The Project Gutenberg eBook of Honkakannel 1, by Esa Paavo-Kallio

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Honkakannel 1

Subtitle: Kielten viritys

Author: Esa Paavo-Kallio

Release Date: October 4, 2008 [EBook #26773]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Produced by Matti Järvinen and Distributed Proofreaders Europe.

HONKAKANNEL

I

KIELTEN VIRITYS

Es. Paavo-Kallio

Ensimmäisen kerran julkaistu 1886.

HONKAKANNEL

I.

KIELTEN VIRITYS.

Sisältö.

Sivu.

Luettuani J. H. Erkon "Uusia runoelmia"…… 1.

Kaksi kannelta…………………………. 2.

Väinö soittaa………………………….. 4.

Väinön laulu…………………………… 6.

Säveleitä metsässä……………………… 8.

Liitto………………………………… 9.

Saiman lintu…………………………… 11.

Viime matka……………………………. 12.

Valkolilja…………………………….. 13.

Vuohensilmä……………………………. 14.

Luojan kukat…………………………… 15.

Kumpi onnekkaampi………………………. 16.

Virhe kaunistaa………………………… 17.

Valhepuna……………………………… 18.

Iltakello……………………………… 19.

Kamala vieras………………………….. 20.

Kullankuva…………………………….. 21.

Sairas, terve………………………….. 22.

Kadonnut Helmi…………………………. 23.

Langennut tähti………………………… 25.

Tulipalossa……………………………. 26.

Murhanhalu…………………………….. 28.

Kankuri……………………………….. 29.

Lääkäri……………………………….. 30.

Tähtein tutkia…………………………. 31.

Nyt, sitten……………………………. 32.

Taideniekka……………………………. 33.

Kamala seikka………………………….. 35.

Pappilan kosiat………………………… 36.

Kumpi oikeassa…………………………. 38.

Miks' ei onnistu……………………….. 39.

Kumma kello……………………………. 40.

Lapyrintti…………………………….. 41.

Varpu raukka…………………………… 42.

Oja…………………………………… 43.

Koivumme………………………………. 44.

Merellä……………………………….. 45.

Vapaus………………………………… 47.

Mikä neuvoksi tulisi……………………. 49.

Perkeleen paula………………………… 50.

Autuus………………………………… 51.

Kadotus……………………………….. 52.

Takki petti……………………………. 53.

Muutoksia……………………………… 54.

"Juurikkaat kuin Seiloon päitä"………….. 55.

Vahingoita…………………………….. 56.

Sovinto……………………………….. 57.

Kaksi kyyneltä…………………………. 59.

Luonnontiedettä………………………… 60.

"Susuu"……………………………….. 61.

Niinpä muinen minäkin…………………… 62.

Piiloja……………………………….. 63.

"Yks' on poissa"……………………….. 65.

Kodin tyttö……………………………. 66.

Köyhä kansa……………………………. 67.

Haudalla………………………………. 68.

Hän muuttui enkeliksi…………………… 69.

Sankari……………………………….. 70.

Liperaali……………………………… 71.

Neila löysi kullan toisen……………….. 72.

Älä sure neitonen………………………. 78.

Kielletty heelmä……………………….. 74.

Ystäväni kuva………………………….. 75.

Savon tyttö……………………………. 76.

Pohjan tyttö…………………………… 77.

Savon ja Pohjan tyttö…………………… 79.

Suntiopojan muistikirjaan……………….. 81.

Riennä aika……………………………. 82.

Siskokulta…………………………….. 83.

Miekalle työtä…………………………. 84.

Kahden vaiheella……………………….. 86.

Pikku Katri……………………………. 88.

Kotiin, kotiin…………………………. 89.

Kadonnut tunne…………………………. 91.

Iidalle……………………………….. 92.

Sorsain lähtö………………………….. 93.

Autuuteni……………………………… 96.

Sortunut kantelo……………………….. 97.

Poistunut……………………………… 99.

Kyyhkyislakka………………………….. 101.

Keskiyöllä…………………………….. 103.

Sumulla……………………………….. 104.

Nuorille………………………………. 105.

Toukokuun 23 päivä I……………………. 106.

" " " II…………………… 108.

Aamusta iltaan…………………………. 109.

Impyselle……………………………… 110.

Uusi koti……………………………… 111.

Helga raukka…………………………… 113.

Miekka seinällä………………………… 116.

Ei, vaan………………………………. 118.

Haudan kaivaja…………………………. 120.

Soitonvoima……………………………. 122.

Kerta kostan…………………………… 124.

Eräälle arvostelijalle………………….. 126.

Lapsuuteni ajoilta IV…………………… 128.

" " V……………………. 130.

" " VI…………………… 132.

" " VII………………….. 134.

" " VIII…………………. 134.

" " IX…………………… 136.

" " X……………………. 136.

" " XI…………………… 137.

" " XII………………….. 138.

" " XIII…………………. 140.

Lapsuuteni ajoilta XIV………………….. 142.

" " XV…………………… 147.

" " XVI………………….. 151.

" " XVII…………………. 152.

" " XVIII………………… 153.

" " XIX………………….. 154.

" " XX…………………… 155.

" " XXI………………….. 156.

" " XXII…………………. 157.

" " XXIII………………… 159.

Luettuani J. H. Erkon

"Uusia Runoelmia".

Kerran soisin helkkiväksi

Kanteloni kotoisen —

Pohjan peippo täältä läksi

Luokse lännen impyen,

Tässä tuhat suuteloita

Impysen — no, katsos noita!

Hurmemehu kieleltänsä

Solui, peipon juotteli,

Vihki lauluun, äänessänsä

Uusi kieli värähti,

Perussävel tuttu vainen

On, ja se on suomalainen.

Nouda, peippo, saloillemme

Eteläistä purppuraa,

Loihde kukkaan kinoksemme,

Vehmakkaaksi kalve maa!

Sua suuri Suomen kansa

Muistaa sydänaarteillansa.

Kaksi kannelta.

Väinö, virtasen kuningas,

Tässä ennen laulut laati;

Norot notkui, paadet paukkui,

Taivon kansi kalkahteli.

Onko tässä nuorisossa

Nousevassa, kasvavassa,

Joka soiton valloittaisi

Suurelta sukuisältä,

Kuninkaalta kannelkullan?

Ei oo tässä nuorisossa

Nousevassa, kasvavassa

Tämän pulmun purkajata,

Kanteloisen päästäjätä;

Poikaset alulla vasta,

Vielä kesken kasvuansa,

Arkamielet, kunnottomat.

Kons'ei Väinön kannelkullan

Soittajata, kymmenkielen,

Niin mä aikani kuluksi,

Omaksi iloksi vainen

Tuota honkakanteletta,

Yksikielistä ramua

Oottaissäni kaijuttelen.

Väinö maakivellä istui,

Paaterolla poukutteli,

Minä pirtin kulmakkeessa

Jouhisomman suikuttelen;

Väinön soitto taivahille

Kuului, salot, salmet halkoi,

Minä torakkain iloksi,

Sirkat tanssiin taivuttelen;

Väinö pitkän yön perästä

Päivän suori soitollansa,

Minä alan keskiyöllä,

Ett'ei naista naurattaisi,

Kun ma pilpatan pahasti;

Väinö viime kerran soitti

Matkavenheen saatuansa,

Ilmoihin ylettyänsä,

Minä kuopan vierustalla

Satalevon saatuani;

Väinö soittaa taivahilla

Henkien iki-iloksi,

Min' oon vaiti mullan alla

Vuottain viljon veljyttäni.

Kaiju, kaiju kanteloinen,

Virttä paha vierettele,

Ettei loppuisi peräti

Soitto Suomemme saloilta,

Laulun kaiku Karjalasta!

Väinö soittaa.

Väinö kulta halmeillansa

Helkyttävi kanneltansa,

Veden neidot herkeävät

Leikistänsä niin;

Metsän neidot piiloissansa

Herää sammalvuoteiltansa,

Kumma soitto kaijullansa

Tunki unelmiin.

Tyttö niemen kannaksella

Uinuu kaislavuotehella,

Hänt' on Väinön kanteleella

Voima uuvuttaa;

Tyttö kaislavuoteeltansa

Heräjä ei konsanansa,

Herran hely unelmiin sen

Saattoi ijäisiin.

Kontiomme konnun jätti,

Silmistänsä helmet lähti,

Ne hän paksuin kämmeninsä

Pyyhki, kuunteli;

Päänsä painoi kämmenille,

Uudet helmet taasen niille

Valui, nousi linjaksensa,

Ääntä läheni.

Mesikämmen naudan kanssa,

Susi, lammas seuranansa,

Saapuu soittoon, vieraitansa

Väinö huvittaa,

Tanssii sormet kielosilla,

Kyynel kannen reunamilla.

Ilma kaikuu — ihanaa!

Oi taivas! ihanaa!

Poskipäillä Väinämöisen

Hehkuu rusko nuorukaisen,

Silmä immen ihanuutta

Välkkyy kuvastaan;

Säveljakso kannelkullan

Iloisampi taasen kuullaan,

Kyynel tanssii kantelolla —

Kaunis tosiaan!

Päivän ruunu, aurinkoinen,

Kuuhut, illan armahainen,

Läksi pilvilinnastansa

Tuota kuulemaan;

Henget maasta, taivahasta

Kanteloa kaikuvaista

Kuullessansa ollenkaan ei

Muista kotiaan.

Riemu, liike kunnahalla

Kummallinen kaikkialla,

Vieretysten ruumiillista,

Ruumiitonta on;

Ukko purpra viittanensa

Häärii kesken luomiensa,

Väinö tuskin huomaa Herran,

Soittaa suruton.

Soita, kuulu kuninkaamme,

Korkee runonruhtinaamme

Ett'ei maamme armahainen

Tomuun tukehtuisi

Viel' on nuorta Väinölässä,

Joka soiton heilunnassa

Heräjää, käy kuulemaan ja

Itse oppimaan.

Väinön laulu.

Kielet hiljaa illan tyynehessä

Kaikuu laineilta järvien,

Ahden lapset kaislavaattehessa

Lyövät kieliä kanteleen,

Ahti kaijuttaapi suurta soitintaan,

Siihen tyttärensä säestävät vaan,

Vetten karja jo havahtaa

Ja ihailemaan tuota matkajaa.

Niinpä Väinön laulu korkealle

Suomen metsissä kajahuu,

Ääntä luo se Suomen taivahalle,

Sieltä maailmaan se kimmahtuu,

Kertoo kansan pienen kärsimyksissään,

Jok'ei armastansa hyljää sittenkään,

Vaikka sorron on kärsinyt,

Viel' kanneltansa helkyttääpi nyt.

Suomen lasten suusta ihanainen

Mahtilaulu taas kerran soi:

Ken jo mursi ikeen muukalaisen,

Jotain muutakin tehdä voi;

Ken nyt veisi meiltä ruunun kirkkahan,

Peitsen, tapparan ja kilven hohtoisan!

Kansa osti ne verellään

Ja kirkasteli kärsimyksillään.

Nouse, nouse, suuren Suomen kansa,

Katso taivas jo ruskottaa,

Öiset peikot poistaa valollansa,

Koston henkenä leimuaa;

Ken nyt kärsimystä sulle tuonut on,

Sillä palkinton' on paikka onneton,

Heiluu miekka jo enkelin

Ja kurjan joukon hakkaa verihin!

Säveleitä metsässä.

Vaiti, hiljaa! kuunnelkaamme

Mikä humu,

Mikä kumu

Hongikossa?

Kenties siellä nähdä saamme

Tapioisen

Kanteloisen

Soitannossa.

Siirtykäämme lähemmäksi

Varovasti,

Viekkahasti

Ett'ei luulis

Pedon täällä telmääväksi,

Joka vimmain,

Murhainnoin

Ääntä kuulis.

Siirtyjissämme varovasti

Vainen yhä

Soitto pyhä

Eteneepi —

Vahvistuen ankarasti

Tuuli hyinen,

Syksyöinen

Rajuileepi.

Liitto.

Nyt, armas Helmi, kerron

Tunteeni sulle näin:

Kummulla yksin istuin,

Historia vieressäin.

Kun taukos lintuin laulu,

Mit' tuossa kuuntelin,

Sain rillit nenälleni

Ja kirjan tempasin.

Mä lu'in taisteluista

Entisten veljesten,

Kuin Ruotsin, Suomen poika

Kuol' toisen vierehen.

Kuin heitä yhteen liitti

Yks' toivon tuulahdus,

Ja kuollessakin valtas

Viel' yksi kaipaus.

Miss' auhtot Suomen veri

Ja hanget purppuroi,

Sen vihki Ruotsin henki

Ja Ruotsin torvi soi.

Kun Ruotsin virrat vuosi

Ja maita kultaili,

Niin vainaat Väinön kannel

Vaijertain hautasi.

Ja rauhan toimet taasen

Riidatta suorittiin,

Ain' ystävyyden hehku

Veljissä loisti niin.

Miss' oisi auttajata,

Ken riidat häätää vois,

Niin rauha rannoillemme

Runsaamman onnen tois!

Sa tänne kätes anna,

Me siihen tartumme,

Ja kaiju, kannel, kaiju

Ja vihi liittomme!

Ken tahtoo vastaan olla,

Jatkakoon riitojaan,

Vaan kunnon Suomalainen

Ei luovu liitostaan!

Saiman lintu.

Äitin pieni enkeli

Nurmen alle peitettiin,

Lintu sorja huomattiin,

Haudan luona lenteli.

Poika "Saiman lintusen"

Verkollansa pyydysti,

Häkkiin, raukan, asetti,

Kantoi Saiman äitillen.

Lintu vankeudessaan

Päivän lauloi helkytti,

Toisena jo vaikeni,

Suruisena istui vaan.

Saima uness' ilmestyi

Äitillensä vaijertain:

"Poiss' on kaunis laulajain!"

Äiti heräs, hämmästyi.

Aamun tullen joutuisaan

Riensi, pienen lintusen

Laski haudan verehen,

Lens' se haudan pihlajaan.

Laulu kaikui helkähtäin;

Kiertää hautakumpua

Eikä heitä laulua —

Itkein äiti kotiin päin.

Viime matka.

Vanhuksen mä joka päivä näin

Astelevan kalmistohon päin,

Seisahti hän syreenien luokse,

Viehätteli häntä heelmäin tuokse.

Syksyn tullen kerran huomasin

Saattojoukon, tumman paarinkin,

Vanhus kulki siinä viime kerran

Syreenien luo — ei, luokse Herran.

Valkolilja.

Kukkaniemen korvakkeessa kasvoi valkolilja,

Sinne kulki hilpeänä pieni neiti, Hilja,

Poimi kukkaisia

Monen muotoisia.

Valkoliljan loistottoman poimimatta jätti,

Punaruusut rinnallansa kotiansa lähti,

Lilja yksinänsä

Laski kyyneltänsä.

Nuorukainen törmänteellä tutki loistoisuutta

Sini-, puna-, keltakukat löys', ain' etsii uutta,

Kunnes pienokaisen

Huomas valkeaisen:

Kukka kaino, muoto nöyrä aarre arvokkaisin,

Puutarhaamme pääset sie kuin konsaan loistavaisin,

Siell' ei kansa tallaa

Jalkojensa alla.

Vuohensilmä.

Niityn kunnahalla kukkii

Vuohensilmä valkeainen,

Vaikk' on päivä mailleen mennyt,

Viel' on kukka aukinainen.

Mehiläinen, illan lintu,

Kukkaan avonaiseen lensi,

Äkin kiiti tieheen taasen

Konsa karvaan ma'un tunsi.

Mehiläinen mennessänsä

Moisen opin lauloi vainen:

Yöt on ummess' yrttikasvi,

Mehutoin vaan avonainen.

Luojan kukat.

Miksi poikkeematta pikku Janne

Kukittelee Anna siskosensa,

Kukittelematta Heiman jättää? —

Siksi että Heiman poskipäille

Kylvi ennen kukkaisia Luoja,

Annan posket kukkaisitta jätti.

Kumpi on onnekkaampi?

Heisan, kunnon veikkonen,

Sull' on kelpo neitonen:

Kymyniska, vääräsuu,

Tiesi, mikä muu! —

Vaiti! eihän onnea

Sinunlaista kaikilla:

Kultaas kaikki rakastaa,

Hänkin kaikkia!

Virhinensä Ellini

Kaunis on, mun lempeni

Saanut, muut ei konsanaan, —

Hän taas minun vaan!

Virhe kaunistaa.

Silmässä on neitosen

Pienen pieni virhinen.

— "Tuota ihaelet! miksi? —

Voiko väittää kaunihiksi? —

Moinen virhe silmässään! —

Miellytä ei ensinkään!"

Pinnalla kun tähtyen

Huomaa himmin pilkkusen,

Selvemmin se voinen toistaa,

Miten itse tähti loistaa

Kirkkahasti; vertailla

Haluamme kaunista.

Valhepuna.

Miksi vieress' ikkunan

Esko Neili armastaan

Suutelee, ei konsaan muuten? —

Lasiverhot punallaan

Luovat siinä hohdettaan

Kasvoille, mi kalvaat muuten.

Punaposkiseksi luulee

Esko siinä Neiliään,

Neili Eskon oikut kuulee,

Puhkee raukka itkemään;

Huolissansa keinon keksii:

Posket maalaa huomiseksi.

Iltakello.

Paimen poika pikkarainen

Iltakellon kuuli,

Heltyi sydän, taivahaisen

Ääneksi kun luuli,

Lakin otti; keltatukka

Välkähti kuin päivän kukka.

"Konsa Luojan kellon ääni

Kaikuu paimenelle,

Silloin kallistan mä pääni

Salon penkerelle,

Pennu, kirjo vieressäni

Suree, itkee lähtöäni."

Kamala vieras.

Hän kulkevi viikate olallaan,

On kulkenut vuosia tuhansin

Ja poikennut tölliin ja palatsiin,

Kylähän sekä kaupunkiin.

On kumma ja kolkko hän muodoltaan,

Ei askelo kuulu, mutt' astuvi vaan;

Luuranko se paljaana notkahtaa,

Yli kynnyksen astahtaa.

Häll' kirja on laakea laitainen

Ja käessähän on kynä huippuinen,

On vaara, hän syäntäsi tarkoittaa,

Siell' pännänsä kostuttaa.

Ja kirjahan laakea laitaiseen

Hän ilkkuen nimesi kirjoittaa:

On siellä jo herraa, narria,

On miestä ja vaimoa.

Kullan kuva.

Tyttö lapsi toisten parvessa

Vakain istuu, kaunis, kukkea.

Opettaja häntä lähestyy,

Neuvoo, syleilee,

Sitten painaa lapsen otsahan

Tuntehikkaan suudelman.

Poijes kääntyy, salaa liinallaan

Kävellessään pyyhkii kasvojaan,

Hyräelee surulaulelmaa,

Tyttöön katsahtaa,

Tuolillensa istahtavi niin,

Päänsä nojaa käsihin.

Tuttu kuva pyrkii mullastaan

Häiritsemään hänen rauhoaan;

Vuosia jo vaikka maannut on,

Nousee toisinaan;

Nyt sen taasen kävi nostamas

Tyttö seitsenvuotias.

Sairas, terve.

Sairas laakson kaunis kukka,

Soma mustatukka,

Sairas Impipienoiseni,

Riemu sydämmeni.

Säästä, Herra, kukkaseni,

Kuule pyyteheni!

Paree munkin eestään kuolta,

Kuin on kantaa huolta.

Kuolon enkel' usein hiipi,

Hieno silkosiipi,

Kutsuu poijes valituita,

Herran armotuita.

Vaan on Liljallani vielä

Aikaa olla siellä;

Luoja, käy hän ilomiellä

Vielä elontiellä.

Terve laakson kaunis kukka,

Soma mustatukka!

Terve Impipienoiseni,

Riemu sydämmeni!

Kadonnut Helmi.

Pois hämär' illan pakenee;

Tuo ruunu kiiltäväinen

Jo öisen huoneen valaisee

Ja Helmi säihkyväinen.

Kuin ilma, läpi hohtava,

Kuin päivän säde, kirkas;

Ei pienintäkään pilkkua,

On niin tuo Helmi puhdas.

Taas kerta saliin pimeään

Niin tuun, käyn ruunun luokse

Ja isken tulta kynttilään

Ja ihailemaan juoksen.

Ma seisoin huoneen seinällä

Tähtäilen Helmen kohtaa,

Vaan kauheasti himmeeltä

Nyt kynttiläiset hohtaa.

Ja lasihelmet, särmiöt

Ei murra valovirtaa,

Ei kaaren väri-ilmiöt

Kaunista särmäin pintaa.

On Helmi poissa! hukkunut! —

Voi seikkaa katkerata! —

Ei lasit jaksa hehkua,

Ne kaipaa valkeata.

— Sä konna! — varas! — ryöväri!

Kun voit noin julma olla.

Niin nielköön sinut helvetti

Ja syököön turmiolla!

Sä Helmen meidän ruunusta

Veit; — konsaan et saa nähdä

Sä Taivaan Herran kasvoja,

Vaan katumusta tehdä

Saat vuotta tuhat miljoonaa

Paikassa kauheassa,

Vaan sittenkään ei toivoa

Sull' käydä rauhan maassa! —

Yks' lausui: "Helm' ei ollut se,

Ol' kultaa Ivalosta", —

Sä viekas konna, vaikene!

Tai — varkaan tuomiosta!

— On nuorukainen kuihtunut,

Hän suree Helmiänsä,

Ja ruunu aikaa sammunut

On hänen vierestänsä.

Langennut tähti.

Mä hyrskien, huokaten kohta

Jo saavun läp' elämän maan,

Ei Luoja, vaan sallimus johtaa,

Mä kohta jo levätä saan.

Voi entinen poistuva kulta,

Sun muistos on kyynelten vuo,

Mä vieraissa juoksen ja Sulta

Ei kenkänä viestiä tuo!

Ei laulaja konsana tiedä,

Miss' onnensa tähtönen käy,

Ja silmäns' ei katseita siedä,

Ei tuntonsa huomaavan näy.

Vaan luotansa täytyvi poistaa

Tuo aate: miss' enkeli lie!

Sen muoto vaan taivaalla loistaa,

Vaan sinne ei johda mun tie!

Jos tuntis' en elämän illan

Jo käyvän, niin toivoa vois,

Ett, Luoja ois laativa sillan,

Mi meidät viel' yhtehen tois!

Tulipalossa

Liekki roihuu taivahille,

Savupilvi luhistuvan

Huoneen varjostaa.

Melske kuuluu etähälle:

Ruiskuin loske, hiilten pauke,

Miehet sammuttaa.

Iloisa on nuorten katse

Milloin savun tuprakasta

Joku tuupertuu.

Mieluisaa on nuorisolle

Näyttää, miten iskuistansa

Luonto alistuu.

Mutta kadun kulmakkeessa

Nojaa vanhus kalpeana

Pattisauvahan —

Arkistonsa arvokkainen,

Vaivat vuoden viidentoista

Roihui ilmahan.

"Uudestaanko alettava?" —

Suojaan päästen peilin huomaa,

Kyynel vierähtää,

Hapset harmaat, ryppymuoto,

Kumaraiset hartionsa

Siinä selviää.

Yönsä pitkän pöydän luona

Valvoo, häärii kuten ennen,

Aamu joutuu noin;

Toimii yhä, papereihin

Vaan ei muuta ilmesty kuin:

"Turma onnetoin!"

Murhan halu.

Mä kärpäsiä pyytelen

Otusta suurempaa kun en

Mä taida nyykistää,

Ja murhan halu rinnassain

Niin kytee kuten suurillai,

Sen täytyy tyydyttää.

Ja talvella kun kärpöset

On piiloihinsa nukkuneet,

Oon vallan onnetoin,

Mä paperista lintusen

Teen, sitten silvon, leikkelen

Ja kesää ootan noin.

Sä petyit, suuri Jumala,

Kun tiikerille hampaita

Loit ilman tarvetta;

Ne suuhumme jos laadittiin,

Keksintöin aika säästyis niin

Tutkimaan totuutta!

Kankuri.

Loimet soluu niin kuin virta,

Poljin loskaa, paukkuu pirta,

Kankur'akka toimessansa

Huolt'ei pidä lapsestansa;

Lapsi pärvöttelee puolat kokonaan,

Itse peittyy tuohon lankain tuprakkaan.

Lääkäri.

Hevoslääkärill' on kumma tapa:

Ensin lonkka esiin, sitten lapa; —

Tuota tietää hälläkin ois' aika:

Pää on pahimpien tautein paikka!

Tähtein tutkia.

Kävin kasarmille päin,

Polun vieres jotain näin:

Vanha mummu selällänsä

Siinä maata kellittää,

Tyhjä pullo vieressä.

"Nouse, kulta muorini,

Muuten tapaa poliisi!" —

Muori: "herra, katson noita

Lentäviä tähtiä" —!

Niin — ja kiikari vieressä!

Nyt, sitten.

Pikku Elli valkokutriaan,

Keritsimet saatuaan,

Leikkaa kiiruissaan;

Keritsimet kun vie poijes äiti,

Itkee vaijertaa;

Ett' on ruma lovisena pää,

Tuot' ei lapsi nää.

Konsa Elli kasvaa isoksi,

Tulee mailman immeksi,

Muotinukeksi,

Yhtä innokkaasti salaa, julki

Jatkaa hiuksiaan;

Ett' on tekotukka petosta,

Tuot' ei oivalla.

Taideniekka.

Helga aamuin kalpeainen,

Hiukset tungan turjallansa,

Hampahita siellä täällä,

Silmät sippuroisillansa.

Huonehensa kulmakkeessa

Päällä pienen pintapöydän

Siin' on kamua kaikenlaista:

Siinä maalitötteröitä,

Pensseleitä, palmikoita,

Hammaskerrat kahdenlaiset:

Irtonaiset, leuvalliset;

Harjat, purat, puikkoneulat.

Aamupäivän sitten Helga

Pöydän luona työskenteli

Suuren peilin suosiossa;

Viivat laati säntillensä,

Kulmansa harjoin haraili,

Leuvat latoi, jatkoi hiukset,

Lipoi vettä vaattehille.

Iltasella keito kukka

Taasen kiitää tanssiloissa,

Kaunihiksi kiitetähän. —

Siit' on harmi Helgasella

Kun ei kylän nuoret tiedä

Ett' on Helga taideniekka,

Kauneus omoa-työtä,

Oman vaivan viljehestä.

— Kyllä kelpaa ylvästellä

Monen nuoren keijukaisen

Luojan armoantimilla!

Kamala seikka.

Kartanossa aamusella

Juoksen, kummallista nään:

Neiti istuu einehellä,

Leuvat, hampaat vieressään:

"Moist' en konsaan ennen nähnyt!

Ken tuon hävityksen tehnyt?" —

Neiti antoi tietää herran

Miten renki julmasti

Kohteli, ja siitä kerran

Rengin selkä höyrysi:

"Jos vaan ken saa tiedon tuosta,

Kohta saat sä tiehes juosta!"

Pappilan kyyhkyset.

Pappilaan kosioita

Tuli kolme illalla,

Iloista, reimaa poikaa

Ja pulskaa muodolta.

"Teill' onko tyttäriä?" —

Kysyivät saapuissaan —

"On tässä kyyhkysiä

Kahdeksan kaikkiaan". —

Nuorinta heistä laittaa

Äitinsä parilallaan —

Ei häntä ikä haittaa,

Ei vuodet ollenkaan.

On hällä tekotukka

Ja ostohampahat,

Poskilla maalikukka,

Las'silmät kirkkahat.

Seuraava kyyhkysistä

On vallan hampaaton

Kuin laiskiainen. — Mistä

Tuo hammaskato on? —

Kaikista kaunihimpi

Ja muuten lempein

On talon kolmas impi,

Syömensä herttaisin.

Huulet kuin sini taivaan,

Silmät kuin mansikka

Ja hampaat mustat aivan,

Hius hanhen harmaja.

Kun tuohon kukkatarhaan

Joutuivat kosiat,

Keksivät keinon parhaan:

Tiehensä juoksivat.

Viel' oisi ollut viisi

Vanhempaa lintua,

Vaan heistä kuka hiisi

Kehtaisi laulella!

Kumpi oikeassa?

"Mistä, velikulta, kirkkoherra

Moisen vatsan saanut on?"

Luona papin ahkion

Talonpoika huusi kerran.

"Mihin, velikulta, pitäjeestä

Leivät, juustosinkaleet,

Voit ja lihankietaleet? —

Vatsahan sen "sanan eestä!"

Noin se kumppaninsa selvittelee

Papin vatsan laatua;

Tuot' ei voi hän uskoa:

"Henkihän sen pullistelee!"

Miks'ei onnistu?

Nuorukainen tauluaan

Kääntää, laatii "sifrojaan",

Summaa ilmesty ei vainen;

Häiritsee työn sulonainen,

Jonk' on nähnyt istuvan

Luona talon ikkunan —

Rehtorill' on sydän kylmä vasta:

Toruu laiskuudesta lemmen lasta.

Kumma kello.

Tyvenellä ihaellen

Luonnon suloa

Kuhnustelee vaan,

Myrskyn tullen kiiruhtaa kuin

Vanki pakoa,

Tied' ei ajastaan.

Lapyrintti.

Lapyrinttiä Niilin laaksoissa

Moni ihmehin kummastuu,

Vaan raamatun sokkeloin vertaista

Niilin hiekalla ei kohou.

Moni lapsuudestahan vanhuuteen

Sen piiloja tutkielee,

Vaan kuolema kaataa väsyneen

Ens' sokkelon — eteiseen.

Varpu raukka.

Varpu raukka kohmetuksissansa

Kykkii päällä kylmän maan,

Tuskin liikuttaa voi jalkojansa,

Siipiään ei ollenkaan.

Hyvä lapsi korjas sen

Pirttiin, laski orrelle;

Siipi viel' ei liikkunut

Kun jo alkoi laulamaan! —

Kevään tullen poika laski

Varpu raukan lentohon;

Kaiken kesää armahasti

Alla pirtin ikkunaisen

Kiitostansa lauleli,

Talven tullen — katosi!

Oja.

Kuulin vanhan kydön ojan

Itseksensä lausuvan:

"Usein saatan paimenpojan

Arvaamatta hautahan;

Päältä soukka — poika tuumaa:

Tuoss'ei paljon tarvita, —

Yli astuu, parras lohkee,

Poika lojuu mudassa.

Rapakauhtanassa poika

Huutomerkki moinen on:

Se on alta vaarallinen,

Jok' on päältä viaton!"

Koivumme.

Miksi koivu ikkunamme alla

Koht' on kahta mointa korkeampi

Kuin on yhtä vanha napurissa? —

Siksi että meidän asuntomme

Hyvinkin on puolta matalampi;

Puu ei kasva vallan siimeksissä.

Merellä.

Laineet loistaa välkkyellen,

Päivän säteet värjähdellen,

Tyyn' on, aulis kaikkein mieli.

Laiva kiitää lainehissa

Kuin on villa untuvissa,

Mast' ei liiku, raak' ei rysky.

Kapteenimme torvellansa

Tähtää pitkin ilman rantaa,

Siell' ei vaaraa minkäänlaista.

Kosk'ei vaaraa nähtävissä,

Kuluu aika unelmissa.

Meri muka pauhaamahan,

Pauhas satain koskein verran;

Kurimukset vainolaisna

Väjyi meidän poikasia —

Viikinkien ryöstölaiva

Kiiti sorjin kokkinensa

Kuin on köyvyt lammen joutsen.

Lumpeet lekkuu, aallot notkuu,

Laineet huuhtoo laivan kantta —

Seurais leikki kummanlainen,

Jos ei ois' se unta vainen —

Ilma yltyy raivossansa,

Laivat kohtaa toisiansa,

Torvi kutsuu: joutukaatte! —

Kiirein nousin seisoalle:

Kaikk' ol' tyyntä, rauhaisata;

Ruokaneito kellollansa

Kutsui syömään laitostansa;

Tuo se kaikui: "joutukaatte!"

— "Päivällistä, vieraat, saatte".

Vapaus.

Missä päätöksesi nyt? —

Juomaan taasen yltynyt! —

Vaiti! kuulin sielun hoivan

Neuvon oivan,

Siks' oon leikkiin yhtynyt.

Vapautta kristityn

Näytän kunnes tyyperryn,

Muoto nukkuissakin vielä

Toista, tiellä

Vapaun ett' edistyn.

Lupaukset katalat

Orjain on ne laatimat,

Ei ne sovi vapahalle,

Penkin alle

Jonk' on usein asiat.

Viini, neste jalon puun,

Huuhtoo oppineitten suun,

Minä tyydyn halvempahan

Tavarahan,

Kun vaan vapahaksi tuun.

Juominen jos synti on,

On se pieni, kunnoton,

Kulkee rivin viimeisenä

Äpäreenä,

Jälkeen murhan, rosvion.

Kun on aika Luojan luo,

Pienen ryypyn silloin juon

Ettei, selvänä jos tulis,

Luoja luulis:

Tuo on ollut orja, tuo!

Mikä neuvoksi tulisi.

Mitä tahtoo hirtehiset peikot,

Ehdottoman raittiuden veikot?

Islaminko kansahamme tuoda,

Kun ei saisi janoonsakaan juoda!

Muutamanko juopon tähden multa

Temmattaisiin koko viina kulta?

Niinkö tulis lähimäistään auttaa:

Kohtuullinen kärsis juopon kautta!

Mitä Italian veikot joisi,

Joll'ei heidän viiniä juoda soisi? —

Marjahan kun itse Luoja laati

Ihmevoiman, joka käymään saatti!

Millä Saksa huuhtois huoliansa

Kun ei juoda saisi oluttansa? —

Piimän hinta Helsingissä suotta

Nousemistaan nousis kaiken vuotta!

Lapsellista! konsa Suomen kansa

Juonut oisi yli tarvettansa?! —

Ennallansa, se se parast' oisi,

Itse kukin parastansa joisi!

Perkeleen paula.

Nyt mä laadin laulun tällaisenkin —

Tiedä, mi on raittiuden henki,

Se on hieno perkelehen paula,

Jonka piru pistää juopon kaulaan!

Fariseenein hapatuksist' auta,

Luoja, pyhän laupiutes kautta!

Autuus.

Tuota aina tuumaelin:

Missä taivas, autuus on,

Toisiltakin kuulustelin —

Turhaan! Olin toivoton —

Tarinaksi viimein luulin

Koko jutun, kunnes kuulin:

"Myönnyn" huulilt' impyseni —

Nyt mä tiesin enemmän!

Piispoja jos rinnalleni

Tuotiin, jouduit häpeään,

Jos vaan kiistaeltiin noista

Autuasten asunnoista!

Kadotus.

Turhaan pyysin usean

Herännehen pietistan

Mua viemään taitavasti

Kadotuksen porttiin asti,

Nähdäkseni, miten perkeleet

Ovat tuttavani kiusanneet.

Viimein kulta Ellini

Pyytämättä toivoni

Täytti: käski mennä noille

Suuremmille markkinoille,

Siellä apinana tanssimaan;

Heillä muka pienen hyödyn saan.

Näin ol' ilmi rukkaset

Käsihini joutuneet —

Aatelkaatte tuskan tulta

Minkä tuotti Elli kulta!

Moisesta, jos mahdollista ois,

Vihamiehenikin veisin pois!

Takki petti.

Miksi impi tanssii noustuaan,

Vaikk'ei viel' oo täysin vaatteitaan

Ylleen suoriellut? — Tamppitakin

Nähnyt pihan poikki tulevan

Papereita kantain laukussaan.

— "Tässä haaste sulle, Mikko Raina,

Joudut oikeuteen lauantaina" —

Vieras lausui, läksi — Elli parka!

Pettyneenä vaipuu silmä arka. —

Kun nyt Elli näkee kerran toisen

Kiiltonapin, alkaa tanssin moisen

Kun on nähnyt muutakin kuin takin.

Muutoksia.

Kaisa kahden vuotisena

Tukisteli, silmät raapi

Kun pääsi luokse poikalapsien,

Impi-ijällänsä Kaisa

Suuteli ja halaeli

Kun pääsi seuraan kylän poikien,

Nyt hän Räikän puolisona

Nähdään jälleen muuttuneena:

Lapsen eljet taas on mielessä.

"Juurikkaat kuin Seiloon päitä."

Pappi huusi saarnassaan:

"Kun te tuutte maksamaan

Juurikkaani, älkää noita

Tuoko napasipukoita,

Lahoi, madon syömiä,

Niist'ei ruo'aks' ensinkään!" —

Seiloo istui laudassaan,

Kalipäänsä kallellaan —

Pappi jatkoi saarnoaan:

"Ystäväni, kuulkaa näitä:

Juurikkaat kuin Seiloon päitä! —

Niin, mä lausuin Seiloon päitä. —

Eikä taasen mitään muuta,

Armoa vaan ja voimakkuutta!" j. n. e.

Vahingoita.

Jo tiukusetkin tyyntykää,

Mun tieni hautaan johtaa,

Ja pientä valon kipinää

En matkallani kohtaa.

Mull' itse Herra ruusut loi:

"Sä seppel sido noista!" —

Vaan lempo kukkaisiini toi

Tallaajaa kaikenmoista.

Niin Herra laati kanteleen:

"Sä lapsi, soita tuota!"

Mä romautin halki sen

Ja hiivin pois sen luota.

Mun Herra Helmen nähdä soi:

"Hei, lapsi, valon arka!" —

Se katosi, en elää voi

Vaan hautahani karkaan.

Sovinto.

Kuuhut katsoo iltasella

Korven kolkkaan synkeään,

Siellä karhun kupehella

Makaa miesi verissään.

Nojaa päänsä rikkinäinen

Karhun paksuun kämmeneen,

Karhu raukk' on tyytyväinen,

Veitsi on käynyt sydämeen.

Miehen silmät vaipuneina,

Jäsenensä hervonneet,

Puol' on päätä sirpaleina,

Veret hankeen juossehet.

Karhu raukan silmät hohtaa

Vaimeata valoaan;

Vaikka murhaajan ne kohtaa

Tult' ei iske kumminkaan.

Miks nyt muuta ajatella

Yks' on seikka kummallai:

Kyll' on sijaa nietoksella

Maata heidän molempain. —

Lumen tullen ahkerasti

Laati karhu pehkoaan:

Tuossa lepään kesään asti,

Totta raukka rauhan saan! —

Ei! on suojas kehno viita,

Surma mieless' useain;

Nytkin päättyi vaino, riita

Vasta kuollen molempain.

Kaksi kyyneltä.

Vanhus harmaa syleilee

Lapsivilvakkaa,

Pyyhkii karpalaisen poskeltaan;

Mitä vanhus aattelee? —

Muistaa kipujaan,

Joit' on kärsinynnä matkallaan.

Tyttö leikkii nauraen

Kanssa hiuksien,

Joita näkee päässä vanhuksen —

Tietäisikö lapsonen

Ett'ei leikiten

Päästä ikään hiusten harmaiden!

Sitten hymyy vanhuskin,

Kirkkaat silmänsä

Kohden korkeutta tähystää:

"Voittanut oon kumminkin!" —

Lausuu ääneensä,

Ilonkyynel sitten vierähtää.

Luonnontiedettä.

Tähystelin kaiken kesää

Räystään alla pääskyn pesää,

Ootin nähdä poikain lentohon

Lehahtavan, elon taisteloon.

"Ootko nähnyt koko kesään

Emon lennähtävän pesään?" —

Kysyi ukko — "en" — mä vastaan,

Tuosta syntyi nauru vasta.

"Ensin emo tarvitaan

Munimaan ja hautomaan,

Sitten poikia, hyvä lapsi,

Odotamme joutuvaksi!"

"Susuu".

"Susuu" metsän hongikossa

Suhiseepi yhtenään,

Metsän karja karkelossa

Viihdyttävi päiviään.

Siivet huiskaa havustossa,

Tuo se kuihkii: "sususuu";

Rapse syntyy karkelosta,

Siitä korpi kajahuu.

"Sususuu" mä taasen kuulin

Vähän suruisemmin vaan,

Immen muisto, niin mä luulin,

Yhtyi honkain huminaan.

Niinpä muinen minäkin.

Hiuteet kiitää taivahasta,

Ropsii ikkunoita;

En voi laata katsomasta

Leikissänsä noita.

Lapset tuolla kiitelevi

Hiudetanssin lailla.

Toinen toistaan tapailevi,

Kaikk' on huolta vailla.

Niinpä muinen vilvakkaasti

Munkin kulki tieni,

Aika kului autuaasti,

Huolten taakk' oli pieni.

Toisin tässä nyt on laita:

Huolten kanssa vaivun,

Riemun salpaa sankka aita

— Herra — tahtoos taivun!

Piiloja.

Ilta myöhä, pöydälläni

Kynttiläinen palaa,

Poistaa huoneen kalmeutta;

Mutta nurkass' salaa

Nakertaapi pieni hiiri

Pimeässä yössä;

Se on päivin piilossansa,

Illan tullen työssä.

Sammutanpa valkeani —

Huu, voi hornan yötä! —

Nytpä kelpaa hiiren tehdä

Nurkassansa työtä.

Nurkassako? — rapinata

Kuuluu lattialla,

Hiiri juoksee vallatonna

Ympäri kaikkialla. —

Syömessäni himoin työ on

Samanlainen juuri,

Heitän Herran valkeun niin

Paheen valt' on suuri.

Himo, mikä juhlahetkin

Piilossansa jäytää,

Ahdistuksiin tullessani

Valtiaana töytää.

Huvikseni tarkastelen

Hiiren leikkitöitä —

Paheen sikiöt rinnassani

Hellin päiviä, öitä.

"Yks' on poissa."

On kirkas päivä toukokuun

Ja kesän laulut luistaa,

On lintu löynnyt laulupuun

Ja helkytellä muistaa.

Maat ja mannut säteillänsä

Kattaa päivä kulta,

Poikanenkin neideltänsä

Oottaa lemmentulta. —

Ja tyttöparvi nurmella

Aamulla istuu varhain,

He nauttii lemmen riemua

Kuin kukin taitaa parhain.

Nuorukainen, laulun luoja,

Kaukaa katsoo tuota,

Sinilasit silmää suojaa —

Tokko kyynel vuotaa?

Hän haikeasti katsastaa

Ylitse "murheen vuorten",

Kun ei voi käyttää riemua

Seurassa muitten nuorten.

Seurasta on taasen poissa

Heilimansa armas —

Missä lienee karkeloissa —

Siit on mieli karmas.

Kodin tyttö.

Armas tyttö kukkalehdon:

Tokko muistat kodin, kehdon,

Äitin laulut, halaukset,

Toivotukset, rukoukset?

Tokko riemahtelet tuosta

Ett'ei vierahissa juosta

Täydy, elää koissa vainen,

Äitin luona, onnekkainen!

Köyhä kansa.

Pimeissä piiloissansa,

Väsyneenä vaivoissaan

Asuu meidän köyhä kansa,

Tietämättä kodistaan.

Sinn' ei valo ijäisyyden

Pääse; nääntyä he saa —

Valon luojat, ihmisyyden

Laaksot kiirein nostakaa!

Haudalla.

Kas kukkaisia haudalla

Snellman'in kukoistaa: —

Ne sydämensä reunoilta

Tää kansa laittajaa,

Tää kukkain aik' on keväinen,

Yks kasvaa toisen vierehen.

Kun suuri kansan sankari

On käynyt lepohon,

Niin kansan toivo puoleksi

Jo täytettynä on,

Nyt työ on meidän huolemme,

Sä, Herra, siunaa rientomme!

Hän muuttui enkeliksi.

Sai poika lemmen naiseltaan

Ja muuttui onnekkaaksi,

Ei ois hän maata milloinkaan

Noin luullut autuaaksi.

Vaan sitten ajat muuttuivat,

Tul' enkeliksi nainen,

Kun toiveet sitten sammuivat,

Jäi suruun nuorukainen.

Vaan sitten lausui: "toivoni

Siirrän taa tähtitarhain,

Ken nöyrän osan valitsi,

Hän menestyykin parhain!"

Sankari.

Kuul' impi kansan toiveita

Kuin likaan poljettiin,

Ol' muodoltansa kalpea,

Jo viimein huusikin:

"Oi, isänmaani! — sankari

Jos voisin olla vaan,

Ja säilän saisin, ruhjoisin

Nuo viholliset maan!"

Liperaali.

Tuo talon vanha vaari

On aika lipilaari:

Illoin maata pannessaan

Aapiskirjan kokonaan

Lukee höplöttää.

Aikaisin aamusella

On taasen valvehella,

Perkeleitä sadottain

Vaimollensa heittää vain

Ja maata kellittää.

Neila löysi kullan toisen.

Usein sattuu keito kukka

Kalvehessa umpumaan,

Samoin tekee Neila rukka

Kaivatessa sulhoaan.

Sulho lähti maailmalle,

Hankkii uuden morsion,

Sanan saatti Neilikalle:

Uusi mulla kulta on.

Neila löysi kullan toisen,

Naureskeli iloissaan —

Sattui saamaan vanhan moisen:

Pääsi hänkin karkaamaan.

Älä sure neitonen!

Tyyne laakson rauhaisan

Tuli riehakkaaksi,

Tuuli yltyi pauhaamaan,

Sade ankaraksi.

Laakson raita tuuhea

Sinne tänne horjui,

Lintu istui oksalla,

Senkin ilma torjui.

Neito raidan juurella

Huomaitse ei tuota,

Istuu, käsi poskella,

Kyynelkulta vuotaa.

Mitä miettii neitonen? —

Muistaa sulhoansa,

Jonka kuuli kuollehen

Viinanjuonnistansa. —

Elä sure neitonen,

Katso taivaass' tuolla

Pulloineen on sulhanen! —

Sunkin täytyy kuolla —

Sinne pääset sinäkin

Juomaan maljastansa,

Huilun soittoon, tanssihin

Enkeleiden kanssa.

Kielletty heelmä.

"Mikä puistossamme telmää,

Kaisa, Liisa, katsokaa! —

Joka kiellettyä heelmää

Poimii pojat peijakkaat!"

Ähmissänsä lausui Lieksi,

Ikkunalle karkasi,

Jaloin polki, käsin pieksi —

"Hätään!" — taasen parkasi.

Kaisa: "Poika katsoi puuhun,

Hieman suunsa aukasi,

Heelmä itseksensä suuhun

Putos, poika haukkasi!"

Lieksi: "Mitä vietävätä,

Juoniss' ootte yhteisiss',

Köyhän miehen hedelmätä

Kulutatte runkohis!"

Kaisa: "Rauhan hedelmänne

Saavat, tyttärenne vaan

Sekä naapurimme Janne

Suutelevat toisiaan."

Ystäväni kuva.

Istuin illan siimeksessä,

Itsekseni mietin näin:

Oi jos tässä vierelläni

Oisi armas ystäväin!

Silloin lauloi metsän lintu

Mulle hiljaa kuiskaten:

"Varro vielä hetken aikaa,

Kohta, kohta näet sen!"

Päivä laski, lammen pinta

Heitti ilmaan huurua,

Lintu lauloi: "katso, katso

Ystäväsi kuvoa!" —

Noinko kuva ystäväni

Usvan lailla haihtuis pois!

Hyvin sitten hyljätynkin

Helppo täällä elää ois!

Savon tyttö.

Voi armosta kuin innossa

Hän puoltaa maansa kunniaa!

Ken vastustaa nyt tuota vois,

Hän sydämettä, lemmett' ois.

Voi herttaista kuin kansaansa

Syömessään kantaa rakkaana!

Hän kansan oikea lapsi on,

Syömess' on liekki ponneton.

Kuin leimu yön, on silmänsä,

Kuin kannel, soipi äänensä;

Tuo äänen kaiku, silmän koi

Rakkauden tunteet ilmi loi.

Voi armasta kuin innossa

Hän puoltaa maansa kunniaa,

Mielemme valtaa sulollaan,

Kuulemme ihmetellen vaan.

Sä, tyttö, riennä aina näin,

Ei askeltakaan taakse päin! —

Sun laistas kaikki jos kansa ois,

Se ihmehiä tehdä vois!

Pohjan tyttö.

Kun näen Pohjan tyttösen,

Sen niihin vertaisin! —

Niin, kasvoissansa löytänen

Mun maani kallihin.

Taas Pohjolan ei vertaista

Suomessa missäkään,

Siis maamme seudut kauneimmat

Mä kasvoissansa nään.

Kun kuulen aaltoin loiskunaa

Rannalla aavalla,

Nään revontulta leimuvaa

Sen talvitaivaalla,

Niin muistan: rinnass' impysen

Myös lähde pulppuaa,

Ja saanko lemmen katsehen,

Se tulta leimuaa. —

Tuo revontuli suloisa

Ei laske konsanaan

Kuin salamain en, tuhoa

Inehmoill' tuottamaan.

Niin Pohjan tytön silmäkään

Ei turmaks' salamoi,

Se on vaan puhdas jalous,

Min katseet ilmi loi. —

On lainehista löydetty

Poikainen toisinaan,

Myös Pohjan tyttö pettänyt

On joskus sulhoaan.

Savon ja Pohjan tyttö.

Iloiten hän tietä astui.

Kera Savon tyttösen,

Kaukaa nähdessäin jo tuota

Muistin maansa pohjoisen.

Toinen Pohjolata kiitti,

Toinen Savon saloja,

Minä mainin arkamiellä

Kyrön maita jaloja.

"Pohjolassa", lausui impi,

"Kaunihit on kesäyöt,

Kansa virkku, raittihimpi,

Vaikk' on ankarammat työt.

Keijuvainen luonnon helma

Siellä lasta tuudittaa,

Sampo soittaa, leivo laulaa,

Uneen lapsi raukeaa.

Siellä kohoo kumpuloita,

Tuikkaa tähti otavan:

Soisin, soisin nähnehenne

Kulta maani, Pohjolan!"

Paljon muuta lausui impi

Vaan en muista sanojaan,

Oi! en muista — niit' en kuullut —

Kuulin kiurun laulavan!

Laulelonsa lentimillä

Nousin maasta vaivojen,

Kunnes huomaan neitosien

Viereltäni — kadonneen!

Nyt mä lausun kaihomielin:

"Poiss' on neiti Pohjolan,

Poiss' on raikas luonnon tyttö,

Poissa luoja unelman!"

Suntiopojan muistikirjaan.

Jos sä kirkon käytävillä

Huomaat koiran, koukkuleuvan,

Huimahuta hiiden lailla,

Ett' on jalkaa, silmää vailla!

Jos muija kirkos nukahtaa,

Ei muista syntiänsä,

Kun pappi parves kukahtaa:

"Kukkelikuu!" äänellänsä,

Sä haavin vartta oikaise

Ja muijaa otsaan lohmaise!

Riennä aika!

Riennä aika, kylvä kukkia

Elon maille, immen poimia!

Niistä kulmillensa seppeleen

Laittaa hän, niin soman, tuoksuisen.

Siskokulta.

Kuule, armas siskokulta,

Poistuisitko joskus multa,

Tuopa mulle huolta toisi,

Ettei sillä määrää oisi!

Konsa oot sa ilomieli

Vilvakainen, silloin kieli

Kanteloni laulaa, soittaa,

Vaikk'ei voi se syöntäs voittaa.

Miekalle työtä.

Voi raitis henki, lailla virran vaisun

Sä rantatörmänteitä silpoile,

Saas nähdä, Vuoks' kuin pilviin saakka paisuu

Ja kurjan ihmisyyden huuhtelee.

Imatra, rysky, pauhaa intoo uutta

Ja syömeen taivaan tulivasamat!

Sais siitä sankar taistoon voimakkuutta,

Jos masentaa sen esteet surkeat.

Ja sankar nousee taasen intomielin

Ja miekan kahvaan käsi jännittyy!

Ei kyitten parvi taida kähykielin

Siell' liikkua, miss' sankar näyttäyy!

Uus kilpi suojaa kasvoo kalmeaista,

Se välkähyy kuin "Mars'in" milloinkaan,

Vahvistaa säilä kättä horjuvaista,

Se leikkoaa kuin totta tarvitaan.

Se kanssaan pyytää kirkon vanhan herran,

Jos liittoon yhtyis maata perkaamaan,

Vaan kieltää jos, niin pelkään että kerran

On sama säilä hänen turmanaan.

Se miekk' ei lemmi kuolleen uskon rauhaa,

Miss' paimen parka itse nukahtaa;

Ei kuule, miten Hornan joukko pauhaa

Ja viime linnan uhkaa valloittaa.

Jo vonkuu vuor', isämme minne muinen

Vapauden viirin, ristin pystytti,

Sen vartiat kuin portto tuiretuinen

Hekuman lempeen kanssaan vietteli.

Ja Hornan lippu ristin vieres liehuu,

Ja viirin musta pilkku himmentää,

Ja lemmen neste Herran kalkis kiekuu,

Ja Hornan teltta kuorin pimittää.

Vaan teltan yli huutaa huuhka musta.

"Meit' uskon voima pahast' varjelee!"

Vaan hän ei huomaa, miten teltan suusta

Its' Hornan henki ilkkuin katselee.

Kahden vaiheella.

Väsyneenä, vaipuneena vallan,

Riemu poissa on, on lohtu poissa,

Unhottunut nuoruun ketokumpu. —

Unhottunut? — Taivaan kautt, ei koskaan!

— Virvotusta huokuu täällä henki,

Sitä myöskin ruumis riutuvainen —

Tuossa helmeilevi kirkas neste,

Loitos huolet karkottaa se taasen,

Minä vaivun unhottaren helmaan;

Helmeilevä neste huuhtoo rintaa,

Mieli kiitää tuonne pilvimaille,

Pois nyt kasvoin usva pimentoinen!

— Kuulen! ääni tunnossani kuiskaa:

Elä koske! vaarallist' on leikki

Moinen; sielun voi se saastutella. —

— Mutta vaarallista voisko olla,

Jos mä hieman maistaisin, vaan hieman? —

Oi, jos äitikulta vielä oisi

Elonmailla, hältä tiedustaisin:

Oisko vaarallista! — — Turha pelko!

Miesi olen, työni vastaan itse!

— Mutta — voihan urho voimakaskin

Langeta, kun vaaraan suotta kiitää — —

— Oi jos hengettäret pyhät, hurskaat

Kuiskasit, mi oikeaa, mi totta,

Mikä jalosti ja hyvin tehty! —

— Mitkä sanat? mikä lause tuossa? —

"Elä häntä juo", niin sanoo siinä.

Kuollessansa äitikulta laati

Moisen lauseen mulle oppahaksi

Matkalleni, tieni viittaajaksi.

Se on sulle, sarkka purppurainen,

Se on mulle, heikko mullan lapsi!

— Maa ja taivas, Jumala ja Luoja!

Nimessänne teen mä päätökseni,

Heitän, minkä kieltää pyhä lause. —

Sinä, lähteen neste kristallinen,

Luojan lahja taivaan antimista,

Syvyyksistä pulppuileva kulta,

Sinä huuhdo yksin kauloani!

Syöntä, rintaa silloin riemastuttaa

Raitis henki, taivaan pyhä liekki. —

Ken on luja, vakaa päättehensä,

Totuus sille kantaa seppeleensä!

Pikku Katri.

Pikku Katri nurmikolla

Surutonna leikkii vaan,

Häll' ei ensinkään voi olla

Aavistusta huolistaan,

Joita tapaa synninlapsi

Täällä mailman matkalla,

Noist' ei tiedä; onnekkaasti

Hälle aamu ruskottaa.

Sinisilmät säihkyellen

Autuaana hymyää,

Nurmen pikku kukkaselle

Ruusuhuulet myhäjää.

Tietäisikö pikku Katri

Kuin on paha elon tie,

Rukoilisi hartahasti:

"Isä, luokses minua vie!"

Kotiin, kotiin!

Miksi noin nyt innoissansa

Rientää impi huoneesen,

Joka taasen luonnon kanssa

Viettänyt on hetkisen,

Kevään koita ihannellut,

Kotirantaa muistaellut? —

Miksi silmätähdet loistaa

Hellemmin kuin konsanaan,

Vieno puna sumun paistaa

Kalpeoilta kasvoiltaan,

Kuuliko hän peipon laulun,

Näki luonnon kuvataulun? —

Tuskin peipon ääntä kuuli,

Kevät vast' on tulossa,

Joskin kuuli, niin hän luuli

Peipposeksi varpua;

Vietettynä tunteiltansa

Todeks' otti unelmansa.

Luonnon taulun tuskin näki,

Lumessahan luonto on,

Keijukaiset, luonnon väki,

Ann' ei loistaa kukaston,

Kun ei poiss' oo kirsi maasta

Nurmen juurta raatamasta.

Mistä ilo suurenlainen? —

Kohta kuuli, syy on tuo:

"Taas on Anni onnekkainen,

Pääsee vanhempainsa luo!

Muuta mailmassa en halaa,

Koti mielessäni palaa!" — —

Oi jos Suomen kuulu kansa

Maatansa noin rakastaisi

Noin jos silmäinloisteellansa

Tuntehensa ilmi sais,

Poistuis poijes kalve mieli,

Riemun lausuis suu ja kieli!

Kadonnut tunne.

Vilahti kerta tunne uskonnon,

Mi autuaana ennen hymyili,

Taas pakeni, ja tyhjä syömein on,

Mä toivoin että saapuu vieläkin —

Mä toivoin turhaan, tuu ei konsanansa;

Nyt hoivun tyhjän sydämeni kanssa.

Ei paennut, sen kurja karkotin,

Se jäi kuin miekin, huoleen, ikävään,

Viel' kerran kaihoin katsoi takaisin

Kuin peura ammuttu, vaan kerkeään

Taas läksi, palanneeko konsaan! — Ei,

Tuo ammunta sen ijäiseksi vei.

Jos luen värsyn miten voimakkaan,

Se turhaa on, on poissa loisto sen,

Sill' ei oo mulle mitään ollenkaan

Lausuttavaksi; ijankaikkisen

Painaapi viha vaan kuin kahlehet,

Kuin ruostunein' on syömeen syöpyneet.

Ja nuoli, mikä poisti tuntehet

Nuo taivahaiset, ylpeyteni

On äänetöin ja himot liekkiset,

Kuin usvaan kietoo raukan syömeni —

Saisinko vielä lapsiajan armaan,

En päästäisi, vaan pitäisin sen varmaan!

Iidalle.

Kellä onni oiva oisi,

Jollei onnen enkelillä,

Kelle Luoja lahjans' soisi,

Toist' ei näillä kuuluvilla,

Jonka toivois onnekkaaksi,

Niin kuin Iida, onnen lapsi!

Ken taas riemahtelis tuosta

Syvästi ja hartahasti,

Ken niin maltitonna juosta

Tahtois aamust' iltaan asti

Vointiansa tiedustellen,

Iloansa ihaellen!

Kenpä rukoella koettais

Hartahammin onneksensa,

Vaikk'ei tuolla muuta voittais,

On se oma autuutensa,

Toivoin Liljan moisen suoja

Rukoella taivaan Luojaa.

Säde kiitää taivahasta,

Huokuu vieno kesän tuuli,

Nurmen nukan sade kastaa,

Huhuu paimen huiluhuuli;

Kaikkein sävel samanlainen:

Olkoon Iida onnekkainen!

Sorsain lähtö.

Kotoisen lammen rantoja

Tuo sorsa poikineen

Viel' iltakauden uiskeli,

Katsahti läntehen.

Kuin päiväkulta laskeissaan

Tuon lammen purppuroi,

Ja taivas-kuvat lammella

Tuo sorsa nähdä voi.

Kuin siellä pilven vöhkäle

Raskaasti matkajaa,

Ja taivaan kirkas sineys

Jälessään aukeaa.

Nuo huomaa sorsa pohjalla; —

Vaan tuolta etempää

Maat, vaarat, laaksot, lehdikot

Silmäänsä kimmeltää.

Ja sorsa kutsuu poikiaan

Ja heille laulaa noin:

"On siipein kuula taittanut,

Mä etten lentää voi!

Siis talven tullen lammella

Mä varron kuolemaa;

Nyt yksin saatte lähteä —

Voi armaat! muistakaa:

Matkalla ette yhtyä

Saa muitten joukkohon,

Kun sorsien — jos niit' ei oo,

Parempi yksin on.

Mä tunnen: kieltä vierasta

On kuulla katkera,

Ne vieraat mainelaulajat

Voi teitä pilkata.

Kun tuutte maalle vierahan,

Ei liijoin mieltyä

Saa eteläisiin herkkuihin,

Vaan vähään tyytyä.

Taas kohta kevään tultua

Te käytte Pohjolaan,

Ja näitä synty-seutuja

Ja lampee katsomaan".

Noin lauloi sorja pojilleen;

Ne vastas; "hyvin käy!"

Ja kohta ramparaukalla

Ei seuraa enää näy.

Vaan hetken päästä palajaa

Seurasta pienoisin;

Se päättää kuolla lammella

Emänsä sylihin.

Ja turhaan emä pienoista

Varoittaa matkahan,

Se vastaa: "äiti armasta

En jätä konsanaan!"

Ja syksymyöhään lammella

Nuo kaksi souteli,

Kun lampi jäätyi, kuolemaan

Ne nukkui kumpiki.

Autuuteni.

Sä lintunen, oi, laula taas,

Sä perho, liehu kukkamaas!

Voi taivas perhon onnea,

Kuin kukkaista saa suudella!

On kertun kieli, leivon suu

Ja laulu helkkää, kajahuu,

Ijäti tahdon kuunnella

Sen soitelmaa, sen lauluja!

Ja sydän sykkää lemmityn,

Mä ruusut nään ja hymyilyn;

Saas mailman taivas unhottaa,

Mutt' armastain en minä vaan!

"Ilonga!" tuuli humisee,

"On taivas!" koski kohisee,

Vaan mulle yksin, muille ei,

Kun toisten onnen surma vei.

Sortunut kantelo.

Ennen miesi kaihomielin

Polvilleen sen loi,

Sormet liikkui, liekui kieli,

Honkakoppa soi,

Nyt on miesi mullan alla,

Kannel rauska pihamaalla.

Noin se katoo kaunis, jalo,

Totuus kestää vaan,

Sit'ei voimakkainkaan palo

Saata hoipumaan;

Tyyntyy laulun, soiton virta,

Hakkaa, hakkaa ajan pirta.

Runotarkin ihastunna

Ajan mettä juo,

Aatteet jos lie kulununna,

Uutta luopi tuo,

Vaan ei kaatunutta raukkaa

Aikakaan voi enää auttaa.

Tuolla, tuoll' on laulajalla

Uusi koti jo,

Tähdet tuikkaa yllä, alla —

Siellä kantelo

Laulaa laulun raikkahamman,

Kaijun laatii korkeamman.

Siellä köyhä laulajakin

Morsiamen saa,

Tääll' ei saanut, vaikka haki,

Honkakoppaa vaan

Täällä ihaella koitti,

Onton sydämmensä voitti.

Poistunut.

On kohta vuotta kaksi

Kuin häntä nähdä sain,

Jäi vielä vierahaksi,

Vaan nimi huulillain

Pysyi; hän kaunis enkeli

Mun aatteissani lenteli,

Sydämmein kaihoon jäi.

Sen jälkeen puoli vuotta

Sain häntä tuntemaan,

Jo silloin aloin vuottaa:

Hän milloin kaivamaan

Sais hautaa vanhan armahain,

Minnekkä Saima vaipuis vain

Ja minä yksin jään.

On vasta vuosi yksi,

Kuin toivotonna näin

Ol' tullut hyljätyksi

Jo vanha ystäväin;

Vaan sydänkysymyksehein

Tuo toinen impi vastas: "ei"!

Ja minä huoleen jäin.

Nyt puolen vuotta vasta

On tuskin kulunut

Ajasta autuaasta,

Kuin olen halaillut

Tuot' enkel armahaistani, —

Vaan nyt mun orpo lempeni

Uinahtaa unheessa.

Oi aikaa, riemun aikaa

Kukkaisan keväimen,

Kun laakson laulut kaikaa

Ja helkkää käkönen,

Ja sirkut kiltit kilvassa

Lentää ja laulaa ilmassa —

Oi kesää pohjolan!

Kun paimenpojan huuli

Ei jouda uupumaan,

Ei kesän vieno tuuli

Kyllästy huminaan,

Säveltä laineet kantelee,

Hohteitaan Ahti antelee

Ja tanssii Vellamo.

Saapuupa syksy hyinen

Ja kylmä kokonaan,

Kukkainen lemmityinen

Uinahtaa kuolemaan —

Niin kukkaiset mun syömeni,

Ja niin mun orpo lempeni

Myös hoipuu hautahan.

Vaan kerta ajan tullen

Ne virkoo jällehen,

Haudalle suletulle

Lennähtää leivonen;

Se laulaa, hauta aukeaa

Ja kukka nousee mullastaan,

Ei kuihdu konsanaan.

Kyyhkyislakka.

Lintu laulusuu

Poissa on,

Sorja laulupuu

Suloton,

Syksy maille ehti,

Poiss' on lintu, lehti,

Hyyteiss' on jo maa,

Vetten kalvo henkii

Huurua,

On talvi tullut jo;

Tokko pienen kyyhkysen

Lakastansa löytänen,

Vai poistuiko jo? —

Poistunut ei kyyhky lakastansa

Koskapa vei sinne armastansa.

Oi jos kyyhkyislakka tuo niin suuri olla vois,

Ettei sieltä toisen aina täytyis lentää pois!

Kuin kyyhky lakassansa

On Heimä armaisen,

Hän aina kodissansa

On, tuosta hehkuen

Intomiellä johdan tiedon rauhaisen:

Kotiköyhää armastais hän armainen,

Lemmellänsä kaunistaisi köyhyyden,

Herra armas, miten hauska elää silloin oisi,

Heimani kuin kaihon yöhön valkeutta toisi!

Ilta joutui jo,

Päivä kulta poissa on;

Töiden taistelo

Loppui, ilta valotoin

Saapui; valaistukseni

On yksin muisto armaani!

Keskiyöllä.

Voi kuin kaunis nähdä tuota

Ilmiötä pohjolassa,

Konsa tunturien luota

Välkkyy päivä kuutamassa!

Kaksitoista kello lyönnä,

Illan sumu terhevyönä

Toiset ilman suunnat kiertää

Himmentäen taivaan viertä,

Yksistään vaan pohjolassa

Valo hehkuu kuutamassa.

Sumulla.

Hieman siintää tähtiparvi

Tuolta sinipilven takaa,

Otava ja "kauriin sarvi"

Vielä hunnun alla makaa,

Väinön miekk' on huotrassansa,

Pohjan tähti piilostansa

Toki hieman pilkistää.

Nuorille.

Kaiju kantelosein, herätä tuli rinnoissa nuorten,

Jotka nyt arkana miettii, missä se oikea polku!

Joukkohon meidän ei kuulu ja vastahan ei ole siltä;

Vaaroja ei kokeneet, eläneet kera ehtosan äidin,

Huolet mi kantanut on valitusta ja itkua välttäin.

Piilojen saastaisuutta he viatonna tuskinpa tuntee;

Siksi elon sive, miehuus, kuntokin halvaksi näyttää.

Laittaos Herra sä niin kuni vaativi nuorien tunto!

Ei sima maistua voi he kun tuntenut ei ole siimaa. —

Taivuta niskasi siis, ijes Herran on huokea kantaa,

Taakka se köykänen on, jota Luoja olallesi nostaa.

Vaivoja huojentain kule köyhien, orpojen luona!

Pois huvitus luvaton jos on yksikin kärsivä raukka,

Jonk' kova kohtalo vie vilun, tautien näljänkin tietä!

Noita sa auttaen hoivaa, siinä se oikea polku!

Siitä sä seppelehen helohelmiä hehkuvan voitat.

Kaiju kantelosein, herätä tuli rinnoissa nuorten!

Toukokuun 23 päivä.

Kyron pellon pientarella

Huojui koivu korkeainen

Siihen pesän peippo laati,

Lauloi, voitti laulun maineen;

Niin se koivu latvallansa

Suojas peippoa, armastans.

Vaan ei peipon lauleloihin

Tyydy kansan henki yhä,

Silloin taivaan neuvokissa

Syttyy liekkiin tuonne pyhä;

Tunne etsii armahansa —

Onnekas sen armaan kansa!

Niinpä kansa kotitienon

Kiurustansa niitti maineen,

Kun se laati laulun vienon,

Koivun lakkaan nousi vainen,

Helkki vuoden, helkki kaksi,

Siirtyi, armas, tuonnemmaksi.

Peippos-pari koivun alla

Kiurun pienen kasvatteli,

Näki lentoon haipuvaksi,

Kuuli, kuin se viserteli;

Riemui kerta vanhain rinta,

Sammui, muistain armahinta.

Kiurun ääni kuulumasta

Lakkas meidän laaksoissamme,

Saapui kaukaisesta maasta

Sana, viesti korvallamme:

"Tääll' on valpas kaikkein mieli:

Laulaa Pohjan satakieli!" —

Keskimeren aallot saartaa

Ihanteiden ihmemaata,

Miks' ei meidän kiurukainen

Sinne saakka lentää saata!

Alppein laaksot helkkää, kaikuu,

Väinön laulu sielläi raikuu.

Kyrön pellon pientareilla

Kukkain tuoksu ilman täyttää,

Vaikkei Lännen purppuroita,

Tuhat väriseltä näyttää;

Kuin on kukkain tuoksu hieno,

Niin ol' kiurun laulu vieno.

Joko taukos kiurukainen,

Tunsi työnsä täytetyksi! —

Tänne liiti armahainen,

Kujertelee taasen yksin;

Alla Kyrön koivahaisen

Lienee hauta armahaisen.

Salli, Luoja, että taasen

Syntyis toinen vertaisensa,

Niittäis Lännen kaukamailla

Seppeliä kansallensa,

Kunnes Väinö matkaltansa

Saapuu taasen laivallansa.

II.

Vuoksi kuin hyrskivä tulvivi, rintasi tunteita huokui

Milloin sa taistelut mailmojen, ihmisrintojet lauloit,

Taikka sa mainingit virtojen, vienoiset uirehet aaltoin

Kuiskasit, lehtojen leyhkyset, kiiltehet kirkasten järvein

Taikojen voimalla kuuluin leikiten mielihin loihdit;

Vieläpä veit lumolinnojen aartehisin salatuihin,

Muinahis muistoja nostaen, kaipehet rinnoissa syttäin;

Taikkapa laulusi helkkehet mieliä pilvihin vieden

Karkotti pauhinat, melskehet, kaipaun toi Jumaloihin,

Taivahisiin yleviin, kussa tuntehen rakkaun valta

Nukkunehet elon uutehen liekkiin johteli taasen.

Kuoleman portti kolkkoa välttäen sinne me saimme

Keskitse purppura kumpuin laulusi lekkuvin siivin. —

Helkä, oi, helkä sä ruhtinatar, avaa taikojen linna,

Hetkisen viihtyä suo, elämää ikävää lyhennellen! —

Vait' oot? ijäksikö sammui, taukosi laulusi lento?

Kyynelin nukkuvi lehto, min kiurunen tyhjäksi jätti —

Saa kesä laulajat muut, vaan kiurunen ei tule sentään!

Vasta, kun taivahat luo sekä maat ihaloiset ja uudet

Herra, niin Pohjolan laulaja alkavi, ei väsy konsaan.

Aamusta iltaan.

Kas ruskoa, kuin kultaisna

Se idäss' tuolla heilamoi,

Jo nousi armas aamunkoi —

Oi neitonen, sä nouse pois,

Tuo rusko muuten poistua vois,

Se suudelkoon sun liekki syöntäsi

Ja lentäin taivoon vieköön mielesi!

Nyt aurinko on noussut jo,

Se valtaa ilman äärineen,

Luo meille päivän kultaisen,

Oi neitonen sä nousit pois! —

Jos kukka aina loistaa vois,

Ei loppuis ruusutanssi konsanaan,

Se yhtyis Luojan tuulten huminaan.

Voi katkeraa! Taas orpo maa!

On aurinkoinen maillaan jo,

Yön tuules huojuu hongisto —

Sun, neito, yösi lyhvä vaan,

Sill' Luojan luokse loistamaan

Sun täytyy kiirein täältä yllättää,

Vaan ystäväsi kaihomahan jää.

Vaan päiväs nyt on yltänyt,

Ja nuoruus kylvää kukkiaan

Niin armahasti loistamaan,

Ja aate siivin rohkein

Nyt lentää taivaan Eedeniin:

Oi, saavu kiirein aika siunattu,

Ja voiton seppel laske kaivattu!

Impyselle.

Silmäs luo Sä kuutamolla

Kohden pilviä,

Etsi sieltä kirkkahinta

Onnen tähteä!

Poimi elontanterilta

Kukka tuoksuvin; —

Ruususelle ruusunen on

Aina kallihin! —

Nurmen kukka vaiteloiden

Katsoo pilviin päin;

Luokse Taivon autuaitten

Nouse myös Sä näin!

Sinne pyrkii nääntyneenä

Kurja matkamies. —

Viettävin ja käydä hauskin

Olkohon Sun ties! —

Löydä siellä uskolliset

Ystäväsi myös

Nauti Luojan kammioissa

Maksu päivätyös!

Uusi koti.

Ompa oiva koti meillä,

Onhan, kunnon veikkoset.

Nytpä kelpaa opin teillä

Samoilla. Ei uupuneet

Olla saa, mut' lailla huiman

Alkuun panna juoksun tuiman.

Oi, kuin onki kaunis, jalo,

Kuinka kauas loistava

Harjun rintehellä talo! —

Se on surut poistava,

Joita saamme joskus maistaa,

Kun ei onnen päivä paista.

Moiset hetket kaihomielen

Heittäkäämme unholaan!

Vangitsee ne suun ja kielen.

Pyrkikäämme ainiaan

Olla onnen lapset oivat,

Kosk' on meillä kunnon hoivat!

Oi, kuin muistuu Suomen kansa

Rakkahalta mielehen!

Sehän antoi tavaransa.

Saakka henkeen, verehen

Puoltakaamme kunniaansa,

Kohotellen mainettansa!

Maita raastaa myrsky suuri,

Kansa etsii varjoa,

Silloin meill' on kivimuuri

Suojana ja — Jumala.

Ken nyt pelkäis, houkka oisi,

Kun ei noihin luottaa voisi.

Tuokin toistaa: Kansa Suomen

Jättää öisen vuotehen.

Kello soinut, tullut huomen,

Miehet rientää pellollen.

Huone kaunistelkaa, naiset,

Kohta saatte kampiaiset!

Suomen kansaa muistaissamme,

Yli muita tuntoon lyö

Nimi oivan johtajamme,

Jonk' ol' suurin vaiva, työ.

Palkitkoon häll' Taivaan Luoja,

Kaiken hyvän lahjan tuoja!

Helga raukka.

Illan verho peittää maan,

Janne saattaa armastaan,

Portille he päästyänsä

Syleilevät yhtenänsä.

"Helga, aina omani,

Tavarani, kaikkeni!

Usko, miten puhtahasti

Sua lemmin hautaan asti!"

Riemusoitelmana, oi

Helga tuota kuulla voi;

Varjoin läpi hymyy, luulet

Enkelien lempihuulet.

Vuoteessaankin Helga niin

Puhkee näihin lauselmiin:

"Kuin hän onkin uskollinen,

Palava ja intohinen!"

Janne yössä rientelee,

Vaan ei kotiansa mee,

Saapuu ikkunaisen luokse,

Sydän sykkää, hiki juoksee.

Paikallansa seisahtaa,

Silmät ympär' vilkkuaa,

"Yön on huntu kaiken päällä,

Kukaan ei mua nähne täällä!"

"Pom, pom!" ruutuun noppasi,

Joku samoin vastasi;

Nainen valkohameessansa

Suutelemaan — "armastansa".

"Sisään käyös, yksin oon,

Juo ja nauti! Huoleton

Olla saat, ei kenkään tiedä

Sanaa kullallesi viedä!"

Vuoteella he vierekkäin

Istuu, milloin sylittäin;

Tuikkaa lamppu valkeainen —

Pimeytt' ei poista vainen.

Sitten sammuu lamppukin,

Nainen "uhrin" sylihin

Vaipuu, hän taas innokkaammin

Suutelee ja autuaammin,

Hurmaavaista hekkumaa

Koko huone tuoksuaa,

Janne raukka hurmeessansa

Suutelee vaan "armastansa."

Helvettikö leimahtaa,

Vaiko taivas aukeaa?

Hurmahenget kipunoita

Iskee, armaat nauttii noita.

Voi sua, lemmen hurmasuu!

Maako tää, vai joku muu! —

Taivas valoi ruskollansa

Eksyneitä lapsiansa.

"Maari!" Janne kuiskasee,

Naisen rintaan huokuilee,

Rinta kohoo tunteikasna,

Janne elää autuasna. — —

Tyynt' on huonehessa nyt,

Lemp' on hieman viihtynyt,

Poika huokas — mutta miksi? —

"Viiniä, oi, kumppaniksi!"

Helga kodissansa taas

Uinuu uness' autuaas.

Herättyään riemuin huomaa:

Saapuu päivä, Luojan luoma!

"Konsa iltaan elän sen,

Jannea taas syleilen. —

Kuin hän onkin uskollinen,

Palava ja intohinen!"

Miekka seinällä.

Se vuotta monta kymmentä

On siinä rippunut,

Sit' aurinko on paahtanut,

Se siit' on ruostunut.

Ei kenkään viitsi puhdistaa

Nyt säilää konsanaan,

Se ruosteisena tomuineen

Vaan siinä maata saa.

Vaan tunnollinen katsoja

Ei kohta käänny pois,

Hän seisahtaa ja tarkastaa,

Se on kuin ääni sois:

"Tuo säilä, sit' ei kieltää voi,

On nähnyt enemmän

Kuin kenkään meistä, aivojen

Jo virtaan vyöryvän.

Ol' aika, sodan huuruissa

Se milloin välähti,

Ja iski tulta, valkeaa

Kun kilpeen helähti.

Se silloin kiilsi, punotti

Verestä Ryssien,

Sai kuulla, miten pauhasi

Ääni rumpuin, tykkien.

Ja liehumasta lakkasi

Vast' illan tultua,

Kun vihollinen ajettu

Oli mailta, halmeilta". —

Jos vainolainen Suomen maan

Ei kohta taukoa

Piukottamasta sydämen

Ja kielen kahleita,

Niin vanha miekka seinällä

Viel kerran helähtää,

Ja silloin tuli, leimaus

Taivaasta välähtää.

Ei, vaan.

Ei leiju kukka lemmen

Nyt järven lahdella,

Ei vuokko, niinkuin ennen,

Kukoista rannalla,

Ne loistosat kukkaset poisti

Hyy talvinen, hanki ja jää,

Mi ennen niin sievästi loisti,

Sen surmasi hyyteinen sää.

Ei pohjan satakielen

Nyt ääni helkykään,

Ei helky, munkin mielein

Niin alavaksi jää. —

Vaan katselen pohjolan tulta,

Tuota roihua riemuisaa —

Oi lempeni! säihkyvä kulta!

Oi tuttua leimuavaa!

Tuo pohjan kirkas palo

Leimunnut kauvan niin,

Se liihoittaa, tuo valo,

Autuuden ailelmiin;

Se muistoja peittävät usvat

Taas kauvaksi kuohuttaa,

Ja sieltä mun kansani tuskat

Taas selvinä kangastaa.

Ei moinen polvi usko

Kuin kaunist' oli se vaan,

Kuin pilvet aamurusko

Kultasi, veri maan;

Ja pohjolan roihuvaan loistoon

Vaan miehemme viittaeli,

Se lausuvi: kuoloon tai voittoon!

Taas poikamme ponnisti. —

Sä veltto kansakunta,

Katsahda taivasta,

Ja elä muinaisunta

Niin kuorsaa makeaa!

Kun taasen on ryöstö ja raasto

Sun lastesi keskellä,

Nyt huuda! — ei riittäne haasto,

Se ei riittänyt ennenkään.

Niin nouse tiikerinä,

Min pojat ryöstettiin!

Sun polkus pyörtehinä

Käy metsän uumeniin;

Ja kerkehin petturiroisto

Ei turvahan päästä nyt saa,

Oli tappio suuri, siis voitto

Myös olkohon loistoisa!

Mä pohjan virtain maassa

Sen hurmemettä join,

Sen leimutaivahassa

Vaan tulta nähdä voin,

Ja siksipä syömeni sykkii

Ja taistohon houkuttaa,

Se turha ei oo, sillä tykkii

Se kostamaan sorrantaa!

Haudan kaivaja.

Mä kaivan hautaa kielen sortajalle,

Mi vielä kerran koettaa voimiaan

Ja kätken hänen patasaven alle,

Se ett'ei sieltä nouse milloinkaan.

Mä kiviröyhyn kannan rinnan päälle

Ja suuremman kuin kenkään luulisi —

He muuten voisit tulla esiin jällen,

Jos joku heistä torven kuulisi.

Vaan täytyy heidän alla moisen vallin

Niin kauvan levähdellä unheessa,

Kuin mailman perustus on mullin mallin

Ja Valhallasta loppuu hunaja.

Kun tuomiopäivän torvi sitten pauhaa

Ja kirpoavat haudan kahlehet,

Ja autuaille huudetahan rauhaa,

Niin sortajat on sikein nukkuneet.

Kun sitten heräjävät aikojansa

Ja mesiäisten pesää etsivät,

Niin huomaavat että heidän nukkuissansa

Tiehensä mehiläiset lensivät.

Ja rapistunehessa kuolon maassa

Aaveina tekojaan he katuvat —

Vaan rauhan lapset maassa paremmassa

Vapaasti Suomen kieltä haastavat. —

Se muuten oisi niinkin voinut olla,

Ett' oisit suomalaiset synneistään

Saaneet vaan ruotsalaisen "protokollan,"

Jot' ei ois' ymmärtäneet ensinkään;

Niin kielen kääntäjätä etsiessä

Ois' sijat parhaat kaikki täyttyneet,

Me, huonon suomennoksen ohjatessa,

Viel' lopultakin harhaan kääntyneet!

Soiton voima.

Ja soitolla voima on loppumatoin —

Kun Hurjien kantelo pauhaa,

Niin maassa ja taivaassa tyyneys on,

Saa tuonikin seuraneen rauhaa,

Ja helvetin ukset on ammollahan,

Käy perkele soittoa kuulemahan.

Niin kantelo Hurjien hankita voi

Ilon hetkeksi vaivojen maassa;

Kirotuilleki nautinnon hetkeksi soi

Laulu moinen, mi autuahassa

Öin päivin on voimana, riemunakin,

Siis soit' että kuuluu se helvettiin!

Sä kantelon kieliä surkeilet,

Tai sormesi heikot ei kestä,

Käärmeen veres kieliä pehmittele,

Saat sormesikin siinä pestä,

Sitt' iske ett' tuikkaelee kipunat,

Kielet värjäelee valon kuin salamat!

Kun vainajat hautojen kattehet luo

Pois, astuvat, luurangot helkkää,

Äl' aattele: soitto jo riittävi tuo! —

Älä liikoja luovasi pelkää!

Jos kuulijaparvesi suuri jo on,

Niin soita ne hurjahan karkelohon!

Kun luurangot riemusta notkuttaa

Polviaan sekä nyökyttää kallot,

Ja taivahan riemuun maailma saa

Sekä tyyntyvi helvetin aallot,

Mä silloinkin huudan: sä kantelo soi,

Ett' aina tää karkelo jatkua voi!

Kerta kostan.

Tuoll' akkunalaudalla kyyhkyinen

Kodin lämpöä kerjäilee,

Mi ikkunaruuduista tihkuilee,

Sen käyttävi lämmökseen;

Vaikka saita, se on avuks' sittenkin —

Ja tiivimmin pää höyhenihin.

Kuin kyyhky mä lämpöä kerjäilen,

Vaan auttajaa vaan ei näy,

Vaikk' kasvoni peittyvät huurteesen,

Jääpuikoiks kyynelet käy;

Mä kömpien ikkunaviereltä pois —

Ken siitä nyt liidellä jäisenä vois!

Valon säde silmähän värjähtää,

Se katsehen huikaisee,

Hyppysoitelma korvaani lennähtää,

Mi huoneessa kaikuelee —

Jos huomaisivat ja heill' pyssyä ois,

Niin varmahan laskisit päiviltä pois.

Mä kaukoa vieläkin tähtäilen

Läpi ilmojen yön halavain,

Hymy katkera jäätyvi huulillein,

Ilosoitto se kaikuvi vain —

Viel' syksy on saapuva teillekin

Kun "kostoa!" kuulette viimeinkin.

Mä kalman henkenä huuhuillen

Sitte hautojen reunoja käyn,

Ja rintanne joutuvat poltteesen,

"Voi!" — huudatte, armo ei näy —

Mä ristien viitahan vaan katoan,

Taas paikalla ilkkumahan palajan.

Eräälle arvostelijalle.

Saloit' oudon äänen kuulen,

Noin se kuului: "koi, koi, koi!"

Korven laulajaksi luulen,

Mietin: jotain uutta voin

Kuulla — Eipä! korppiraiska

Huutaa vain kun loppuu haaska.

Hurja lintu, tuki suusi,

Katalaa ei kuulla voi!

Kätköön vedä kurjat luusi!

Etkö kuule: suloin soi

Laaksoissamme satakieli,

Siit' on valpas meidän mieli.

Tääll' on laakso, lehto hellä,

Jossa varpunenkin saa

Äänellänsä viserrellä;

Tääll' on maata viljavaa,

Meill' on sievät yrttitarhat,

Niissä kasvaa herkut parhaat.

Miksi haaskalintu tarhaan

Lennät, koetat myllertää,

Pitkät siipes vie sun harhaan,

Kun ei pyrstöä ensinkään,

Jolla voisit ohjaella,

Liikkeitäsi suunnitella.

Nokka luotu raatelulle,

Kukkain tuoksua tunne ei —

Lennä korpeen, hakopuulle,

Sinne kontio jo vei

Naudan, konin puolikkahan,

Lennä sinne nokkimahan!

Kylän lapset naurusuulla

Sua korpeen seurajaa,

He voi pakinaasi kuulla

Kun sa koikut murkkinaa;

Ihailee he nokkaa moista,

Jonk' ei vertaa löydy toista. —

Yrttitarhaa nokallansa

Huuhk' ei raasta kumminkaan,

Metsämiesi, Suomen kansa,

Sitä uhkaa luikullaan:

"Puh!" ja ruunan pirtti heti

Kaunistuksen oivan veti!

Lapsuuteni ajoilta.

IV.

Kerta nälkävuoden rasittaissa

Kansaa Suomen — kansaa armahinta —

Isän kanssa metsän sydänmailla

Samoilimme, löytyi vehkalaakso.

Kuuset reimat kasvoi ympärillä,

Kaiken kaartoi taivas sinillänsä;

Laakso oli oikein rauhan laakso —

Vehkaa poimimma me leiväksiksi.

Siinä seisoissamme nilkkaa myöden

Liejussa, mä lausuin: "Kuule, isä!

Miksi taasen näin on aika huono,

Että elääksensä ihmisparkain

Täytyy käsin käydä luonnottomiin!

Olki, sammal, koivun kuori, pettu,

Peuran jäkälä ja viljan kauhna,

Herneen varsi, moinen vehan juuri,

Nähdä melkein käärmeen kaltahinen,

Karvas, pistäväkin käärmeen lailla,

Polttaa kurkkua kuin tuonen tuli.

Onko joku hyöty Luojallemme

Viljan kohmettuissa pelloillamme;

Huvittaako häntä lasten itku,

Parku, vaivaistenkin valitukset,

Elo tuskallinen, kuolo kurja?! —

Miten hauska elää silloin oisi,

Milloin pellot notkuis viljan alla,

Leipä, vehnäleipä puuttumatta,

Ilman huolta, oisi syövän suussa! Viisi

vuotta lienee aikaa siitä,

Milloin kunnon leipää majassamme,

Oottaa saanee vielä toiset viisi,

Kons' ei kuulu aikain parannusta. — —"

"Ethän", lausui isä, "tuskittele

Vaikka antaa meille ruoskaa Luoja!

Etkö tunne miten hyvää tahtoo

Lapsellensa lempeä vanhus aina,

Vaikka joskus täytyy vitsan kanssa

Karkotella lapsen itsekkyyttä!

Etkö muista, miten hartahasti

Vitsan jälkeen halaan lapsiani!

Ne on oman ruumiin jäseniä,

Heitä rankaisen ja itse kärsin

Kipeimmästi joka iskun, vamman —

Mutta totuus pyrkii valtanansa,

Totuus käskee ruoskaa liikutella."

Muuten muistan ajan ankaramman,

Jolloin kolmas osa kansastamme

Poijes siirtyi tupiin tuonelaisten;

Äiti kuoli huoneen permannolle,

Kurja lapsi kylmä rinta suussa,

Isä heinää jäyti pientarella;

Nuorukainen voimakas ja virkku

Haamun lailla hiipi kalmistossa

Kadehtien osaa tuonelaisten,

Kunnes hänkin löysi onnen lehden:

Kaatui, sortui, hautaan raukka horjui.

Sairashuonehissa kymmenittäin

Kuollehia lojui vuotetulla,

Kuusi lautaa: siinä valmis vuode,

Saattoväki: hepo, kyytirenki.

Mutta lause: maasta olet tullut,

Maaksi pitää jällen tulemasi,

Kaikui joskus puolisataa kertaa;

Sitten rukoukset yhteisesti

Luki puolestansa hurskas pappi;

Hautasaarnaa ei, ei muisteloita;

Toki todistuksen jäänehille

Lausui voimakkaasti suuri hauta.

Siit' on aikaa kymmeniä kolme,

Monta viljavuotta sitten nähty,

Vaan on turhuus päässyt valtaan taasen;

Taasen korska itsekkäästi johtaa

Mailman lasta teillä vierahilla;

Herra tuntee tuosta kivun raskaan:

Lapset karkaa poijes isän luota.

Siksi rangaistuksen kautta kutsuu

Tekemähän taasen sovintoa,

Panttina on pojan veren voima,

Voiton lippu liehuu Golgatalla.

V.

Yhteen aikaan sisko Heiman kanssa

Kuljin kauppaamassa kapineita,

Joita laati isä, veli Jaakko:

Lusikoita, kauhoja, kauloospuita,

Koria ja muuta, yhtä, toista. —

Oli aika, kylmä talviaika,

Moni matka jäätävältä tuntui.

Muita kylmemmäksi toki muistan

Erään Orismalan kaupparetken.

Kylmä tuuli viuhtoi pohjosesta,

Valkeaksi jääti poskipäitä,

Joita lumin hieroella koimme.

Lunt' ei paljon Kyrön aavamailla;

Usein hietaisena tiehyn selkä

Rohui kelkan alla vetäissämme —

Tuo se liekin ollut pelastaja

Ett'ei veri suonten käynyt jäähän Monta

asuntoa kiertelimme,

Vilu pintaa vihloi, nälkä vatsaa,

Vaan ei avun alkua missään tullut,

Eikä kukaan vienyt tavaroita;

Yksi sanoi: entisest' on kyllä,

Toinen: ovat liijan kallihia —

Kallihia! vaikka yhtä leipää

Kauhastamme anelimme vainen.

Kylän kaukaisimpaan perukkahan

Kuljettua, taasen palajamme.

Suru painoi mieltä kodin tautta:

Vastaan sieltä taasen nälkäisenä

Rientää siskojen ja veljein parvi,

Toivoin että jotain heille tuomme;

Pettyvät, ja tuo se painaa mieltä,

Tuo se tuskan vedet silmiin nostaa!

Paluumatkallamme asiatta

Emme taloihinkaan arvaa mennä;

Uuden lämmittelykeinon keksi

Sisko: päivä loisti etelästä,

Vaikka voimatonna, tammikuulla.

Riihirakennusten edustailla,

Johon tuuli pohjoisen ei sovi,

Tuntui istuminen suloiselta,

Verratessa käyntiin vastatuulta.

Viiden, kuuden riihen edustalla

Korkeimmassa talvipakkaisessa

Jäätiköllä istuin — lämpesimme —

Kadehtinut tuot' ei — toivon — kenkään!

Viime vainiolla matkamiesi

Vastaan tuli, vähän herrasmainen —

"Mistä ootte? — mihin matka kulkee?" —

Sanoimme, ja asiamme myöskin.

Tavaroita puolen markan eestä

Osti vaimollensa viemiseksi.

"Olen opettaja Ilmolasta,"

Sanoi, — herttainen ja hyvä herra!

Roihumasta lakkas pohjan tuuli,

Puolta korkeemmalle päivä nousi,

Pellon pientareilla kesän heelmä

Tuntui heilamoivan, kotitiellä

Kukkii loistossansa kuusten latvat. —

Oi jos meidän pohattamme tietäis,

Miten suuren ilon voivat luoda

Köyhän sieluun pikku pennillänsä,

Jolla huoliansa huojentavat!

VI.

"Soiko kellot!" kysyi nuori leski

Sisään juoksevalta pojaltansa, —

"Soivat, soivat, äiti, hyvin soivat,

Että kaikuu Saunavaaran rinne —

Soiko kellot isävainajalle?" —

Vasamana tunki äidin tuntoon

Kysyväinen lause poikasensa. —

"Soivat, poikaseni, hälle soivat,"

Lausui, syvän laski huokauksen

Murheen murtamasta rinnastansa.

Talon haltijoina ennen muinen

Ollehet on, miesivainajansa,

Sekä vaimo, murheen, kaihon lyömä.

Silloin elivät he onnekkaana:

Rehottivat viljavainijonsa,

Joissa lainehteli kaunis olki

Kullan kellervine tähkinensä.

Laitumella kulki kaunis karja;

Siinä lehmät täysin nänninensä,

Härjät lihavuuttaan hyllyväiset,

Joukko joutilaita juoksevia,

Kaunis lauma karitsoita vielä

Alas lekkuvine villoinensa;

Ratsut rahkehissa kestäväiset,

Juoksullekin jalot, joutuisalle.

Suuri joukko väkeä palkallista,

Rengit kestävät ja voimakkahat,

Kauniit piijat, Suomen sulo immet. —

Luoja antoi tulla kiusausten:

Haaskoi halla monen vuoden viljan,

Rutto raasti osan raavahia,

Hevosia kaatui "ase kaulas",

Velkaa täytyi tehdä toistaiseksi.

Yhä eellehen nuo ajat kesti,

Velkojasta tuli vainolainen —

Myytti talon kiluin kaluinensa.

Palkkalaiset elantota etsii

Luota muiden talon haltijoitten.

Vaimo, mies ja heidän pieni poika

Suojatta on taivaan alla aivan,

Kunnes taasen työllä hikisellä

Saivat mökin pienen suojaksensa.

Nyt on poissa vaimoraukan miesi,

"Puitta, tuletta on mökin liesi,"

Mutta Herra elää, orpoin isä —

Niinhän vaimo tyytyvältä näyttää,

Kuin ois kyllin kystä aitassansa.

Moni Suomen äiti häntä ennen

Samat kohtalot on kokenunna —

Uuras työ ja tyytyväisyys, noissa

Salattu on onnen syntysanat.

VII.

Kuuhut taivaan hohtelee kuin pieni joulukuusi —

"Ei se ole joulukuusi," pikku Aina huusi,

"Se on silmä Jumalan, mi meille joulun tuotti,

Joulun, jota viikkoa kaksi Laina sisko vuotti".

Pikku Laina sanoi: "kuuhut, kaunis joulukuusi

Nouda, äiti, lattialle!" — Lattia on uusi

Mökkisessä. Sillä tanssii viisvuotinen Laina,

Sekä pikku siskosensa, vuotta vanhee Aina. —

Mökin miesi hymy eli, kirveen otti, johti

Matkaa, suksen luikuessa, kuusistoa kohti.

Sieltä pienen kuusosen hän olallensa tahti,

Kotiin kantoi; pikkutytöt kaunistella koitti.

Kynttilänkin pienokaisen oksalle ne nosti,

Sekös pikku tyttösistä kaunosalle hohti!

Tanssien ja leikkien he vietit iltoansa

Kunnes koski nukkumatti noitasauvallansa.

Mainitsematta on vielä ett' oli joulun aatto,

Milloin isä lapsosensa onnekkaaksi saattoi.

VIII.

Joulun mailleen mennessä kun Paavo tulla ehti,

On vaimo, lapset murheessa, ja silmät kyynelehtii.

Kolkin Kalle sanan saatti: "Taas on mailmassa

Ihmissäännöt muurrettuna, Räihän kapakassa.

Siellä valuu, vaimo raukka, miehes veressänsä,

Kun ei yksin puollustaa hän voinut itseänsä.

Eikö liene Jumalakaan huutoansa kuullut,

Kosk' ei armokilvellänsä pelastamaan tullut."

Vielä jatkoi Kolkin Kalle, silmää ylös luoden:

"Enpä muista menneheksi ainoankaan vuoden,

Ett'ei joku murhattuna lepäis viime unta,

Toisinaan — voi onnetoin! — on niitä kymmenkunta

Pitäjässä! — Mitä silloin koko isänmaassa! —

"Valot, lyhdyt loistamahan!" kuuluu erämaassa,

Tosin lyhty siellä, täällä tuikkaa kunnahalla —

Auta, Luoja, ett'ei ois ne valot peiton alla!

Sinun henkes säkenet jos poistaa meidän yötä,

Silloin muutkaan valon luojat ei tee turhaa työtä!"

Noin kuin lausui Kolkin Kalle, vaimo toipuneena

Ensi hämmästyksestähän, lausui: "Katkenneena,

Murrettuna, tyttöseni, viime elon jousi,

Kumottu on onnen alus, laineita mi sousi!" —

Siinä tytöt vuodattamaan surun kyyneleitä —

Muuten ihmeen kauniita kuin taivaan enkeleitä:

Vanhemmall' on sini silmät, kellertävä tukka,

Huulet valkopunervat kuin lempein ruusun kukka,

Otsa, posket muodokkaat ja silkin hienokaiset,

Kaula pyöree; ympäröi sen keltahaivenaiset.

Taakse pienten korvien ne kiertyy kutrittaisin;

(Ah, jos yhden suortuvaisen omakseni saisin!)

Ruumis muuten solakka kuin jaloin veistokuva,

Vaate, vaikka halpa, täysin päälle muodostuva;

Kaunis sielu heiastaikse silmähelmiloista —

Voi, niin hellää konsana en nähnyt ole toista.

— Nuorempi on monin puolin tälle vastakkainen:

Väri tumma, hiukset mustat, muoto nauravainen;

Nytkin puolta pienemmäksi hälle suru näytti,

Suru, joka äitin, Ainon kokonansa täytti. —

Kolkin Kalle ihastui kun huomas pienokaiset,

Sanoi: "Vaimo, onpa sulia kalliit tavaraiset;

Yhtä hellä, lempeä jos mieheis oisi ollut,

Kenties oisit onnessasi ylpeäksi tullut.

Nyt on toisin — Surukaan ei poistu itkemällä,

Luota Luojaan! onnen ohjat viel' on nytkin hällä.

Näen mä, kasvaa tarhassasi onnen yrttiä kaksi,

Onnen runsaan löydät kuluin ajan tuonnemmaksi!"

— Kyllä lauloi toivon lintu: lapsiss' onni koittaa,

Siksi, kunnes onnen yrtit kuolon käsi voittaa.

IX.

Mökin kunnahalla leikkii lapsosia kaksi —

Moni köyhä pienokainen ei oo onnen lapsi.

Niinpä tässäi: aikoja ja hautaan miesi vaipui —

Monesti on lesken nuoren miestään surku, kaipuu.

Ikävällä muistaa leski lapsuutensa maata,

Ilot, surut muistaissaan ei kyynel kuivaa saata.

Vaikeasti elatusta lapsilleen hän koittaa,

Työ on raskas, väsymyskin silloin, tällöin voittaa.

Kesän suloin loppuissa kun syksy maille ehtii,

Äiti huokuu murheessa ja silmät kyynelehtii —

Huoneessansa sammunut on pieni elon tähti:

Laina, pikku tyttösensä, isän luokse lähti.

Kirkkotarhaan kätkettihin Laina kaunihisti,

Siellä koivun juurella on vaikeainen risti.

— Ikävässä pikku Aina siskosensa tähden

Suree, itkee, huokailee ja kuihtuu silminähden.

— Talven vallan poistuissa kuin kirsi sulaa maasta,

Pikku Ainakaan ei paljon äitillensä haasta.

— Kirsikukan noustessa on Aina vaipumassa:

"Äiti, isän sylis Lainan nä'en taivahassa —

Tule äiti, ettei Ainan yksin täydy mennä! —

Eihän sisko enkelinä noutamahan lennä!

Tule, äiti, syliis ota uskollinen Aina! — —

Isälle en päästä voi kun hällä on jo Laina!"

— Kesällä on koivun alla ristilöitä kaksi,

Siellä makaa mökin vaimon kumpainenkin lapsi.

X.

Kuule miesi, ootko käynyt kautta keltavuoren,

Ootko nähnyt rinteellänsä "harmaapäisen nuoren"?

Monta iltaa istunut hän yöhönkin on siellä,

Mistä tullut, nimensä mi, tuot'en kuullut vielä.

Itse, kertoi; "Mökin vaimo olin ennen vainen;

Mökki vietiin, nyt ma olen köyhä mierolainen,

Vaimo olin, Luoja siunas kaksi pienokaista.

— Milloinkaan en enää löydä kumpaistakaan noista!

Miehestäin en muista paljon: lien jo sata vuotta

Paavon markkinoilta häntä vartoellut suotta.

Sanoivat: hän murhattihin Räihän kapakassa.

— Onkos totta! — — Näithän Aino isän taivahassa!"

Näin hän kertoi, nauroi, itki. Silmäin väike kumma

Toisti: on hän mielipuoli. Kasvoin väri tumma

Sekä hiukset harmajat on liijan vanhat hälle.

— Usein tulee kalman merkit täällä pyrkivälle

Ennen aikaa: ikävästä valkee hiukset mustat,

Muodon kauniin harmauttaa surut, murheet, tuskat,

— Mielenki voi ryövätä ne samat jättiläiset, —

Eihän ole ihmisvoimat raudan kestäväiset.

XI.

Kirkon kellot soivat haikeasti,

Soivat kunniaksi vaivaisen

Puutteesen min kuulin kuollehen

Keltavuoren rintehelle asti

— Vuoren rinne kolkko vuotehena,

Peittonansa taivas tähditetty,

Näin on vaimo kurja unhotettu

Ihmisiltä; ei oo lohdutteena

Kenkään, kyyneleensä kuivaajana.

Kellotkin ne soi niin haikeasti

Kuin ne Luojan istuimelle asti

Tahtoisivat huutaa: Tokko siellä

Unhotetaan mökin vaimo viellä!

— Ei näy taivas kuulleen huutoansa

Kirstulle kun viskoo lumiansa.

— Ilma kieltää johtaa kellon ääntä,

Vinkuu, vonkuu, lentää tuulelmana.

Mutta! — malta! — virren lainelmana

"Aino! — Laino!" — luulin kuulevani.

"Tulee, äiti, pikku Ainon luokse!

Isän sylissä on pikku Laina;

Täällä meille rauhan virrat juoksee,

Vaikka mailmas' halveksittiin aina!"

XII.

Isästäni puhun usein paljon,

Hältä oonkin ruumiin, sielun saanut.

Jos on kehnon kehnot lauleloni,

Se on perintö vaan vanhemmilta,

Jos on niissä jotain kelvollista,

Isälleni siitä kiitos olkoon!

Jos ei mitään, siitä itse kärsin. —

Kuten lausuin, puuseppä hän oli

Vaan en ole vielä esitellyt,

Häntä ystäville nimeltänsä:

Torpan nikkariksi enimmästi

Häntä kylänkesken mainittihin.

Nuorempana usein juopuneena

Saapui matkoiltansa isäkulta,

Vielä oli joskus hurjanlainen,

Torui äitinikin pahaisesti;

Lyönyt ei, sen lausun kiitoksella.

Mutta vanhemmaksi tultuansa

Harvemmin hän oli juopuneena,

Kun se sattui, oli ohi mennyt,

Tunsi katkeraa hän tuskaa tuonen,

Polvillansa vuoteen vierustalla

Jesukselta pyysi laupeutta,

Pyysi parannuksen, voiton voimaa.

Maass' on maannut kolmetoista vuotta,

Min' oon hälle haudan valmistanut

Vanhan kirkon piilipuiden suojaan;

Saatossa mä kävin etumaisna,

Ensi mullan kirstullensa heitin;

Sitten hälle hautapatsaan laadin —

Vielä viimekesänä se siinä

Seisoi valkeana värsyinensä:

"Saata meille apu tuskissamme,

Turhan vert' on apu ihmisien!"

Näin mä laadin — toisin laatii Herra:

Majan antoi luona onnekkaiden,

Joss' ei tuskaa tuta tuonelaisten.

Joka kerta kun mä matkaan tuosta

Ohi vanhan kirkon piilipuiden,

Tunnen syömessäni liehauksen,

Oudon kaipauksen sielussani

Karpaloinen valuu poskipäille,

Pääni hetkiseksi alas vaipuu. —

Vainaa jos ois vielä oppaanani,

Olis alukseni murtumatta,

Taivaan toivo vielä rinnassani,

Tunto puhtaampana, hellempänä;

Nyt on toisin: kylmä hauta, uskon,

Ainoa on osa kuolevaisten.

Eipä laula, kuten onnekkaille,

Toivon lintu joskus nousevani

Vielä ehompana entistänsä;

Eihän laula — synkän aaveen vainen

Joikuu tuntohoni tuonen joutsen.

Tuhat silmukkaisen rautaverkon

Kutoo tuonen poika, koukkusormi;

Ken nyt pääsisikään läpi tuosta,

Kenpä kuolon kanssa voittoisille? —

Ijäksikö poijes, vanha isä! —

Sunko kanssas katos lapsen usko,

Lapsen viattomuus, lapsen toivo!

Kaipaus vaan kolkko tunnossani —

Minne kaipaus, — vaan tyhjyyteenkö? —

Ei! ma kaipaan, isä, kasvojasi,

Oppia, mi toivon säilytteli,

Katsetta, mi hehkui haudan taakse,

Ijäisyyden ilmaasunnoihin.

XIII.

Vuoren juurella on onkaloinen,

Sinne luonnon pieni päiväväki

Multaa kankkimahan riennätteli:

Sinne pieni kastemato kulki

Kulettaen maata muassansa,

Hyönteinenkin liiti ilman teitä,

Kantoi sinne pienen kortisensa,

Ilman lintu kantoi siemenyisen

Äsken tienohesta poimimansa,

Siitä kasvoi sitten kaunis taimi,

Koivun varreksi mi koitui viimein.

Monta kesää seisottuaan siinä,

Oksiakin kantoi useoita

Vehmastamaan runkoympyräistä.

Kevätsateen usein kastellessa

Juurta sen, myös päivän paistellessa,

Nousi oksan latvaimille vielä

Urpo, kevään ensi esikoinen. —

Pohjolassa muuten päivän paiste

Kirkas on, voi mointa matkaan saada,

Jopa puuhun lehden alku nähtiin

Puhjenneeksi vihree, tuore, norja.

Lapset iloin huusi huomattuaan:

"Kevät joutuu, lehti puussa puhkee!" —

Päivä ain' ei paista pohjolassa:

Usein synkkä pilvi tuulen teitä

Kulkee eteen valkokynttiläisen.

Silloin urponen on katvehessa,

Lehti kirkkautta kaipajaapi —

Sade virkistävä ensiaikaan

Kostutteli lehtipienoisia,

Mutta saapui sitten toinen aika,

Jolloin pilvenlokk' ei ollenkana

Tietä löynnyt koivun onkalolle.

Silloin sitä liijoin päivä poltti,

Kuivui, raukka, kesken kasvuansa. —

Talon metsässä kuin koivu kasvoi,

Noudimme sen silloin isän kanssa

Säännön mukaan kotiin polttopuuksi. —

Niinhän seisoi torpankirjoissamme:

"Tuoretta vaan aidaksiks' saa ottaa,

Polttopuuksi pystyskuivuneita,

Maassa makaavia korjaella". —

Ennen kuin me puuta hakkasimme,

Katselimme sitä säälitellen,

Siinä lausui mulle vanha isä:

"Poikaseni, nääthän, miten kasvi

Kirkkautta kaipajaa ja vettä,

Muuten kuivettuu se polttopuuksi —

Niin on myöskin laita ihmiselon:

Herran sana hälle päivän valon,

Ilomielen tuottaa — huojentaakseen

Siten elonhuolten raskaan kuorman.

— Mutta sama sana johtaa meitä

Usein itkun korpeen kärsimyksiin;

Se on ihmis'elon sadekuuro.

Ilo, suru siten vaihetellen

Seuraa elontiellä väistymättä —

Onnekas ken miehen tunteet myötä

Astuu rohkeana pimentoihin! —

Jonk' on elo pelkkää huvitusta,

Sen on sortuminen polttopuuksi;

Ken taas pelkästään vaan kyyneleitä

Elon tiellä saisi osaksensa,

Märkänis kuin hirsi maassa maaten.

Sikspä synkeimpäänkin usvayöhön

Joskus toivon valo pilkuttaapi;

Siks' on mieron poika naurusuulla

Kerta kylläisesti syötyänsä;

Siksi rauha sairaan kasvot kultaa

Kun hän asennon saa sattumalta,

Jossa polte hetkiseksi taltuu. —

Koivu täss' on kovan nähdä, saanut,

Toinen kova näkemättä vielä:

Nyt se silvotahan polttopuuksi, —

Mutta sitten taasen tuhastansa

Nousee taajapäinen nurmen nukka,

Niin myös tomustansa ihmishenki

Nousee ehompana entistänsä".

XIV.

Monta aikaa sisko, pieni Leena,

Kuumevuotehella sairasteli,

Kaljuksi jo kävi keltatukka,

Kalpeaksi muoto, kaunokaisen;

Monta haavaa raukan kurkun alla

Verta, särynnäistä vuodatteli. —

Oli saapununna maille joulu,

Ihmisille rauhan, riemun päivä,

Meille itkunpäiväksi se muuttui. —

Aattoilta, kello yksitoista;

Söimme silakan ja leipämurun,

Sitten istumahan tulen luokse,

Syliin pyysi päästä pieni Leena.

Iloisena hohti kalpee kasvo;

Hetken tulta kohden katsottuaan:

"Äiti, viekää porstuan päälle maata!"

Sanoi, otti siteen kurkustansa,

Vitkaan katsoi, painoi haavaan jälleen.

Silmä valju väsyi, umpeen vaipui,

Hengen veto kävi harvemmaksi,

Käsi rinnan päällä vavahteli.

Minä luulin hänen nukkuneeksi,

Niin hän iloisalta siinä näytti;

Kerta vielä hehkui kirkas silmä,

Ylös katsoi, sitten sammui taasen. —

"Lapset", virkkoi äiti, "taivahassa,

Luojan luon' on kohta pieni Leena." —

Kuuma kyynel silloin poskipäillä

Välähteli meidän, lapsen kolmen;

Sinis itkimme kun äiti laski

Sänkyyn sylistänsä kylmän vainaan. —

"Kolmen haavan sijaan taivahassa

Lapsosemme kantaa siipeä kahta,

Niillä liitää kohden lapsiparvein,

Siellä näkee veljen, ennen kuolleen,

Vielä siskon, Reeta pienokaisen.

Sinne, toivon, teitä odotetaan

Puutetta ja nälkää kärsimästä —

Pientä siskoanne nälk' ei vaivaa,

Eikä vilu, kalman kolkko polte! —

Mene, poika, luokse isän, lausu:

Avutta hän tulkoon kanssas kotiin,

Elköön vaivatko hän ihmisiä

Pyynnöillämme — rauhaan pääsi tyttö!"

Pakkaishuuru huoneesemme

Tunki sisään ikkunoista

Rikkeimistä, jäätyneistä.

Hengittäissä huurun suitsu

Välkähteli edessäsi

Hämärissä aaveen lailla,

Huh! — nyt rientää öiseen ilmaan

Onko kyllin rohkeutta!

Vavahtaahan sydän arka

Huoneessakin liikkuissani? —

Suorin vaatteen puolkuntoisen,

Lippulakin korvilleni,

Ukkovaarin turkkiruoju —

Perintöni vainajalta —

Kurpposkengät rikkinäiset,

Olkitukko pohjallansa.

Jopa aukaisen ma uksen,

Josta huuru talviöinen

Tulvii huoneen perään asti,

Kuin on valkee lammaslauma.

Siunasin ja suljin uksen;

Heittäiden Jumalallani

Aloin käydä talviyössä

Räiskyvässä pakkasessa,

Jommoista vaan harvoin muistan.

Silmä kiiti taivahille

Etsein Luojan istuimia,

Joille hengin huokoaime

Puutteissamme vaiteloiden.

Tähdet välkkyi korkeulla

Sinikantta kirjaellen,

Kuuluit tähtein keskuksena

Kuin on paimen laumassansa.

Askeleeni, joutukatte

Isän luokse! — pieni sisko

Pois on mennyt tähtein luokse,

Miss' ei suotta kyynel juokse;

Tät' ei uutta isä siellä

Huviksensa tiedä vielä,

Luulee ett' on nälissänsä,

Kivuissansa sisko vielä.

— Miten mahtaa isä kulta

Iloita kun kuulee multa,

Ett' on sisko taivahassa

Elämässä onnekkaassa!

Kirkkotarha. Pelkäisinkö?

Enhän; usein ennen tästä

Astuskelin huoletonna.

Surman henget hautain luona

Asustaa — niin mainitahan;

Pahaa jos nuo mulle tekis,

Sisko taivaassa sen näkis,

Puolestani pyytäis Luojaa

Lähettämään mulle suojaa.

— Kylmä karmii jalkojani,

Parannanpa kulkuani —

Vastaviima hieman jäätää

Valkeaksi poskipäätä;

Hierelenpä käydessäni,

Etten hukkaa lämmintäni

Jantuksessa hieroissani

Jäätyneitä poskiani.

Tääll' on kylmä, lämmin tuolla

Kuun ja tähtiparvein puolla,

Täällä ilta, aamu siellä

Lekottava, heilamoiva,

Eihän ole kuultu vielä

Taivaan päivän laskeavan.

Vielä miekin saanen kerta

Siellä valkeuden maassa,

Joss' on köyhä rikkaan verta,

Asuskella loistavassa,

Lämpymässä kammiossa

Siskon, isän, äidin kanssa,

Kanssa veljein, siskoin toisten —

Tuoss on metsä, marjamaamme,

Joss' oon siskovainaan kanssa

Puolamia poimiskellut.

Huh, kuin tummaa, sudet vainen

Siellä talvin asustavat;

Tohtisinko aidan luokse

Mennä, en, en pääsisikään;

Lunt' ois turkinhelmaan asti,

Enemmän, ois uomilleni.

Oispa hauska koettaa tuota

Josko pääsis astumahan —!

Siunatkoon, kuin mietin vainen

Turhia ja hiljaa kuljen,

Vaikk' on sisko laudan päällä,

Isä tiedotonna täällä.

Täällä? — oikein, tuli loistaa

Ikkunoista, tuskin enää

Matkaa lienee virstan verran;

Juoksisinpa sinne asti — —

Suksittaisin, jos ois sukset,

Tuosta pitkin aitooviertä — —

Talolle niin viimein pääsen,

Sisään astun huurun myötä.

Tuli lekkui kulmakkeessa

Korkealle, torniin asti,

Koko huoneen kirkastaen.

Väki juhlavaatteissansa

Vuotti kunnon illallista,

Jota pöytään laadittihin.

"Oisko aikaa olla täällä

Kenties saisin tähtehiä" —

Tuumasin, vaan kohta keksin

Isän ovipenkin päässä.

Kyynäspäät oli polvillansa,

Otsa vasten kämmeniä,

Lakin lippu silmäin eessä

Etten nähnyt muotoansa.

Luokse hiivin hiljaksensa,

Lausuin samoin asiani.

Otsa kirkastui jo isän,

Ylös nousi, lausui vainen:

"Kiitos Herran! rauha maassa

Olkoon kuin on taivahassa!" —

Lähdimme niin talvisäähän.

XV.

Kyrön joen rintehellä seisoo

Ikäarvoisena vanhuksena

Pappilamme; punaiselta hohtaa

Kauvaksi jo iso asuinsuoja.

Siellä ennen asui onnekkaana

Hurskas sielunhoiva, kirkkoherra,

Nautti huoletoinna Herran lahjaa,

Jota alamaiset auliaasti

Kaiken vuotta sinne kanneskeli.

Lihava ei ollut kirkkoherra,

Sairaanlainen, aivan vatsaa vailla,

Jonka muuten muistopatsahaksi

Kasvattelee moni jalo herra.

Muoto kuiva paljon muistutteli

Kaljupäisnä, "nykittyä pyytä,"

Jonka ensin ampuu metsämiesi,

Vaimo vaivaselta siivet sipoo.

Vaan ei toki kunnon kirkkoherran

Rouva hältä höyheniä vienyt:

Lienee menneet ennen tehtyänsä

Monta turhaa lentoyritystä

Joukon etupäässä taivahille;

Tai ne lienee lentoon lehahtanna

Ylön suuren miettimisen kautta.

Saarnoissaan ei toki vaivaa nähnyt,

Valmiit olivat ne aikaa sitten.

"Kolme kymmentä" — ain' arveltihin —

"Vuotta samaa saarnasarjaa käytti!"

Min' en muista hänen saarnannehen,

Apulainen tehtävän täytti:

Mutta jalo herra työskenteli

Aamust' iltaan asti saatavissaan,

Tuo se palttisesti päätä vaivaa,

Tuo se vanhukselta tukkaa kysyy.

Kerta istuin kyökin ikkunalla,

Oven kautta kammarihin katsoin,

Siellä rouvinensa jalo herra

Matemaatilliset mutkat suorii.

Edessänsä seisoi rommipullo,

Vesi ruukku, aski sokeria;

Ruskeana täyteläinen lasi

Höyrys, tarjoi siitä rouvallenki:

"Maista kultaseni! kolmas lasi

Sattui tulla muita voimakkaampi;

Maista, lausu, tokko tohdin juoda,

Pohjaan asti, vaikko puolitiehen!"

Rouva kulta hopialusikalla

Maisti tarjottua hurmemettä:

"Voinet ehkä juoda pohjaan asti,

Jos sä sitten riisut nukkumahan."

"Armas kulta, tuot' en jouda vielä,

Viel' on päivän tili tekemättä." —

Paksu kirja lojui polvillansa —

Lienee sangen ahne kirjamiesi —

Kirjaa nosti, aukaisi ja alkoi:

"Harjun Maijan voit' on viisi naulaa.

Vaikk' on, kuulin, kuusi lypsävätä.

Laakson Tommin naul' on vailinainen,

Täytyy vasta tuoda luotii neljä;

Aika rakkari tuo Luoman Kustu,

Puolinaulaa ylitse niin tuosta

Kehtaa vähennellä; kyllä muistan,

Ryyppyä ei saanut, ahnevatsa! —

Töllin leski kolmen vuoden rästit

Maksakoon, tai muuten panen "herran",

Lurjuksia oikeuden kautta

Täytyy pinnistellä, eipä auta.

— "Ehkä heitämme nuo kolme naulaa,

Lehmänsäkin viety saatavista,

Aikaa sitten lienee kaksi vuotta,

Kerjuull' elää, hoitaa lapsiansa."

— "Vielä mitä! silloin oli lehmä,

Milloin rästikirjaan kirjoittelin —

Onpa mökki vielä, siihen tartun

Ett'ei joku meitä ennen ehdi."

Noin se lausui jalo kirkkoherra,

Sitten riemuin maisti maljastansa,

Sivun käänsi, huokasi ja jatkoi:

"Soinin Kalle maksoi talvivoilla,

Vaikk' on kesä; — kovin väärin tehty!

Minä heille saman saarnan pidän,

Josko kesä taikka talvi lienee" —

Tuossa kunnon herra puhui totta. —

"Lurjuksia! eivät muista tuota".

Jotka Herran sanaa ilmoittavat,

Pitää siitä eläkkeensä saada!

Vielä kuuluu niinkin raamatuissa:

Joka sanoin tulee neuvotuksi,

Jakakohon kaikenmoista hyvää

Sille, joka häntä neuvoo — mutta

Hyvää moinen? — vanhaa talvivoita!

Täytyy antaa torua apulaisen

Aikalailla ensi saarnassansa!" —

"Isä, äiti, mitä haastelette?"

Kysyi, sisään tullen, nuori nainen.

Kunnon kirkkoherra kirjan heitti

Polvillensa, ryypyn otti, lausui:

"Haastelemme sielun autuudesta,

Kansan saituudesta tarkkuudesta,

Miten ahneutta mailma täynnä,

Miten turhaan sitä vastustamme,

Käyden hyvän esimerkin tietä." —

"Hyvä isä, miksi parjausta,

Miksi syyttää muita rikoksesta,

Joka raskaimmasti meitä painaa?

Jos on kunnassamme ahneutta,

Opin siihen ovat meiltä saaneet."

Lausui noin ja sitten poistui taasen. —

"Voi kuin lapsellinen Jenny rukka!

Mekö ahnehia? hitto vieköön!

Oma lapsi soimaa vasten silmää. —

Kuule vaimo, neljää tynnyriä

Väkemmän on tulo tämän vuoden,

Siihen johti säännöllinen renki,

Kuuluu käyttänehen ryykipuuta —

Ryykipuuta papin saatavissa!

— Päivän tili tekemättä vielä —

Kohta, toivon, saamme lehmää kaksi:

Heikkona on Tuuran vanha muori,

Kohta kuolee. — Viidan ukkovaari

Käynee juoksujalan samaa tietä. —

Kaunis tapa: vanhuksien lehmä

Talutetaan sielun paimenelle.

Kenties muuten vainaan perikunta

Siitä sulan suotta kinastaisi,

Ahneulla sielut turmeleisi."

Tytön ääni kuului seinän takaa:

"Isä toivoo että kaikki kansa

Kuolis, saisi useamman lehmän —

Kuka silloin pappilaan ne toisi? —

Ootte vanha, koht' on oma vuoro,

Silloin vielä saamme yhden lehmän!"

— Noin se keskusteli kahden kesken,

Jumaliset, hurskaat paimenpuolet.

Minä kuulin kaiken kyökin kautta,

Mietin: jahka tulen suuremmaksi,

Kuulemani maailmalle soitan,

Täss' on heikon heikko soitelmani.

XVI.

Sydänyön on taasen hetki —

Oi kuin onkin synkkä yö!

Taasen voimat viimeisetkin

Vaatii multa päivätyö.

Kaikkialla nukkuneita,

Taikka torkkuvia vaan;

Henget saattakohot heitä

Rauhaisesti nukkumaan!

Kestä vielä tunti, kaksi,

Valmihiksi työni saan —

Eihän uni asukkaaksi

Luotu, vierahaksi vaan.

Huomiseksi lapsosille

Täss' on leipä saatava;

Suurusta kun sais jo niille,

Helpp' ois yönkin valvoa.

Vielä tunti; — karvastaapi

Öljyn katku silmiä —

Onnekas ken päivin saapi

Työnsä, yönsä levähtää!

Eikö mitä, päivin työni

Näin ei tyyntä, rauhaisaa

Oisikaan, ei maaten yöni

Runolliset ollenkaan.

Työ on tehty, kiitos Herran —

Mutta tuskin vielä meen

Levolle, kun valpas kerran —

Ainaan työtä huomiseen.

XVII.

Noin se miesi lausui kerta: aikaa jos nyt oisi vaan,

Haluaisin samoella halki koko Suomenmaan,

Väinön maata katsastaisin, Väinön kansaa oppisin,

Luulen että Väinön henki näissä elää vieläkin.

Ain' on Suomalaisen mieli näitä maita oppimaan,

Väinön laulu, Väinön kieli hält' ei jouda unholaan;

Mäillä, mailla, metsistöissä ääni kaikuin helkkivi,

Vihannilla laaksomailla suloisemmin kuitenki.

Niin on merten lahdelmilla suomalainen sointusuus,

Järvillämme saarisilla läikyn, loiston mahtavuus;

Täällä meidän valjokansa työskentelee uutteraan,

Milloin muokkaa peltojansa, milloin laskee verkkojaan.

Laivat kiitää lainehissa omat konnut kierrellen,

Venheet, purret lahdelmilla ketterästi eellehen.

Täss' on virka suomalaisten seista tuulet, myöteiset,

Täss' on toimi miesten, naisten, tässä hankkeet yhteiset.

Tässä alaa rakkaulle uhraavalle, alttiille,

Jok' ei kysy: mikä mulle, kysyy: mikä hänelle!

Tässä isät nukkunehet samaa Herraa rukoili,

Tässä kansaa nousevata onnekkaaksi siunasi!

Tässä huolet yhteisesti heitettihin Herran luo,

Joka niille aikanansa tarpeellisen avun tuo;

Isät, äidit langennehet, tää on teidän hautamaa,

Nykyiset ja tulevatkin polvet tässä suojan saa.

Niin se kiitää maine maamme kansanensa eteenpäin,

Uutta, uutta kuulla saamme, kallein kuultu kuuluu näin:

Suomalainen, Luojastasi elä eroo milloinkaan!

Jos on Herra suojanasi, niin on suojas koko maa.

Perintö niin säilyy pyhä nouseville taasenkin

Eneten ja karttuin yhä, eistyin lennoin rohkein! —

Tät' ei muukalainen mieli pysty konsaan oppimaan;

Se on vieras näillä mailla, lemmetöinkin kokonaan.

XVII.

Mä kuutamo-iltana moisna

Tuon Pohjolan leimuvan näin,

Näin iltana, vieläpä toisna,

Kun silmäsin tähtiä päin;

Tuo leimu, tuo säihkyvä kulta

Pois huolia huuhteli multa,

Mä huudahdin mielessäin:

Kun Pohjolan liekki voi poistaa

Tuon huurtehisen sumuyön,

Ja taivaalla leimuna loistaa,

Kuin säihkyvä priljanttivyö —

Niin laihnaos henkesi suojaa

Sä meillekin, rakkahin Luoja,

Lailla Pohjolan leimuamaan!

Kun turmio, juopumus raastaa

Mun kallihin kansani noin,

Ja auhtomme täynnä on saastaa,

Niin suo, että kauttasi voin

Seurakunnassa puhtaana olla,

Ja muilleki oppaaksi tulla,

Kuin leimusi herttainen!

Suo valjeta kansalle aamu,

Ja henkesi kirkkahan vaan

Niin loistaa, ett' viimeisen haamun

Pois mailtamme karkottaa! —

Sitä vartoen käymme me liittoon,

Ja yhdessä taistoon ja voittoon,

Vaan turvamme taivaassa on.

XVIII.

O, Herra taivahan,

Ja turva kalliin maamme:

Kiiruhda sotimaan!

Sinussa voiton saamme —

Kun joukko perkeleen,

Ja pahain ihmisten

On tullut seuranamme

Rivaansa heitellen.

O, Juudan sotilas:

Maaltamme hirmut estä!

Me Sinun avuttas

Emme voi moista kestää —

Ilkeillä juonilla

Ja myrkkynuolilla

Ne saastuttaa; Sä pestä

Voit meitä undesta.

Tuo virta myrkkyinen

Käy helvetistä asti;

Se nimeen perkeleen

Tuhannet meistä kasti;

Ja Suomen kansa, maa

Nyt siitä surman saa,

Ivalla viekkahasti

Se meitä upottaa.

Ei kansan siveys

Konsaan voi täss' kukoistaa,

Kun usvan synkeys

Noin tähtein valon poistaa; —

On katkera tuo:

Ei päästä seimen luo,

Miss' Herra Kristus loistaa;

Siis, Isä, apu suo!

Kun muutkin sortajat

Saa, Herra, surman Sulta,

Niin viinakauppiaat

Sais' maistaa samaa tulta —

Kas silloin siveys,

Raittius, rehtevyys

Ja kansan lapsikulta

On sama yhteys!

XIX.

Armon Herra laupeas,

Meille taasen ilta koitti,

Kaitsit päivän armollas,

Luotu Herran avuin voitti

Vihollisen hyökkäykset,

Turmeluksen pimitykset.

Kylvä iltaruskossa

Siunausta ihmisille,

Ett'ei kuolonvaaroja

Pimeys tuo halmehille,

Joita samoo synninlapsi

Luojallensa kunniaksi.

Öinen pelko kamala

Kirkkaudellasi poista,

Ettei synninhaamuja

Unenlapsen silmäs loista;

Että vuoderauhan saapi,

Herran nimeen nukkuaapi.

Johda myös se mielehen,

Ett' on joskus viime kerta,

Koska vaipuu vaivainen,

Ett'ei nouse vuotehelta;

Siksi johda huokaamahan

Tietä auki kunniahan!

XX.

Tule, Jesu, tyköni,

Hallitse mun eloni,

Ett'ei mailma pettele,

Puolehensa vetele!

Jesu veres voimalla,

Elävällä sanalla

Johda lasta eksyvää,

Että luokses kerkeää!

Anna runsain armosi,

Kanna hautaan syntini,

Uusi mulle sydän luo,

Saastaisuudest' ero suo!

Veres kuuma, juokseva,

Kyynel kullanhohtava

Pestäkseni tuottele,

Riemun ve'ellä juottele!

Muista, Herra, kuolevat,

Vapisevat sairahat,

Heiltäkin ett' toisinaan

Väsyis kyynel juoksemaan.

Jesu uskon alkaja,

Katuvaisten auttaja,

Anna työs enetä,

Maailmalle leveä!

Jesu, kautta kuoleman

Riennä, riennä auttamaan,

Koska iltakello soi,

Eikä pääni nousta voi!

XXI.

Kansa rientää kohden korpimaita,

Lehdot kelkkaa, vilkkuu vaaleet auhtot,

Laaksot vilvakoitsee kukkaisista,

Kummut kaikuu lintuin lauleloista,

Vilisevät karjat metsistöissä,

Vuorten kotkat kohoo taivahilla.

Herran silmä kääntyy pilven luota,

Lempeänä katsoo lapsilaumaa,

Joka väsymättä, voipumatta

Pilven liikenteitä seurajaapi.

Tuhat silmää tähtää pilveen päin,

Sieltä vastaa Herran silmä yksin.

— Miten lempeä on isän silmä,

Konsa tarkastaa Hän lapsilaumaa,

Jonka ottanut on omaksensa!

Lasten horjahdust' ei isä huomaa,

Langetessa antaa auttaa toisten

Koska hyöty kahdenkertaisena

Koituu siitä: — apu nostetulle,

Varoitus ja neuvo nostajalle.

— Vaan ken tuolla joukon etupäässä

Miehukkaasti aatelmoiden astuu!

Ken tuo sorja, reima asussansa,

Joll' on toivon valo kulmillansa? —

Sill' on käsi vankka, vahva varsi,

Suora, käskeväinen käytösparsi. —

Etkö tunne kansan johtajata,

Jonk' on silmänluonti leimuvainen,

Pyhää kiivautta katseet toistaa,

Taivaan tuli otsallansa loistaa.

Se on Mooses, miesi yleväinen,

Jok' on salaisesti säilytetty,

Sitten kohotettu kaislikosta —

Kasvoi kuningasten kartanossa.

Se on Mooses, jota metsätiellä

Puhutteli Herra pensahasta.

Käski viestit viedä Faaraolle

Ett' on Herran kansan uhriaika,

Aika tullut rientää Jumaloihin.

Se on Mooses, joka seikat suorii

Selvillensä päästä vainokansan

Vapahaksi vieraan orjuudesta.

XXII.

Impi, jonka Luoja soi

Tulla luoksein lausuin armon sanaa,

Helmen seppeliini loi,

Sirkut kukkaisiini toi,

Oi nyt onnen riemun aikaa!

Öin ja päivin laulut kaikaa;

"Jumala,

Karitsa!" —

Noin se kaikuu taukoomatta.

Impi puhtaan karitsan

Veressä on valkaistuna vallan,

Muodon kantaa hohtosan,

Sanan lausuu laupeaan:

"Kaikkein tähden astui kerran

Kirouksen puulle Herra —

Lunastus

Vapahdus

Seuras siitä valituille.

Soihan kaunis kutsumus,

Kaikuu pitkin mailman lakeutta;

Juhlii Luojan asumus,

Sulhon pääll' on kaunistus —

Tulkaa! säästäkäätte työtä!

Oma työ ei kelpaa myötä;

Piikaset,

Neitsyet

Hääpukuun sen vaatettavat!

Nuopa Yljän impyset

Tekee Herran työtä kallihinta:

Kuolleen uskon rääpäleet

Sadoilt' on he riisuneet —

Haavat huuhtoo kirkas viina,

Ruumiin verhoo puhdas liina,

Vaatteissa

Kalleissa

Käyt sä sorjan sulhon luokse!"

Noin se kuiski Impynen

Kun mä saavuin kutsuttuna kerran

Herran huoneen portille,

Hän mun auttoi huoneesen —

Monta pitkää päivää, yötä

Olin tehnyt turhaa työtä;

Laupius,

Rakkaus

Meit' ei kohtaa ansiosta.

Kiitoslauluun soinnu suu!

Karitsan on virsi veisattava —

Taivaan puistot kajahuu,

Pyhäin joukko ilmaantuu,

Koko taivaan riemussansa

Perinnöksi armostansa

Lahjoitti

Luojani —

vaijentaa jo suun.

Lepään, olen huoleton,

Konsa horjahdin ma Herran helmaan.

— Herran lauma suuri on

Käynyt riemuun, karkeloon;

Ne voi kiittää kun mä vaivun

Jos vaan Herran tahtoon taivun;

Kohtapa

Taivaassa

Miekin laulan lakkaamatta.

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

The Project Gutenberg eBook of Honkakannel 1, by Esa Paavo-Kallio

HONKAKANNEL

HONKAKANNEL

II.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE