskaa on,

Ett' voimissanne ootte. Kuinka saamme

Niin äkki-arvaaamatta teidän nähdä?

WERNER.

Rajevskin kanssa otteluhun luotuu

Nyt Adlercreutzin alla joukkomme.

On kuuma verilöyly tarjona,

Ja melskehessä ei käy arvaaminen,

Mit vaarat kotoanne uhkaavat.

Teill' viittausta antamaan ma riensin.

MARIA.

Oi, taivas! urhojamme suojele!

PARONI PANTZARSKÖLD.

Vai niin, on mieli tappelua koittaa?

No, kuinka sotajoukon on, ja mitä

Nyt toivotaan?

WERNER.

Min velvollisuus vaatii,

Sen uljahasti tehdään, tietäen,

Ett' Herra onnen, elon mittelee.

On kyllä urho moni kaatununna,

Vaan josko kuolo käden puututti,

Jos kohta sydän sykkimästä lakkas,

On henki kumppaneissa virkeillä,

Ja kädet terveet kaksoisvoiman saavat

Ja kaksoistarmon rinnat lämpimät.

On haavat tuoreet monen vaattehissa

Jo loistamassa, leipää, vettä maan

Saa urho ruuvaksensa useasti,

Vaan ei hän moiti, arpiaan hän silmää,

Ja niinkuin äiti lapsen eestä ruokaa

Ja unta hylkää ilomiellä, niin

Hän nälkää kärsii, kallis isänmaa

Kun syömen rikkaan lemmen hältä sai.

Ei löydy vaaraa, vaivaa, jot'ei voita

Tää kansa miesten mointen johdolla

Kuin Sandels, Cronstedt, Adlercreutz ja Döbeln.

MARIA.

Ja niitten kaikkein, jotka yksin mielin

Kuin muuri isänmaata suojaavat.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Niin, surko joukkoa niin urhokasta,

Ja surko myös, ett' johdatusta puuttuu. —

No, valmistellaan tappeluhun siis,

Rajevski taakse lyödä tahdotaan?

WERNER.

Niin käsky onpi. Joukot melkoiset

Jo seisoo vastakkaisin, paljon verta

Ja vastarintaa vahvaa ootetaan.

Ois vakaisinta siis, ett' aikanansa

Nyt toimiin ryhtyisitte, paroni,

Niin ettei sodan ruoska teihin koskis!

PARONI PANTZARSKÖLD.

Ma velallisna, herra luutnantti,

Oon hyvyydestänne. — Mi meidän kesken

On sattunut, ei suosiota anna

Mun oottaa juuri…

WERNER.

Mieltä vilpitöintä

Te älkäät halveksiko, paroni.

On kyllä tuikka ylpeytenne

Mult' ihanimman toivon ryöstänyt,

On kyllä onnen puuska, kädestänne

Mi mua kohtas, syöntä kirpaissut,

Vaan kurja vaino kiitostunnetta

Ei rinnastani murtaa taida koskaan. —

On kyllä kovaa, toinen toisistansa

Kun syömet lempiväiset temmataan,

Vaan taivas yksin tuomitkoon, en mie.

Ain' isän käskyllä, jos kuinka tuikka

Se olkoon, esikoisen-oikeus

On tyttäreltä uhrausta saaha. —

Vaan aika joutuu, kalleutenne,

Ja paperinne kootkaat, paroni.

Ma teidän sitte turvapaikkaan saatan,

Miss' melskeen loppua te oottaa voitte.

PARONI PANTZARSKÖLD, hetken mietittyänsä.

No, tahdon, herra, teitä seurata,

Jos kohta vaara eihän tullekkaan

Niin suureksi, kuin ennakolta luullaan;

Sa, Maria, nyt matkaan sääli myös!

Paroni Pantzarsköld lähtee oikeanpuolisesta ovesta. Maria lähenee vasenpuolista ovea, mutta seisahtaa hetkeksi ja katselee taaksensa luutnantti Werneriä, joka seisoo syviin ajatuksiin vaipuneena.

Kymmenes Kohtaus.

Luutnantti Werner. Maria.

MARIA, lähenee taas Werneriä.

Oi, Gustav kallis! Anna kerta vielä

Mun korvahani lempi-äänes soida,

Ett' sydän autuaana sykkis taas! —

On aikaa sitte kun sun viimen näin,

Ja muotos kyyneleet ja varjos multa.

Nyt seisot tässä taas niin kauniina,

Niin vahvana ja suurena, ett' muoto,

Jon kaipuu laati, vaalistuu kuin yö,

Kun koitar pilvet purppuroitsee taas.

Ah, onko lempes yhtä hellä vielä?

Kun seppeleellään viittaa kunnia,

Ma aattelin, ja uusin ihantein

Ain' urhokasta vaara viehättää;

Kun elon mahdit suuret selkeämmin

Ja uhkeammin ilmestyvät hälle,

Kas, silloin Maria, ku muut' ei taida

Ja muut' ei tiedä myös kuin lempiä,

Käy syrjempähän vaan. — Oi, anna mulle

Jok' soppi pieni rinnassasi jäädä,

Ja autuas ma oon ja ylpeä!

WERNER.

Niin, oikeassa ootkin! — Syrjään lempi

Jo mailman telmehessä sysääntyi.

Oi, isänmaata leimui tunto tuo,

Mi sua huokaellen ennen hehkui,

Oi, kunniaa vaan mietiskeli mieli,

Mi sua yksin haavahteli muinoin,

Ja silmähän, mi sua katsoi vaan,

Tuil kuolo, vaarat uudet taukoomatta;

Niin yksinäiseen rinnan soppehen

Jo lempi huokaellen luikahti.

Vaan soppi tuo oil sydän lämpöinen. —

Mit' oisi järki, taivaan lahja kallis,

Mi ruumiin raajat kaikki vilpastaa,

Jos sydän ikilevotoinna sille

Ei lainais henkeä?… Mit' elo oisi,

Jos suonet, kuinka vainen nousevatkin

Ja laskevat, ei juoksis piilosta,

Jonn' lempi kätkyi, uhkuvaisena,

Ja sinne jällen uunna kiiruhtais? —

Vaan malttakaamme! — Aattehet ja tunteet

Jo kääntäkäämme, ettei luopumus

Käy ylön määrin katkeraksi sitte.

MARIA.

Ei, Gustav kulta, pitkä kaipuu salli

Mun, raiskan, rinnastani huovata!

Oi, salli hetki ainokainen vielä

Mun onnellisna olla, sua nähdä!

Sitt' tulkohonpa tuskat tuimimmat

Jo myrkkyhampain syöntä kalvamaan,

Ma valittaa en tahdo, marttyrina

Käyn kiusaajia vastaan naurusuulla.

WERNER.

Muut' ei oo kiusaajata, Maria,

Jot' ihmissydän kammokoon, pait tuska,

Jon velvollisuus laiminlyöty tuottaa.

Kas, murhe itse, vaikka synkeät

On kasvot sillä, hellän sydämen

Tok' kätkee rinnassansa rikkahassa. —

Vaan hetket rientävät! Mun lähteä

Jo täytyy, minne velvollisuus kutsuu.

MARIA.

Ja vaara oottelee. Oi kauheata,

Ett' ero taas on edessämme, että

Kenties ei koskaan toisiamme nähdä!

Oi taivas!

Kätkee kasvonsa hänen rintaansa vasten. Werner kumartuu

ja suutelee hiljaa hänen päätänsä. Samassa tulee von Stöbern

perä-ovesta ja joutuu äänetöinnä kohtauksen loppua katselemaan.

WERNER.

Maamme joka laaksosta

Nyt nousee huokaus kuin sulta aivan;

Siell' sykkii syömet, kyyneleitä äidit

Ja vaimot vuodattaa ja morseimet.

Oi, raskasta on, sydän sydämestä

Kun riistetään, vaan isänmaamme oottaa,

Ja pyhempää ei oikeutta oo.

MARIA. Nousee Wernerin rinnalta ja lankee kädet ristissä polvillensa.

Oi isänmaamme! suoja armas, kaunis!

Ma halpa oon, on heikot voimat mulla,

Ja taisteluun en eestäs käydä voi;

Vaan mik' on kallihinta maalimassa,

Min herttaisinta sydän täällä sai,

Sen annan sulle!…

Nousee taas seisoalle.

Herran haltuun jää!

Ma valittaa en tahdo, kunnialla

Jos Gustav isänmaamme eestä kaatuu!

Lähtee ulos vasemmalle.

WERNER.

Ja iloisna hän kaatuu niinkuin lapsi,

Ku leikkilöistä äidin helmaan uupuu.

Lähtee ulos oikealle.

Yhdestoista Kohtaus.

KAPTEINI VON STÖBERN.

Mit' oon ma nähnyt, rinnassain mi liikkuu?

Se kammo oilko, joka syöntä koski,

Niin että mielen joutsi löyhistyi,

Ja sanan nuolet huuliloille hyytyi?

Se kosto oilko, joka silmän vietti

Kuin hurmoksissa kohtausta katsoon,

Jon tuntehet ja hengityksenkin

Ois myrkyks' muuttaa pitänyt ja kalvan

Mull' käteen panna? — Halveksittuna

Ja hyljättynä hurjan lailla vielä

Täss' katselenkin toisen voitonjuhlaa,

Mi häpeään mun itse uuvuttaa

Ja saaliin ihanimman multa vie,

Jon eestä joskus taisteluhun ryhdyin. —

Ei, poijes rinnastani, vienot tunteet!

Te haaveksiaa peijatkaatte vaan!

Ma nähdä tahdon, eikö kohdakkoin

Tuo urhous, tuo vahva, hellä lempi

Jo koston eessä horju, lankee maahan!

Menee.

Ensimäisen näytöksen loppu.

TOINEN NÄYTÖS.

Teateri näyttää jokapäiväistä, mutta siistiä tupaa. Ovia perällä ja molemmin puolin näyttämöä.

Ensimmäinen Kohtaus.

Katri, istuen rukin ääressä. Anna.

ANNA, tulee sisälle tuoden kukkasia vesiklasissa, jonka panee pöydälle.

Kas tässä kukkasia kauniita!

KATRI.

Niin iloittele kesän kestäen,

Sen riemut karkailee, sen ruusut kuihtuu

Niin kiiruusti, ja piikit jäävät vaan.

ANNA.

Vaikk' syksyn myrsky maata raastelee,

Ja synkät pilvet taivon peittävät,

On kukkaistarha, niin oot lausununna,

Tok' sydämessä hurskasmielisen.

KATRI.

Niin, lapsi! — Mutta mieles hento on,

Ja monta tuikkaa taistelua köyhä

Saa taistella. — Kun mailma niinkuin ahne

Ja tuima herra oikeuttaan kiistää,

Kun kuorman raskaan alla uupuvaa

Viel' rankaistuksen ruoska saavuttaa,

Ja onnetointa hirmuherra ilkkuu,

Kas silloin halla kukkaistarhan loukkaa,

Ja keväimiä sitte tulla saa,

Vaan turman jälkiä ne ei voi peittää.

Niin, raskas, synkkä köyhän onni on!

Miks' muuttunee, kun elon taistelusta

Ma lähden kerta, Anna raukan päivät!

Niin aattelen, ja syöntä kirvelee…

Oi Herra, velkani mull' anna anteeks'!

Kätkee kasvot käsiinsä.

ANNA.

Oi äiti kulta, syntiä on surra!

Kuin paljon, paljon enk' oo sulle velkaa! —

Ma paljon enemmän sain oppia

Kuin säädyssäni muut. Sun Annas kyllä

Voi maalimassa aikoin tulla kerta. —

Ja jospa voima vihdoin katkeekin

Ja murheen, tuskan eessä uupuu, uskon

Ja tiedän varmasti, ett' enkeli

Mun päästää siteistäni, että

Saan rauhan, kevään maille muuttaa pois!

KATRI, itsekseen.

Ah, lempi hellä, syylliselle kuinka

Sa etkös käänny rankaistukseksi!

Kuin eikö juoma, terveyttä tuova,

Voi myrkkynesteheksi muuttua,

Mi tuskan liekit suoniin vuodattaa

Ja syömen juuret kuoloon asti kalvaa.

ANNA.

No, tiedätkös, ett' provastille kirje

Tuil sunnuntaina luutnantt' Werneriltä. —

Kuin urhokkaasti meidän miehet reutoo,

Ja kuinka sota käy, hän kirjoittaa

Ja terveisiä liittää meillekin.

Hän vanhat tuttavansa vielä muistaa.

KATRI.

Niin, taivas häntä siitä kostakoon

Ja kaikesta, jon eestämme on tehnyt.

Ei löydy nuorukaista vilpitöintä

Ja syömeltään niin lämpöistä kuin hän. —

Ja uljas on hän myöskin katsella

Kuin vaahterainen lehväpuvussansa. —

Vaan kuules, Anna, jopa pelkäänkin,

Ett' kiitollisuus hellä syömessäs

On lemmen tunteheksi muuttununna,

Ja sielun rauha rauhan puutteeksi.

ANNA.

Sa pelkäät, äiti?…

KATRI.

Anna, moittia

En sua tahdo, enkä huolettaa.

Kuin mielelläni sulle valmistaisin,

Min suloisinta mailma antaa voi.

Vaan tuskaa ei oo niin raskasta

Ja suurta, jot'ei lempi tuottaa taida.

ANNA.

Oi, lempiä muu anna! — Kaunis, kallis

On mulle mailma silloin. Kaikki, kaikki

On mieluistani; itse tuska tuo

Vaan uudet nautinnot, vaan uudet riemut.

Oi äiti, muistatkos sen laulun, jonka

Ma laulan? Suruiselta ääni kaikaa,

Ja sanat piikkiä on ruusuin alla,

Vaan syömen riemuittaa se kuitenkin,

Ja sielun virkistää, kuin kevätpäivä!

Niin elo, lempi mulla soivat myös.

Laulaa.

Mit' unta mättähällä näit

Kes'-yösen hohtehessa,

Kun näkkiä sa kuuleen jäit,

Ku lauloi virtasessa?

Oo vaiti, vaiti! ilmoittaa

En tohdi untain sulle.

Mit outo ääni ennustaa,

Jon kannel kaikui mulle?

Ma valvastuin, oil hiljaista,

Ja pilvet saarsi taivaan,

Mull' koivu huokas kaipuuta,

Ja kukat vaipui vaivaan.

Vaan minne kuljen, tieni saan,

Jos siivin riennän tuulen,

Nään unta tuota ainiaan

Ja näkin äänen kuulen.

KATRI.

Ah, lapsi kulta! — Kuinka olleekaan,

Vaan sanas sielun täyttää tuskalla,

Ja murheen muistot mielen kiihdyttää,

Ett' säikähdyksissä se tarkastaa,

Kuin pauhu uhkaavainen kuuluis kaukaa. —

Vaan hiljaa! — Askeleita kuulen tuolta.

Toinen Kohtaus.

Edelliset. Paroni Pantzarsköld. Maria, luutnantti Werner.

KATRI, nähden paronin, itsekseen.

Oi taivas, paroni!

WERNER.

No, päivää, Katri!

Ja päivää, Anna!

ANNA.

Terve tuhat kerroin

Meill' tultuanne!

PARONI PANTZARSKÖLD itsekseen.

Mitkä muistot nousee,

Kun kynnyksestä tästä astun jälleen!

WERNER.

Ma vierahia huoneesenne tuon.

Kun huomispäivä koittaa, kanunat

Jo vastatuksin jyskää Lapualla,

Ja seutu, missä seisoi kehtomme,

Saa nähdä, kuinka Suomen kansa uljas

Eest' isänmaansa taistelee, ja kuinka

Se tottunut on voittamaan tai kuoleen. —

Ma tiedän, Katri, että suojan suotte

Nyt paronille, ryökynälle, kunnes

On päästy vaarasta.

KATRI.

Sen herra hyvä,

Teen mielelläni. — Herra paroni,

Tänn' kammarihin astukaatte. Tehkäät

Niin hyvin, herrasväki.

Avaa oikeanpuolisen oven, jonka kautta kaikki muut, paitsi

Anna, menevät sisälle.

Kolmas Kohtaus.

ANNA.

Hän on täällä!

Oi onnea! — Ma hänen silmäänsä,

Mi uljuutta ja hurskautta loistaa,

Oon katsellut ja kuullut ääntänsä,

Mi syömen niinkuin kielisoittimen

Saa tuhat sävelettä kaikumaan. —

Oi, miks' en hänen rinnallensa pääse,

Ett' nähdä voisin, kuinka ilomielin

Hän vaaraa, kuolemata vastaan käy?

Tok' — aatteissani häntä seuraella

Ma saan ja rukoillessa häntä luonnella.

Katsoo ulos ikkunasta.

On täynnä sydämeni! syleillä

Teit' lehdot, kukkaset ma tahtoisin,

Kun hohdossanne riemuitsette tuolla!…

Vaan minkä näänkin?… Miehen hiipivän

Tuoll' aitaa pitkin…

Anna jää ikkunalle tarkastelemaan ja sisääntulevat

eivät huomaa häntä.

Neljäs Kohtaus.

ANNA. Luutnantti Werner. Maria.

WERNER, huutaa huoneesen.

Hyvästi nyt jää!

MARIA.

Se lapsellista olkoon, jos niin tahdot,

Nää kukat kanna toki tappelussa.

Tarjoo hänelle kukkasia.

Ne maasta, jonka eestä taistelette,

On syntyneet, ja varmaan suojaavat

Ne kasvattaja-äidillensä henkes.

Nyt lähde, urho, taisteluun ja voittoon!

WERNER.

Sull' kiitos, neito nuori! Povessani

Ne kätken tarkoin, ja jos väsyneenä

Ma kasvattaja-äidin helmaan uuvun,

Ne toistavat mun urhollisna olleen.

Suutelee kukkasia.

Sun eestäs, isänmaamme eestä aina!

MARIA.

Voi hyvin!

Hän lähtee ulos oikeanpuolisesta sivu-ovesta.

Werner viipyy ajatuksiin vaipuneena.

Viides Kohtaus.

Luutnantti Werner. Anna.

ANNA, lähestyy Werneriä hiljaa ja silmät maassa.

Hyvästi nyt, herra Gustav!

WERNER.

Kah, Anna, siekö täällä? — Tuskin vielä

Me kohdattiin, kun erota jo täytyy.

Mull' paljon, paljon ois sull' lausumista,

Sun hiljahengellesi uskomista.

Ma tien, ett' veljenä sa mua lemmit.

Sun syömes vastausta tietäis pulmiin,

Joit' aatellen en jaksa selvittää.

Vaan velvollisuus kutsuu, pois mun täytyy.

ANNA.

Oi, Herran haltuun! — Annaa muistakaatte!

WERNER.

Sen Anna hyvä, teen ma ainiaan!

Kun loppuu taistelu, me kohdataan.

ANNA.

Niin, niin, kun loppuu, … loppuu taistelu.

Werner menee.

Kuudes Kohtaus.

ANNA.

Oi äiti!… Tuskaa ei niin raskasta

Ja suurta, jot'ei lempi tuottaa taida. —

Ah, oitis ennustukses toteentuikin!

Oi taivas, kuinka sydämeni rikkoi.

Ett' vihapäissä tuota rankaiset?

Se syntiäkö oil, kun mielin puhtain

Se lempivässä sydämessä etsi

Vaan autuuttas? — Ah, sääntöjäs en keksi —

Kenties oil lempi mulla liian lämmin,

Kenties ett' häntä ennen sua lemmin,

Ja että kateissas mun temmasit

Pois hänen rinnoiltaan. — Oi kaikkivalta!

Sa lemmen lempi, kuinka hennoitkin

Sen tehdä? — Katso sua hänessä

Ja kaikissa ma etsein!…

… Vaan miks' voitin?

Mit' onkin lempeni, ett' niin se puhkuu,

Mi valta, sydän tyytymätöin, sulla

On kaikki kiistää, mitään antamatta? —

Tok' voiko antaa enemmän kuin lemmen,

Kuin itsensä ja henkensä? — Ei, ei!

Vaan voipa antaa elon, onnen, riemun

Ja kaikki, mitään — mitään vaatimatta.

On kyllä herttaista, kun onni koittaa,

Kun lemmen lempehen saa vaihettaa,

Vaan luopumuksellakin taivas on,

Tuo uljuutensa kärsimään ja kuoleen. —

Jäähyvästi nyt, mieli-unelmat,

Mun, tyttöraukan, vuosikumppanit!

Jäähyvästi, te leikkisiskot hellät,

Me emme toisiamme koskaan nää!

Lähtee ulos vasemmalle.

Seitsemäs Kohtaus.

Paroni Pantzarsköld. Maria.

MARIA.

Sun täytyy, isä, mua kuulla vielä!

Oi, voitko rukousta tuota estää?

Jos sua taivuttaa en taidakkaan,

On mulla tok' se lohdutus, ett' kaikki

Ma koitin, ennenkuin ma kaikki heitin.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Vaikk' tiedänkin, ett' sydämeeni polttaa

Jok' ainoo sana niinkuin saastapilkku,

Mi vaakunahan syöpyy, lausu, lapsi,

Ma kuulen; mutta älä toivokkaan,

Ett' lemmen tähden kunnian ma uhraan.

MARIA.

No, minkä kunniaksi kutsut sitte?

Tuo vanha korkonimi, muurina

Mi meitä ihmisistä eroittaa

Ja syömen vapautta, jonka luonto

Meill' neuvoo, kahlehena painaa vaan,

Se onko kunnias? Tuo sukutaulu,

Jon hohde ajan uuden loisteessa

Kuin varjo vaalistuu, se armos onko? —

Kuin? Onko ruusu ruusun nimen tähden

Sen aatelisempi kuin liljakaan?

Tai voiko ruusu peri-juurtansa

Sen vuoksi kerskaella, että

Sen piikit Vapahtajan päätä raasti?

Ei, ruusu, niinkuin lilja, molemmat,

Jos uljailevat suurten puistoissa

Tai korven mättähällä kasvavat,

On ruusu ja on lilja vaan, ja armon

Ne saavat salaisesta hengestään,

Mi kauneuden suo ja tuoksun antaa.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Sun mieles, lapsi, kukkain kesken leijaa!

Sa harkita et voi, min maksaa, koska

On suvun, nimen eestä vastaamista.

Mit' oisin, hohtehella kunnian

Ja urhoudella ja urostöillä

Jos isät suuret ei ois toimineet,

Ja nimellään, jon jälkeisille soivat,

Heill' henkensä ja uljuutensa suoneet?

Se päivä, mi tän rungon suuren suojaa,

Se maa, mi nesteet tuoreet sille antaa,

On nimi, perijuuri, sukukanta.

On täysi aateluus vaan veren suoma,

Ja joukon sankari ei tuota voita.

Käy laskemaan luo joukon alhaisen,

Käy sukus unhoittaan, niin unhoitat

Myös luodun kunnon, saadun aatelin:

Kun veres saastuu, sielus saastuu myös.

Katri tulee huomaamatta sisälle ja kuulee lopun haastelusta.

MARIA.

Sa esi-isäin kunniata kerskaat,

Ja voimaa, jonka syntyessäs voitit,

Ja kuntoa, jon veren kanssa sait!

Vaan tuo, ku outona ja nimetöinnä

Käy kunniaa ja rakkautta voittaan

Vaan nerollansa, miehuudellansa,

Ku aatelinsa hiellänsä ostaa,

Häll' eik' oo siihen valtaa niinkuin noilla,

Kut eläkkeenä esi-isäin töistä

Sen kantaa saavat? — Oilko valta-isäs

Sen alhaisempi kuin ne muut, sen vuoksi,

Ett' nimeään ei perintönä saanut,

Vaan sai sen — — niin, miks' saikin, sit' en tiedä.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Sun lempi tuikentaa, vaan siihen oon

Jo tottunut. Sull' onko muuta haastaa?

MARIA.

Suo anteeks', isä! kiihko mua vietti.

On uljuutensa kullakin. Ma sua

Tok' lemmin hellästi, sen tiedät.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Siksi

Ma toivonkin, ett' tukahdutat lemmen,

Jot' en voi sallia.

MARIA.

En, sit' en jaksa!

Mun sydämeni Wernerin on aina,

Vaan kättäni en anna kellenkään.

Kahdeksas Kohtaus.

Paroni Pantzarsköld. Maria. Katri.

KATRI, itsekseen.

Oi taivas, etsiikö siis rankaistus

Jo rintoja, kut velasta ei tiedä?

Ei, puhua ma tahdon … puhua

Mun täytyy, tuskat rinnastani poistaa.

Ääneen.

Mull' anteeks' suokaat! Hiukan puhumista

Mull' oisi, paroni.

MARIA.

Sill' aikaa käyn

Ma metsistössä vilpoittelemassa.

Hän menee.

Yhdeksäs Kohtaus.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Mi hällä mieli? Silmin empiväisin

Hän mua etsii.

KATRI.

Herra paroni,

Oil aika, toisin tuntehin kun tänne

Te saavuitte kuin nyt; se onko

Jo muistostanne mennyt?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Olleet

Nyt jättäkäämme; ällös koske haavoin,

Jotk' aika lääkinnyt jo on.

KATRI.

Niin luulin,

Mut lääkinnyt se on, vaan repiäkseen

Ne auki taas.

PARONI PANTZARSKÖLD.

No, mitä tarkoitat

Ja mitä toivot?

KATRI.

Toivo ainoa,

Jon kannan vielä, on, ett' rauhassa

Ma pääni saisin hautaan laskea.

Vaan kiireelleni pilvet raskaat yhtyy,

Ja kohta, pelkään, nuoli iskee maahan.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Mit' onkin, joka mieltäs säikyttää,

Ja syömes hirmu-unelmilla täyttää?

KATRI.

Se lempi on! — Mun tuota pelkäämään

On elo kyyneleinen neuvonut. —

Ma kuulin äsken, kuinka kolkosti

Te tytärtänne lempimästä häntä,

Joll' sydämensä antoi, kielsitte.

Ois verellenne saastutukseksi

Se yhdistys…

PARONI PANTZARSKÖLD.

Siit' ei nyt enempää!

No, tuota pelkäsitkö?

KATRI.

Mullakin

On tytär, Annani, Sen sydämessä

On sama rakkaus ja hänkin hehkuu,

Kuin tyttärenne, samaa esinettä.

Vaan lapsi raukka, hän ei rakkautta

Saa jällehen! hän köyhä, halpa on,

Ja ei voi kilvoitella ruusun kanssa,

Mi saleissanne kasvatusta sai.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Vaan ehkä Werner muuttaa mielensä.

KATRI.

Ja jospa niinkin, eikö siitä veri,

Mi Annan suoniloissa juoksee, veri,

Jon omaksenne tiette, saastuisi?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Hän suurta nimeäin ei kanna, jonka…

KATRI.

Hält' turhuutenne, rikoksenne ryösti,

Vaan jot' ei itse suinkaan tuhlannut.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Tuon vanhan virren tunnen. — Tarpeeksi

Jo hulluudesta maksoin nuoruuden.

KATRI.

Ei tarpeeks' vielä! Joka rikoksella

On sattumassa viekas ystävä,

Ku rankaistusta johtaa suojahamme. —

On vuotta vailla kaksikymmentä

Siit', jonka teille kertoa nyt tahdon. —

Te Tukholmahan matkasitte silloin,

Oil puolisonne joku viikko sitte

Teill' lapsen, tyttäreisen antanut. —

Vaan hyljättynä, kyyneleissä mie

Tääll' töllissäni tuudittelin lasta,

Myös tyttöstä, kuun kahden vanhaa vaan,

Ja tuokin teidän oil. — Ah, katkeraa

Oil aateskella osaa kummankin! —

Se kauhea oil aika! — Jumalanko

Oil rankaistusta — Provastilta kerta

Kun palasin, ma illan hämärässä

Näin lieskan metsän yllä nousevan.

Oil kartanonne valkeassa. Sinne

Ma kiiruhdin ja hengen kaupalla

Sain lapsen korjatuks', sen tänne toin.

PARONI PANTZARSKÖLD.

No?

KATRI.

Puolisonne kuoli kohta jälkeen.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Tuon tiedän kaikki.

KATRI.

Sit' ei kuitenkaan,

Ett' töllin tyttö nimeänne kantaa.

Kun hän, ku kulta-saliloissa syntyi.

On nimetöinnä noussut töllissä;

Ett' sormellani onnen armaat vaihdoin.

Se raiska, jonka rikoksenne määräs

Vaan murheesen, nyt loistehessa kukkii,

Kun hän, jon kätkyellä onni istui,

Sai kurjuutta ja vaivaa osaksensa.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Ei, tuot' en usko, koitella vaan tahdot?…

KATRI.

Kun kuolo suojaa vanhaa kolkuttaa,

Ja tunto kiusaantunut rauhaa toivoo,

Ei valhetella.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Kurja, kostaa tahdon!

Kymmenes Kohtaus.

Edelliset. Anna.

ANNA, syöksee kalveana sisälle.

Voi, äiti! — paroni! Voi, auta … auta!

Kaks' rosvoa, kaks' miestä äsken juuri…

Oi Mariamme … metsään laahattiin.

Oi, auta … auta!

Lankee hermotoinna paronin kainaloihin.

KATRI, osoittaen taivasta.

Tuoll' on kostaja.

Toisen näytöksen loppu.

KOLMAS NÄYTÖS.

Teateri näyttää leiriä Lapuan Isonkylän vaiheella. Avoin paikka huoneitten välissä, vapaalla näkö-alalla perään päin. Yksi vasemmanpuolisista huoneista on lipuilla ja kiväreillä juhlallisesti koristettu. Porin rykmentin sotamiehiä kulkee aika välistä näyttämön ylitse.

Ensimmäinen Kohtaus.

KAPTEINI VON STÖBERN.

Te, hourut, kiistätte, ett' maalimassa

Ei riemua, ei nautintoa löydy,

Joll' tunnon rauha ei oo lähteenä. —

Ah, poskin vaalein, syömin kehnoin juokaat

Vaan ma'utointa vettä lähteestänne…

Se janoani polttavaa ei tyynnä.

Ma viinan tien, mi veren kiihdyttää

Viel' enemmän kuin viinamarjan nesteet,

Ett' riemuiten se virtaa sydämeeni

Ja aatoksiini nostaa tulta, jotta

Ne raudan sulaavat; sen kuurnitsia

On koston henki. Kainoisella käillä

Ja poskin hehkuvaisin rakkaus

Mull' maljan tarjoo. Syvään juoda tahdon,

Ett' maa ja taivas pyörii hilpeästi

Mun ympärilläni tähtein hohteella,

Kut nähdä saavat, kuinka autuasna

Ma vaivun helmaan, jonka eestä kanssas,

Oi mailma, kuollakseni taistelin.

Niin, syvään juoda tahdon, kunnes uuvun!

Ma tien, ett' siitä nukkuu raskaasti!

Toinen Kohtaus.

Kapteini von Stöbern. Eräs sotamies.

SOTAMIES.

Herr' kapteini!

VON STÖBERN.

No, vihdoinkin oot täällä. —

Sun pirun luulin vieneen, vanha lukki. —

SOTAMIES.

Hän herkkupalat säästää viimeiseksi.

Teill' pitkää eloa!

VON STÖBERN.

No, onko sulla

Nyt paperi, jon tuoda sinun käskin?

SOTAMIES.

Täss' on se kapteini!

Antaa kirjelipun.

VON STÖBERN, luettuansa paperin.

Niin, oikein! — Äh!

Kuin ukon-nuoli kostoni nyt iskee.

No, eikö vieras, jonka tiedät, muuta

Sull' lausunut?

SOTAMIES.

Hän käski tervehtää,

Ett' yöllä, yhdeltä, miss' ennenkin,

Hän teitä odottaa, sen saadaksensa,

Jon kapteini on luvannut.

VON STÖBERN.

No, hyvä!

Tän kirjelipun viet nyt tupahan,

Antaa hänelle kirjelipun.

Ja tiedät, sinne metsään. Tiedustele,

Miks' vanki tuosta muuttuu; joudu sitte

Taas tänne siitä kertomahan. Katso,

Ett' Halonen, se retkale, ei ryyppää.

Kas tässä, veitikka, on rahaa. — Joudu!

SOTAMIES. Pudistaa rahoja.

Hoi, moisia mar kelpaa kilistellä,

Kun…

Helkyttää rahoja korvansa edessä.

Saatana kuin soivat kauniilta!

Menee.

Kolmas Kohtaus.

KAPTEINI VON STÖBERN.

Ma onnen lankoihin oon rohkeasti

Nyt tarttunut; vaan hiukan tempausta,

Ja tapaukset mullin mallin käännän,

Ett' kammoksuen luullaan henkien

Tääll' riivaamaan; ma, mahdit julmat, teitä

Oon nostanunna mua palveleen.

Nyt nöyrtykäätte, herranne ma oon!

Kun tappelussa kuolon, vaarain kesken

Ma seisoin, kuulat kaikkialla viuhui,

Ja huudot, huokaukset, trummun kuulin,

Ja kaatuneitten haavat verta ruiskui,

Oil silloin tyyntä, rauhallista täällä. —

Ma luulen toivoneeni, että kuula

Ois sydämeeni sattunut ja hiljaa

Ma oisin nukkunut…

… Ei, onneni

Ei viel' oo täynnä! nautita ma tahdon! — — —

Mun juhlahan, jon valmistavat täällä,

On osakkaaksi koitettava. — Varmaan

Jo koolle tullaan. — Tahdon käydä sisään.

Menee vasenpuoliseen huoneesen.

Neljäs Kohtaus.

Rapp ja kolme sotamiestä, tulevat vasenpuolisesta huoneesta, tuoden pöydän ja maljan sekä klaseilla varustetun tarjoimen, jotka kaikki asetetaan vasemmalle puolen näyttämöä.

ENSIMMÄINEN SOTAMIES.

Tääll' lysti leikki tänään saadaan, luulen.

RAPP.

No, oilko ikävää sun mielestäs

Sitt' eilen? — Eikö kelvannut se hyppy!

Ne kestit oilko huononlaiset, veikko?

ENSIMMÄINEN SOTAMIES.

Ei, aika ryypyt annettiin ja saatiin.

Ma luulen, että vieraat hetken aikaa

Ne päässään tuntevat.

TOINEN SOTAMIES.

Niin luulen miekin.

KOLMAS SOTAMIES.

Kun pääsee tappeluun, kas silloin juhlat.

Its' kapteini, ku kiukkuinen on aina

Ja noituu, pauhaa, selkäsaunat antaa,

Oil tänään silmistänsä lauhkea

Ja lausui: tässä plootu, viinaa maista,

Vaan kestä myöskin — — muutoin selkään oitis!

TOINEN SOTAMIES.

Niin sotilaana kyllä kelpais olla,

Jos vaan niin paljon tiuskuja ei saisi.

RAPP.

Ei uljas sotamiesi tiuskinnasta

Oo milläskään, ei järkähdä, ei pelkää

Ees itse pirua, niin lausuu Pilkka.

ENSIMMÄINEN SOTAMIES.

Tuo korpraali?

RAPP.

Niin, Hurtti, juuri hän.

Laulaa.

Ken korpraalia eikö tie

Tuoll' Malmin miehissä?

Hän pituudessa voiton vie

Ja sotaryhdissä?

Hän astunnalta tunnetaan,

Käy hattu korvalla,

Ja Pilkaks' äijä kutsutaan,

Vaan ei oo pilkkana.

Kun poikiansa katsoo vaan,

Kuin puut ne seisovat;

Kun huutaa: eespäin, suorastaan

Kaikk' miehet marssivat

Kolm' sääntöä hän heille saa:

Ett' Herraa peljäkkööt,

Ett' tietäköhöt huutia,

Ett' oikein tähdätkööt.

Jos its' et, veikko, kavalla,

Ei Herra pettää tie.

On lysti leikki taistella,

Jos rauha, sota lie.

Oo miesi, jäykkä järkähtään,

Et nahkaas säästää saa!

Kun pirua et pelkääkkään,

Sa pelkäät Jumalaa.

Sa määräs tee, ei tahtoas,

Ja jollei auta muu,

Saat aika löylyn tunteas,

Pie tahti vaan ja suu!

Kun mieles laatii rynnistään,

Ett' seisot tingatta

Tok' alallasi yhtenään,

On tietää huutia!

Ken luikkuaan ei säästele,

Sen vieköön peijakas.

Sa verta, veikko, tuhlaile,

Ei ampuneuvojas!

Ja muista viime sääntöni:

Ett' pelkäät Jumalaa

Ja huudin tiet, se nähdäänki,

Jos taidat ampua.

Niin selvittääkin tekstiään

Hän hattu korvalla;

Ja vanha Pilkka, tiedetään,

Ei ookkaan pilkkana,

Sill' kenraalia julmempi

Hän onkin muodoltaan,

Ja korpraaliksi uljaaksi

Hän syystä kutsutaan.

ENSIMMÄINEN SOTAMIES.

Sa hilpeä oot, veikkoseni!

RAPP.

Itku

Ei auta varasta, ja vaurioista

Ei voivotus. Ma kuoliana oisin,

Jos henkeäin ei uljas luutnantt' Werner

Ois pelastanna. Ryssä painettinsa

Oil rinnalleni laskenut. Nyt onkin

Mull' syytä kaksi iloitella. Vaan

Tuoll' nään jo herrain tänne luotuvan.

Sotamiehet perääntyvät näyttämöltä.

Viides Kohtaus.

Joukko upsieria. Luutnantti Werner. Kapteini von Stöbern. Ovat edellisen kohtauksen kestäessä tulleet ulos vasemmanpuolisesta huoneesta, savutellen ja haastellen.

ENSIMMÄINEN UPSIERI.

No, herrat kuka puhujaksi ryhtyy?

TOINEN UPSIERI.

Niin, kenkä puhujaksi katsotaan,

Ken riemutunteittemme tulkiksi?

KOLMAS UPSIERI.

Ma soisin Wernerin; hän sydämensä

Ja suunsa lausuu puhtaaksi, vai kuinka?

USEAMMAT.

Niin, Werner, Werner!

WERNER.

Niinkuin tahdotte!

Ma valmis olen. Puhua on helppo,

Kun mieli tiedetään jo hiiskumatta.

Marssia soitetaan näyttämön takana.

Hän lähestyy.

ENSIMMÄINEN UPSIERI, kumppaneillensa.

Nyt oitis lauluun kiinni!

He sioittavat itsensä maljalla varustetun pöydän ääreen.

Kuudes Kohtaus.

Edelliset. Eversti von Döbeln, kahden vanhemman upsierin seurassa. Marssi lakkaa, oitis kun von Döbeln tulee näkyviin, ja upsierit yhdistyvät seuraavaa kööriä laulamaan.

Sankari, taisteluhun joka viedä

Meitiä taisit ja voittohon myös!

Terve nyt, urhokas, eestä sun työs!

Kiitollisuutemme äärtä ei tiedä,

Sun kunnias, voittos,

Ne kaikuvat loitos,

Ja kaihohon niitä ei Suomi siedä.

WERNER, astuu esiin klasi kädessä.

Herr' everstimme! Joukko hoitamanne,

Ku seppeleitä johdollanne saanut

On useasti, kantaa kauttani

Nyt kiitostansa, kunnioitustansa

Teill' laakerista, jonka uljuutenne

Taas eilen tuotti Porilaisille.

Te muistatte, kun Siikajoella

Te uljahasti huusitte: "ois mulla

Vaan uusmaalaisten pataljoona!" — kuinka

Teill' vastauksen antoi tappelu,

Ja kunnon arvet antaa vieläkin.

Sen jälkeen meidät tuntea te saitte,

Me teidät myös ja teitä rakastaa.

Me ilomielin teitä seuraamme,

Minn' tappelussa johdatatte vaan! —

Me silmähänne, tyynnä, innokkaana

Mi vaaraa kohtelee, kaikk' katselemme,

Kuin purjehtia myrskyisenä yönä

Päin pohjan vankka tähtilöä kääntyy.

Oi tähti kirkas, loista kauvan, kauvan

Kuin isänmaamme pelastuksen toivo!

Kun tappelusta Lapualla vasta=

Päin mainitaan, me myöskin mainitaan,

Ja ensin sankari, ku meitä johti.

Hurrata Döbelnillemme!

KAIKKI.

Hurraata!

VON DÖBELN.

Ett' teihin, herrat, kuulua ma saan,

On mulle suurin kunnia, niin totta

Kuin kunniata korkeinta teill' annan!

Oon sotilas! — Mi uljas nimitys,

Kun teiltä, teidän eestänne ja kera

Sen ansaitsen! — Mult' ottakaatte vastaan

Nyt liikutetun syömen kiitosta. —

Ma yhtä pyydän: paikoille kun käytte,

Miss' voiton saimme, verta vuodatimme,

Ja kummun näätte, missä sotaveikko

On kätkettynä, kaipuun huokaus

Ja siunaus häll' antakaat; kuin urho

Hän kaatui, hiljaa haamut kunnian

On hänen tuhkiansa kaitsemassa.

Te ihmissyömen ja sen oikut tiette,

Sen horjuvaisuuden, kun esineitä

Se etsii tunteille, mit kestäviksi

Se luulee, vaan mit ennen pitkää haihtuu.

Niin kaikki muuttuu. — Mutta varmaan tiedän,

Ja elämästä opitte sen itse,

Ett' yhteys, jon vaarat, tappelut

Ja kuolo sotamiesten kesken luo,

On heimolaisuus, jok' ei koskaan murru.

Ja yhtä kiinteä ja yhtä pyhä

On kiitollisuus, jonka teille vannon.

Me kallihimman eestä taistelemme.

Sen vuoksi helppo onkin taistella.

Niin totta kuin nyt teitä kaikkia

Ma kiitän uljuudesta, lujuudesta

Ja ystävyydestä, niin totta teitä

Myös jälkeisenne siunaa, kunnioittaa.

KAIKKI.

Hurraata Döbelnille! Eläköön!

VON DÖBELN.

Ma teitä kaikkia viel' kerta kiitän.

Kuin sankarit me tappelimme eilen,

Ja eestä kullan, onnen maallisen

En päivää tuota poijes antaisi.

ERÄS UPSIERI.

Sen päivän kunnia teill' lankeekin.

VON DÖBELN.

Ei, herra, tasan kaikille se lankee,

Ja siitä monta aikaa elääksemme

Jok' kestää.

Tarttuu klasiin.

Kaikkein urhollisten malja!

Niin Adlercreutzin, Cronstedtin kuin muitten,

Kut tehtävänsä miesnä täyttivät.

KAIKKI.

Niin, urhollisten malja! Eläkööt!

TOINEN UPSIERI.

Ja riemu, sopu maljan ääressä.

VON DÖBELN.

Oil kelpo tuuma, herrat! — Tappelussa

Kun toissa päivänä on oltu, tilkka

Ei haita toisena.

VON STÖBERN, astuu von Döbelnin eteen.

Ma kyllä pelkään,

Ett' juhlan riemua ma häiritsen,

Vaan empiä en saa, kun viivytys

Vois turmaa tuottaa. Velvollisuus käskee,

Ja syömen siteet täytyy katketa.

VON DÖBELN.

Te, herra, tappelette paremmin

Kuin puhutte! No, asiaan! Mit' on

Siis tapahtunna?

VON STÖBERN.

Täällä, kumppanit,

On meidän keskellämme petturi.

USEAMMAT ÄÄNET.

On petturi?

VON DÖBELN.

Jos henkenne se maksais,

Ma toivon valhettelevanne vaan.

VON STÖBERN.

Sen itse mielelläni antaisin,

Jos voisin luulla valheen kertoneeni.

USEAMMAT ÄÄNET.

Se kurja?

VON STÖBERN.

Seisoo tuolla, kumppanit.

Osoittaa luutnantti Werneriä, joka hämmästyksissä

astuu taaksepäin. Yleinen äänettömyys.

Hän silmienne eessä vapisee,

Ja poski vaalas rikoksesta kertoo.

WERNER.

Ma kyllä vaalenenkin, kapteini,

Ja ensi kerran eläissäni, luulen!

Vaan enpä petoksesta, en rikoksesta.

Ma siitä vaalenen, ett' aivo terve

On voinut synnyttää ees aatoksen

Niin mustan vehkeen todenmoisuudesta.

VON STÖBERN, kurottaa von Döbelnille kirjeen.

Kas, tässä todistus!

VON DÖBELN.

No, onko piru

Jo mailman ohjat Herran käistä vienyt?

On mahdollista siis, ett' ihminen

Niin syvään itsensä voi alentaa,

Ett' itse syöksee ylönkatseen kuiluun,

Jost' ei oo pääsemystä konsanaan?

Saa varkahaksi, murhapolttajaksi,

Käy puhtautta riettahasti raiskaan,

Lyö kalpa oman isäs rintahan!

Siit' onkin rankaistusta, sovitusta,

Ja ajan verho mustana sen kätkee.

Vaan petturi ei rikostaan voi maksaa:

Hän isänmaan, hän äidin rintahan

Lyö kalvan, tuhat tuhansihin sattuu

Se isku — — — polvesta ja polvehen

Käy koston raakuna, ja ajan verho,

Kuin taajaksi se poimutaankin, peittää

Ei taida veripilkkaa polttavaista,

Mi petturista kantaa todistusta.

Katselee kirjettä.

Mun täytyy uskoa … ja toki…

Kahdelle sotamiehelle.

Miehet,

Te luutnantt' Wernerin nyt tyrmään viette,

Ja vartioitte vankia.

Menee. Kaikki muut katoovat myöskin vähitellen.

Seitsemäs Kohtaus.

Luutnantti Werner, vartioinensa. Rapp.

WERNER.

He käyvät!

Mun kaikki, kaikki oitis hyljäävät.

Ei löydy uljahissa yhtäkään,

Ku epäellä voisi hirmutyötä,

Jon nimeä jo vuoret kauhistuu.

Oi häpeää! — Mi häijy kavaluus

On jaloimmatkin voinut villittää?

Min oudon rikoksen, oi taivas, oon

Ma tehnyt, jonka kauheasti nyt

Ma maksaa saan? Mun ootko hyljännynnä? —

Ei, tyynnä sydämeni sykkii vielä,

Ja vapaa vankeudessakin oon. —

Vaan kuitenkin, mik' onni mua kohtaa?

Oi Maria… Hän sydäntäni voiko

Myös epäillä? — Hän voiko uskoa

Sen muistan juorun, jonka koonneet ovat.

RAPP, lähestyy.

Herr' luutnantti, jos lausua ma saan,

On kaikki tyyni pirun juonta vaan,

Ja vaikka perkele on viekas kyllä,

On Herra toki häntä viisaampi.

WERNER.

Oot rehti poika Rapp! — Mun kohtaloni

Viel' Herra muuttanee. — No, eespäin miehet.

Hän menee sotamiesten kanssa.

Kahdeksas Kohtaus.

RAPP.

Ei, sit' en koskaan päähäni ma saa,

Ett' uljas mies, kuin luutnantt' Werner, joka

Niin iloisesti silmiin katselee,

Vois vilpiskellä. Lempo vieköhön,

Se tott' ei oo, sen lausuu Pietar Rapp!

Hän eilen hengen mulle suojeli,

Ja tässä seison nyt kuin nahkapoika,

Jok' oikeaa ja vasenta ei tiedä,

Ja nään, kuin hältä viedään kunnia.

Ma voisin itkeä, jos auttais vaan,

Ett' moinen kehno raukka olla saatan!

Vaan vaiti! Nyt ma muistan, minkä isä

Mull' kertoi tuosta kapteinista, kun

Hän paronilla sairasti, Sen äijän

On silmät niinkuin haukan. — Etten ennen

Tuot' aatellut! Se mies on kasvoistaan

Kuin mustalainen… Jospa voisin vaan!…

Yhdeksäs Kohtaus.

Rapp. Kapteini von Stöbern.

VON STÖBERN, lyöden Rappia olalle.

No, mitä täällä mietiskelet, poika?

Mua onko kenkään käynyt kysymässä?

RAPP.

Et, kapteini! — Vaan teille vastataksein,

Ma itsekseni kummastelen vaan,

Miks' luutnantt' Werner tyrmään viskattiin.

VON STÖBERN.

Hän vihollisten liittoon käynyt on.

RAPP.

Vai niin, hän suuttunut on kaiketi,

Kuin moni muu, jo kohtaloomme kurjaan,

Kun jano, nälkä, vaarat uhkaa aina.

On maine, että venäläisten luona

Ei ookkaan hullumpaa, ett' keisari

Suo suojansa ja palkinnonkin niille,

Kut häneen liittyvät; sen monelta

Oon kuullunna ja senpä uskonkin.

VON STÖBERN.

Ma luulen melkein venäläisten puolle

Sun mieles laativan?

RAPP.

Ei täällä juuri

Oo erinäistä kaivattavaa mulla,

Vaan ennen kestää tahdon kuitenkin,

Kuin … ehkä varsin hullun kaupan tehdä.

VON STÖBERN, itsekseen.

Tuo, luulen, voisi mulle hyödyks' olla,

Ja vaikealta juur' ei näytä voittaa.

Hän järkevä on mies ja reipas, nuori.

Ääneen.

Mi nimes on?

RAPP.

Oon Rapp!

VON STÖBERN.

Tän ehtoona

Tuut luokseni; mull' toimitus ois pieni

Sun tehdä, tuossa palkkas etukättä.

Antaa hänelle rahaa.

RAPP.

Suur' kiitosta! Oon valmis.

VON STÖBERN.

Seitsemältä.

Menee.

Kymmenes Kohtaus.

RAPP.

Ah, kettu! — Kyllä tulla tahdon kai,

Vaan nähdä saadaan kumpi meistä ansaan

Käy kiinni. — Rapp ei oo niin tyhmä juuri,

Kuin luulinkaan — — ja uljuutta ei puutu.

Kolmannen näytöksen loppu.

NELJÄS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN AVAUS.

Ensimmäinen Kohtaus.

Rapp. Hurtti, molemmat aseissa.

RAPP, hillityllä äänellä.

Hän tännekäsin hiipi, luulen. — Hurtti!

Käy hiljaa tuonne päin ja tutki, etkös

Voi häntä siellä missään huomata,

Paa korva maahan, kuuleskele, etkös

Voi askeletta kuulla ruohostossa!

Vaan katso, ettei sinua hän nää.

Hurtti katoo puitten väliin.

En moista jahtia viel' koskaan käynyt,

Ja mielukkaammin karhua ma vainoon,

Se rehti leikki on, vaan käydä yöllä

Täss' väijymässä niinkuin karkulainen,

On kolkkoa ja ilkeätä juuri.

Ma yhtä paljon pelkään ilmi tulla,

Kuin pedon jäljet hukkaavani taas.

Vaan multa ei hän pääse. — Koskaan vielä,

Sen tunnustan, en miestä kohdannut,

Niin kärmeen ilkeätä kiusaamaan;

Mull' tuntui juur', kuin oisin kiinni ollut,

Kun tuumahansa olin suostuvinain!

Ja kuitenkin hän teeskenteli niin,

Ett' hullua en tullut viisaammaksi,

Vaan malta hiukkasen! — Mun tietä lystää,

Kuin pitkälle hän aikoo, mitä täällä

Hän sydän-yönä tahtoo vehkeillä?

Kai konnantyötä…

Hurtti tulee takaisin.

Ootkos mitään nähnyt?

HURTTI.

Ei, tyyntä kaikki on. Ma silloin tällöin

Vaan korpin kuulin suolla raakuvan.

RAPP.

Se ruokaa raakuilee.

HURTTI.

Uh, oikeinpa

Käy kamalalle! Tää on pahempaa,

Kuin kuulain eessä seisoa.

RAPP.

Hyi, lempo!

Et aaveita sa peljännekkään, Hurtti?

HURTTI.

En … mutta ellei heihin pysty kruuti

Ja kuulat.

RAPP.

Juoruja, niin peikon kynnet

Ei pysty sinuun myös.

HURTTI.

Käy pimeäksi!

Me Herran ilma saadaan ennen pitkää.

RAPP.

Niin, taivas synkistyy. — Tuu, käykäämme

Nyt tuonnekäsin!

HURTTI.

Vaiti!… Kuulin ääntä.

He kuuleskelevat.

RAPP.

Niin, askelten… Ne tänne luotuvat,

Pois joutuin, puitten taakse… Hiljaa, hiljaa!

He piilottelevat puitten ja pensasten takana, mutta niin,

että ovat katseliain nähtävillä.

Toinen Kohtaus.

Edelliset, piilossa. Kapteini von Stöbern.

VON STÖBERN.

Kuin helteinen on yö ja raskas ilma!

On niinkuin puutkin täällä metsässä

Ei jaksais hengittää ja toinen toistaan

Vaan kuultelis; ei elon ääntäkään

Oo kuuluvissa yösen tyhjyydessä.

Tää kolkko hiljaisuus mun tuskastuttaa!

Vaikenee hetkeksi.

Yö pitkälle on käynyt. — Hänen täällä

Jo olla pitäisi… Ei hauskaa juuri

Oo yksinänsä täällä liikkua…

RAPP, puitten takaa, hiljaa.

Hän viipyy. — Toista varmaankin hän oottaa.

VON STÖBERN.

Päämäärääni siis kohta ennätän,

Saan riemut voitostani nautita,

Saan onnen kainalonsa huolet heittää

Ja uljaan, kauniin vangin helmasta

Jo kuuman taisteluni palkan noutaa.

Kun päivän leimu toisen kerran syttyy,

Mull' hohtehessa nousee päivä myös,

Ja heikkoutta nauran niitten kehnoin.

Join lakiloita kurjia ma poljin.

Ukkosen jyrinä kuuluu kaukaa.

En syntynyt ma orjan elämään,

Mi tottumuksen raitiossa kiertäin

Ain' täytymyksen ohjaa tottelee;

Tää leimuhenki ei voi torkahdellen

Ja verkkamiellä, niinkuin kyntäjä,

Ain' yhtä turvetta vaan käännellä.

Jyristys lähenee.

Oi, niinkuin sie, jon ääntä pilvet kaikaa,

Ma jyskiellen mailmaa lentäisin!

Sun kättäs kahle ei voi vangita.

Sun äänes kuuluu, kaikki kauhistuu,

Sun nuoles miljoonia ruhjoivat!

Sua petturiks' ken lausuu kuitenkin. —

Vaan mua, ku rohkea en oo kuin sie,

Mua siksi nimitellä tohtivat.

Niin, räävätä ja sadatella saavat,

Ma heitä yhtä paljon halveksin,

Ja itse muistollekin nauran vaan.

— — — — — — — — — —

Tuon vanhan Pantzarsköldin tuumiini

Mun täytyy saada. Kaikk' oon valmistanna.

Hän kyllä taipuu; tyytymätöin on hän.

Ja kohta koittaa päivä, jolloin maahan,

Te orja-kurjat, kumarratte sille,

Joll' selkäänne nyt käännätte. Ma teitä

En tuntis! — Varjoja te palvelette

Ja nimiä! — — Kaikk', kaikk' on nimeä,

Vaan tyhjää nimeä! Mut voiman mahti

Ja järki mailman ohjat johtaa vaan.

Salamaa ja jyristystä.

Vaan aika joutuu. Ymmärtää en voi,

Min vuoks' hän viipyy. — Vaiti!… Hän jo luotuu.

Kolmas Kohtaus.

Edelliset. Venäläinen Upsieri.

VON STÖBERN, kiiruhtaa häntä vastaan.

Te viipyneet, herr' Gregorieff jo ootte.

VENÄLÄINEN UPSIERI.

Niin, neljänneksen ehkä. — Onko kaikki

Nyt säällään, paperit, mit lupasitte,

Ja kartat ynnä muut? — Ma kenraalilta

Sain käskyn joutua.

VON STÖBERN.

Mun muassain

On osa vaan.

Jättää papereita.

Muut kaikki kenraalille

Ma tullessani annan.

VENÄLÄINEN UPSIERI.

Varovainen

Te ootte; mutta luottaa voitte varmaan,

Ett' lupaukset teille täytetään.

VON STÖBERN.

No, onko matkaa myöskin säälitty,

Ett' viivytystä mull' ei syntyisi?

VENÄLÄINEN UPSIERI.

Kun venäläisten leiriin saavutte,

Ja paperinne tuotte kenraalille.

Te passit saatte, reisuvaunut teille

On valmiina. Kun Pietarihin tuutte,

Te oitis saatte nostaa kullassa

Sen rahasumman, jonka vaaditte.

Hurtti, joka tarkoin on tätä haastelua kuulellut, tähtää

von Stöberniä kivärillään, mutta Rapp estää eljeillä

häntä ampumasta. Ukkonen pauhaa kovasti.

VON STÖBERN.

Ma ensi yönä leirissänne oon.

VENÄLÄINEN UPSIERI.

Ma teitä ootan, — Kauhistava ilma; —

Nyt hyvästi! Me kohta kohdataan,

Neljäs Kohtaus.

Edelliset, paitsi Venäläistä Upsieriä. Rapp on sillä välin eljeillä ja kuiskauksilla neuvonut Hurttia ottamaan von Stöberniä kiinni, sill' aikaa kuin Rapp itse hiipii venäläisen upsierin perässä. Oitis kun tämä lähtee liikkeelle, Rapp puitten takana kiiruhtaa hänen jälkiänsä seuraamaan. Hurtti istuu kyyryllänsä pensaitten takana.

VON STÖBERN.

Yks' päivä vaan, ja turvallisena

Päin uutta hilpeämpää aikaa käyn,

Jon itse luoda tahdon, Koko mailma

On mulle auki, kultaa, uljuutta

Mull' on sen suosiota voittamaan!

Nyt joutuin poijes kaikki valmistaan!

Kun hankkii lähteä, Hurtti hyökkää ottamaan häntä kiinni, mutta lankee suin päin, kompastuen puunjuureen ja samalla sokaistuen salamasta, jonka välähdys kirkkaasti valistaa näyttämöä. Kapteini von Stöbern ikään kuin kumartuu seuraavan kovan jyrähdyksen alle ja syöksee pois näyttämöltä.

Viides Kohtaus.

HURTTI, nousee hiljaksensa seisoalle ja katselee ympärillensä.

Hän poissa on. Se konna olkohon

Sitt' häijyn hengen kanssa liitossa,

Jott' maahan mua paiskattiin, tai veikö

Sen hitto elävältä. Tulta mointa

En silmieni eessä nähnyt koskaan!

Kuudes Kohtaus.

Hurtti. Rapp.

RAPP, tulee äkkiä näyttämölle.

Noh, pirua! — Sa Hurtti yksin täällä?

Miss' kapteini?

HURTTI.

Ma luulen hiidessä.

Kun juuri olin hyökkäämäisilläin

Hänt' kiinni ottamaan, tuil kirkkaaksi

Kuin leivin-uunissa, ma nipistystä

Sain jalkaani, ja suulle kiekahdin.

RAPP.

Sen vietävä!… Vaan onneks' kuitenkin

Ma paperit sain upsierilta, niillä

Se roisto kyllä kiinni joutuu vielä.

Ei hirtettävä veteen kuolekkaan.

Menevät.

TOINEN AVAUS.

Teateri näyttää samaa tupaa kuin toisessa näytöksessä.

Ensimmäinen Kohtaus.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Kun inhiminen, turvaan maalliseen

Niin itsekkäästi luottain, kaiken onnen

Saa kappaleisin, joita mailma palvoo,

Hän kaikki luulee hyvin puuhanneensa,

Ja unhottaa, ett' hengen mahti löytyy,

Mi muotoihin ei mahdu ahtaisin,

Joit' järjen kääpiöset kalkuttaa,

Mi ikikasvavana, ikinuorra,

Kuin perho, kotelonsa särkevä,

Kaikk' kahlehensa voitollisna rikkoo

Ja siit' ei huolillaan, ett' raunioiksi

Niin monta järjen rakennusta lankee. —

Kun silmä hälinässä maaliman

Vaan ravintoa etsii ahnehesti,

Sen hohtehessa riemastellen aina,

Se sokistuu, niin ettei syömen mailmaan,

Nyt himmentyneesen, se nähdä voikkaan.

Vaan ulkomaalima kun synkistyy,

Sen taivaalla kun tähtiä ei loista,

Sen viehdäkkeet kun yöhön peittyy kaikki,

Kas, silloin silmä sisäänpäisin kääntyy,

Ja sieltä etsii johdatusta tiellä

Ja elon lämpöä taas sieluhun;

Hän silloin kummastuu, ett' juuri siellä

On koto oikea, ett' mailma tää

Kaikk' mailmat helmassansa syleilee.

Niin on mun käynyt. — Onni mulle vaan,

Ett syömen maalimaa ei yöhyt peitä. —

Ma herran käistä rangaistuksen sain!

Sen miesnä, kristittynä kantaa tahdon.

Ma kyllä säikähdän, ett' riemuni

Saan raunioina nähdä, nähdä yön

Sen peittävän, vaan sydämeni toivoon

Ja uskohon jo leppeästi taipuu,

Ja raunioille kultahohteen luo.

Toinen Kohtaus.

Paroni Pantzarsköld. Katri.

KATRI.

Ei kuulu Jaakkoa viel' takaisin.

Oi, josko hyvää tietäisikin tuo! —

On lohdutusta toki murheissa,

Niin painamissa, että paroni

On päässyt tuskan vuotehelta. — Tänään

Jo varsin reippahalta näytätte.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Niin, voimani jo uudistuvat taas.

Siit' oonkin sulle, ystäväni, velkaa.

Niin, Katri, yhtä lämpimänä vielä

Sun syömes sykkiikin kuin ennen aikaan,

Ja eestäin vaikka paljon, paljon kärseit,

Et mulle vihaa kanna kuitenkaan.

KATRI.

Oi älkäät, herra! — Leppeytenne

Mun sydäntäni vihloo, päähäni

Saa kuumat kekäleet. Mie, mie se oon,

Ku murheisimme raskaisiin oon syypää. —

Oi suuri Luoja, missä Anna on,

Ken riemuni, ken Mariani ryösti?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi, ettei Jaakko tule! — Kenraali

Ei toimettoman isän rukousta

Voi kieltääkään. — Ma kaikki kultani

Oon valmis antamahan. Adlercreutz

On jalo, parastansa koittaa varmaan,

Ja ritarillinen on myös Rajevski,

Jott' julmaa naisten ryöstöä ei salli.

KATRI.

Oil kummallista Annan kuitenkin.

Hän surumiellä, rukoellen hiljaa,

Kun miekin, iltasella laski maata.

Vaan päivän tullen vuode tyhjä oil,

Ja hänen jälkiään ei sitt' oo nähty.

Täss' seisoo vielä kukkaset, mit' mulle

Niin toivorikkahana niityltä

Hän viimen toi… Ne surkastuivat kaikki!

Menee ulos, koittaen kyyneleitänsä paronilta salata.

Kolmas Kohtaus.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi taivas, lapseni mull' anna jälleen! —

Ma kaikki sain, jon onni tarjoo täällä,

Ja kolkkona oil sydän kuitenkin.

Nuo lahjat rikkaat tottumuksesta

Ma velvollisen makson lailla kannoin.

Nyt murhe lempimään mun saanut on.

Neljäs Kohtaus.

Paroni Pantzarsköld. Kapteini von Stöbern.

VON STÖBERN.

Hyv' iltaa, paroni!

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oh, kapteini!

VON STÖBERN.

Niin, kuten näätte. Toivon teidän hyvin

Nyt voivanne?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi, kova kohtaus

On mua kouristellut. — Lapsetoinna

Ja särjetyllä syömellä mun näätte.

VON STÖBERN.

Sen tiedän ja sen vuoksi tänne riensin.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi, ehkä voitte toivon häivän antaa

Mun tuskahani? — Lausukaat!

VON STÖBERN.

Kentiesi!

PARONI PANTZARSKÖLD. teill' siunausta! — Mitä tiedätte?

VON STÖBERN.

Ei, malttakaatte, herra! — Tyttärenne

On vakavassa turvassa. Ma vannon,

Ett' pahaa Maria ei nähnyt oo.

Se teistä rippuu vaan, ett' jällehensä

Hän helmahanne lankee iloisna.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi, joutuin! — Missä on hän? sinne viekäät!

Kentiesi puuttuu kultaa? Kaikki uhraan!

Ma kiitollisna teille…

VON STÖBERN.

Hiljaa, hiljaa!

Ois sana tärkeä teill' lausuttava.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi Mariaani! — Teitä kuulen, herra!

VON STÖBERN.

Mun kiirut käskee suoraan lausumaan. —

Ma luulen havainneeni, että täällä

Te ette viihdy, että nerollenne

Työ-alan laajemman te tahtoisitte

Ja nimellenne paikan arvoisamman.

Yks sana vaan, ja piiri loistavampi

Teill' aukenee, kuin toivoellen voitte

Ees aavistella.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Mutta…

VON STÖBERN.

Päähän asti

Ma pyydän lausua! — Ma varmaan tiedän,

Ett' sota loppumaisillansa on,

Ett' ylivoimaa turhaan vastustamme.

Teit' onni vartoo, helman avonaisen

Se teille herttahaisna tarjoilee.

Te piirin saatte uuden, suuremman,

Ja siellä neron kaiken voimalla

Eest' isänmaamme voitte työskennellä.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Ma kauhistun, kun mointa aattelen!

VON STÖBERN.

Ja mua kiittävänne luulinkin!

No, mik' on päätöksenne, paroni?

Ma venäläisten leiriin täältä lähden.

On kaikki valmisna; teit' ootan vaan.

Siell' tyttärenne saatte kohdata.

Ma häntä lemmin. — Tulkaat, onnea,

Mi siellä viittaa, älkaät hyljätkö.

PARONI PANTZARSKÖLD, ylevästi.

Mull' vieraanvaraisuuden maksaa tiette!

Pois kurja hylky! — Lausua en voi,

Kuin suuresti ma teitä ylönkatson.

VON STÖBERN.

Kentiesi luulette, ett' teitä peijaan,

Ett' loisto, onni, kunnia, jon tässä

Oon tarjonnut, ei teitä ootakkaan.

No, siitä tahdon antaa todistusta,

Jos vaatinette. Vehkeestänne teitä

Ei laita kenkään, ja jos laittaa tohtis,

Kuin helppoa on juoru joutava

Jo syntyessä teidän sortaa maahan.

Te kaikki saatte, ette loukkaa ketään.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Ja tyhjää kunnian ois loukkaus!

Oi, luuletteko sen, ku kunniaa

Ei tunne kauniimpaa, kuin isänmaan

Ett' poikana saa olla uskollisna,

Ku onnea ei korkeampaa tiedä,

Kuin että rauhallisna, armollisna

Sen helmahan saa kerta vaipua,

Oi, luuletteko loiston tyhjän eestä

Sen unhoittavan velkoansa maalleen,

Oi, luuletteko kammon, tuskan eestä

Sen parhaan perintönsä hyljäävän?

Pois!… Vastausta muuta ei oo mulla.

VON STÖBERN, itsekseen.

Ah, lemmon äijä! — Ylpeyttä tuota

En enää tunnekkaan. Oon pettynyt.

Ääneen.

Vaan tyttärenne mitä aattelee,

Kun moisen tervehdyksen teiltä saa?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Hän tietää, mit' et tiedä, kurja, sie,

Ett' ellei auta muu, niin kuolo auttaa.

Hän henkeään ei isän häpeällä

Ja riettahalla rikoksella osta.

VON STÖBERN.

Tän' yönä venäläisten leiristä

Jo tyttärenne lähtee Pietariin

Mun kanssani. Kentiesi päänne kääntyy?

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi, Luoja, tuskissani mua auta! —

Sun rankaistukses kauhistava on.

Viides Kohtaus.

Edelliset. Luutnantti Werner. Rapp.

VON STÖBERN, itsekseen, hämmästyksissä.

Kah, Werner!

PARONI PANTZARSKÖLD, vaipuu hermotoinna tuolille.

Auttakaatte. Mariani! —

Tuo — — — tuo on hänen ryöstänyt!

Näyttää von Stöberniä.

WERNER.

Ah, herra!

Se onni, että teidän, täällä kohtaan.

Jo venäläisten luona teidät luultiin.

Sa, kurja, rikoksia kartutat!

No, miss' on Maria?

VON STÖBERN.

Kuss' häntä ette

Se kohtaa. — — Hyvästi nyt, paroni!

Tahtoo mennä, mutta Werner estää häntä.

WERNER.

Te vankinani!

VON STÖBERN, ottaa pistuolin, jota huolimattomasti kääntää edestakasin.

Sepä ikävää!

RAPP, itsekseen.

Se konna!

VON STÖBERN, viheltää kimakkaasti.

Kaksi sotamiestä, julmia muodoltaau, syöksee aseissa sisälle.

Nyt, herra luutnantti, te kertonette,

Kuin vapaaksi te ootte päässynnä?

Mun tuota hiukan lystäis' kuulla juuri.

Kuudes Kohtaus.

Edelliset. Katri.

KATRI, tulee säikähdyksissä sisälle.

No, mik' on nyt? — Ah, herra Werner! — Onko

Jo heitä löydetty? — Miks' ootte kaikki

Niin hämmästyksissä?

WERNER, osoittaa von Stöberniä.

Tuo hylky riemun

On meiltä vienyt!

VON STÖBERN, sotamiehille.

Vartioitkaat noita!

Mie… Hornan pätsi!…

Rapp on luikahtanut ikkunalle, jonka hän avaa ja pujahtaa

sen kautta ulos. Kapteini von Stöbern syöksee ikkunalle

ja katsoo Rapin perään.

Itsekseen.

Häntä en ma nää.

Hän poissa on. — Mun täytyy kiiruhtaa.

Ääneen sotamiehille.

Te vartiana täällä, viivytte,

Ja jos ken liikahtaa, se ammutaan!

Kiiruhtaa ulos.

Seitsemäs Kohtaus.

Edelliset, paitsi Kapteini von Stöberniä.

KATRI.

Oh, kaikki jäseneni vapisee,

Ja aistiani tuskin käyttää voin!

PARONI PANTZARSKÖLD.

On turhaa kaikki toivo siis. Oi, joska

Jo haudan yössä saisin nukkua!

WERNER.

Jos leiriin ei niin pitkä matka oisi,

Rapp kyllä pikaisesti tuoda voisi

Meill' apua. Vaan ehkä jonkun tiellä

Hän kohtaakin.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Ah! myöhäistä!

WERNER, katsoo ulos ikkunasta.

Ei, ei!

Tuoll' on hän muitten kanssa … tuolla tiellä.

Sotamiehet tunkevat toinen toisiansa, päästäksensä ulos ovesta.

Werner hyökkää perässä ja saa kiinni jälkimmäisen jolta hän

tempaisee kivärin, ja vie hänen esiin näyttämölle.

Hei! juoni auttoi… Henkeäs jos säälit,

Niin lausu, minne kapteini sai matkaan?

SOTAMIES.

Voi, armoa! — Ma kaikki tunnustan.

Neljännen näytöksen loppu.

VIIDES NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN AVAUS.

Teateri näyttää metsäseutua, yksinäinen torppa vasemmalla puolen näyttämöä, enemmän perällä päin.

Ensimmäinen Kohtaus.

Halonen, istuu kiväri olalla torpan portailla.

HALONEN.

Ois mussa kyllä miestä muuhunkin,

Kuin neitolintuisia kaitsemaan.

Saan kelpo makson, sit' ei kieltää voi,

Mut ikävää on tää, ja vihdoin ehkä

Viel' sormellakin mulle osoitellaan,

Ja herjanimet annetahan. — Tänne

Ei kenkään tulle. — Ihmeekseni käy,

Miss' tuota raukkaa täällä tallitaan.

Hän äänetöinnä, kalveana istuu

Ja itkee vaan … ei hiisku sanaakaan.

Hän häijyltä ei näytä, mutta lempo

Voi vaimon silmiin, katsantohon luottaa.

Hän rikosta on tehnyt varmaankin,

Sill' kovaa käskyä en kapteinilta

Ois saanut muutoin häntä vartioita. —

Vaan kuinka Vappu viipyy! — Koko päivän

Oon tässä istununna, enk' oo saanut

Sen vertaa suuhuni, kuin kärpäset,

Kut mua syövät. Varmaan on se roisto

Nyt juovuksissa taasen viinasta,

Jon mulle ostaan lähti. Perkelettä!

Mun täytyy mennä katsomahan, eikö

Tuot' lemmon ämmää kuulu metsässä.

Menee perälle päin, jossa seisahtaa ja tiedustellen

katselee metsää kohden.

Toinen Kohtaus.

Halonen. Anna.

ANNA, tulee talonpoikaiseksi pojaksi vaatetettuna vastaiselta puolelta näyttämöä.

Jo ilta joutuu, pitkäks' varjot käyvät,

Ja linnun liverrykset vaikenee.

Niin hiljaista on metsän syvyydessä.

Mun rinnassani myöskin ilta joutuu,

Siell' yksinäinen säde tuskin tuntee

Nyt synkkyydestä, lähtöhohtoaan

Viel' valjukukkain poskiloille vuotain.

Te riemu-äänet, syömen laulut raikkaat,

Te kaikki aikaa ootte vaijenneet!

Ja kaiku lähtövirrestäni vaan,

Mun viimeisistä huokauksistani,

Kuin iltatuulen henki metsässä,

Viel' rinnan ruusulähtehellä kuiskaa. —

Niin herttaista, niin viileää on toki!

Sa kohta, sydän raukka, hoivaa saat!

Sen tunnen ja se mua iloittaa. —

Ei ennen tok', kuin määräni ma voitan,

Kuin hänen morsiamensa ma löydän!

Sa musta kohtalo, mi lemmon lailla

Veit elon parhaan lahjan Gustavilta,

Sun kanssas taistella ma tahdon! Heikko

Ma oon, vaan rinnassani voima piilee,

Mi kehnon sielus säikähdyttää voi.

Mua mahti korkeampi johdattaa.

Istuu kivelle levähtämään.

Mit' aamusella pulmapuheillansa

Tuo vanha Vappu noita tarkoitti?

Ma varma oon, ett' hällä tietoa

On väkinäisyydestä, ryöstöstä;

Hän viekkahasti tiedustusta väisti.

Vaan vastauksista ma päättää voin,

Ett' näillä paikoin vankeudessa

On ryöstetty, on Maria… Oi taivas!

Mull' valaistusta, johdatusta suo!

Nousee edelleen mennäksensä.

HALONEN, huomaa Annan.

Hoi, kenkä siellä?

ANNA.

Köyhä poika vaan,

Ku mieron tiellä leipää kerjäilee.

HALONEN.

Vai niin! — Ja mie kuu luulin, että Vappu,

Se roisto, tuisi.

ANNA.

Vappu?

HALONEN.

Juuri hän.

Kentiesi oot sen kohdannut?

ANNA.

Oon kyllä,

Hän ryypyt runsaat otti Liuhtarissa,

Ja parhaallansa, luulen, selväksi

Nyt makaa itsensä.

HALONEN.

No hittoa!

Vaan malta, ämmä, kyllä sinun näytän!

ANNA.

Täss' luonas saanko hetken huovahtaa?

Kenties' on sulla myöskin leipäpala

Ja vettä antaa kerjäläiselle?

HALONEN.

On viisahinta maaten nälkä poistaa,

Sill' leipää tääll' ei oo ja tuskin vettä.

Se lemmon ämmä ruokaa noutaan sai,

Vaan poissa on hän, ja nyt huutaa vatsa

Kuin hukka talvi-yönä tuimasti,

Sen konnan mustan nahan pilkottaisin,

Jos kourissani tässä olisi vaan.

ANNA.

No, miks' et lähde itse viinamärkää

Ja ruokaa noutaan, enemmin kuin tässä

Nyt suututtelet nälkää nähden vaan?

Itsekseen.

Mua aavistaa, ett' jäljille oon tullut.

HALONEN.

Jos pääsis vaan, ei oisi hullumpaa,

Vaan niinkuin kettu sangoissa täss' istun.

ANNA.

Se merkillistä! Häpeältä näyttää

Tok' että kettu, vanha niinkuin sie,

Ei pintehestä pääse luikahtaan.

HALONEN.

Niin kyllä, poika! — Mutta vartioita

Mun täytyy lintua, juur' kallista.

Jos pois se lentäis, hitto minun veisi.

ANNA.

Se lintu siis on työläs vartioita?

Sill' vahvat siivet on kuin kotkalla,

Ja kynnet suuret päälliseksi, arvaan,

Kun kivärillä varustettu oot?

HALONEN.

Ei niin! se pieni kyyhkynen on vainen,

Mi koppilossa istuu kukertaa.

Vaan, näätkös, jos ken tänne tulla sattuis…

ANNA.

Tänn' ei tuu kenkään, tällä aikaa suinkaan. —

Sull', ukko, tahdon neuvon hyvän antaa,

Sa Vappua ja ruokaa, viinaa käy,

Sill' aikaa vahtina ma viivyn täällä.

No, ällös peljätkö. Ma valpas oon,

Ja hiukan ruokaa iltaseksi pyydän

Vaan palkasta. Mun myöskin nälkä on.

HALONEN.

Ei, heikkarissa! — Sit' en suinkaan tohdi.

ANNA.

No, Herran haltuun sitte! — Ilta joutuu,

Mun täytyy kiiruhtaa, ett' jonnekin

Ma ennättäisin, missä mierolainen

Voi leipäpalan saada nälkäänsä.

Käy muutaman askeleen.

HALONEN.

Kah! Ällös juosko pois niin kiiruusti. —

No, kuule, poika! Rahaa sulle annan,

Niin voitkin käydä ruokaa noutamassa.

ANNA.

Mun käydä kelpais, mutta väsyksissä

Ma oon, ja kauvan viipyis, ennenkuin

Tänn' jällen ennättäisin. Joll'ette

Mull' usko vahtia, on parasta.

Ett' erkanemme. Hyvästi nyt jääkäät!

On mennä tahtovinaan.

HALONEN.

Ei, oota, poika! Jos vaan luottaa voisin.

Ett' vahtina sa oisit uskollisna.

ANNA.

Sen voitte taatusti. Mut älkäät vaan

Nyt kauvan viipykö, sill' nälkä kalvaa.

HALONEN, laskee pois kivärin.

No, tahdon sinuun luottaa! — Kauvan suinkaan

En viivy poikessa.

Menee, mutta katselee välistäin taaksensa.

Kolmas Kohtaus.

ANNA.

Hän epäilee.

Hän metsistöstä varmaan katselee,

Kuin itseni ma käytän. Parasta

On huoletoinna olla hetken aikaa.

Alkaa laulamaan.

Oi, ällöspä surko, ett' kultas on pois!

Ah, kaunis on lehtosen kaiku.

Hän saapuvi jällen, se luuloni ois,

Siis poistaos katkera haiku.

Taas synkeät varjot sa haihkuvan näät,

Taas aurinko armas on muuttava säät;

Ah, kaunis on lehtosen kaiku.

Hän saapuvi jällen, se luuloni ois!

Ah, kaunis on rantasen raiku!

Oi laulaos, lintuni, murhehet pois,

Ja aaltoni toivoa kaiku!

Ma aamusen koittaen purren jo nään,

Ja ellei hän saavu, ma vastahan mään.

Ah, kaunis on rantasen raiku.

Laulun kestäessä on Maria lähestynyt tuvan ikkunaa, jonka hän avaa.

Neljäs Kohtaus.

Anna. Maria.

MARIA.

Ken oot sa laulaja, jon äänet hellät

Mun murheen unelmista viehättää?

Ett' epätoivon tuskat unhoittain

Viel' ilon häivän luulen siintäväni.

Jo ijäisyyden tääll' oon istunut

Ja huokauksiani lukenut.

Ma kuolemaa jo itkusilmin pyysin,

Ett' kahleesta mun kirvottaisi, että

Mull' unijuoman tuskissani soisi;

Vaan sydän vielä tykyttää. — Sun laulus

On aistit uupuneet taas virkistänyt.

ANNA, kertoo ensimmäisen värsyn loppusanat.

Taas synkeät varjot sa haihtuvan näät,

Taas aurinko armas on muuttava säät;

Ah, kaunis on lehtosen kaiku.

MARIA.

Sen laulun miss' oot oppinunna, poika?

ANNA.

Sen niityn kukka, lähteen aalto laati,

Sen ilman linnut mulle lauloivat,

Vaan nuotin antoi sydän särkynyt.

MARIA.

Ken ootkin? Äänes kuullut olen ennen!

Ah, tuskallisna sydän sylkyttää.

ANNA.

Oi, ällös peljätkö, oon Anna.

MARIA.

Taivas!

Mull' päästö kerkee, tuskan hetket loppuu.

Anna kiiruhtaa sillä välin tupaan ja palaa takaisin

taluttaen Mariaa.

ANNA.

Ma hänen löysin; Herra, kiitos sulle!

Nyt sydämeni rauhaa, hoivaa saa!

MARIA.

Oi, salli rintahani sinun suljen,

Sa enkeli!

Syleilee Annaa.

Mull' enemmän kuin hengen

Oot antanut. Oi, kuinka köyhä oon

Nyt sua vastaan.

ANNA.

Kiitä Jumalaa!

Ma halpa palvelia hällä oon,

Ja kehnoja on kaikki häntä vastaan. —

Kas, pilvi tuulen eessä ennättää

Ja huoliansa laaksolohon itkee.

Ett' kukat siellä riemullisna kasvaa,

Ja lähtee sitte taas ja kiitää pois; — —

Vaan riemu, lempi täyttää kukkasen

Ja päivään päin se kiitollisna katsoo:

Oo kukka sie, kuin se, niin hellä, kaunis,

Mun, pilvenä, suo lempeäni itken! —

Vaan täällä emme viivytellä saa.

Kentiesi konnat kohta palaavat.

Jok' ainoo hetki vaaran tuottaa uuden.

MARIA.

Oi Anna kulta!

ANNA.

Metsän kautta pois

Me hiipikäämme. Kivärin ma kätken

Tok' ensiksi, jos meitä vainottais…

Ottaa kivärin, jonka Halonen jätti.

MARIA.

Oi auta! — Tuolla … tuolla tulee hän!

Se julma … kaikki hukkaan mennyt on!

Viides Kohtaus.

Edelliset. Kapteini von Stöbern.

ANNA tähtää kiverillä von Stöberniä.

Jos askeleen vaan käyt, oot kuolon mies!

VON STÖBERN.

Oh, mit' on tää? — Pois poika, kiväri,

Tää sulle kyllä neuvot antanee.

Sivaltaa pistuolin ja tähtää Annaa.

MARIA.

Oi, laupeutta! — Taivas meitä auta!

ANNA.

En sua pelkää, konna! — taaksepäin!

VON STÖBERN.

No, lähde, lurjus, kalman vieraaks' siis!

Tähtää ja ampuu; samassa laukee myöskin Annan kiväri.

Kapteini von Stöbern kaatuu, Anna vaipuu polvillensa.

VON STÖBERN.

Voi perkeleitä! — Auta!… Oi, ma kuolen!

ANNA.

Mit' oon ma tehnyt?

MARIA.

Ootkos haavoitettu?

ANNA.

En, en! — Vaan joutukaamme! — Poijes täältä!

Menevät.

TOINEN AVAUS.

Teateri näyttää avonaista seutua metsässä. Iltarusko valaisee näyttämöä.

Ensimmäinen Kohtaus.

Maria taluttaa Annaa, joka kalveana hoipertelee hänen

rinnallansa.

MARIA.

Sun poskes, Anna, yhä vaalenevat.

Oi, huovatkaamme tässä hetken aikaa!

ANNA.

Niin, istua mun anna!

MARIA, johdattaa häntä puun luokse, jota vastaan hän laskee istumaan.

Taivas! Meitä

Ei kenkään auta. — Lausu, vieläkö

Sun haavas verta juoksee, enkelini?

ANNA.

Ma enkeli? — En! — Taivaan enkeleitä

En nähdä saa, en niitten kuorissa

Saa riemuvirttä laulaa konsanaan.

Mun kättäni on veri saastuttanna;

Sen saastan kyyneleet ei pestä voi.

Mun sieluani murha lannistaa,

Ja kylmä kammo syömessäni viiltää.

Oi Herra, enkö katumuksella

Voi velkoani maksaa? Täytyykö

Mun tuskissani kuljeskella aina?

Oi, ällös kuolon helmaan antako

Mun ennen vaipua, kuin armos mulle

Suo viilistystä syömen haavoihin!

Se syntiäkö oil, ett' väsyneenä

Ja pettyneenä elon riemuista

Ma ikävöitsin maahan korkeampaan,

Miss' sovituksen lähtehestä sielu

Saa virvoitusta juoda tuskilleen?

Ma riemullisna katsoin hautaan päin,

Ja kuolo armahampi oil kuin lempi.

Vaan nyt … nyt haudan yötä säikähdän.

MARIA.

Ei, Anna kulta, velka, rikkomus

Ei kättäs, sieluas oo saastuttanna!

Oi, ällös mieltäs suotta kiusatko! —

Sun kättäs sattuma oil johtamassa,

Ei malttamuksen aikaa ollut sulla;

Sa välikappaleena olit Luojan.

ANNA.

Se sattumaako? — Julma sattuma!

Mi synkeänä riippuu ylläni.

Mis oon ma rikkonut niin sortuaksein?…

Vaan vaiti, kurja! Valittaako kukka.

Kun tallattuna uupuu multahan?

Ei tutki hän, miks' sullotaan. — Kuin se

Ma päättää tahdon myös.

MARIA.

Oi, Anna kulta,

Et kuolla saa!…

ANNA.

Oi, että sydän voisi,

Ett' tietäisi! — Oi, rukoile mun eestäin.

MARIA.

Oo vaiti! — Askeleita kuuluu tuolta.

Toinen Kohtaus.

Edelliset, puitten piilossa. Kapteini von Stöbern.

VON STÖBERN, hoipertelee kalveana ja hermotoinna, kunnes ennättää puun luokse, jota vastaan nojailee. Maria ja Anna katselevat häntä hiljaisella hämmästyksellä.

On kohta loppu! — Voimat uupuvat.

Ma metsän syngikköhön kömpisin,

Ett' ihmissilmä hyljättyä ei

Sais nähdä, eikä viime tuskaani;

Vaan raajat tahtoa ei tottele,

Ja kuolon puuska syöntä jäädyttää…

On mennyt … tyhjään mennyt kaikki tyyni,

Mi hohdolla, jon hornan henki lainas,

Mun pillomuksen kuiluun viehätti,

Ja syömen valhe-unelmilla hurmas.

Ylt' ympäri ma aaveita vaan nään. —

Ne irvistellen velkaa, rikkomusta

Ja ijäisyyden tuskaa kuiskaavat.

— — — — — — — — — —

Oi, oonko valon tieltä hairahtunut

Niin pitkälle, ett' ijankaikkisuus

Ei piisaa taakse saattamahan sinne? —

Mull' piiramainen vaan on, ennenkuin

Pois täällä henkeni jo muuttaa täytyy!

— — — — — — — — — —

Sun vastahas, ku kaikki vallitset,

Ku lehdellä, jon tuuli irroittaa,

Voit mahtis näyttää, tahtos aikaan panna,

Sun vastahas ma nousin uhmaamaan,

Ja onnen ohjat johtavani luulin.

Mun murtanunna oot! — Kuin taivon tähdet

Sun sääntös rauhallista tietään käyvät,

Kun, niinkuin pilvi tulten raastama,

Mun uhmatyöni tyhjään raukenee…

Sun nään ma, ijankaikkinen! — — sun tunnen!…

Vaikk' yöhön ikuiseen mun tuomitset,

Vaikk' tuskani ei velkoain voi maksaa,

Ja huokaukseni ei luokses ennä;

Sull' kiitos, kuitenkin, ett' määrän sait

Mun rikoksilleni, ett' hedelmäksi

Ne eivät kypsyneet. — Sull' kiitos, Luoja!

— — — — — — — — — —

Ma rankaistustani, oi Herra, ootan,

Vaan käännä armos maahan köyhään päin,

Mun isänmaahani, jon — — — — pettää tahdoin!

Vaipuu polvillensa, kädet kasvoin edessä.

Oi, kauhealta tuntuu hetki tää!

Mun maa ja taivas hylkäs. Sydäntä

Ei löydy, eestäni mi rukoilis.

MARIA, lankee polvillensa von Stöbernin viereen.

Tää sydän eestäs tahtoo rukoilla!

Oi sie, ku ristinpuussa verta vuotain

Sait pahantekiälle, katuivaisna

Ku rippui rinnallas, sen lupauksen:

Viel' tänäpänä paratiisissa

Oot kanssani! — suo anteeks' kurjalle!

Sun armos, Herra, loppumatoin on!

Kaikk', kaikki lempes hellä maksaa taitaa!

VON STÖBERN.

Kaikk', kaikki … lempes … hellä … maksaa … taitaa!

Vaipuu kuolleena maahan.

Kolmas Kohtaus.

Eversti von Döbeln. Rapp. Kaksi sotamiestä, tulevat

äkkiä näyttämölle.

MARIA, joka on noussut seisoalle ja havaitsee Rapin.

Kah, Rapp! Oi tänne, tänne!

RAPP.

Ryökynä!

VON DÖBELN.

Miss' on nyt petturi, tuo Stöbern?

MARIA.

Kuollut!

Osoittaa Annaa.

Tänn' katsokaatte, herra! — Poskin kelvein

Ja verta vuotain surmaaja täss' makaa…

Kuin jaksat, Anna!… Oi, kuin olet kalvas!

VON DÖBELN.

Oh, nainen?

ANNA, nousten seisoalle.

Niin!… Ah, mua rankaiskaatte!

MARIA.

Niin, aatelkaatte, herra, rankaistus

Täll' enkelille, valkovaatteensa

Ku purppurahan kastoi meidän tähden.

VON DÖBELN, hetken aikaa Annaa katseltuansa.

Tuu, tyttö, onnea me vaihtakaamme!

Saa voittoni, saa maineheni sie,

Saa kaikki seppelehet, jotka onni

Mull' tanterella kunnian suo vielä,

Saa riemut, jotka elo tarjos mulle,

Ja siitä, tyttö, anna urhotyös!

Sit' urhotyötä siunaa isänmaa,

Ja taivahalla ei oo autuutta,

Niin armasta, kuin lausua kun taitaa:

Ma isänmaani pelastanut oon!

ANNA lankee polvillensa, hiljainen rukous huulilla ja kasvot kirkastettuna. Nousee sitte seisoalle, mutta vaipuu Marian syliin.

Oi, levähtää mun anna!…

MARIA.

Oi, hän kuolee!

ANNA.

Oon rauhaa saanut. — Valkoista ja tyyntä

On syömessäni. Terveisiä … äidill'!

Hän kuolee. Maria laskee hänen hiljaa puun juurelle maata.

MARIA.

Hän taistelun on päättänyt ja nukkuu

Nyt turvallisna puhtaudessaan!

Oi Anna! kuinka täynnä rakkautta

Oil sydämesi! — Itse kärseit vaan,

Mut sovitusta kukki jäljissäs.

Oi enkelini, rukoile mun eestäin!

Oi, että nöyrrä miekin kärsisin

Ja muotoksissa suorra seisoisin!

Neljäs Kohtaus.

Edelliset. Paroni Pantzarsköld. Katri. Luutnantti Werner.

WERNER, havaitessaan Marian.

Oi Maria!

PARONI PANTZARSKÖLD.

Oi lapsi!

MARIA.

Isäni!

Kiiruhtaa hänen syliinsä.

WERNER.

Miss' on se konna? — Onko turmaksemme

Hän papereinensa jo karkannut?

MARIA, osoittaen von Stöbernin ruumista.

Hän tuossa makaa. — Rikoksistansa

Hän katuvaisna muutti maalimaan,

Miss' oikeudella hän tuomitaan.

KATRI.

Vaan miss' on Anna? Lausu, missä on hän?

MARIA.

Ma terveisiä hältä saatan teille;

Oon rauhaa saanut, valkoista ja tyyntä

On syömessäni; niin hän mulle lausui.

Ja tuolla nurmella sai lepäämään.

Osoittaa Annaa.

Kas, kuinka tyynnä, puhdasna hän nukkuu!

KATRI, polvillansa Annan edessä.

Oi, särjy, sydän! — Tää sun työsi on.

Oi lastani!

MARIA.

Hän minun pelasti.

Ja hengen uhras eestäni. Oi, salli

Mun hänen äidillensä velka maksaa!

Kuin hän ma sua uskollisna lemmin.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Niin Mariani, vanhan rintahan

Sa liity, käsin hellin koita poistaa

Ne haavat, jotka monta, monta vuotta

Hän kärsivällisnä on kantanut.

Sun tyttäreksi hälle, oi, ma tiedän:

Sull' äidin sydän tykkii vastahan.

MARIA.

Oi äiti!

KATRI.

Tytär!

Syleilevät toinen-toistaan.

PARONI PANTZARSKÖLD.

Onnen aalloilla

Kun elon pursi myrskysäällä kieppuu,

Ja kulta, loisto neuvoa ei tarjoo,

Kun itsepäisyys saamatoinna seisoo,

Ja harmaa viisaus ei tietä löydä,

Ken silloin auttaa, kenkä ruorihin

Käy tarttumaan? Se lempi on.

Se ylpeä ei oo, on nöyrä, säysy,

Ja piilten köyhän rinnassa, se hevin

Käy mailman kukkuloilla unhoituksiin;

Vaan elon taistelussa oltaessa,

Se on se, joka verta vuotaa, voittaa.

Tarttuu Wernerin ja Marian käsiin.

Oi poika, Maria, ma teitä siunaan!

WERNER, ottaa povestansa kukkaset, jotka Maria toisessa näytöksessä antoi hänelle, ja suutelee niitä.

Sun eestäs, isänmaamme eestä aina!

PARONI PANTZARSKÖLD, joka on lähestynyt Annan ruumista.

Oi lapsi! — Herraa pyydä, rauhassa

Ett' elon taistelusta käydä saan!

VON DÖBELN.

Oi voitonsuoja, sulle kiitos olkoon!

Nyt vast' on Lapualla voitto saatu.

Loppu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN TAISTELUSTA: NÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ELÄMÄN TAISTELUSTA

JÄSENET:

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

TOINEN NÄYTÖS.

KOLMAS NÄYTÖS.

NELJÄS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN AVAUS.

TOINEN AVAUS.

VIIDES NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN AVAUS.

TOINEN AVAUS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE