The Project Gutenberg eBook of Kuningas Henrik Kahdeksas, by William Shakespeare

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kuningas Henrik Kahdeksas

Author: William Shakespeare

Release Date: June 4, 2013 [EBook #42873]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Produced by Tapio Riikonen

KUNINGAS HENRIK KAHDEKSAS

Kirj.

William Shakespeare

Paavo Cajanderin suomennos ilmestyi v. 1910.

Näytelmän henkilöt:

Kuningas HENRIK kahdeksas.

Kardinaali WOLSEY.

Kardinaali CAMPEJUS.

CAPUCIUS, keisari Kaarle V:n lähettiläs.

CRANMER, Canterburyn arkkipiispa.

NORFOLKin herttua.

SUFFOLKin herttua.

BUCKINGHAMin herttua.

SURREYn kreivi.

Lord Kamariherra.

Lord Kansleri.

GARDINER, Winchesterin piispa.

LINCOLNin piispa.

Lord ABERGAVENNY.

Lord SANDS.

Sir HENRIK GUILFORD.

Sir ANTHONY DENNY.

Sir THOMAS LOVELL.

Sir NICHOLAS VAUX.

Wolseyn kirjuri.

CROMWELL, Wolseyn palvelija.

GRIFFITH, kuningatar Katariinan marsalkka.

Kolme aatelismiestä.

Sukkanauhan ritariston airut.

Tohtori BUTTS, kuninkaan henkilääkäri.

Buckinghamin herttuan hovimestari.

BRANDON, ja oikeudenpalvelija

Valtaneuvoston ovenvartija.

Portin vahti, ja hänen palvelijansa.

Kuningatar KATARIINA, kuningas Henrikin puoliso.

ANNA BULLEN, hovineiti.

Vanha hovinainen, Anna Bullenin ystävätär.

PATIENCE, kuningatar Katariinan kamarirouva.

Aatelisherroja ja -rouvia, juhlakulkueessa esiintyviä; kuningattaren seuranaisia; henkiä; kirjureita, sotaherroja, vahtimiehiä ja muita seuralaisia.

TAPAHTUMAPAIKKANA suurimmaksi osaksi Lontoo ja Westminster; kerran Kimbolton.

PROLOGI.

En naurattaa nyt aio; asioita

Esitän vakavia, ankaroita,

Surun ja loiston synkkää näytelmää,

Mi silmist' itkuvirrat vierittää.

Se, joll' on sydän säälivä ja hellä,

Saa tässä tilaisuuden vetistellä;

Sit' aine vaatiikin. Ken rahoistansa

Totuutta pyytää nähdä, toivossansa

Ei jouda petinkoon. Ken haluaa

Vain nähdä komeutta loistoisaa,

Levossa istukoon, niin minä lupaan

Hän kahdess' että tunniss' aimo hupaa

Saa rahoistaan. Se vain, jot' irstas juttu

Huvittaa sekä miekan kalskunnat

Ja narrin pitkä kellankirja nuttu,

Se vainen pettyy. Jalot kuulijat,

Jos narrinkujeilla ja miekkailulla

Koemme teille totuutt' esittää,

Niin taitomme voi pahaan huutoon tulla

Ja järki-ystävänsä menettää.

Siis te, jotk' arvoon sekä älyyn nähden

Olette ensimmäiset, aineen tähden

Nyt vakaat olkaa; kuvailkaa ett' tässä

Jokainen sankarhenki elävässä

On haahmossaan; ett' ihmisjoukot hyörii;

Ett' ympärillä mahtimiehen pyörii

Tuhansin ystäviä; kunnes äkin

Kurjuuteen sortuu mahti yleväkin.

Ken moista nähdessänsä ilakoi,

Hääpäivänäänkin itkeä hän voi.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Ensimmäinen kohtaus.

Lontoo. Etuhuone kuninkaan linnassa.

(Norfolkin herttua tulee toisesta ovesta, toisesta Buckinghamin

herttua ja lord Abergavenry.)

BUCKINGHAM.

Terveeksi! Mitä kuuluu siitä päivin

Kuin Ranskass' yhdess' oltiin?

NORFOLK.

Kiitos, hyvää;

Ja mitä siellä näin, sit' elävästi

Ihailen vielä.

BUCKINGHAM.

Sopimaton kuume

Mun huoneeseeni sulki, silloin kun

Nuo maineen auringot, nuo mailman valot,

Andrenin laaksoss' yhtyivät.

NORFOLK.

Niin, Guynesin

Ja Arden välillä; siell' olin läsnä,

Kun ratsailta he toistaan tervehtivät

Ja maahan astuttuaan syleilivät,

Kuin olisivat yhteenkasvaneet;

Moist' yhtymää ei neljä kuningasta

Ois korvannut.

BUCKINGHAM.

Sen ajan huoneessani

Min' olin vankina.

NORFOLK.

Siis mainen loisto

Jäi teiltä näkemättä. Voisin väittää

Ett' upeus, näihin asti naimatonna,

Nyt tuli naiduks säätyyn ylempään.

Jokainen päivä eilispäivän voitti,

Ja viimeisenä kaikki ihmeet yhtyi

Kuin huippuun. Toisin päivin ranskalainen,

Kimaltain kullassa kuin pyhänkuva,

Pimitti engelsmannin; toisin päivin

Tul' Englannista India: joka mies on

Kuin kiiltokivi-kaivos, pikku paashit

On yltä kullatut kuin keruubit,

Ja naiset, rasituksiin äkkinäiset,

Upean taakkans' alla hikoilevat,

Sasuilla vaivan puna. Mikä tänään

On verratonta, huomenna jo köyhää

Ja narrimaist' on. Itse kuninkaat,

Jotk' ovat loistoss' yhtä, vuoroin vievät

Toisestaan voiton; sitä ylistellään,

Ken nähtäviss' on; molemmat jos ovat,

Niin ovat niinkuin yksi; moitteen kieli

Saa vaieta. Kun nämä auringot —

Siks heitä nimitettiin — airuillaan

Kutsuvat keihäisille sankarinsa,

Ei järkeen mahdu näiden urhotyöt.

Mik' ennen oli satua, se enää

Ei ole mahdotonta, Bevistäkin

Jo uskotaan.[1]

BUCKINGHAM.

Jo liioittelette.

NORFOLK.

Kautt' aateluuteni ja kunniani,

Paraskin kuvaus perin laimentaisi

Sit' eloisuutta, joka pienimmässä

Tul' ilmi. Kuninkaallist' oli kaikki;

Ei mikään ristiriidass' aiheen kanssa;

Kaikessa kelpo järjestys, ja loimet

Hyvät ja moitteettomat.

BUCKINGHAM.

Kuka johti —

Tarkoitan: kuka pani tämän loiston

Ruhon ja raajat kokoon, tiedättekö?

NORFOLK.

Mies, jolla ei niin alkeitakaan kuulu

Olevan moiseen toimeen.

BUCKINGHAM.

Kuka se? —

NORFOLK.

Kaikk' oli älykkäästi järjestänyt

Suur'arvollisin kardinaali York.

BUCKINGHAM.

Se lemmon ruoka! Joka miehen puuroon

Hän sormens' ahnaan pistää. Mitä häneen

Nää turhat mailman menot koskevat?

Mokoma lihatönkkä kupuineen

Kaikk' auringonko armaat säteet kokoo

Ja pidättää ne maalta?

NORFOLK.

Todellakin

Hänessä ainesta on moiseen tekoon.

Ei sukupuuta hällä, jonka arvo

Tien viittais jälkeisille; valtiolle

Suurtöit' ei ole tehnyt; apureina

Ei ylhät suosijat; vaan, niinkuin lukki,

Kaikk' itsestään hän kutoo, näyttäin näin

Ett' omall' ansiollaan tiensä raivaa;

Se taivaan lahja hälle paikan hankki

Lähinnä kuningasta.

ABERGAVENNY.

Taivaan lahjast'

En minä tiedä; terävämpi silmä

Sen tutkikoon; mut kauttaaltaan näen korskan

Hänestä pilkistävän. Mistä se?

Jos hornast' ei, niin perkele on saita,

Tai pani paljaaks itsensä, ja York

Saa omastaan nyt luoda uuden hornan.

BUCKINGHAM.

Miks, hitto, ryhtyi Ranskan matkalla,

Kuninkaan tietämättä, valitsemaan

Hänelle seuraa? Luetteloon pani

Hän enimmäkseen moiset ylimykset,

Joill' oli siitä suuret menot vain,

Mut vähän kunniaa; vain kirje hältä —

Ei arvon neuvoskuntaa edes kuultu —

Ja lähde matkaan.

ABERGAVENNY.

Kolme ainakin

Ma tunnen suvussani, joilta on

Niin varat huvenneet, etteivät koskaan

He toinnu ennalleen.

BUCKINGHAM.

Oh, moni selkäns'

On taittanut, kun sukukartanonsa

Sälytti sille tätä matkaa varten.

Mit' auttoi turha loisto? Seuraus oli

Vain kurjin kurjuus.

NORFOLK.

Surull' aattelen,

Ett' ei tää rauhanliitto Ranskan kanssa

Tuo sitä, mitä vie se.

BUCKINGHAM.

Joka mies

Sen hirmumyrskyn jälkeen, joka seuras,

Nous haltioihin; omin neuvoinsa

Kaikk' ennustivat, että tämä myrsky,

Jok' ihan rauhan puvun raateli,

Ties äkkirikkoa.

NORFOLK.

Se taimell' on jo:

Jo Ranska, rauhan rikkoen, on pannut

Bordeaux'ssa kauppiemme kalut kiinni.

ABERGAVENNY.

Siks suuko lähetiltä tukittiin?

NORFOLK.

Niin, tieten.

ABERGAVENNY.

Kaunis rauha! Ylen kallis

On ostohinta.

BUCKINGHAM.

Ja tuon kaiken tehnyt

Se arvoisa on kardinaali!

NORFOLK.

Anteeks;

On tunnettu, ett' yksityistä kaunaa

On teillä kardinaaliin. Tietkää siis —

On, nähkääs, maineenne ja turvanne

Mun sydämmelläni — ett' yhtä maata

On kardinaalin ilkeys ja valta.

Lisäksi huomatkaa: jos mitä tahtoo

Vihansa tehdä, valta-apureita

Ei siltä puutu. Kostonhimoiseksi

Te hänet tiedätte; ja minä tiedän,

Häll' ett' on miekka terävä ja pitkä;

Se kauas tapaa; ja jos ei se yllä,

Hän määrään linkoo sen. Tää mieleen pankaa,

Se hyödyks on. Kas, tuossa tulee kari,

Jost' aioin teitä varoittaa.

(Kardinaali Wolsey tulee; valtasinetti-kukkaroa kannetaan hänen

edellään. Vartijoita ja kaksi kirjuria papereineen. Kardinaali

ohi kulkiessaan luo Buckinghamiin, ja Buckingham samaten

häneen, halveksivan katseen.)

WOLSEY.

Vai Buckinghamin hovimestari?

Ja missä kuulustelukirja?

1 KIRJURI.

Tässä.

WOLSEY.

Ja itse onko läsnä hän?

1 KIRJURI.

On, armo.

WOLSEY.

No hyvä; saamme lisää kuulla; pian

Tuo Buckinghamin korska katse talttuu.

(Wolsey seurueineen menee.)

BUCKINGHAM.

Se lahtar'koira[2] myrkkyinen on suustaan,

Ja min' en häntä suistaa voi! Siis paras,

Hänt' etten herätä. Lois-oppi voittaa

Ylimysveren.

NORFOLK.

Mitä? Kiihdyttekö?

Rukoilkaa malttia: se tautiinne

On ainut lääke.

BUCKINGHAM.

Pahaa mulle uhkaa

Tuon miehen katse; silmillään mua ilkkui

Kuin mitä loista. Mulle paulaa punoo

Par'aikaa hän; luo kuninkaan hän meni;

Hänt' uhallani seuraan.

NORFOLK.

Ei, ei; jääkää.

Vihanne kanssa neuvotelkoon järki,

Mihin on ryhdyttävä. Jyrkkää vuorta

Alussa verkkaan noustaan; viha on

Kuin äksy ratsu: jos sen päästät valtaan,

Se omaan intoons' uupuu. Teiltä aina

Sain parhaat neuvot; itsellenne suokaa

Mit' ystävälle.

BUCKINGHAM.

Kuninkaan luo menen,

Ja kunniani äänell' alas huudan

Tuon Ipswichläisen hylkiön, tai saarnaan,

Ett' arvon-erotust' ei ole enää.

NORFOLK.

Oi, malttukaatte; älkää kiuasta

Niin kuumaks tehkö vihamiestä varten,

Ett' itse korvennutte. Kiivaudessa

Ohitse määrän juoksemme ja vedon

Hopulla menetämme. Tuli, nähkääs,

Ylitse kuohuttaissaan nestettä

Huventaa vain, vaikk' enentävän näyttää.

Sen aina sanon: Englanniss' ei kukaan

Paremmin teitä ohjaa kuin te itse,

Jos älyn mehulla vain sammutatte

Tai edes hillitsette kiihkon tulta.

BUCKINGHAM.

Suur' kiitos vain; kyll' ohjettanne noudan.

Mut pöyhkän pöyhkä konna tuo — niin siksi

En sano, että sappeni nyt kuohuu,

Vaan jalost' inhosta — on — niinkuin varmat

Osoittaa tiedot, näytteet yhtä kirkkaat

Kuin lähteensilmä, josta sorajyvä

Pieninkin kuultaa — on — on lahjakontti

Ja petturi.

NORFOLK.

Ei toki petturi.

BUCKINGHAM.

Sen kuulkoon kuningas; on näytteet vahvat

Kuin kallio. Tuo hurskas kettu, nähkääs,

Tai susi, taikka kumpikin — yht' ahnas

Hän on kuin viekas, yhtä kärkäs pahaan,

Kuin kyykäs tekoon: ammatti ja luonne

Ne vastavuoroon toistaan saastuttaa —

Vain Ranskass' ylpeilläkseen samoin kuin

Kotona täällä, tuohon turman liittoon

Kuninkaan saattoi, tuohon kokoukseen,

Jok' aimo verot vei ja sitten särkyi

Kuin lasi viruttaissa.

NORFOLK.

Se on totta.

BUCKINGHAM.

Niin, kuulkaa vain. Tuo viekas kardinaali

Esitti kaikki liiton kohdat niin

Kuin itse tahtoi; kun hän huus: "Niin olkoon",

Niin suostuttiin; jok' auttoi yhtä paljon

Kuin sauva kuollutta. Mut kardinaali

Sen teki; hyvä siis; se kunnon Wolsey

Ei erehtyä voi. Nyt mikä seuraa,

Se vanhan petos-nartun vain on pentu.

Sanottiin, Kaarle keisar' että tuli

Luo kuningatar-tädin vieraisille,

Mut itse asiassa Wolseyn kanssa

Hän tuli kuiskuttelemaan; no niin.

Hän varoi, että Englannin ja Ranskan

Vois ystävyyden liitost' olla haittaa;

Siin' uhkaa vaani hän, ja salaa sopi

Siis kardinaalin kanssa. Luulen varmaan —

Niin, tiedän — että keisar' ensin maksoi

Ja siten pyyntönsä jo ennalta

Sai täytetyksi. Kullalla kun tie on

Näin tasoitettu, anoo keisar', että

Kuninkaan suunnan kardinaali muuttais

Ja rikkois rauhan. Kuninkaalle heti

Vien minä tiedon, että kardinaali

Noin mielinmäärin omaks hyödykseen

Vain kauppaa käypi hänen kunniallaan.

NORFOLK.

Surettaa moista kuulla; toivon ett' on

Se erehdystä vain.

BUCKINGHAM.

Ei rahtustakaan.

Hänt' oikeassa kuvaan karvassaan,

Jok' ilmeiseksi kohta todistetaan.

(Brandon tulee; hänen edellään kulkee aseellinen

oikeudenpalvelija ja pari kolme vartijaa.)

BRANDON.

Mies, tehtäväsi tiedät; toimeen käy!

OIKEUDENPALVELIJA.

Lord, Buckinghamin herttua, Stratfordin,

Northamptonin ja Herefordin kreivi,

Maanpetoksesta sinut vangitsen,

Nimessä majesteetin.

BUCKINGHAM.

Siinä näette:

Mun verkkoons' ovat saaneet; uhriks joudun

Kavalan juonen.

BRANDON.

Surku minun tulee

Näin omin silmin nähdä, kuinka teiltä

Vapaus viedään. Kuninkaan on käsky;

Nyt matka Toweriin.[3]

BUCKINGHAM.

Mun turha puoltaa

On puhtauttani; mustattu niin olen,

Ett' ei jää valkeata paikkaa minuun.

Vaan taivaan olkoon tahto nyt ja aina! —

Ma seuraan. — Hyvästi, lord Aberganny!

BRANDON.

Hän tulee mukaan.

(Abergavennylle.)

Kuninkaan on käsky

Toweriin teidät viedä, kunnes toisin

On määrätty.

ABERGAVENNY.

Ma sanon niinkuin herttua:

Jumalan olkoon tahto! Kuningasta

On toteltava.

BRANDON.

Täss' on mulla valtuus

Lord Montacute vangita, ja samoin

John de la Car'kin, herttuan rippi-isä,

Ja kanslerinsa, Gilbert Peck.

BUCKINGHAM.

No, siinä

On koko liittokunta. Eikö muita?

BRANDON.

Kartheusi-munkki.

BUCKINGHAM.

Niklas Hopkins?

BRANDON.

Niin.

BUCKINGHAM.

Kavala hovivoutini on; hänet

Tuo yleti röyhkä pappi kullall' osti.

Jo mitattu on elämäni lanka.

Buckingham-raukan olen varjo vain,

Jonk' ympärille synkät pilvet kertyy

Ja aurinkoni kaihtaa. — Hyvästi!

(Menevät.)

Toinen kohtaus.

Valtaneuvoston kokoushuone.

(Torvien toitotusta. Kuningas Henrik, kardinaali Wolsey, neuvoston jäsenet, sir Thomas Lovell, sotaherroja ja seuralaisia tulee, kuningas nojaten kardinaalin olkaan.)

KUNINGAS HENRIK.

Eloni elinveret teitä auliist'

Avusta kiittää. Valmiiks ladatun

Petoksen suussa seisoin; kiitän teitä,

Kun pois sen torjuitte. — Nyt tuokaa sisään

Se Buckinghamin mies, jott' itse kuulen

Kuink' uudistaa hän tunnustuksensa

Ja isäntänsä kavalluksen jälleen

Esittää kohta kohdalta.

(Kuningas käy istumaan valtaistuimelle; valtaneuvokset asettuvat paikoilleen. Kardinaali istuu kuninkaan jalkain juureen hänen oikealle puolelleen. Melua kuuluu ulkoa; huudetaan: "Tietä kuningattarelle!" Kuningatar tulee Norfolkin ja Suffolkin herttuain johdattamana; hän polvistuu. Kuningas nousee valtaistuimeltaan, nostaa hänet ylös, suutelee häntä ja tahtoo asettaa hänet viereensä istumaan.)

KUNINGATAR KATARIINA.

Ei, viel' en nouse: mull' on armon pyyntö.

KUNINGAS HENRIK.

Ei, nouskaa: tähän viereen! Puoli tehkää

Vain pyyntöä; on puoli valtaa teidän,

Ja toisen puolen saatte pyytämättä.

Sanokaa vain se.

KUNINGATAR KATARIINA.

Kiitos, majesteetti!

Niin itseänne rakastakaa, niin,

Ett' ylhä arvonne ja kunnianne

Ei joutavaksi jää: se pyyntöni

On ydin.

KUNINGAS HENRIK.

Haltijani, jatkakaa!

KUNINGATAR KATARIINA.

On mulle valittaneet taatut miehet,

Eik' aivan harvatkaan, ett' alamaisill'

On suuri hätä. Maassa kiertää käsky,

Jok' irti repii kansan sydämestä

Alamaissiteet; vaikka kohdistuukin,

Lord kardinaali, haikein moite teihin,

Tään veronryöstön alkuunpanijaan,

Niin sentään majesteettikaan — jonk' arvoa

Varjelkoon taivas tahrasta! — ei säästy

Pahoilta kieliltä; ja tästä rikkuu

Kaikk' alamaisuustunteet, melkein puhkee

Jo ilmikapina.

NORFOLK.

Ei melkein vain,

Mut aivan varmaan. Tämän veron tähden

Kaikk' kankurit, jotk' eivät enää voi

Työvoimaa pitää, irtisanoneet on

Kutojat, kehrääjät ja karstaajat;

Ja nämä, muuhun työhön kömpelöinä,

Nälän ja puutteen tuskauttamina,

Pahimman uhallakin, kapinoivat,

Ja vaara heill' on liittolaisna.

KUNINGAS HENRIK.

Verot!

Mitä veroja? Ja mistä? Kardinaali, —

Teit' yhtä paljon moititaan kuin meitä, —

Veroista näistä tiedättekö?

WOLSEY.

Anteeks,

Ma valtakunnan asioista tiedän

Vain osaksi; mies riviss' olen vain

Ja kuljen muiden myötä.

KUNINGATAR KATARIINA.

Ette tiedä

Muit' enemmän, mut teette mitä tietää

Jok'ikinen, ja jota onnekseen

Ei kukaan tietää tahtois, mutta siihen

On tietoon pakotettu. Verotaakat,

Joit' armo utelee, ne kauheit' ovat

Jo kuullakin, ja niiden painosta

Jo selkä taittuu. Teidän sanotaan

Ne keksineen; jos valhe se, niin pahoin

On teitä paneteltu.

KUNINGAS HENRIK.

Taas nuo verot!

No, mitä luontoa ne verot ovat?

Sanokaa, mitä?

KUNINGATAR KATARIINA.

Liiaks rohkenen ma

Vedota malttiinne, mut armolupa

Se rohkeutt' antaa. Kansan valituksiin

On syynä käsky, että kuudennus

Tuloista oiti ryöstön uhalla

On maksettava; Ranskan sota muka

On aiheena. Tuost' yltyy rohkeiks kielet,

Suut vihaa sylkevät ja mielten viluun

Uskollisuuskin jäätyy; kirot kulkee

Rukousten sijassa, ja kuuliaisuus.

Sopuisa ennen, nyt kuin orja noutaa

Jokaista kiihkon puuskaa. Majesteetti,

On kiireet tuumat tarpeen; tärkeämpää

Ei mikään nyt.

KUNINGAS HENRIK.

Niin totta kuin ma elän,

Se tahtoni ei ole.

WOLSEY.

Minä taas

En tässä tehnyt muuta kuin ett' annoin

Vain yksityisen ääneni, ja senkin

Vain tietomiesten suostumuksella.

Jos mua parjaa kieli, jok' ei tunne,

Ei mieltäni, ei tointani, mut sentään

Mun tekojani mestaroi, niin vastaan:

Se vain on asemani kohtalo,

Ja hyveen tie on aina ohdakkeinen.

Ei tehtävää saa heittää pelosta

Ett' ilki-moitteen kanssa kahnaan joutuu;

Se uutta, ylvää laivaa aina seuraa

Kuin petokala, mutta turhaan pyyntiin

Sen ajo päättyy. Parhaamme kun teemme,

Niin sairas — usein heikko — moite tätä

Ei myönnä työksemme, tai suoraan parjaa;

Mut huonoimmatpa työmme, tylsää mieltä

Jos kutkuttavat, pilviin nostetaan.

Jos alallemme jäämme pelosta

Ett' ilkkuin liikkeitämme moitittaisiin,

Niin paras kasvaa kiinni paikkaamme

Ja kuvapatsait' olla.

KUNINGAS HENRIK.

Huolelliset

Ja viisaat toimet pelkoa ei tunne,

Mut ohjeettomain töiden seuraukset

On pelottavat; Onko tähän ryöstöön

Tukea teillä? Luullakseni ei.

Laist' ei saa kansaa irroittaa ja sitä

Sitoa mielivaltaan. Kuudes osa?

Kamala vero! Näinhän joka puusta

Revimme lehvät, kuoren, lylynkin,

Ja jos näin silvotulle juuri jääkin,

Siit' ilma imee mehun. Joka, lääniin,

Jot' yllätetty näin on, tieto viekää,

Ett' armo jokaiselle tarjotaan,

Jok' evännyt on veron. Toimeen käykää,

Ja tehkää niinkuin käsken.

WOLSEY (kirjurille).

Sananen!

Jokaiseen kreivikuntaan laittakaa

Kuninkaan armokirje. Minuun karvas

On kansan mieli; huhu levitelkää —

Ett' armo tää ja helpotus on tullut

Mun välitykselläni. Paikalla

Minulta saatte lisäohjeita.

(Kirjuri menee.)

(Hovimestari tulee.)

KUNINGATAR KATARIINA.

Käy sääliks, ett' on herttua Buckingham

Vihanne saanut.

KUNINGAS HENRIK.

Sit' on monen sääli.

Hän tietomies on, hyvä puhuja

Ja luonnon suosikki; niin kasvatettu,

Ett' opiksi on oppineimmillekin,

Ja muilt' ei kysy neuvoa. Mut nähkääs,

Noin jalot lahjat, väärin käytettyinä,

Ne käyvät, jos on mieli turmeltunut,

Paheiksi, tuhat kertaa häijymmiksi

Kuin ennen kauniit' olivat. Tuo mies,

Jok' oli täydellinen luonnon ihme

Ja jonka puhe kuulijan niin hurmas,

Ett' oli tunnit minuutteja, hän

Nyt sulons' entiset on inhottavaan

Pukenut pukuun ja niin mustaks tullut

Kuin hornan karsta. Istukaa, niin saatte

Tält' uskotultaan kuulla asioita,

Joit' itkee kunnia. — Ne vehkeet taaskin

Hän kertokoon; mit' emme liian vähän

Voi tuta, emme liian paljon kuulla.

WOLSEY.

Esille, mies, ja rohkein mielin kerro,

Kuin taattu alamainen, mitä tiedät

Sa Buckinghamista.

KUNINGAS HENRIK.

Niin, puhu suoraan.

HOVIMESTARI.

Ensinkin joka päivä saastaista

Puhetta piti, sanoi: kuningas

Jos lapsetonna kuoli, kyllä tiesi

Hän ottaa valtikan. Nuo samat sanat

Sanovan hänen kuulin vävylleen,

Lord Abergavennylle; ja koston vannoi

Hän kardinaalille.

WOLSEY.

Suur' majesteetti,

Havaitkaa, mikä vaara tuossa piilee.

Kun hänt' ei suosita niin, kuin hän soisi.

Niin purkaa teihin sappensa ja lisäks

Myös ystäviinne.

KUNINGATAR KATARIINA.

Hiukan laupeutta,

Lukenut kardinaali!

KUNINGAS HENRIK.

Sano, millä

Hän oikeutensa kruunuun perustaa,

Mun kuoltuani? Viittausta siihen

Oletko kuullut?

HOVIMESTARI.

Hänet tähän tuumaan

Sai Niklas Hopkins tyhjin taikoineen.

KUNINGAS HENRIK.

Mikä Hopkins?

HOVIMESTARI.

Hänen rippi-isänsä,

Kartheusi-munkki, joka herrautt' aina

Hänelle syötti.

KUNINGAS HENRIK.

Mistä tiedät sen?

HOVIMESTARI.

Vähäistä ennen lähtöänne Ranskaan,

Kun herttua Rosess' oli, Lawrence Poultneyn

Pitäjäkunnassa, hän kysyi multa,

Kuink' oli Lontoon asukkaille mieleen

Tuo Ranskan matka. Sanoin pelättävän,

Ett' aikeiss' ovat ranskalaiset pettää

Kuningastamme. Herttua heti vastas:

"Ei turhaa pelko"; sanoi varovansa,

Ett' erään pyhän munkin ennustus

Kävisi toteen; "tämä", niin hän sanoi,

"Mult' usein pyysi päästä määrä-aikaan

John de la Car'in, kappalaiseni,

Puheille tärkeiss' asioissa; tämän

Kun juhlallisen ripin turviss' oli

Hän vannottanut, ettei salaisuutta

Ilmaisis yhdellekään paitsi mulle",

Niin vakavasti lausui hän ja verkkaan:

"Ei kuninkaan, ei hänen sukunsakaan

Käy hyvin, sanokaa se herttualle;

Siis pyrkiköön vain rahvaan suosioon;

Viel' Englantia herttua hallitsee."

KUNINGATAR KATARIINA.

Olitte, muistaakseni, herttuan vouti,

Ja alamaisten valituksesta

Viralta teidät pantiin. Varokaa,

Ett' ette vihast' ylvää miestä syytä

Ja saata sieluanne vahinkoon.

Varokaa; sitä sydämmestä pyydän.

KUNINGAS HENRIK.

No, älkää! — Jatka!

HOVIMESTARI.

Kautta sieluni!

Vain totta puhun. Sanoin herralleni,

Ett' oli munkki pirun riivaama,

Ja ett' on vaarallista hautoa

Niin kauan tuota, että siitä kypsyy

Tehokas hanke, — jok' on luultavaa,

Jos siihen uskoi. "Joutavaa!" hän sanoi,

"Ei siitä vaaraa", lisäten: "Jos väin

Kuningas viime tautiins' oisi kuollut,

Niin kardinaali sekä Thomas Lovell

Ois päässeet päästään."

KUNINGAS HENRIK.

Haa! Mik' ilki-julmus!

Se mies tuo turman. — Muuta tiedätkö?

HOVIMESTARI.

Kyll', armon herra.

KUNINGAS HENRIK.

Jatka!

HOVIMESTARI.

Greenwichissä

Kun majesteetti moitti herttuaa

Sir William Blomerin tähden —

KUNINGAS HENRIK.

Muistan sen;

Hän palkoissani oli, mutta herttua

Sai hänet miehekseen. — No, jatka, jatka!

HOVIMESTARI.

"Vaikk' ois mun panneet Toweriin", hän sanoi,

"Halunnut oisin tehdä saman teon,

Mink' aikoi Rikhard-anastajalle

Isäni tehdä, kun hän Salisburyssä

Pyys audienssia; jos sen ois saanut,

Niin tervehtäissä veitsen pistänyt

Hän oisi häneen."

KUNINGAS HENRIK.

Mikä jättikonna!

WOLSEY.

No, rouva, turvass' oisko kuningas,

Jos tätä miest' ei tyrmään suljettaisi?

KUNINGATAR KATARIINA.

Jumala kaikki ohjatkoon!

KUNINGAS HENRIK.

On jotain

Sinulla vielä mielessäsi: puhu!

HOVIMESTARI.

Kun "veitsen" mainitsi, hän oikaisihe

Ja toinen käsi väkipuukossa,

Povella toinen, silmänsä hän nosti

Ja vannoi julman valan: että häntä

Jos pahoin pidellään, niin saman verran

Vie voiton isästänsä hän, kuin teko

Vie epäröiväst' aikeesta.

KUNINGAS HENRIK.

Ei enää

Hän meihin veistään pistä. Tyrmäss' on hän.

Hänt' oiti tutkittakoon. Jos hän laissa

Saa armoa, niin saakoon; meiltä sitä

Hän ei saa. Kautta päivän sekä yön!

Hän teki vallankavaltajan työn.

(Menevät.)

Kolmas kohtaus.

Huone kuninkaanlinnassa.

(Lord kamariherra ja lord Sands tulevat.)

KAMARIHERRA.

Mut kuinka Ranska tenhollaan voi miehet

Noin houkkamaisiks tehdä?

SANDS.

Uutta tapaa,

Vaikka olkoon kuinka epämiehekästä

Tai naurettavaa, aina seurataan.

KAMARIHERRA.

Mun nähdäkseni meidän engelsmannit

Ei muuta tuoneet viime matkaltaan

Kuin pari kolme irvettä, ja nekin

Niin vietäviä, jotta vaikka vannon,

Ett' ovat olleet nokkaneuvokissa

Pipinin kanssa taikka Lotharin,

Niin ovat olevinaan.

SANDS.

Heillä kaikill'

On uutukaiset koivet, mutta rammat;

Ken heit' ei ole ennen nähnyt, luulis

Ett' ovat saaneet patin.

KAMARIHERRA.

Niinpä niinkin;

Ja vaatteet lisäks pakanain on partta:

On kristillisyys loppuun kulutettu. —

(Sir Thomas Lovell tulee.)

Mit' uutta, Thomas Lovell?

LOVELL.

Eipä muuta

Kuin uusi sääntö, mikä linnan porttiin

On naulattuna.

KAMARIHERRA.

Mikä?

LOVELL.

Uudismuutos

Vain matkateikareille, linna kun on

Lorua, riitaa, räätäleitä täynnä.

KAMARIHERRA.

No, hyvä! Monsieurit nyt saavat tuta,

Ett' Englanninkin hovikoiss' on mieltä,

Vaikk' eivät ole Louvres'ia[4] he nähneet.

LOVELL.

Nyt saavat — niin on käsky — joko heittää

Nuo Ranskan narri-perut, sulkatöyhdöt

Ja muutkin moiset kelpo tyhmyydet,

Kuin kilpataistelut ja tulitukset

Ja lainakommat, joilla ivailevat

Vain parempiaan; kieltää uskonsa

Lyhyihin lahkimoihin, pitkiin sukkiin

Ja tennikseen ja muuhun matkamuotiin

Ja elää kunnon ihmisiksi taas;

Tai mennä vanhain kisaveikkain luo

Ja siellä kuluttaa cum privilegio

Nuo narriutensa riettaat riekaleet.

SANDS.

On aika heitä parantaa; se tauti

Jo alkaa tarttua.

KAMARIHERRA.

Voi naisiamme,

Kun menettävät kauniit lystit!

LOVELL.

Kyllä

Nyt alkaa ulina; noill' äpärillä

On keinot, millä naista naurattaa:

Niin, ranskalainen laulu vain ja huilu.

SANDS.

Ne piru huilatkoon! Niin heistä päästään.

Heit' ei voi kukaan kääntää. Maalaisloordi

Nyt minunlaiseni, jok' aikaa leikist',

On ollut pois, voi kelpo laulun laulaa

Ja saada kuulijoita, jopa käydä

Jo laulajastakin.

KAMARIHERRA.

Niin oikein, kiinni

Viel' istuu varsahammas.

SANDS.

Eikä lähde,

Jos jäljell' on vain tynkäkin.

KAMARIHERRA.

Sir Thomas,

Mihinkä aiotte?

LOVELL.

Luo kardinaalin.

Lie matka sinne teilläkin?

KAMARIHERRA.

On oikein.

Hänell' on tänään suuret iltapidot,

Ja sinne tulee miestä sekä naista:

Niin, varmaan valtakunnan kukasto.

LOVELL.

On tuolla prelaatilla aulis mieli

Ja käsi runsas niinkuin maaemolla:

Sen kaste laskee kaikkiin.

KAMARIHERRA.

Jalo on hän;

Vain paha kieli saattaa toista väittää.

SANDS.

Niin, häll' on siihen varaa; saituus hänest'

On synti suurempi kuin harhaoppi.

Senlaisten miesten täytyy auliit' olla:

He ovat esikuvina.

KAMARIHERRA.

Niin ovat;

Mut harvat niinkuin hän. Jo vene vartoo;

Mukahan tulkaa. — Joutukaa, sir Thomas,

Ma muuten myöhästyn; ja se ei sovi:

Sir Henry Guilfordin ja minun määrä

On olla marsalkkoina.

SANDS.

Teitä seuraan.

Neljäs kohtaus.

Juhlasali Yorkin linnassa.

(Hoboijan soittoa. Pieni pöytä kunniakatoksen alla kardinaalia varten, pitempi pöytä vieraita varten; toisesta ovesta tulee Anna Bullen, useita loordeja, ladyjä ja vallasnaisia juhlavieraina, toisesta sir Henrik Guilford.)

GUILFORD.

Hyvät naiset, teille yhteistervehdys

Lord kardinaalilta. Tään illan teille

Ja ilolle hän pyhittää; ja toivoo,

Ett' tähän leivoparveen huolt' ei kukaan

Tuo mukanaan. Niin iloiset nyt olkaa,

Kuin hyvä seura, hyvä vastaanotto

Ja hyvä viinit hyvää aikaan saa.

(Lord kamariherra, lord Sands ja sir Thomas Lovell tulevat.)

Te myöhästyitte. Minä sain jo siivet,

Kun tätä kaunoseuraa aattelinkin.

KAMARIHERRA.

Sir Henrik, nuori olette.

SANDS.

Sir Thomas,

Jos kardinaalill' ois vain puolet minun

Maallikkomieltäni, niin moni tässä

Sais haukkapalan maatapaniaisiks

Ja varmaan parempaa ei toivoiskaan.

Niin maarin, soma liuta sulosuita!

LOVELL.

Mitä jos moniaalle rippi-isäks

Nyt rupeisitte.

SANDS.

Tosiaan! Hän kyllä

Sais helpon synninpäästön.

LOVELL.

Kuinka helpon?

SANDS.

Niin helpon kuin voi höyhenpatja antaa.

KAMARIHERRA.

No, armaat, istukaahan! Tuota puolta

Te, Guilford, järjestäkää; minä tätä.

Koht' armo tulee. — Tääll' ei viluss' olla:

Kaks naista rinnan tuopi kylmän pinnan. —

Te valvattaa heit' osaatte, lord Sands.

No, tuohon väliin istukaa.

SANDS.

Kyll', armo,

Suur' kiitos! — Luvallanne, kauniit naiset!

(Istuutuu Anna Bullenin ja erään toisen naisen väliin.)

Jos vähän hulluttelen, suokaa anteeks:

Isääni tulen.

ANNA.

Oliko hän hullu!

SANDS.

Oli: hullu, varsin hullu, naisiin hullu;

Ei sentään purrut, vaan, kuin minä nyt,

Hän kymment' yhtä haavaa muiskas.

(Suutelee häntä.)

KAMARIHERRA.

Hyvä! —

Nyt kaikki hyvin on. — Te, hyvät herrat,

Syyn saatte, jos nää kauniit naiset täältä

Nyreissään poistuu.

SANDS.

Pikku puolestani

Koetan minä parastani.

(Hoboijan soittoa. Kardinaali Wolsey tulee

seurueineen ja istuutuu kunniakatoksen alle.)

WOLSEY.

Terveeksi, kauniit vieraat! Ken ei työkseen

Nyt ilakoi, ei ole ystäväni.

Ma teidän kaikkein tervetuliaisiks

Juon maljanne.

(Juo.)

SANDS.

On armo armollinen.

Pikari tänne, johon kiitos mahtuu,

Niin säästyy pitkät puheet.

WOLSEY.

Kiitos, loordi!

Mut naapureitanne nyt rohkaiskaa. —

Nureissaan ovat naiset. — Hyvät herrat,

Kenenkä syy on?

SANDS.

Jahka viinin hehku

Nuo kauniit posket punaa, kyllä meidät

Puhuvat kumoon.

ANNA.

Lysti mies se loordi!

SANDS.

Niin, kahdenkesken-lystissä. Saas tästä!

Juon onneksenne; vastatkaa, kun klikkaan.

On kohta —

ANNA.

Jota ette näyttää voi.

SANDS.

Mit', armo, sanoin? Nyt jo puhuvat.

(Torvensoittoa, rummunpärrytystä ja tykinlaukauksia kuuluu ulkoa.)

WOLSEY.

Haa! Mitä tämä?

KAMARIHERRA.

Mene katsomaan.

(Palvelija menee.)

WOLSEY.

Sotaista ääntä! Mitä tämä tietää? —

Ei, naiset, älkää peljätkö; te turvass'

Olette sota-asetusten mukaan.

(Palvelija palaa.)

KAMARIHERRA.

Mit' on se?

PALVELIJA.

Vierait' ylimyksiä —

Silt' ihan näyttävät — on maihin noussut;

Kuin suuren hovin ylhäis-airuina

Tulevat tänne.

WOLSEY.

Käykää heitä vastaan,

Kamariherra; ranskaa osaatte;

Jalosti kohdelkaa ja tuokaa sisään,

Ett' tämä ihanuuden taivas heihin

Sais täysin loistaa. — Jotkut mukaan menkää. —

(Kamariherra seuralaisineen menee. Kaikki nousevat,

ja pöydät siirretään pois.)

Rikottu juhla on, mut korvaus suodaan.

Nyt ruoka maistukoon; ja vielä kerran

Satakoot tervehdykset: tervetulleet!

(Hoboijan soittoa. Kuningas ja muita tulee naamioittuina ja paimenpuvussa, lord kamariherran johdattamina. He astuvat suoraan kardinaalin eteen ja tervehtivät häntä kohteliaasti.)

Ylevä seura! Mitä haluavat?

KAMARIHERRA.

Kun eivät kieltä osaa, pyytävät

Mua ilmoittamaan, että, kuultuaan

Ihanan, ylhän seuran täällä koolla

Nyt olevan, he karjalaumansa

Sulasta ihanuuden ihailusta

Nyt ovat jättäneet ja teiltä lupaa

Anovat katsellakseen tätä seuraa

Ja hetken näiden kanssa viettääkseen.

WOLSEY.

Sanokaa, loordi, että kunnian

Tekevät halvalle mun majalleni;

Ma tuhannesti heitä siitä kiitän

Ja pyydän heitä tervetulleiksi.

(Herrat pyytävät naisia tanssiin, kuningas pyytää Anna Bullenia.)

KUNINGAS HENRIK.

Ihanin käsi, mitä koskaan koskin;

Oi kauneus, ennen en sua tuntenut!

(Soittoa, tanssii.)

WOLSEY.

Mylord!

KAMARIHERRA.

Mit', armo?

WOLSEY.

Heille sanokaa,

Ett' yks lie heidän joukossaan, jonk' arvo

Tään paikan täyttää paremmin kuin minä;

Jos hänet tuntisin, niin nöyrimmästi

Sen luovuttaisin.

KAMARIHERRA.

Käskyn teen, mylord.

(Menee naamioiden luo, ja palaa.)

WOLSEY.

Mitä sanovat?

KAMARIHERRA.

On heidän joukoss' yksi,

Sen myöntävät; jos hänet keksitte,

Hän kyllä paikan ottaa.

WOLSEY.

Katsokaamme. —

(Astuu alas arvo-istuimeltaan.)

Anteeksi, hyvät herrat: teen vain tässä

Kuninkaan vaalin.

KUNINGAS HENRIK (Paljastaa kasvonsa.)

Oikein osattu!

Ihana seura teill' on. Oikein tehty!

Jos ette pappi ois, lord kardinaali,

Vois teistä pahaa luulla.

WOLSEY.

Hauskaa, ett' on

Noin leikillinen majesteetti.

KUNINGAS HENRIK.

Kuulkaa,

Kamariherra: ken tuo kaunis neiti?

KAMARIHERRA.

Armonne tiedoks, Thomas Bullenin,

Rochfordin viskontin, on tytär hän

Ja kuningattaremme hovineiti.

KUNINGAS HENRIK.

Ihana, toden totta! — Armas aarre,

Ois säädytöntä teitä tanssiin pyytää,

Suudelmaa ottamatta. Muistoksenne!

Pikari, hyvät herrat, kiertämään!

WOLSEY.

Sir Thomas, onko huoneessani pöytä

Jo katettuna?

LOVELL.

On.

WOLSEY.

Ma pelkään, armo,

Ett' tanssi teitä hieman kiihoitti.

KUNINGAS HENRIK.

Niin, pelkään, liiaksikin.

WOLSEY.

Lähi-huoneess'

On raittiimp' ilma, teidän armonne.

KUNINGAS HENRIK.

Talutkoon kukin naistaan. — Viel' en teitä,

Sulotar, päästä. — Ilo ylimmilleen!

Lord kardinaali, puolen kymmenen

Nyt kaunottaren maljan tässä juon.

Ja tanssiin taas. Ja sitten uneksimaan,

Ken on se onnellinen. — Soitto soimaan!

(Menevät torvien soidessa.)

TOINEN NÄYTÖS.

Ensimmäinen kohtaus.

Katu.

(Kaksi aatelismiestä, tulevat vastatuksin.)

1 AATELISMIES. Mihinkä kiire noin?

2 AATELISMIES.

Oo, Herran rauha,

Käräjäsaliin kuulemaan, kuink' on

Tuon suuren herttua Buckinghamin käynyt.

1 AATELISMIES. Sen vaivan teiltä säästän; kaikk' on ohi; Nyt tyrmään jälleen vanki saatetaan.

2 AATELISMIES. Läsn' olitte?

1 AATELISMIES.

Se tietty.

2 AATELISMIES.

Kuinka kävi?

1 AATELISMIES. On helppo arvata.

2 AATELISMIES.

Syypääksi nähtiin?

1 AATELISMIES. Niin tietysti, ja sillä tuomittiin.

2 AATELISMIES. Ma häntä säälin.

1 AATELISMIES.

Niinpä moni muukin.

2 AATELISMIES. Mut kuinka kävi se?

1 AATELISMIES.

Näin, lyhyesti:

Suur' herttua saapui aitauksen eteen

Ja vastas kanteeseen ja yhä väitti,

Ett' oli syytön, puolustuksekseen

Esittäin monta vankkaa perustetta.

Kuninkaan valtuusmies taas vetosi

Useiden vierasmiesten todistuksiin

Ja tunnustuksiin; niitä herttua sitten

Mieskohtaisesti vaati kuultaviksi.

Niin astuivat nyt esiin hovivouti,

Kansleri Gilbert Peck, ja rippi-isä

John Car, ja munkkiperkele, tuo Hopkins,

Tuo kaiken pahan alku.

2 AATELISMIES. Joka hälle Noit' ennustuksiansa syötti?

1 AATELISMIES.

Sama.

Hänt' ankarasti kaikki syyttivät;

Heit' yritti hän jäävätä, mut turhaan.

Näin päärit havaitsivat hänet syypääks

Maankavallukseen. Henkens' edestä

Hän puhui paljon sekä oppineesti;

Mut siit' ei huolittu, vain surkuteltiin.

2 AATELISMIES. Mut miltä tämän jälkeen näytti hän?

1 AATELISMIES.

Kun astui lakisaliin kuulemaan

Hän tuomiotaan, kuolinkellojansa,

Niin tuska hänet valtas, hiki valui,

Hän pahan lausui äkkivihan sanan;

Mut pian malttui taas ja loppuun saakka

Esiintyi tyynenä ja ylevänä.

2 AATELISMIES. Ei kuolemaa hän, luulen, pelkää.

1 AATELISMIES.

Ei,

Niin miehuuton ei ole. Syy vain häntä

Pahoittaa hiukan.

2 AATELISMIES. Kardinaali varmaan On tähän syypää.

1 AATELISMIES.

Siihen kaikki viittaa.

Tul' ensin syytteenalaiseks Kildare,

Maaherra Irlannin; kun pois hän saatiin,

Niin kreivi Surrey joutuin pantiin sijaan,

Ett' isäänsä ei ehtis auttaa.

2 AATELISMIES. Halpa Ja luihu vallan kuje.

1 AATELISMIES.

Palatessaan

Sen kyllä kostaa. Tiettyähän tää:

Jos ketä suosii kuningas, niin heti

Sen miehen kardinaali virkaan laittaa

Hovista hyvin kauas.

2 AATELISMIES.

Koko kansa

Hänt' ankarasti vihaa, soisi hänet

Kuus syltä syvään maahan. Herttuaa

He jumaloivat: kelpo Buckinghamiks,

Hyveiden esikuvaks sanovat.

1 AATELISMIES. Hän tuossa on, se kovan onnen mies.

(Buckingham tulee oikeushuoneesta; hänen edellään kulkee oikeudenpalvelijoita, mestauspiilun terä käännettynä häneen päin; saattajina sir Thomas Lovell, sir Niklas Vaux, sir William Sands ja kansanjoukko.)

2 AATELISMIES. Lähemmä käydään.

BUCKINGHAM.

Hyvät kansalaiset,

Näin kauas säälien mua saatoitte;

Mua kuulkaa nyt, ja sitten kotiin menkää.

Maankavaltajan tuomion sain tänään,

Ja kuolla täytyy mun; mut taivas tietköön —

Ja tunto jos on mulla, se mua lyököön,

Kuin piilu tuo, jos haudon vilppiä.

Lakia kuolemastani en syytä,

Se kirjaimen on mukaan tehnyt oikein;

Mut siihen vetoojille laupeutta

Enemmän toivoisin; vaan näinkin ollen

Suon heille sydämestän' anteeksi.

Tok' älkööt tuhost' ylpeilkö ja älkööt

Paheillaan ryvettäkö suurten hautaa,

Vereni silloin maasta heille huutaa.

Pitempää elämää en enää toivo,

Enk' ano myös, vaikk' oiskin kuninkaalla

Enemmän armoa kuin mulla syytä.

Te harvat, jotka mua rakastitte

Ja itkeä mua rohkenette, veljet

Ja jalot ystävät, joist' ero jo

On katkerata, on jo kuolemaa,

Mua seuratkaa kuin hyvät enkelit;

Ja haikean kun eron piilu iskee,

Niin rukouksenne, kuin uhrisuitsu,

Taivaaseen sielun nostakoon. — Nyt tulkaa,

Jumalan nimeen. —

LOVELL.

Teidän armonne

Jos sydämmess' on vihan kaunaa minuun,

Rukoilen, suokaa anteeksi.

BUCKINGHAM.

Sir Thomas,

Mult' anteeks saatte, niinkuin itsekin

Ma anteeks toivon; kaikki anteeks saavat.

Niin ääretön ei vääryys, ettei sitä

Vois sovittaa; ei musta viha mulle

Saa hautaa luoda. Terveiseni kuninkaalle;

Jos hän mua mainitsee, niin sanokaa,

Ett' olin taivaaseen jo puolitiessä.

Kuninkaan puolest' aina rukoilen

Ja viime hengenvetoon häntä siunaan.

Eläköön kauemmin kuin mull' on aikaa

Lukea vuosiaan; ja rakkaudella

Hän hallitkoon ja rakastettuna!

Ja vanhana kun uupuu matkastansa,

Niin yhteen haudattakoon hyveen kanssa.

LOVELL.

Ma rantaan saatan teidän armonne,

Siell' annan toimeni ma Niklas Vaux'lle;

Perille hän vie teidät.

VAUX.

Valmiit olkaa,

Jo herttua tulee; kuntoon pankaa laiva

Ja kauniiks somistakaa, niin kuin pitää

Moiselle henkilölle.

BUCKINGHAM.

Ei, sir Niklas,

Tuo jättäkää; mua arvoni nyt ilkkuu.

Suurkonnetabel' olin tullessani

Ja herttua Buckingham — nyt Edvard Bohun,[5]

Vain köyhä raukka, toki rikkaampi

Kun halvat syyttäjäni, jotk' ei koskaan

Totuutta tunteneet; sen vahvistan nyt

Verellä, josta vielä vaikeroivat.

Isäni, Henrik Buckingham, — jok' ensin

Nous' anastajaa Richardia vastaan, —

Kun hädäss' etsi turvaa vasalliltaan,

Tään konnan pettämänä mestattiin

Ja tutkimatta; Herran rauha hälle!

Seuraaja, Henrik seitsemäs, kun sääli

Isäni surmaa, kuninkaallisesti

Palautti arvoni ja kirkkaampana

Nimeni nosti sorasta. Nyt poika,

Kahdeksas Henrik, hengen, nimen, arvon,

Kaikk' omimpani, yhdell' iskull' iäks

Hävittää maailmasta. Tuomarit

Mull' oli tosin jalotkin, siin' olin

Parempi isä-raukkaani; mut muuten

On kohtalomme sama: oma väki

Molemmat petti, omat suosikit.

Mik' urhoton ja luonnotonkin teko!

Mut Herran tiet on hyvät. Kuulkaa nyt,

Mink' antaa varman neuvon kuolevainen:

Ken luottoaan ja ystävyyttään tuhlaa,

Varuillaan olkoon: ne, joit' ystävinä

Poveenne painatte, jos onnessanne

Näkevät rikon pienenkin, niin teistä

Valuvat pois kuin vesi, palatakseen

Vain teitä upottamaan. Hyvät miehet,

Rukoilkaa puolestani. Käyn nyt matkaan:

Viimeinen pitkän, raskaan elämäni

On hetki tullut. Hyvästi! Jos synkkää

On mieli kertoa, niin kertokaa

Mun loppuni. — Nyt päivätyö on tehty;

Mua Jumal' armahtakoon!

(Buckingham saattoineen menee.)

1 AATELISMIES.

Surkeaa!

Mut pelkään, että monet kirot kokoo

Se niiden päähän, joiden täss' on syy.

2 AATELISMIES.

Jos syytön herttua on, niin tää on julmaa.

Mut vihjan olen saanut, että tekeill'

On toinen paha, vielä suurempi,

Jos toteen käy se.

1 AATELISMIES. Avuks' enkelit! Sanokaa, mikä? Minuun voitte luottaa.

2 AATELISMIES. Salaisin salaisuus: se suurta vaatii Vait'olon voimaa.

1 AATELISMIES. Uskokaa se mulle, En minä liikaa puhu.

2 AATELISMIES.

Luotan teinin.

No, olette kai viime aikaan kuullut

Sen huhun, että Katariinast' ottais

Kuningas eron?

1 AATELISMIES.

Kyllä, vaan se raukes;

Kuningas kun sen kuuli, vihoissaan

Lähetti sanan määrille ja käski

Tukeuttaa huhun ja sen juorujilta

Suut tukkia.

2 AATELISMIES.

Mut juoru toteutuu,

Se kasvaa virkeämpänä kuin koskaan;

Ja varmaks luullaan, että kuninkaan

On päätös tehty. Joko kardinaali,

Tai hänen kätyrinsä, vihasta

Kuningattareen ja hänet tuhotakseen,

Sai tunnon epäilyksiin kuninkaan;

Ja päälle päätteeksi on tänne tullut

Campejus kardinaali, niinkuin luullaan

Näiss' asioissa.

1 AATELISMIES.

Wolseyn työtä kaikki.

Hän tahtoo kostaa keisarille, tää

Kun hänt' ei hänen pyynnöstänsä tehnyt

Toledon arkkipiispaks.

2 AATELISMIES.

Sattui pilkkaan,

Mut julmaa, että kuningatar siitä

Saa kärsiä. Vaan kardinaalin tahto

Ei vääjää; kuningatar sortukoon.

1 AATELISMIES. On kurjaa tuo. Vois joku meitä kuulla; Siis paras tästä haastaa kahdenkesken.

(Menevät.)

Toinen kohtaus.

Vierashuone kuninkaan linnassa.

(Lord kamariherra tulee, lukien kirjettä.)

KAMARIHERRA. "Mylord, hevoset, joita teidän ylhäisyytenne halusi, olin kaikella mahdollisella huolella valikoinut, opettanut ja varustellut. Ne olivat nuoria ja sieviä ja parasta pohjolan rotua. Kun olivat valmiit Lontooseen lähetettäviksi, niin kardinaalin mies tuli valtakirja taskussa ja otti ne minulta väkivoimin, sanoen herransa tahdon olevan, että häntä on palveltava ennen alamaista, jos ei ennen kuningasta; ja se tukki meiltä suun, mylord."

Hän sitä varmaan tahtoo. No, ne saakoon;

Hän ottaa vielä kaikki.

(Norfolkin ja Suffolkin herttuat tulevat.)

NORFOLK.

Hyvää päivää,

Kamariherra!

KAMARIHERRA.

Hyvää päivää, herrat!

SUFFOLK.

Mitenkä kuninkaan on?

KAMARIHERRA.

Yksin on hän

Ja synkkiin huoliin vaipuneena.

NORFOLK.

Mistä?

KAMARIHERRA.

Tuo veljenvaimon naiminen se hänen

Lie tunnollaan.

SUFFOLK.

Ei, toinen nainen hällä

On tunnollaan.

NORFOLK.

Niin; kardinaalin työtä,

Kuningas-kardinaalin. Sokko pappi,

Tuo onnen vanhin poika, nurin kaikki

Nyt kääntää. Kuningas jos tuntis hänet!

SUFFOLK.

Jos vain! Hän ennen itseään ei tunne.

NORFOLK.

Kuink' aina toimens' alkaa pyhästi

Ja hartaasti! Kun rikkui keisarin,

Kuningattaren langon, kanssa liitto,

Nyt kuninkaan hän sieluun hiipii, sinne

Epäilyst', uhkaa kylvää, tunnonvaivaa

Ja arveluita — naimaliittoon nähden;

Ja näistä hänet pelastaakseen neuvoo,

Ett' avionsa hylkäis, hänet, joka

Kakskymmentä on vuotta riippunut

Kuin helmi hänen kaulassaan eik' ikään

Viel' loistoansa menettänyt; hänet,

Jok' on niin täysin häntä rakastanut

Kuin hyvää ihmist' enkelit; niin, hänet,

Jok' iskun kovimmankin kohdatessa

Vain siunaa häntä. Hurskas eikö tuuma?

KAMARIHERRA.

Mokomat neuvot taivas ehkäisköön!

Niin totta, tuota kaikkein kielet mainii

Ja kaikkein sydän itkee. Tarkka huomaa

Sen, että Ranskan kuninkaan on sisar

Pääsyynä kaikkeen. Taivas vielä avaa

Kuninkaan silmät, jotk' on sokaissut

Tuo halpa, kehno mies.

SUFFOLK.

Ja moisen ikeest'

Irroittaa meidät.

NORFOLK.

Sydämmest' en tarvis

Rukoilla pelastusta, muuten pian

Tuo vallanahnas meidät kaikki sotkee

Prinsseistä paasheiksi.[6] On ihmisarvo

Hänestä savimöhkä, jota vatkaa

Hän mielin määrin.

SUFFOLK.

Sääntönä on mulla:

En häntä rakasta, en pelkää häntä;

Mua hän ei luonut; kuninkaani armoss'

On onneni; jos kiroo hän tai siunaa,

Se yhtä on, vain tuulta, jost' en piittaa.

Ma tunsin, tunnen hänet; menköön paaviin,

Mist' ylpeytens' on saanut.

NORFOLK.

Menkäämme

Ja koittakaamme kuninkaasta poistaa

Nuo kalvavat ja synkät aatokset.

Mukaamme tuletteko?

KAMARIHERRA.

Anteeks suokaa,

Kuninkaan olen asioilla; pelkään

Pait sitä, ett' on aika sopimaton.

Hyvästi, herrat!

NORFOLK.

Kiitos vain, mylord.

(Lord kamariherra menee.)

(Norfolk avaa ovipuoliskon. Kuningas istuu

lukemassa ja mietteisiinsä vaipuneena.)

SUFFOLK.

Kas, kuink' on synkkä! Varmaan murhe painaa.

KUNINGAS HENRIK.

Ken siellä?

NORFOLK.

Hyvä taivas, torju viha!

KUNINGAS HENRIK.

Ken siellä, sanon? Kuinka uskallatte

Mua yksinmietteissäni häiritä?

Ken olen?

NORFOLK.

Armollinen kuningas,

Jok' anteeks antaa rikokset, jos pahaa

Ei tarkoiteta. Valta-asiat

Tään aiheuttivat: majesteetin mieltä

Tulimme tiedustamaan.

KUNINGAS HENRIK.

Julkeat!

Pois! Tiedättehän mik' on virka-aika.

Nyt maallistenko tointen hetki on? —

(Wolsey ja Campejus tulevat.)

Ken se? Lord kardinaali? — Hyvä Wolsey,

Sa tunnonhaavojeni lievike,

Kuninkaan paras lääke! — (Campejukselle.) Tervetullut,

Suur' arvoherra, meidän valtakuntaan.

Sitä ja meitä hallitkaa. — (Wolseylle.) Te, mylord,

Pitäkää huolta, etten tyhjää puhu.

WOLSEY.

Sit' ette voi. Te suvainnette, armo,

Meit' ottaa hetkeks kahdenhaasteluun.

KUNINGAS HENRIK (Norfolkille ja Suffolkille).

Nyt meill' on kiire; menkää.

NORFOLK (Syrjään Suffolkille).

Tuossa papiss'

Ei ylpeyttä!

SUFFOLK (Syrjään Norfolkille).

Ei juuri! Min' en tahtois

Noin sairastaa, vaikk' arvonsakin saisin.

Tät' ei voi jatkua.

NORFOLK (Syrjään Suffolkille).

Mut jos niin käy,

Niin minä iskun lyön.

SUFFOLK (Syrjään Norfolkille).

Ja minä toisen.

(Norfolk ja Suffolk menevät.)

WOLSEY.

Olette viisauden esikuva

Kaikille ruhtinaille, epäilynne

Kun kirkon haltuun auliist' uskotte.

Ken nyt voi pahoilla? Ken vihaa teihin

Voi kantaa? Espanjankin, johon hänet

Veri ja heimous sitoo, täytyy myöntää,

Jos tosi mieless' on, ett' oikea

On tuomio ja jalo. Kristinuskon

On kaikill' oppi-isill' äänivalta;

Ja Rooma, kaiken viisauden juuri,

On teidän pyynnöstänne nimissään

Tään arvomiehen tänne lähettänyt,

Tään oppineen Campejus-kardinaalin;

Ma teidän armollenne vielä kerran

Esitän hänet.

KUNINGAS HENRIK.

Minä vielä kerran

Syleillen hänet tervetulleeks sanon;

Ja kiitos olkoon pyhän konklaavin,

Kun laittoi tänne toivomani miehen.

CAMPEJUS.

Armonne jalous kaikkein muukalaisten

On ihailuna. Valtuuteni lasken

Nyt käteenne; se Rooman hovin käskyst'

Asettaa tämän Yorkin kardinaalin

Mun, palvelijansa, kanssa yhdessä

Täst' asiasta puolueettomasti

Tekemään tuomion.

KUNINGAS HENRIK.

Kaks tasavoipaa.

Kuningatar on tännetulostanne

Nyt heti saapa tiedon. — Miss' on Gardiner?

WOLSEY.

Niin rakas hän on teille aina ollut,

Ett' ette nytkään hältä evänne,

Mit' alhaisinkin vaimo lailta vaatii:

Asiamiestä puolustajakseen.

KUNINGAS HENRIK.

Hän parhaan saakoon; suosioni lupaan

Ma parhaalle; sen taivas tietköön! Wolsey,

Tuo Gardiner tänne, uusi sihteerini,

Hän sopiva on mies.

(Wolsey menee.)

(Wolsey palaa, mukanaan Gardiner.)

WOLSEY.

No, tuohon käteen!

Iloksi, onneks olkoon! Olette nyt

Kuninkaan mies.

GARDINER (Syrjään kardinaalille).

Mut teidän

Ja auttajani käskettävä aina.

KUNINGAS HENRIK.

Käy tänne, Gardiner!

(Keskustelevat syrjässä.)

CAMPEJUS.

Herra kardinaali,

Pace-niminenhän tohtor' oli ennen

Tuon miehen paikalla?

WOLSEY.

Niin oli.

CAMPEJUS.

Sehän

Ol' opin mies?

WOLSEY.

Niin kai.

CAMPEJUS.

Mut pahaa täällä,

Lord kardinaali, teistä huhutaan.

WOLSEY.

Kuin? Minustako?

CAMPEJUS.

Julki väitetään

Hänt' että kadehditte; pelkäsitte

Ett' oiva-miehenä hän ylenisi,

Ja siksi piditte hänt' etäällä;

Hän tuli hulluks surusta, ja kuoli.

WOLSEY.

Levossa maatkoon! Hurskaan

Se kyllä riittää. Kurin alle pannaan

Elävät nurkujat. Hän oli narri,

Hyvettä teeskeli. Tää mies, kun käsken,

Mun seuraa viittaustani; ei muuten

Näin lähell' olla saisi. Opiks, veli!

Meit' älkööt alhaisemmat mestaroiko.

KUNINGAS HENRIK.

Tää nöyrin sana kuningattarelle.

(Gardiner menee.)

Minusta Blackfriars sopivin on paikka

Näin oppineelle seuralle; niin, siellä

Tää vakaa asia on tutkittava. —

Käy toimeen, hyvä Wolsey. — Oi, mylord,

On reippaan miehen tuskallista jättää

Niin maire vierellinen. Mut se tunto,

Se tunto! Arka paikka! Täytyy jättää.

(Menevät.)

Kolmas kohtaus.

Vierashuone kuningattaren asunnossa.

(Anna Bullen ja vanha hovinainen tulevat.)

ANNA.

Ei sekään; — tämä vain se mieltä kaivaa:

Elänyt hänen kanssaan on niin kauan,

Ja hän niin hyvä rouva, ettei koskaan

Hänessä moitteen sijaa, — totisesti,

Ei pahuudesta tiedä hän, — ja nyt,

Niin monta vuosikautta hallittuaan

Ja vallan loistoss' elettyään, jota

On tuhannesti katkerampi jättää

Kuin suloist' ensin saavuttaa, — nyt saada

Vain matkakäsky! Tuota surkutella

Vois ihmispeto.

HOVINAINEN.

Sydän paatuneinkin

Siit' itkuun heltyy.

ANNA.

Hyvä Jumala!

Parempi, ettei loistost' oisi tiennyt.

Vaikk' on se maallista, niin kuitenkin,

Toraisa onnetar jos omaajalta

Sen riistää pois, niin vihlova on tuska,

Kuin riistyis sielu ruumiista.

HOVINAINEN.

Voi raukkaa!

Taas täällä vieras on.

ANNA.

Sit' enemmän

On säälist' itkettävä. Toden totta,

Parempi olla halpa töllin laps

Ja tyytyväisnä rahvaan pariss' elää

Kuin huolen kiiltoon huoliteltuna

Ja surun kultaan.

HOVINAINEN.

Tyytymys on paras.

ANNA.

Kautt' impeyteni, minä kuningatar

En tahtois olla.

HOVINAINEN.

Minä tahtoisin,

Vaikk' impeyteni menis; tekin samoin,

Tuost' ulkopyhyydestä huolimatta.

Niin, teillä, joill' on kaikki naisen sulot,

On naisen sydänkin, jok' aina halaa

Suuruutta, herrautta, rikkautta;

Ne kaikk' on taivaan lahjoja; ne kyllä —

Jos kuinka tekeytte — teidän hienoon

Ja säämiskäiseen mahtuu tuntoonne,

Jos sitä venytätte.

ANNA.

Ei, ei totta!

HOVINAINEN.

On, totta! Kuningattareks ei mieli?

ANNA.

Ei, vaikka koko mailman saisin.

HOVINAINEN.

Vaikk' olen vanha, viisipennisellä

Mun ostaa kuningattareksi vois.

Mut entä herttuatar? Oisko voimaa

Sit' arvon kuormaa kantaa?

ANNA.

Eikä oisi.

HOVINAINEN.

Siis heikko teill' on ruumis. Tinkikäämme:

Jos nuorna kreivinä ma tulisin,

Punastuin suostuisitte. Selkänne

Jos tät' ei kuormaa kestä, ette koskaan

Saa poikalasta.

ANNA.

Mitä rupatatte!

Uudelleen vannon: kuningattareksi

En tulla tahtois koko maailmasta.

HOVINAINEN.

Mut pikku Englannista ehkä sentään

Te myöntyisitte. Minä suostuisin

Carnarvonshirestäkin,[7] vaikka kruunuun

Ei muuta kuuluisikaan. Kas, ken tulee!

(Lord kamariherra tulee.)

KAMARIHERRA.

Huomenta, naiset! Mitä maksaa kuulla

Puheenne salaisuutta?

ANNA.

Arvon herra,

Se kysymyst' ei maksa. Surkeilimme

Vain haltijattaremme huolia.

KAMARIHERRA.

Se kelpo naisille on sopiva

Ja jalo toimi. Toivon mukaan kaikki

Käy vielä hyvin.

ANNA.

Herra suokoon, aamen!

KAMARIHERRA.

On hellä sydän teillä; taivaan armo

On moisten osa. Jotta näkisitte,

Ihana neiti, että puhun totta,

Kuningas teille lausuu suosionsa

Ja teille arvonimen suo niin ylhän

Kuin markiisitar Pembroke; johon arvoon

Tuhannen punnan vuositulon liittää

Viel' armossa.

ANNA.

En tiedä, kuinka nöyrän

Täst' annan kiitoksen; mun kaikkeni

On tyhjää vähempi; mun rukoukseni

Ei kyllin pyhät lie, ja toiveeni

Vain turhuutt' on; mut rukoukset ja toiveet

On kaikki, mitä antaa voin. Vain pyydän,

Sanokaa, herra, kainon palvelijan

Alaisin kiitos hänen armolleen,

Jonk' onni loistakoon ja kruunu aina.

KAMARIHERRA.

Kuninkaan hyvää arvelua teistä

Lisäämään riennän. — (Syrjään.) Koitellut häntä olen;

Niin kainous ja sulo häness' yhtyy,

Ett' ansaan veivät kuninkaan; ken tietää,

Hänestä eikö vielä synny helmi,

Mi koko tämän saaren kirkastaa? —

Käyn kuninkaalle sanomaan, ett' olen

Nyt teitä puhutellut.

ANNA.

Nöyrin kiitos!

(Lord kamariherra menee.)

HOVINAINEN.

Siin' on se! Minä kuustoist' olen vuotta

Hovissa kerjännyt, ja kerjään yhä,

Enk' ole koskaan tullut parhaiksi,

Vaan joko liian varhain taikka myöhään

Palkinnon jakoon; ja te, — hyvä Luoja! —

Tulokas vasta — hyi, sit' onnetarta,

Kuin tunkeilee! — suun saatte täyteen ennen

Kuin aukaisette sen.

ANNA.

Tää kummallista.

HOVINAINEN.

No, miltä maistuu? Onko karvasta?

Ei, punta vetoa! Ol' ennen nainen —

Tarina vanha — jok' ei tahtonut

Kuningattareks tulla, ei, ei kaikest'

Egyptin mudasta: — sen liette kuullut?

ANNA.

Te suottailette.

HOVINAINEN.

Teinä lentäisin ma

Ohitse leivon. Markiisitar Pembroke!

Ja tuhat puntaa, supi suosiosta!

Ei mitään velvoitusta! Kyllä maarin

Nyt tuhansia heruu! Arvon laahus

On pitemp' etumusta. Herttuatarta

Nyt varmaan kantaa selkänne. Nyt liette

Jo vahvemp' entistänne.

ANNA.

Hyvä neiti,

Pitäkää ilo itsestänne; suokaa

Mun jäädä rauhaan. Kuolisin, jos tämä

Vähääkään kuihkois vertani. Jo voivun,

Kun seuraust' aattelenkin. Kuningatar

On lohduton, ja hänet unhottain

Täss' aikailemme. Tästä älkää hälle

Puhuko.

HOVINAINEN.

Mitä minust' aattelette?

(Menevät.)

Neljäs kohtaus.

Sali Blackfriars'issa.

(Trumpetit ja torvet soivat. Kaksi oikeudenpalvelijaa tulee, kädessä lyhyt hopeasauva; heidän jälkeensä kaksi kirjuria, tohtorin puvussa; sitten Canterburyn arkkipiispa, yksin; hänen jälkeensä, Lincolnin, Elyn, Rochesterin ja Saint Asaphin piispat; heidän jälkeensä, vähän matkan päässä, aatelismies, joka kantaa valtasinetti-kukkaroa ja kardinaalin hattua; sitten kaksi pappia, kumpikin kantaen hopearistiä; sitten marsalkka avopäin, airuen seuraamana, joka kantaa hopeista valtikkaa; sitten kaksi aatelismiestä kantaen kahta suurta hopeapatsasta; heidän jälkeensä molemmat kardinaalit, Wolsey ja Campejus, rinnakkain; sitten kaksi loordia, kantaen miekkaa ja valtikkaa. Lopuksi kuningas ja kuningatar seurueineen. Kuningas asettuu valtaistuimen katoksen alle; molemmat kardinaalit istuutuvat alemma tuomareiksi. Kuningatar asettuu jonkun matkan päähän kuninkaasta; piispat kummallekin puolelle tuomioistuinta, niinkuin piispanoikeudessa ainakin; heitä alempana istuvat kirjurit; muu seurue seisoo asianmukaisessa järjestyksessä pitkin näyttämöä.)

WOLSEY.

Vait'olon käsky! Rooman valtakirja

On luettava julki.

KUNINGAS HENRIK.

Mistä syystä?

Johan se luettu on julkisesti

Ja kummaltakin puolen tunnustettu.

Vain aikaa kuluu.

WOLSEY.

Jääköön siis. — Nyt toimeen!

KIRJURI.

Julista:

Englannin kuningas Henrik oikeuden eteen!

JULISTAJA.

Englannin kuningas Henrik oikeuden eteen!

KUNINGAS HENRIK.

Täss' olen.

KIRJURI.

Julista:

Englannin kuningatar Katariina oikeuden eteen!

JULISTAJA.

Englannin kuningatar Katariina oikeuden eteen!

(Kuningatar ei vastaa, vaan nousee istuimeltaan, kulkee

tuomarien sivuitse, tulee kuninkaan eteen, polvistuu

hänen jalkoihinsa, ja sitten puhuu.)

KUNINGATAR KATARIINA.

Ma pyydän oikeutta, majesteetti,

Ja sääliä; min' olen kurja vaimo

Ja muukalainen, valtakuntanne

En synnynnäinen; tääll' ei puoletonta

Mull' ole tuomaria eikä vakuutt',

Ett' oikein mua kohdellaan. Voi, herra,

Mill' olen teitä loukannut? Ja miten

On käytökseni teitä pahoittanut,

Ett' yritätte näin mun hyljätä

Ja armon multa riistää? Taivas tietköön,

Ett' aina olen ollut uskollinen

Ja nöyrä, kuuliainen puoliso.

Pelosta, etten teissä vihaa nostais,

Iloinen olin, vakaa sitä mukaa

Kuin jompaakumpaa katseessanne näin.

Ma milloin haluanne vastustin

Ja sit' en omannut? Ket' ystäväänne

En ahkeroinut rakastaa, jos kohta

Ma tiesin hänet vihamiehekseni?

Ket' omist' ystävistäni, jos teitä

Hän vihoitti, viel' armoissani pidin?

Hänt' enkö heti vieroittanut pois?

Oi, muistakaa, kakskymment' olen vuotta

Ma ollut kuuliainen vaimonne

Ja monta lasta teistä synnyttänyt;

Jos voitte tältä ajalt' osoittaa,

Ett' olen kunnian tai vihkivalan

Tai uskollisuuteni unhottanut

Tai pyhää persoonaanne loukannut,

Niin, Herran nimeen, minut hyljätkää.

Häväisten, halveksuen sulkekaa

Mult' ovenne ja minut luovuttakaa

Lain ankarimman kouriin! Pyydän, kuulkaa:

Isäänne, kuningasta, kiitettiin

Ovelaks ruhtinaaksi, joll' ei vertaa

Älyssä, viisaudessa; Ferdinand,

Espanjan kuningas, mun isäni,

Älykkäin oli prinssi, mitä vuosiin

Siell' oli hallinnut; he kieltämättä

Kai kukin maastaan valikoivat parhaat

Tät' asiata tutkimaan; ja nämä

Avion hyväksyivät. Nöyrimmästi

Rukoilen, säästäkää mua, kunnes ehdin

Espanjast' ystäviltä neuvon saada.

Jos ette voi, niin Herran nimeen tehkää

Siis tahtonne.

WOLSEY.

Täss' ovat, hyvä armo,

Nää itse määräämänne arvon isät,

Erittäin oppineet ja taatut miehet,

Maan valiot, jotk' ovat asiaanne

Ajamaan tulleet. Lykkäyst' anoa

On tarpeeton niin oman rauhanne

Kuin kuninkaankin tunnontuskan tähden.

CAMPEJUS.

Puhutte hyvin, herra kardinaali,

Ja oikein myös. Siis, rouva, jatkettava

On tätä kuninkaallist' istuntaa

Ja viipymättä syyt ja vastasyyt

Esille tuotava.

KUNINGATAR KATARIINA.

Lord kardinaali,

Ma teille puhun.

WOLSEY.

Mitä suvaitsette?

KUNINGATAR KATARIINA.

Mun tulis itkeä; mut muistein' alta

Olemme kuningatar — kauan olin

Sit' uneksinut ainakin — ja varmaan

Kuninkaan tytär, kyyneleeni muutan

Ma tulipoukiks.

WOLSEY.

Malttukaatte!

KUNINGATAR KATARIINA.

Kyllä,

Kun tekin nöyrrytte; ei, jo sit' ennen,

Mua muuten taivas rangaiskoon! Min' uskon,

Ja pätevillä syillä, että te

Olette vihamieheni, ja siksi

En tuomioonne alistu. Te tulta

Lietsoitte mun ja puolisoni väliin;

Jumalan kaste sammuttakoon sen!

Siis, vielä kerran; koko sydämmestä

Teit' inhoan ja tuomintanne epään;

Ja vielä kerran sanon: pahin ootte

Te vihamieheni, en teistä hyvää

Ikänä usko.

WOLSEY.

Tunnustan, ett' ette

Nyt ole oma itsenne; te aina

Olitte lempeä, ja hurskaan mieltä

Ja viisautt' osoititte suurempaa

Kuin mitä nainen voi. Mua loukkaatte.

En teitä vihaa; vääryytt' en tee teille,

En liioin muille; mitä olen tehnyt

Tai vasta teen, mun siihen valtuuttanut

On konklaavi, täys Rooman konklaavi.

Ma tulta lietsoin, sanoitte; sen kiellän.

Kuningas täss' on; jos hän tietää minun

Epäävän tekojani, voi hän syystä

Mua syyttää vilpistä, niin, yhtä paljon

Kuin te mua totuudesta. Jos hän tietää

Mun puhtaaks syytteistänne, tietää hän mun

Vääryyttä kärsineen. Siis hänen tulee

Hyvittää minua, ja hyvitykseks

Nuo luulot teistä vieroittaa. Mut ennen

Kuin puhuu kuningas, teit', arvon rouva,

Ma pyydän sanojanne punnitsemaan,

Kun vasta puhutte.

KUNINGATAR KATARIINA.

Mylord, mylord,

Min' olen tyhmä nainen, liian heikko

Juontanne vastustamaan. Makosuinen

Ja nöyrä ootte, niinkuin papin arvo

Ja virka vaatii; mutta sydän teillä

On täynnä vihaa, ylpeytt', ylimieltä.

Kuninkaan suosion ja onnen kautta

Olette asteilt' alimmilta noussut

Asemaan, missä vallat teitä palvoo,

Ja sanaanne, kuin orjat, tottelevat,

Jos mitä käskenette. Mutta kuulkaa:

Enemmän kunniaa te harrastatte

Kuin pyhää virkaanne. Siis vielä kerran:

En tuomioonne alistu; ja tässä

Vetoan kaikkein kuullen paaviin, jättäin

Asian Hänen pyhyytensä haltuun:

Hän tuomitkoon.

(Lyykistää polviaan kuninkaan edessä ja aikoo mennä.)

KAMARIHERRA.

On kuningatar jäykkä.

Lakia syyttää, polkee sitä, ilkkuu

Sen pätevyyttä; se ei ole hyvä.

Pois menoss' on hän.

KUNINGAS HENRIK.

Palauttakaa.

JULISTAJA.

Englannin kuningatar, Katariina,

Lain eteen!

GRIFFITH.

Rouva, teitä kutsutaan.

KUNINGATAR KATARIINA.

Mitä se teihin? Tiehenne! Te tulkaa,

Kun kutsutaan. — Nyt auta, Jumala!

He maltin multa vievät. — Pyydän, menkää,

En tänne minä jää, en, enkä koskaan

Täss' asiassa tule vastaamaan

Mihinkään oikeuteen.

(Kuningatar seurueineen menee.)

KUNINGAS HENRIK.

Niin, mene, Katri;

Jos kuka väittää, ett' on itsellään

Parempi vaimo, hän sen valehtelee,

Hänt' ei saa uskoa. Sa yksin olet —

Jos harvinaiset hyveet: vieno hellyys,

Pyhäinen nöyryys, hieno naisellisuus,

Alainen käskevyys ja muutkin hurskaat,

Ylevät avut puhuis puolestas —

Maan kuningattarien kuningatar. —

Hän jalo synnylt' on, ja jalouttaan

On mulle osoittanut.

WOLSEY.

Majesteetti,

Rukoilen nöyrimmästi: suvaitkaa

Tään seuran kuullen — missä sidottiin,

Myös siellä päästettäköön, vaikk' en sillä

Saa täyttä hyvitystä — julistaa,

Olenko koskaan tähän yllyttänyt

Tai pienint' epäilystä lausunutkaan,

Jok' oisi tätä seikkaa koskenut?

Olenko, — paitse kiittämällä luojaa

Näin kuninkaallisesta emännästä, —

Sanaakaan sanonut, jok' oisi hänen

Nykyistä arvoansa loukannut

Tai hyvää mainettaan?

KUNINGAS HENRIK.

Lord kardinaali,

Ei syytä teissä; kautta kunniani

Julistan puhtaaks teidät. Tiedättehän,

Teit' että moni vihaa; syytä eivät

He tiedä itsekään, vain haukkuvat,

Kuin koirat, muiden mukaan. Kuningatart'

On yllyttäneet nuo; ei teissä syytä.

Lisääkö hyvitystä? Tätä seikkaa

Nukuttaa aina mielitte, sit' ette

Te koskaan herättänyt; tienkin usein

Silt' ehkäisitte. — Kautta kunniani,

Täss' asiassa kardinaalin täysin

Julistan puhtaaksi. Nyt, kuulkaa syy;

Mut aikaa se ja huomiota kysyy: —

Siis, kuulkaa. Näin se kävi, — mieleen pankaa.

Mun tuntooni toi ensin pienen vaivan,

Epäilyn, piston, sanat, jotka lausui

Bayonnen piispa, Ranskan lähettiläs,

Jok' oli tänne tullut sopimaan

Aviost' Orleansin herttuan

Ja tyttäremme Maryn välillä.

Kun asiasta vielä keskusteltiin,

Hän — piispa, tarkoitan — pyys lykkäystä.

Kun tahtoi tiedustella herraltaan,

Oliko tyttäremme laillinen,

Kun oli aviosta lesken kanssa,

Veljemme vaimon. Tämä lykkäys iski

Sisimpään tuntooni ja valtavasti

Sydäntä runteli ja järkäytti

Poveni pohjat; näin se uursi tien,

Jost' arveluja joukoin tunki sisään,

Mua varoitellen. Ensin tuntui siltä,

Ett' ei mua taivas suosinut, kun luonnon

Niin käänsi, että puolisoni kohtu,

Jos poikalapsen synnytti, ei sille

Enempää suonut elämää kuin mitä

Suo hauta kuolleelle; näet, poikalapset

Jo syntyessään kuolivat, tai heti

Kun ilmaa henkivät. Siit' aatos johtui,

Ett' oli vitsaus tämä; että maani,

Jok' ansainnut ois perillisen parhaan,

Sit' iloa ei multa saisi. Mietin

Mik' yltyis vaara valtakunnalle,

Jos kuolis sukuni, ja tuskan voihka

Povesta nousi. Omantunnon tuimaa

Ajellen merta näin, ma vihdoin laskin

Sen pelastuksen turviin, jota varten

Olemme täällä; tunnolleni, nähkääs, —

Jok' oli silloin sairas, eikä vielä

Kokonaan terve — viihdytystä etsin

Maan kaikilt' arvoisilta isiltä

Ja opintohtoreilta. Salass' aloin

Ma teistä, mylord Lincoln; muistanette

Miss' olin sielun tuskissa, kun teille

Asian uskoin.

LINCOLN.

Muistan, majesteetti.

KUNINGAS HENRIK.

Puhunut olen kauan; kertokaa,

Mua kuinka lohdutitte.

LINCOLN.

Majesteetti,

Niin kysymystä ensin hämmästyin —

Kun tärkeä se on ja seuraukset

Niin kauheat — ett' epäilyksen valtaan

Ma heitin rohkeimmatkin neuvoni;

Kehoitin korkeuttanne sille tielle,

Jot' alatte nyt käydä.

KUNINGAS HENRIK.

Sitten teiltä,

Lord Canterbury, kysyin; tämän tuuman

Te hyväksyitte. Samoin kysyin kaikkein

Tään oikeuston arvomiesten mieltä;

Jokainen nimellään ja sinetillään

Soi suostumuksensa. Siis jatkakaa:

Ei minkäänlainen vastenmielisyys

Kuningatarta kohtaan siihen vaadi,

Vain mainittujen syiden tuimat okaat.

Jos liiton näette lailliseks, niin totta

Kuin olen kuningas, niin ennen hänen,

Katariinan, kuningattareni, kanssa

Tulevat onnen vaiheet jakaa tahdon

Kuin koko luomakunnan lumoovimman

Valion kanssa.

CAMPEJUS.

Armollinen herra, —

Kun kuningatar poikess' on, lie paras

Lykätä toistaiseksi istunto.

Mut sillä aikaa häntä vakavasti

On neuvottava, että peruuttaa

Vetoomisensa Hänen pyhyyteensä.

KUNINGAS HENRIK (syrjään).

Nuo kardinaalit kanssan' ilvehtivät.

Mua tympää metkut nuo ja Rooman vehkeet.

Oi, Cranmer, viisas, taattu palvelijani,[8]

Palaja pian! Sinun tulohetkes,

Sen tunnen, mulle lohdutuksen tuo. —

Lopuss' on istuntomme. Lähtekää.

(Menevät samassa järjestyksessä kuin tulivatkin.)

KOLMAS NÄYTÖS.

Ensimmäinen kohtaus.

Bridewell. Kamari kuningattaren asunnossa.

(Kuningatar ja hänen kamarineitsyensä istuvat työssään.)

KUNINGATAR KATARIINA.

Laps, luuttus ota; huolet mua painaa;

Jos voit, ne laulain poista. Heitä työsi.

Laulu.

Orpheon kun kannel kaikui,

Puut ja lumivuoret taipui

Kumartuen kuulemaan;

Kukka nousi, heinä hieno,

Niinkuin loisi päivä vieno

Iki-kevään päälle maan.

Kaikki, mikä soiton kuuli,

Itse meren ärjy tuuli

Tyyntyi, laski levolleen.

Sulosoittoon huolet hukkuu,

Sydämmenkin tuska nukkuu

Taikka kuolee hiljalleen.

(Aatelismies tulee.)

KUNINGATAR KATARIINA.

No, mitä?

AATELISMIES.

Luvallanne, majesteetti,

Ne ylhät kardinaalit odottavat

Tuoll' ulkona.

KUNINGATAR KATARIINA.

Mua puhutellakseenko?

AATELISMIES.

Niin, armo.

KUNINGATAR KATARIINA.

Sisään heidät pyytäkää. —

Mit' asiata heillä hyljätylle

Heikolle mulle vaimo-raukalle?

Jos oikein mietin, heit' en sietää voi.

Tulisi heidän olla hyvät, hurskaat

Ja töissään nuhteettomat; mut ei kaapu

Tee papiksi.

(Wolsey ja Campejus tulevat.)

WOLSEY.

Jumalan rauha teille!

KUNINGATAR KATARIINA.

Mun näette tässä puoliks emäntänä;

Josp' oisin täysin se, kun pahin tulee!

Mit', arvon herrat, multa tahdotte?

WOLSEY.

Suvaitkaa käydä sivuhuoneeseen,

Niin, hyvä rouva, täysin tietää saatte

Syyn tuloomme.

KUNINGATAR KATARIINA.

Se tässä sanokaa.

En totta ole mitään tehnyt, jota

Tulisi piillä. Jos vois kaikki naiset

Sanoa samaa samall' ylpeydellä!

En pelkää, herrat — onnellisempi

Siin' olen muita — vaikka tekojani

Kaikk' urkkis silmät, kaikki kielet kaunais

Ja kateus ja halpuus parjaisi.

On elämäni puhdas. Tulitteko

Vakoomaan, miten puolisona toimin?

Sanokaa suoraan: suoruutt' etsii totuus.

WOLSEY. Tanta est erga te mentis integritas, regina serenissima —

KUNINGATAR KATARIINA.

Ei latinata, herra! Niin en jouten

Tääll' ole ollut, etten oppinut

Maan kieltä oisi. Outo kieli tekee

Vain oudoks, epäiltäväks asiani.

Maan kieltä puhukaa siis. Moni teitä

Poloisen emäntänsä tähden kiittää,

Jos totta puhutte; hän paljon vääryytt'

On kärsinyt, se varma. Kardinaali,

Voi synneistä mun päästää suurimmista

Maan kielelläkin.

WOLSEY.

Surettaa mua, armo,

Ett' intoa ja hartautta, jolla

Kuningast' olen palvellut ja teitä,

Näin epäillään, vaikk' oli tahto hyvä.

Me syytteill' emme tule tahraamaan

Nimeä, jota kaikki hurskaat siunaa,

Tai huolta teille tuottamaan, kun sitä

Jo teill' on liikaakin; vaan kuulemaan,

Kuink' arvostatte kuninkaan ja teidän

Välistä suurta riitaa, sekä teille

Sanomaan mielemme, kuin kunnon miehet,

Ja teitä lohduttamaan.

CAMPEJUS.

Arvon rouva,

Ylevää mieltään noudattain lord York

Ja alamaisen innoss' unhottain,

Kuin jalo mies, tuon herjan, jolla häneen

Ja hänen kunniaansa iskitte,

Nyt tarjoo, niinkuin minäi, sovinnoksi

Apuaan, neuvoaan.

KUNINGATAR KATARIINA (syrjään).

Mua pettääkseen. —

Ma hyväst' aikeestanne kiitän teitä.

Puhetta kunnon miesten: — suokoon luoja,

Niit' että oisitte! — Mit' äkkipäätä

Näin suuress' asiassa vastaisin,

Mi koskee kunniaa, — ehk' elämääkin —

Noin oppineille arvon miehille,

Älytön nainen, sit' en totta tiedä.

Täss' istuin työssä tyttöjeni kanssa,

Ja, Herra tietköön, moinen asia

Ja moiset vieraat tuskin tuli mieleen.

Mut hänen tähtensä, mik' olen ollut, —

Nyt mua suuruus viime kertaa huimaa —

Oi, mulle neuvoa ja aikaa suokaa,

Avuton olen, vaimo turvaton.

WOLSEY.

Kuninkaan lemmen rikkoo moinen pelko;

Teill' apu on ja turva loppumaton.

KUNINGATAR KATARIINA.

Tääll' Englannissa tuskin. Luuletteko,

Ett' täällä kukaan neuvoa mua tohtis?

Tai ystäväni olla, kysymättä

Kuninkaan lupaa? Ja noin hurjan suora

Tääll' elää saisko? Ei; ne ystävät,

Jotk' osaa ottavat mun huoliini

Ja joihin luottaa voin, tääll' eivät elä;

Ne, niinkuin muukin lohtu, kaukan' ovat

Isäini maalla.

CAMPEJUS.

Armo, jättäkää

Nuo huolet pois ja kuulkaa neuvo.

KUNINGATAR KATARIINA.

Mikä?

CAMPEJUS.

Kuninkaan käsiin asianne pankaa,

Hän hyvä on ja armias; se paremp'

Ois asiallenne ja maineellenne.

Jos laki langettaa, niin kunnianne

On mennyt.

WOLSEY.

Hyvä neuvo!

KUNINGATAR KATARIINA.

Neuvotte

Mit' itse toivoisitte: tuhoani.

Tää kristitynkö neuvo on? Hyi teitä!

Viel' elää taivas; tuolla tuomar' istuu,

Jot' ei voi kuninkaatkaan lahjoa.

CAMPEJUS.

Vihassa väärin päätätte.

KUNINGATAR KATARIINA.

Sen suuremp'

On häpeänne. Hurskaiks teitä luulin,

Ja kardinaali-hyveen omaajiksi;

Mut kardinaali-pahe teiss' on, pelkään,

Ja ontto, luto sydän. Hävyn vuoksi

Parannus tehkää, herrat. Tääkö lohtu?

Ja lääke vaimo-poloiselle, jota

Hylitte, nauroitte ja pilkkasitte?

En puolta kurjuuttani teille toivo;

Olen laupiaampi, varoitan vain teitä:

Varokaa, taivaan tähden, varokaa,

Ett' ei tää tuskan taakka teitä tapaa.

WOLSEY.

Olette, armo, suunniltanne aivan:

Pahaksi hyvän tarjon käännätte.

KUNINGATAR KATARIINA.

Te käännätte mun tyhjäksi. Voi teitä,

Te tekohurskaat! Oikeutta jos teiss' on

Ja sääliä ja muuta papillista

Kuin puku, kuinka vihamiehen luokse

Mua sairaass' asiassa neuvotte?

Ah, vuoteestaan mun karkoittanut on hän

Ja lemmestään jo aikaa. Vanha olen,

Ja muu ei enää yhdistä mua häneen

Kuin kuuliaisuus. Mitä pahempaa

Voi mulle tapahtua? Teill' on halu

Tuhota minut.

CAMPEJUS.

Pelko teidät tuhoo.

KUNINGATAR KATARIINA.

Näin kauan olenko ma elänyi —

Ma puhun itse, ystävää kun hyveell'

Ei ole — uskollisna puolisona,

Ja vaimona — sen sanon kehumatta —

Joss' yht' ei epäluulon tahraa ole.

Täytt' enkö sydäntäni kuninkaalle

Ain' antanut? Hänt' enkö totellut?

Lähinnä taivast' enkö rakastanut?

Hulluuteen asti enkö jumaloinut?

Rukousta hänen tähtens' unhottanut?

Ja tääkö palkka? Täss' ei oikeutta.

Miehelleen uskollinen vaimo tuokaa,

Jok' iloa ei muuta uneksi

Kuin miehens' iloa, ja tämän vaimon

Paraimpiin hyviin töihin minä lisään

Viel' yhden hyveen: kärsivällisyyden.

WOLSEY.

Te hyvää aiettamme pakenette.

KUNINGATAR KATARIINA.

Niin syylliseks en itseäni tee,

Ett' itse riisun pois sen arvonimen,

Jonk' aviossa herraltanne sain.

Ei arvoani riistä muu kuin kuolo.

WOLSEY.

Mua kuulkaa, pyydän.

KUNINGATAR KATARIINA.

Etten oisi koskaan

Jalkaani tähän maahan astunut,

Tai maistanut sen mairett' imarrusta!

Teill' enkelin on kasvot, mutta taivas

Sydämmen tuntee. Mihin joudun nyt,

Ma onnettomin naisist' elävistä! —

(Naisilleen.) Laps raukat, missä nyt on onnenne?

Pirstoina rannalla; ei ystävää,

Ei sääliä, ei toivoa, ei sukua,

Jok' itkis mua, tuskin hautapaikkaa.

Kuin lilja, kedon kukkain kuningatar,

Nyt alas pääni kallistan ja kuolen.

WOLSEY.

Jos kunnon aikeemme vain huomaisitte,

Niin lohdun saisitte. Miks, armo hyvä,

Me teitä loukkaisimme? Asemamme

Ja virkamme sen epää. Tehtävämme

On tuskast' auttaa eikä tuskaa kylvää.

Aatelkaa, Herran tähden, mitä teette;

Siit' itse saatte haittaa vain, te sillä

Kuninkaan suosin ihan menetätte.

Nöyryyttä ruhtinasten sydän lempii,

Se sitä suutelee; mut ynseydelle

Se kuohahtaa kuin meri raivokas.

Teill' ylvä, hellä mieli on, sen tiedän,

Ja sielu tyynenkirkas; luottakaa

Siis meihin, ystäviin ja rauhanmiehiin.

CAMPEJUS.

Niin, meihin luottakaa. Tuo naisen pelko

Häväisee hyvettänne. Jalo henki

Epäilyt moiset niinkuin väärän rahan

Pois heittää. Teillä kuninkaan on lempi;

Se säilyttäkää. Meihin tässä luottaa

Jos suvaitsette, niin me parhaan mukaan

Koemme teitä auttaa.

KUNINGATAR KATARIINA.

Tehkää, loordit,

Vain mitä tahdotte, ja suokaa anteeks,

Jos teit' en kohteliaasti kohdellut.

Olenhan nainen, älyä ei mulla

Noin oppineille taiten vastata.

Mua suositelkaa majesteetille;

Hänen on sydämmeni ja, niin kauan

Kuin elän, rukoukseni on hänen.

Nyt, arvon isät, mua neuvokaa;

Ken sitä pyytää, tänne tullessaan

Ei aavistanut, kuinka kallihisti

Ol' ostettava tämä arvon risti.

(Menevät.)

Toinen kohtaus

Vierashuone kuninkaan asunnossa.

(Norfolkin herttua, Suffolkin herttua, Surreyn kreivi ja

kamariherra tulevat.)

NORFOLK.

Jos kanteitanne kaikki yhdessä

Ajatte ponnella, niin kardinaali

On kukistuva; vaan jos tilaisuuden

Jätätte käyttämättä nyt, niin varmaan

Vain saatte uutta häväistystä kestää

Entisten lisäksi.

SURREY.

Mua riemastuttaa

Vähinkin tilaisuus, jost' yllykettä

Saan kostaa hälle jalon apen surman.

SUFFOLK.

Ei sitä pääriä, jot' ei hän

Suorastaan joko halveksinut taikka

Tylysti kohdellut. Ei muissa näe

Kuin itsessään hän aateluuden leimaa.

KAMARIHERRA.

Puhukaa mitä mieli. Hyvin tiedän,

Mit' ansainnut hän teiltä on ja multa.

Mut pelkään, että mitään hälle voimme,

Vaikk' aika oiskin sopiva. Jos häntä

Kuninkaast' ette erota, niin turha

On yrityskin; kielellänsä lumoo

Hän kuninkaan.

NORFOLK.

Hänt' älkää peljätkö;

Se lumous on mennyt; kuningas on

Hänessä jotain vainunut, jok' iäks

Vie meden kieleltä. Hän istuu kiinni

Ja epäsuosiost' ei koskaan pääse.

SURREY.

Näin hyvää uutta oisi hauska kuulla

Jokainen tunti.

NORFOLK.

Se on toden totta.

Kakskielisyytens' ero-asiassa

On ilmeinen; en hänen nahkaansa

Sois vihamiestäni.

SURREY.

Kuink' ilmi tuli

Se juoni?

SUFFOLK.

Kummaa tietä.

SURREY.

Kuinka? Kuinka?

SUFFOLK.

He, kardinaalin kirje paaville

Kuninkaan tuli käsiin; siinä näkyi,

Ett' eron lykkäystä kardinaali

Pyys Hänen pyhyydeltään; "Jos niin käy",

Niin sanat kuuluivat, "on päivän selvää,

Kuninkaan ett' on pauloihinsa saanut

Kuningattaren piika, Anna Bullen."

SURREY.

Tuon lukiko?

SUFFOLK.

No, tieten.

SURREY.

Tepsikö se?

KAMARIHERRA.

Kuningas siitä näki, kuinka häntä

Hän väijyilee ja vaanii. Tällä kertaa

Se juoni petti; lääke tuli vasta

Potilaan kuoltua: jo kuningas on

Tuon kauniin tytön nainut.

SURREY.

Jospa oisi!

SUFFOLK.

No, onneks olkoon toivonne, my lord;

Todeksi vannon sen.

SURREY.

Niin siunaukseni

Se liitto saakoon!

SUFFOLK.

Aamen, sanon.

NORFOLK.

Aamen!

SUFFOLK.

Jo kruunauksest' on käsky annettu.

Vaan tää on vielä uutta; kaikkein korvat

Ei sitä kuulla saa. — Mut, hyvät herrat,

Olento sievä on hän, täydellinen

Älyn ja muodon puolesta; ja varmaan

Hänestä tälle maalle siunaus koituu,

Jot' aina muistellaan.

SURREY.

Mut kuningas

Sulattaa voiko kardinaalin kirjeen?

Jumala siitä varjelkoon!

NORFOLK.

Niin, aamen!

SUFFOLK.

Ei, hänen nokkans' ympärillä hörrää

Muit' ampiaisia; ne kohta pistää.

Hyvästi sanomatta Campejus

On livistänyt Roomaan; jättänyt on

Kuninkaan asian, ja paavin luo

On kardinaalin kätyrinä mennyt

Tään vehkeit' edistämään. Tietkääs mitä:

Kuningas huusi "haa!", kun tämän kuuli.

KAMARIHERRA.

Niin suututtakoon häntä Jumala,

Ett' yhä äänekkäämmin huutaa: haa!

NORFOLK.

Mut sanokaahan, milloin palaa Cranmer?

SUFFOLK.

On palannut, ja entist' on hän mieltä;

Ja kuningaskin tyyntyy eron suhteen,

Kun kaikki kristikunnan oppineet

Sen ovat hyväksyneet. Kohta, luulen,

Julaistaan tämä uusi naiminen

Ja kruunaus myös, ja Katariina enää

Ei kuningatar oo, vaan prinsessa,

Arthurin prinssin leski.

NORFOLK.

Cranmer tuo

On kelpo mies: on paljo vaivaa nähnyt

Kuninkaan tähden.

SUFFOLK.

Pian tuleekin

Hän arkkipiispaksi.

NORFOLK.

Niin kai.

SUFFOLK.

Niin, varmaan.

Kah, kardinaali —

(Wolsey ja Cromwell tulevat.)

NORFOLK.

Kas, kas, kuink' on kiivas!

WOLSEY.

Te kuninkaalle annoitteko, Cromwell,

Tuon käärön?

CROMWELL.

Makuuhuoneess', omaan käteen.

WOLSEY.

Katsoiko sisällystä?

CROMWELL.

Heti mursi

Hän sinetin, ja minkä ensin näki,

Sen vakavana luki; mielenkiinto

Kuvastui kasvoissa. Hän käski teidän

Odottaa häntä täällä aamusta.

WOLSEY.

Tuleeko piankin hän?

CROMWELL.

Varmaan pian.

WOLSEY.

Siis tuokioksi minut jättäkää. —

(Cromwell menee.)

Niin, Alençonin herttuatar, Ranskan

Kuninkaan sisar, hänen pitää naida. —

Vai Anna Bullen! Hittoon Anna Bullen!

Ei kauniit kasvot tässä riitä. — Bullen!

Ei mikään Bullen! — Oi, jos Roomasta

Jo saapuis sana! — Markiisitar Pembroke!

NORFOLK.

On suuttunut.

SUFFOLK.

Kai kuullut kuninkaan

Hiovan häneen vihaansa.

SURREY.

Oi, Herra

Vanhurskas, tee se kyllin purevaksi!

WOLSEY.

Ritarin tytär, halpa hovineitsyt

Kuningattaren kuningattareksi,

Emäntäns' emännäksi! Kirkkaasti

Se kynttilä ei pala; täytyy niistää;

Ja niin se sammuu. Mitä, vaikk' on kaunis

Ja siivokin? Hän on, sen tiedän, synkkä

Luterilainen. Meidän asialle

Ei hyödyllistä, että hän saa maata

Povella itsepäisen kuninkaan.

Pääkerettiläinen Cranmer hänkin noussut

Ja kuninkaan on lempiin hiipinyt

Ja oraakelin virkaan.

NORFOLK.

Hautoo jotain.

SURREY.

Oi, jos ne hauteet hältä syövyttäisi

Sydämmen valtajuuret!

(Kuningas, lukien paperilehteä, ja Lovell tulevat.)

SUFFOLK.

Kuningas!

KUNINGAS HENRIK.

Oi, mitkä summat omiin tarpeisiinsa

On koonnut! Mitkä kultavirrat hänest'

On vuotaneet! Oi, pyhä säästäväisyys!

Mist' on ne haalinut? — Ken teistä nähnyt

On kardinaalin?

NORFOLK.

Tässä tarkanneet

Olemme häntä. Kumma kuohu aivoiss'

On hällä; jalkaa polkee, pystyyn karkaa,

Äkisti pysähtyy ja katsoo maahan

Ja sormen nostaa otsalleen; mut heti

Taas alkaa riehua, taas pysähtyy,

Kovasti takoo rintaansa, ja katseen

Kuun puoleen heittää; mitä kummimmissa

Hän asennoiss' on ollut.

KUNINGAS HENRIK.

Luultavasti;

On mieli kuohuksissa. Tänään laittoi

Hän mulle silmäiltäviks papereita,

Joit' olin pyytänyt; mut arvatkaas,

Ma mitä niihin kätkettynä löysin?

Niin, totta, luettelon tavaroista:

Siin' aarteit' oli, kultaa, hopeaa,

Korua, loistokamaa siihen määrään,

Ett' alamaisella ei luulis varaa

Olevan moiseen.

NORFOLK.

Se on taivaan tahto;

Sen oli kääröön pannut jokin henki,

Sill' armoittaakseen teidän silmäänne.

KUNINGAS HENRIK.

Jos tietäisimme, että hänen mielens'

On maasta taivaallisiin kääntynyt,

Niin jouten saisi olla mietteissään.

Mut varon, että alla kuun ne asuu

Ja vakaan tuuman arvoiset ei ole.

(Asettuu istumaan ja kuiskaa Lovellille,

joka sitten menee Wolseyn tykö.)

WOLSEY.

Oi, anteeks, taivas! Teidän armoanne

Jumala siunatkoon!

KUNINGAS HENRIK.

Te, arvon loordi,

Olette taivaan tavaroita täynnä

Ja mieless' armon runsas kalusto,

Jot' ikään tarkastitte; hetkeäkään

Ei teiltä hurskaast' ajastanne riitä

Tään mailman askareihin. Huono liette

Talouden pitäjä, ja iloitsen,

Ett' olette mun kaltaiseni siinä.

WOLSEY.

Pyhillä toimill' oma aikans' on

Ja oma valtakunnan asioilla,

Ja luontokin se vaatii hoitoaan,

Ja sitä minunkin, sen heikon lapsen,

Kuin kuolevaisten veljienikin,

Totella tulee.

KUNINGAS HENRIK.

Hyvin puhuttu!

WOLSEY.

Suvaitkaa, majesteetti, — itse siihen

Syyt' antaa koitan — aina sovittaa

Mun hyvät sanani ja hyvät työni.

KUNINGAS HENRIK.

Taas hyvin puhuttu; ja tavallaan

On hyvin-puhuminen hyvää työtä;

Ja kuitenkaan ei sanat ole työtä.

Isäni teitä suosi, sanoi sen,

Ja tämän sanansa hän työssä näytti;

Minä kuninkaana teille paikan soin

Lähinnä sydäntäni, teilt' en koskaan

Etua parast' evännyt; päinvastoin

Omaani supistinkin, kootakseni

Hyvyyttä teihin.

WOLSEY (syrjään).

Mitä tietää tämä?

SURREY (syrjään).

Suo, taivas, tätä jatkua!

KUNINGAS HENRIK.

Teist' enkö

Ma tehnyt valtakunnan ensi miestä?

Sanokaa, onko totta mitä sanon?

Ja, jos sen myönnätte, niin sanokaa,

Velassa mulle oletteko? Mitä?

WOLSEY.

Ma myönnän, kuningas, ett' armoa

Niin sadellut on minuun joka päivä,

Ett' en voi sitä palkita; se kävis

Ylitse ihmisvoimain. Tekoni

Ei koskaan päässyt tahdon tasalle,

Jos kuinka ahkeroinkin. Omaa hyvää

Sen verran katsoin, että määränäni

Ain' oli teidän pyhä persoonanne

Ja valtakunnan etu. Armontöistä,

Joit' arvottomaan minuun tuhlasitte,

On ainut palkka alamaisen kiitos,

Rukous puolestanne, uskollisuus,

Jok' yhä kasvoi vain ja yhä kasvaa,

Siks kuin sen kuolon talvi tappaa.

KUNINGAS HENRIK.

Oivaa!

Täss' uskollisen, nöyrän alamaisen

Te kuvasitte; kunnian se töistään

Saa palkakseen, niinkuin sen vastakohta

Häpeän kostoksensa. Luulis että,

Kun sydämmeni ystävyytens' antoi,

Käteni armot tuhlas, valtani

Soi arvot teille suuremmat kuin muille,

Myös teidän käsin, sydämmin ja voimin —

Velvoituksesta puhumattakaan —

Pitäisi erikoista ystävyyttä

Enemmän mulle osoittaa kuin muille.

WOLSEY.

Kuninkaan parast' enemmän ma katsoin

Kuin omaani. Ain' ennen, nyt ja vasta —

Vaikk' uskoton ois koko maailma

Ja teidät kavaltais, vaikk' uhkuis vaara

Niin julman valtavana kuin vain aatos

Voi kuvailla — mun uskollisuuteni,

Kuin luoto tyrskyn keskell', ärjyt aallot

Poveensa särkisi ja järkkymättä

Teit' aina suojais.

KUNINGAS HENRIK.

Puhett' ylevää!

Kas, tuossa, loordit, sydän vilpitön!

Avoinna näitte sen. — Tuo lukekaa:

(Antaa hänelle paperin.)

Ja sitten tuo; ja sitten suurukselle,

Jos ruoka maittaa.

(Kuningas menee, katsoen vihaisesti Wolsey-kardinaaliin,

ylimykset tunkeilevat hänen jälkeensä, naurellen ja

keskenään kuiskaillen.)

WOLSEY.

Mitä tietää tuo?

Mik' äkki-viha! Mikä siihen syynä?

Rypisti otsaansa, ja silmä paloi,

Kuin turmaa uhkais; ärjäs leijona

Noin katsoo uskaljaaseen metsämieheen,

Jok' on sen haavoittanut, — sitten ruhjoo..

Nyt tuota katson; pelkään, että se

On vihan syynä. — Oikein: tuo se minut

On kukistanut! Siinä luettelo

On summa-aarteista, joit' itselleni

Koonnut olen, päästäkseni paaviks

Ja Roomass' ystäviä ostaakseni.

Oo, huolimattomuus, jok' omiaan

On narrin kaatamaan! Mik' ilkipeikko

Mun pani kätkemään tuon salaisuuden

Pakettiin, jonka laitoin kuninkaalle?

Apua eikö? Eikö uutta juonta,

Mill' ajaa tämä hänen aivoistaan?

Sapettaa häntä tuo. Mut keinon tiedän;

Jos tepsii tää, niin onnen kiusallakin

Ma nousen taas. — Haa! Mitä? "Paaville?"

Kirjeeni paaville, niin, toden totta,

Ja koko sopimus! Siis, hyvästi!

Min' olin suuruuteni kukkuloilla,

Ja kunniani keskitaivaalta

Nyt alan laskea; ma putoan

Kuin kirkas tähdenlento iltasella,

Koht' ei mua kukaan näe.

(Norfolkin ja Suffolkin herttuat, Surreyn kreivi

ja kamariherra palaavat.)

NORFOLK.

Kardinaali,

Kuninkaan tahto kuulkaa, joka vaatii

Ett' oiti meille valtasinetin

Nyt annatte ja Winchesterin maalle

Pois Asherhouseen itse vetäydytte, —

Siks kunnes toisin määrätään.

WOLSEY.

Seis! Hiljaa!

Ei teillä valtuutta. Näin suureen toimeen

Ei sanat riitä.

SUFFOLK.

Vastustaa ken tohtii,

Mit' itse kuninkaan on suusta tullut?

WOLSEY.

Siks kunnes muuta näen kuin sanoja

Ja tahdon, pahan tahdon, kärkkäät herrat,

Niin uskallan ja täytyykin mun kieltää.

Nyt näen, kuink' alhaa ainett' olette:

Kateutta vain! Kuink' ahnaast' ahnehditte

Mun turmaani, niin kuin se teitä ruokkis!

Kuink' ilon ivaa kaikess' osoitatte,

Mi turmioks' on mulle! Ilkimykset,

Kateuden tietä käykää; teillä siihen

On kristillinen oikeus; varmaan saatte

Ajoissa palkankin. Tään sinetin,

Jonk' ottaa uhkaatte, sen omin käsin

Kuningas — teidän herranne ja mun —

Minulle antoi elinkaudeksi,

Ja arvon, viran myös, ja vahvistukseks

Avoimen kirjeen. Ken sen riistää multa?

SURREY.

Hän, ken sen antoi.

WOLSEY.

Tulkoon sitten itse!

SURREY.

Sin' olet pöyhkä petturi, sa pappi.

WOLSEY.

Valetta, pöyhkä loordi! Eilen vielä

Ois Surrey kielens' ennen polttanut

Kuin moista puhunut.

SURREY.

Sun vallanhimos,

Punainen pahus, täältä murheenmaasta

Vei appeni, sen jalon Buckinghamin.

Ei kaikkein kardinaali-veljein päät —

Sinä arvoinesi niihin luettuna —

Sen miehen yhtä hivuskarvaa vastaa.

Kirottu koko teidän politiikka!

Mun lähetitte Irlantiin, jost' apu

Ol' etäällä ja kuningas ja kaikki,

Jotk' olemattomista rikoksista

Ois hälle armon hankkineet; sill' aikaa

Pyhästä säälistä sa hyvyydessäs

Soit hälle synninpäästön kirveen kautta.

WOLSEY.

Se valhett' on ja kaikki muukin, josta

Tuo lörppäkieli loordi mua syyttää.

Lain kautta herttua tuomionsa sai;

Ett' olin hänen kuolemaansa syytön

Ja vapaa juonista, sen päärein oikeus

Ja asiansa huonous todistaa.

Jos oisin kielevä, niin sanoisin,

Ett' yhtä vähän teiss' on kuntoa

Kuin kunniaa; ett' alttiudessa

Kuningast', ylvää haltijaani, kohtaan

Min' olen yhtä hyvä mies kuin Surrey

Ja kaikki hänen narrikumppaninsa.

SURREY.

Sun pitkä takkis sua suojaa, pappi,

Sais sydänvertas muuten miekka maistaa. —

Tuot' uhkaa siedättekö kuulla, loordit,

Ja moisen suusta? Näin jos meitä saa

Mokoma punareuhka koiritella,

Hyvästi silloin aateluus! Hän meitä

Hatullaan pyytää vois kuin leivosia.[9]

WOLSEY.

On hyvyys sulle myrkkää.

SURREY.

Niin se hyvyys,

Joll' omiin käsiinne te kiskomalla

Maan kaikki rikkaudet kiersitte;

Se hyvyys, jolla kirjeissänne paaviin

Kuninkaan petitte; sen hyvyytenne,

Jos härnäätte, ma kuuluks teen. — Lord Norfolk,

Jos tosi ylimys te olette,

Jos yhteishyvää hellitte ja tilaa

Ivatun aatelimme ja sen lasten —

Jotk' aateliks ei nouse, tuo jos elää —

Nyt hänen maineluettelons' esiin

Ja syntikirjansa! — Se teitä, pappi,

Pahemmin säikyttää kuin messukello,[10] —

Kun tumman naikon kanssa kiemailitte. —

WOLSEY.

Syvästi tuota miestä inhoisin,

Jos sit' ei kieltäis kristillinen rakkaus.

NORFOLK.

Kuninkaan käsiss' on se luettelo;

Mut ruma on se.

WOLSEY.

Sitä kauniimpana

Ja kirkkaampana puhtauteni loistaa,

Kun toden kuulee kuningas.

SURREY.

Ei auta.

On hyvä muisto mulla; jotkut kohdat

Ma vielä muistan, ja ne julki tuon.

Jos voitte, punastukaa, kardinaali,

Ja tunnustakaa; se ois toki suoraa.

WOLSEY.

Kaikk' esiin! Pahimmatkin syytteet torjun.

Jos punastun, niin sitä punastun,

Ett' ylimys on vailla tapoja.

SURREY.

Parempi se, kuin päätä vailla. Siis:

Kuninkaan tietämättä ensinnäkin

Pyritte legaatiksi, jonka kautta

Maan piispain toimivallan hervaisitte.

NORFOLK.

Kirjeissä ulkovalloille ja Roomaan

Ol' aina lause: ego et rex meus;

Kuninkaan sillä käskyläiseksenne

Te alensitte.

SUFFOLK.

Lisäks kuninkaan

Ja neuvoskunnan tietämättä veitte,

Lähetiks keisarille mennessänne,

Mukaanne Flandriin valtasinetin.

SURREY.

Niinikään soitte laajan valtuudet

Gregory Cassadolle liiton tekoon

Ferraran välillä ja Englannin,

Kuninkaan tiedotta ja neuvoskunnan.

SUFFOLK.

Ja vallanhimosta te leimautitte

Kuninkaan rahaan pyhän hattunne.

SURREY.

Ja suunnattomat summat lähetitte —

Ne kuinka saitte, tunto sanokoon —

Syötiksi Roomaan, onkiaksenne

Niill' arvopaikkoja, ja valtakunnan

Näin köyhdytitte. Paljo muuta vielä,

Mut kun se inhaa on ja teitä koskee,

En sillä tahraa suutani.

KAMARIHERRA.

My lord,

On halpaa langennutta polkea.

Lain valtaan jääköön; sen on tuomio,

Ei teidän. Sydän itkee nähdessäni,

Kuin pieneks hänen suuruutens' on käynyt.

SURREY.

Suon hälle anteeksi.

SUFFOLK.

Lord kardinaali,

Kuningas vielä käskenyt on tämän:

Kun kaikki, mitä Rooman legaattina

Olette tässä maassa toiminut,

On praemunire-säännön alaisena,[11]

Niin tämä laki kohtaa teitä myös;

Maat, mannut, kiinteän ja irtaimen

Olette rikkonut, ja menettänyt

Kuninkaan turvan. — Tää mun toimeni.

NORFOLK.

Nyt jääkää miettimään, kuink' elämänne

On parattava. Jyrkän vastauksenne,

Kun sinetin meilt' epäsitte, teemme

Kuninkaan tiedoks; varmaan kiittää teitä.

Hyvästi, vähä hyvä kardinaali!

(Kaikki menevät, paitse Wolsey.)

WOLSEY.

Hyvästi, vähä hyvä, mikä jää!

Hyvästi iäks, kaikki suuruuteni!

Se ihmisen on osa; tänään kasvaa

Ujoa toivon tainta, huomenna

Jo kukkii, loistaa täydess' uhkeudessaan,

Ja sitten tulee halla, turmahalla,

Ja — ihminen kun varmana jo levoss'

Odottaa suuruutensa kypsyntää —

Se juureen puraisee ja hänet kaataa

Niinkuin nyt minunkin. Kuin huimat pojat,

Jotk' uivat rakoilla, jo monta kesää

Uhalla laskin maineen ulappaa,

Mut liian kauas; pullistunut korska

Mun särkyi aitani, ja vanhana

Ja virass' uupuneena raivon virran

Ma jouduin ajeluun; se nyt mun nielee.

Sua vihaan, turha kunnia ja loisto.

Nyt uuden mielen saan. Oi, kuink' on kurja

Se raukka, joka luottaa valtoihin!

Niin, ruhtinasten armonhymyilyn,

Jot' ahnehdimme näin, ja tuhon välill'

Enemmän tuskaa on ja kauhua,

Kuin mitä sodist' on ja naisista.

Kun sorrut, Luciferin lailla sorrut,

On toivo mennyttä.

(Cromwell tulee säikähdyksissään.)

No, mitä, Cromwell?

CROMWELL.

En puhua ma voi. —

WOLSEY.

Noin hämmentynyt

Mun turmiostaniko? Kummeksitko,

Jos suistuu suuruuskin? Jos itket sinä,

Niin toden totta olen mennyt mies.

CROMWELL.

Kuink' armonne on laita?

WOLSEY.

Hyvin; Cromwell;

En onnellisemp' ole koskaan ollut.

Nyt tunnen itseni, nyt tunnen rauhaa,

Jot' arvot maalliset ei voita: tyyntä

Omantunnon rauhaa. Kuningas mua auttoi,

Hänelle kiitos; näiden hartioiden

Lahoilta pylväiltä hän säälist' otti

Pois painon, jot' ei kantais laivastot:

Tuon liian kunnian. Oi, se on taakka,

Niin, rakas Cromwell, taakka liian raskas

Sen kantaa, joka toivoo taivaaseen.

CROMWELL.

Iloitsen, että hyväll' ootte tiellä.

WOLSEY.

Niin luulisin; nyt, toivon, olen valmis —

Ma tunnen siihen hengessäni voimaa —

Pahempaa, kovempaakin kestämään,

Kuin millä heikot vihamiehet uhkaa.

Mit' uutta?

CROMWELL.

Pahin kaikista ja raskain

Kuninkaan suosion on menetys.

WOLSEY.

Jumala häntä siunatkoon!

CROMWELL.

Ja sitten

Sir Thomas More on teidän sijaanne

Valittu kansleriksi.

WOLSEY.

Kiire oli.

Kyvykäs mies. Hän kauan pysyköön

Kuninkaan suosissa ja tuomitkoon

Totuuden sekä omantunnon mukaan,

Niin että, kun on matkans' autuaasti

Hän päättänyt, sais orpoin kyyneleistä

Tomulleen hautapatsaan. Mitä muuta?

CROMWELL.

Cranmer on suosittuna palannut

Ja Canterburyn arkkipiispaks tehty.

WOLSEY.

Se oli uutta.

CROMWELL.

Vihdoin, lady Anna,

Jonk' aikaa kuningas on salaa nainut,

Kirkossa tänään kuningattarena

On julki näyttäynyt. Nyt puhutaan

Vain kruunauksesta.

WOLSEY.

Cromwell, se se riippa

Mun alas painoi. Kuningas on käynyt

Omia teitään. Tuon, tuon naisen tähden

Menetin iäks loistoni; ei enää

Valaise mainettani aurinko,

Ei enää kultaa tuota suurten seuraa,

Jok' odotti vain hymyäni. Mene!

Hävinnyt olen, köyhä, kelvoton

Sun herraksesi. Etsi kuningasta —

Se aurinkosi älköön laskeko! —

Ma hälle olen kertonut, ken olet

ja että taattu olet; hän sua auttaa.

Mua muistellessaan — jalo häll' on luonto —

Hän lämpenee ja toivorikasta

Ei palvelustas hylkää. Hyvä Cromwell,

Hänt' älä loukkaa, varull' ole, katso

Etistä etuasi.

CROMWELL.

Teistä, herra,

Mun luopuako täytyy? Heittää täytyy

Noin hyvä, jalo, vakaa isäntä?

Todetkoon, kell' ei sydän kivest' ole,

Kuink' on mun raskas jättää herrani.

Saa palveluni kuningas, mut te

Mun rukoukseni iänikuisesti.

WOLSEY.

En kyynelt' ajatellut vuodattaa

Täss' surkeudessa, mut hellyydelläs

Sa sait mun naisen osaa näyttämään.

Pois kyynel pyhkikäämme! Kuule, Cromwell,

Kun joudun unheeseen — ja se käy pian —

Ja kylmässä kun nukun marmorissa,

Miss' enää minua ei mainita,

Niin sano, näin sua neuvon, sano: Wolsey,

Jok' astui kerran tietä kunnian

Ja maineen mittas syvyydet ja särkät,

Hän, haaksirikko, neuvoi sulle varman

Ylennystien, vaikk' itse siitä eksyi.

Tuhoni näet ja mikä minut kaatoi.

Varoitan, Cromwell: vältä ylpeyttä;

Se synti enkelitkin kukisti;

Kuink' ihminen, tuo Luojan kuva, sillä

Vois mitään voittaa? Itses unhota;

Rakasta vihamiestäs; vilpillä

Et voita enempää kuin suoruudella.

Kädessäs aina rauhan oksaa kanna,

Se kateelliset kielet vaientaa.

Tee oikeutta, älä ketään pelkää.

Jumalaa, isänmaata, totuutta

Rakasta aina. Näin jos kaadut, Cromwell,

Niin marttyyrina kaadut. Palvele

Vain kuningasta. — Auta mua sisään;

Siell' ota kirjaan kaikki tavarani

Viimeiseen ropoon; se on kuninkaan.

Jumalaan uskoni ja papin puku

On ainut, mit on enää mulla omaa.

Oi, Cromwell, Cromwell! Jumalaa jos puoliks

Niin oisin palvellut kuin kuningasta,

Hän ei mua vanhoillani syössyt ois

Näin alastonna vihamiesten käsiin.

CROMWELL.

Oi, malttukaa!

WOLSEY.

Niin teenkin. Hovin liemu,

Jää hyvästi! Mua kutsuu taivaan riemu.

(Menevät.)

NELJÄS NÄYTÖS.

Ensimmäinen kohtaus.

Katu Westminsterissa.

(Kaksi aatelismiestä kohtaa toisensa.)

1 AATELISMIES. No, terve taaskin.

2 AATELISMIES.

Samat sanat teille.

1 AATELISMIES. Tulitte tähän varmaan katsomaan, Kun lady Anna palaa kruunauksesta?

2 AATELISMIES. Niin, aivan niin. Kun viimein tavattiin, Tul' oikeudesta herttua Buckingham.

1 AATELISMIES. Niin oikein; silloin oli surun aika, Nyt julki riemu.

2 AATELISMIES.

Niin, nyt porvaristo

Kuninkaanmielisyyttään täysin näyttää;

Se tätä päivää — oikeutensa mukaan —

Kemuilla viettää, huvinäytelmillä

Ja juhlakulkueilla.

1 AATELISMIES. Komeampaa Ja uljaampaa ei ole koskaan nähty.

2 AATELISMIES. Kysyä sallikaa mun, mikä teill' on Paperi kädessä?

1 AATELISMIES.

Se luettelo

On niistä henkilöistä, joilla tänään

On virkatointa kruunauksessa.

Suffolkin herttua drotsetina ylin,

Norfolkin herttua sitten marskina.

Lukea tuosta itse voitte loput.

2 AATELISMIES.

Suur' kiitos. Jos en tapaa tuntisi,

Niin lukisin ma kyllä paperinne.

Mut miten käy nyt leski-prinsessan,

Katariinan, sekä hänen asiansa?

1 AATELISMIES.

Sen sanon, Canterburyn arkkipiispa

Yhdessä muiden suuriarvoisten

Ja oppineiden isäin kanssa istui

Dunstabless' oikeutta, kuusi virstaa

Ampthill'istä, miss' asui prinsessa;

Sai monasti hän haaston, mut ei tullut.

Kun pois hän jäi, ja tunnonvaiva valtas

Kuninkaan yhä, niin nää opinmiehet

Yksmielisesti eron päättivät

Ja naimaliiton tyhjäks julistivat.

Hän sitten Kimboltoniin siirrettiin,

Siell' on nyt sairaana.

2 AATELISMIES.

Voi, rouva-parkaa! —

(Torventoitotuksia.)

Seis! Torvet soivat: kuningatar tulee.

(Hoboijansoittoa.)

Kruunauskulkue.

Vilkkaita torventoitotuksia.

1. Kaksi tuomaria.

2. Lord kansleri, jonka edellä kannetaan valtasinettiä ja virkasauvaa.

3. Kuorolaulajia.

4. Lontoon määri, virkasauva kädessä. Sitten sukkanauhan tähdistön airut asepuvussa ja kullattu kuparikruunu päässä.

5. Markiisi Dorset, kultainen valtikka kädessä ja päässä

kultainen puolikruunu. Hänen rinnallaan Surreyn kreivi,

hopeainen sauva ja kyyhkynen kädessä ja kreivin kruunu

päässä. Kummallakin sukkanauhantähdistön ketjut kaulassa.

6. Suffolkin herttua juhlapuvussa, kruunu päässä ja pitkä,

valkea sauva kädessä, valtakunnan drotsina. Hänen rinnallaan

Norfolkin herttua, marsalkansauva kädessä ja kruunu päässä.

Kummallakin sukkanauhantähdistön ketjut kaulassa.

7. Kunniakatos, jota neljä satamaparoonia kantaa; sen alla

kulkee kuningatar loistopuvussa, kruunu päässä ja hiukset

runsaasti helmillä koristettuina. Toisella puolella Lontoon,

toisella Winchesterin piispa.

8. Vanha Norfolkin herttuatar, päässä kruunu, johon on

kukkia kudottu; kannattaa kuningattaren laahusta.

9. Ylimysnaisia ja kreivittäriä, yksinkertaiset, kukattomat

kultakruunut päässä.

2 AATELISMIES.

Niin, kulku kuninkaallinen! — Nuo tunnen; —

Ken kantaa valtikkaa?

1 AATELISMIES. Markiisi Dorset; Ja kreivi Surrey tuo, ken kantaa sauvaa.

2 AATELISMIES. Komea ylimys! Ja kreivi Suffolk Tuo tuossa kai?

1 AATELISMIES.

Niin, valtakunnan drotsi.

2 AATELISMIES. Ja Norfolk tuo?

1 AATELISMIES.

Niin.

2 AATELISMIES (näkee kuningattaren).

Siunatkoon sua taivas!

En kasvoja noin kauniit' ole nähnyt. —

Kautt' autuuteni, enkeli hän on.

Kuninkaall' enemmän kuin Intiat

On sylissään, kun tuota naista halaa.

En soimaa hänen tuntoaan.

1 AATELISMIES.

Nuo, jotka

Katosta hänen päällään pitävät,

Ne Viiden Sataman on parooneja.[12]

2 AATELISMIES.

Noit' onnellisia! Niin ovat kaikki

Jotk' ovat hänen lähellään. Ja tuo,

Tuo hänen laahuksensa kannattaja,

Kai vanha Norfolkin on herttuatar?

1 AATELISMIES. Niin on; muut kaikki kreivittäriä.

2 AATELISMIES. Sen sanoo kruunut. Tähtiä he ovat. Ja lentojakin jotkut.

1 AATELISMIES. Vaiti siitä!

(Kulkue poistuu torvien raikkaasti soidessa.)

(Kolmas aatelismies tulee.)

Kah, terve! Miss' on teitä paistettu?

3 AATELISMIES.

He, kirkoss', ahdingossa; sormeakaan

Ei mahtunut ois lisää. Ilon humuun

Tukehduin melkein.

2 AATELISMIES.

Juhlamenot näitte?

3 AATELISMIES. No, näinhän.

1 AATELISMIES.

Millaisilta näyttivät?

3 AATELISMIES. Kannatti katsella.

2 AATELISMIES.

No, kertokaa.

3 AATELISMIES.

Kykyni mukaan. Kuningattaren

Kun ladyjen ja loordein vuolas virta

On korokkeelle kuoriin saattanut,

Vetäytyy pois se; hänen armonsa

Komealt' istuimellaan huokaa sitten

Noin puolen tuntia ja kansan sallii

Vapaasti ihanuuttaan ihailla.

Hän totta onkin kauniin nainen, mit' on

Mies ikänänsä syleillyt. Kun kansa

Siin' oikein hänet näki, nousi telme

Kuin myrskyn riehtoessa purjeita,

Niin sekava ja hurja: hatut, takit,

Jakutkin ilmaan lensi; nokat menneet

Ois saman tien, jos ei ois kiinni olleet.

Moist' iloa en ole koskaan nähnyt.

Mahakkaat vaimot, aivan viimeisillään,

Kuin entisaikain muurinsärkijät

Tungokseen töytäsivät, joka horjuin

Pakeni tieltä. Mies ei voinut väittää:

"Tuo mun on eukkoni", niin yhdess' oli

Mytyssä siinä kaikki.

2 AATELISMIES.

Mitä sitten?

3 AATELISMIES.

Nyt kuningatar nousi, nöyräst' astui

Luo alttarin ja polvistui ja nosti

Ihanat silmäns' ylös taivaaseen,

Kuin pyhimys, rukoillen hartahasti.

Nous sitten, kumartaen kansalle.

Nyt hälle Canterburyn arkkipiispa

Kuningattaren merkit, pyhän öljyn,

Ja Edvard Tunnustajan kruunun, sauvan

Ja rauhankyyhkyn antoi ynnä muut

Ylevät arvonmerkit; sitten kuoro,

Maan valituimman soiton säistämänä,

Viritti yhdessä Te Deum virren.

Samalla loistolla he palasivat

York-placeen, miss' on juhlapidot nyt.

1 AATELISMIES.

York-place ei enää ole sen se nimi

On mennyttä, kun kardinaali kaatui.

Se Whitehall on ja kruunun nyt.

3 AATELISMIES.

Tuon tiedän;

Se nimi uusi on, ja kielell' yhä

On entinen.

2 AATELISMIES.

Nuo kaksi arvon piispaa

Molemmin puolin kuningatarta

Keit' olivat?

3 AATELISMIES.

Stokesley ja Gardiner:

Winchesterin on toinen — äskettäin

Viel' oli kuninkaalla kirjurina —

Ja Lontoon toinen.

2 AATELISMIES.

Winchesterin piispa

Ei katso hyvin silmin arkkipiispaan,

Vakaaseen Cranmeriin.

3 AATELISMIES.

Sen tietää kaikki;

Mut viel' ei välit rikki; niiks jos tulee,

Peloton ystävä on Cranmerilla.

2 AATELISMIES. Sanokaa, kuka on se?

3 AATELISMIES.

Thomas Cromwell,

Kuninkaan suosittu ja todellakin

Tehokas ystävä. Hän kutsuttu

On kruununkalleuksien vartijaksi

Ja salaneuvoston jo jäsen on.

2 AATELISMIES. Hän vielä nousee.

3 AATELISMIES.

Varmaankin. Mut

Nyt, hyvät herrat, mukanani hoviin.

Mun olkaa vierainani; jotain siellä

Voin tarjota, ja sinne matkalla —

Ma lisää kerron.

MOLEMMAT.

Niinkuin käskette.

Toinen kohtaus.

Kimbolton.

(Entinen kuningatar Katariina, sairaana; häntä

taluttavat sisään Griffith ja Patience.)

GRIFFITH.

Kuink', armo, voitte?

KATARIINA.

Kuoloon valmis, Griffith;

Kuin raskaat oksat maahan taipuu polvet,

Väsyen kuormaansa. Tuo mulle tuoli. —

Kas niin, — nyt tuntuu hiukan helpommalta.

Sanoithan, Griffith, kun mua talutit,

Ett' on tuo maineen laps, tuo suuri Wolsey,

Jo kuollut.

GRIFFITH.

Sanoin, rouva, mutta luulin

Ett' ette surultanne sitä kuullut.

KATARIINA.

Oi, Griffith, kerro, kuinka kuoli hän;

Jos hyvin, niin hän edelläni kulki

Esikuvana.

GRIFFITH.

Näin sitä kerrotaan:

Kun hänet tuikea Northumberland

Yorkissa vangitsi ja oikeuteen

Toi syytteest' ankarasta vastaamaan,

Niin äkisti hän sairastui niin pahoin,

Ett' istua ei voinut muulillaan.

KATARIINA.

Mies-parka!

GRIFFITH.

Vihdoin, vähin, erin, pääsi

Hän Leicesteriin ja poikkes luostariin,

Miss' abbotti ja koko veljeskunta

Hänt' otti kunnioittavasti vastaan.

Hän sanoi abbotille: "Hyvä isä.

Mies vanha, vallan puuskain murjoma,

Väsyneet luunsa tänne lepoon laskee;

Maa-muru hälle rakkaudesta suokaa!"

Näin kääntyi vuoteeseen, ja tauti yhä

Paheni vain; ja kolmantena yönä

Kahdeksan aikaan — itse oli tunnin

Hän ennustanut — hiljaa mietiskellen

Ja surren, katuen ja itkien,

Pois arvoloistons' antoi maailmalle,

Sielunsa taivaalle, ja nukkui rauhaan.

KATARIINA.

Niin levätköönkin: älköön painako

Rikokset häntä! Sen vain sanon, Griffith,

Mut rakkaudessa: hillimätön oli

Hänellä ylpeys; ruhtinasten pyrki

Hän verroille; hän koko valtakunnan

Juoniinsa kiersi; virkain myynti työnä,

Lakina oma tahto; hovissa

Valeita kylvi; kahtamoiset aina

Sanat ja mieli; sääliä ei hällä,

Pait milloin jonkun aikoi kukistaa;

Lupaukset suuret, niinkuin itse silloin,

Mut täytäntö, mit' itse nyt on, tyhjää.

Lihaansa palveli ja huono oli

Papeille esikuva.

GRIFFITH.

Armo hyvä,

Me toisten virheet vaskeen uurramme,

Mut hyveet veteen kirjoitamme. Suokaa

Mun hiukan häntä kiittää.

KATARIINA.

Tee se, Griffith,

Olisin muuten häijy.

GRIFFITH.

Kardinaali,

Vaikk' oli halpaa juurta, kieltämättä

Jo kehdoss' oli luotu suuruuteen.

Hän opiss' oli syvällinen, tarkka,

Älykäs, varma, kaunopuheinen,

Kopea, tyly vihamiestään kohtaan,

Mut ystävilleen lempeä kuin kesä.

Vaikk' oli pohjaton hän pyyteissään —

Se synti on — niin antelias oli

Kuin ruhtinas; sen aina todistavat

Nuo kasvattamans' opin kaksoiset,

Ipswich ja Oxford.[13] Toinen kohta kaatui;

Ei hyväntekijästään eloon jäänyt;

Mut toinen, vaikka keskoinen, jo kuulu

Ja kukoistava on ja yhä kasvaa,

Ett' ei sen vertaa kristikunnas' ole.

Tuhonsa hälle tosi-onnen toi;

Nyt, eikä ennen, itsensä hän tunsi,

Nyt koki, mik' on autuus olla pieni

Sai vanhus armon suuremman kuin mitä

Voi mailma antaa: nukkui Herrassa.

KATARIINA.

Muut' airutta en kuoltuani toivo,

Parempaa puhujaa, jok' elämääni

Ja mainettani suojaa herjaukselta,

Niin ylevää kuin sinä, kunnon Griffith,

Pahimman vihamiehen tomullekin

Mun pani osoittamaan kunniaa

Tuo hurskaan mieles nöyryys. Rauha hälle! —

Patience, käy tänne, alemmaks mua auta,

En sua enää kauan vaivaa. — Griffith,

Nyt tuota surun sävelt' anna soittaa,

Jot' aina kuolinkelloikseni sanoin;

Sill' aikaa hengessäni kuuntelen

Jo lähenevää taivaan sulosointaa.

(Surullista ja juhlallista soittoa.)

GRIFFITH.

Hän nukkuu. Hiljaa, tyttö, istukaamme,

Ett' ei hän herää. Hiljaa, hyvä Patience!

(Uni-ilmiö. Juhlallisessa, hiljaisessa kulussa leijailee näyttämölle, toinen toisensa jälkeen, kuusi haamua valkoisissa vaatteissa, päässä laakeriseppeleet, kultaiset naamarit kasvoilla ja laakeri- tai palmunoksat kädessä. Tehtyään muutamia kierroksia, kaksi ensimmäistä pitää kukkasseppelettä hänen päänsä päällä, jolla aikaa toiset neljä kunnioittavasti kumartavat. Sitten ne kaksi, jotka seppelettä kannattivat, antavat sen kahdelle seuraavalle, jotka liikkeissään noudattavat samaa järjestystä ja pitävät seppeliä hänen päänsä päällä. Nämä jättävät sitten seppeleen kahdelle viimeiselle, jotka nekin noudattavat samoja menoja. Sen jälkeen Katariina, ikäänkuin haltioissaan, osoittaa ilon ilmeitä ja nostaa kätensä taivaaseen. Sitten haamut tanssien katoavat, vieden seppeleen mukanaan. Soittoa jatkuu.)

KATARIINA.

Miss' olette, te rauhan henget? Poissa?

Ja jätitte mun yksin kurjuuteeni?

GRIFFITH.

Täss' olemme.

KATARIINA.

En teitä kutsunut.

Kun nukuin, näittekö te mitä?

GRIFFITH.

Emme.

KATARIINA.

Vai ette? Ettekö vastikään nähneet,

Kuink' enkeljoukko pitoihin mua kutsui?

Tuhansin sätein niiden kasvot loisti

Kuin auringon. He lupasivat mulle

Ikuisen onnen, toivat seppeleitä,

Joit' en ma vielä kelpaa kantamaan,

Mut kohta varmaan, Griffith.

GRIFFITH.

Iloitsen,

Ett' elvyttävät teidän mieltänne

Noin kauniit unet.

KATARIINA.

Vaientakaa soitto;

Se viiltää korviani.

(Soitto taukoaa.)

PATIENCE.

Huomaatteko,

Kuink' armo äkisti on muuttunut?

Kuink' ovat kasvot kaidat, katse kalvas,

Jääkylmä? Nähkääs silmiä?

GRIFFITH.

Hän kuolee.

Rukoile, rukoile!

PATIENCE.

Hänt' auta, taivas!

(Sanansaattaja tulee.)

SANANSAATTAJA.

Suvaitkaa, armo, —

KATARIINA.

Häpeemätön mies,

Noin meitä kunnioitatko?

GRIFFITH.

On väärin

Noin törkeästi häntä kohdella,

Kun tiedätte ett' entinen on suuruus

Hänelle rakas. Polvistukaa joutuin!

SANANSAATTAJA.

Anteeksi, armollisin majesteetti!

Unohdin tavat kiireessäni. Tuolla

Kuninkaan lähettämä herra vartoo.

KATARIINA.

Tuo hänet sisään, Griffith; tuota miestä

En siedä nähdä.

(Griffith ja sanansaattaja menevät.)

(Griffith palaa, mukanaan Capucius.)

Jos ei näkö petä,

Olette lähettämä keisarin,

Mun lankoni, ja nimenne Capucius.

CAPUCIUS.

Niin, nöyrin palvelijanne.

KATARIINA.

Ah, mylord,

Kovinpa ajat muuttuneet ja arvot

On viime näkemästä. Mikä teidät

On tänne johdattanut?

CAPUCIUS.

Arvon rouva,

Lähinnä halu palvella; ja sitten

Kuninkaan käsky käydä pateillanne.

Hän säälii tautianne, terveiset

Lähettää kauttani, ja sydämmestään

Hän pyytää saada teitä lohduttaa.

KATARIINA.

Mylord, se lohtu tulee liian myöhään:

Kuin teloituksen jälkeen armahdus.

Se lääke ajoiss' oisi auttanut,

Nyt rukoukset ainoa on lohtu.

Kuningas voiko hyvin?

CAPUCIUS.

Hyvin, rouva.

KATARIINA.

Niin aina voikoon, kukoistakoon aina,

Kun minä toukkain tulen saaliiksi

Ja nimenikin tääll' on pannaan pantu. —

Sa lähetitkö kirjeen, Patience, jonka

Sun käskin kirjoittaa?

PATIENCE.

En, hyvä armo.

(Antaa kirjeen Katariinalle.)

KATARIINA.

Siis nöyräst' anon, että antaisitte

Tään kuninkaalle.

CAPUCIUS.

Mielelläni, rouva.

KATARIINA.

Ma siinä hänen nuorta tytärtään,

Tuot' oman puhtaan rakkautemme kuvaa,

Hänelle hellimmästi suositan;

Valukoon häneen taivaan runsas siunaus! —

Kuningas häntä hurskaaks kasvattakoon, —

Nuor' on hän, jalon kaino; hyväks hänet

Myös soisin — kalliina hän pitäköön

Hänt' äidin tähden, jolle itse oli,

Ties taivas, kuinka kallis. Toinen pyyntö

On, että majesteetti hiukan säälis

Naisparkojani, jotka uskolliset

On mulle kaikiss' onnen vaiheiss' olleet;

Ei heissä yhtä, vannon sen, — ja nyt

En valehtele — jonka sielun somuus,

Siveys, kainous ja puhdas käytös

Ei ansaitsisi miestä parasta,

Vaan vaikka ylimyksen; niin, ne miehet

On onnelliset, jotka heidät saavat.

Lopuksi, palvelijani, — köyhät ovat,

Mut köyhyydessään ei mua hyljänneet —

He saakoot täyden palkkansa ja hiukan

Sen lisäksikin, multa muistoksi;

Jos taivas mulle viel' ois elämää

Ja varaa suonut, näin en erois heistä.

Niin, siinä kirjeen sisällys. Mylord,

Nyt kaiken kautta teille kalleimman,

Ja haudan rauhan kuolleille jos suotte,

Niin noiden raukkain olkaa ystävä,

Ja tämä viime oikeus mulle suomaan

Kuningas pakottakaa.

CAPUCIUS.

Kautta taivaan,

Sen teen, niin totta miehestä kuin käyn.

KATARIINA.

Suur' kiitos, kunnon loordi! Nöyrimmät

Mun terveiseni viekää kuninkaalle;

Sanokaa: hänen pitkä piinans' eroo

Nyt maailmasta; kuollen häntä siunaan;

Se sanokaa. — Jo näkö hämärtyy. —

Hyvästi! — Griffith, hyvästi! — Ei, Patience,

Sin' et saa mennä. Halaan vuoteeseen;

Enemmän kutsu tänne naisia.

Kun olen kuollut, kunnialla minut

Sa, tyttö, hautaan laita; immenkukkaa

Sirota sille, jotta mailma tietköön,

Ett' olin puhdas vaimo hautaan asti.

Minut balsamoi ja pane näytteille;

Ja vaikk' en enää kuningatar ole,

Niin hautaa minut kuningattarena,

Kuninkaan tyttärenä. Muut' en jaksa.

(Menevät, taluttaen Katariinaa.)

VIIDES NÄYTÖS.

Ensimmäinen kohtaus.

Sali kuninkaanlinnassa.

(Gardiner, Winchesterin piispa, tulee, edellä poika,

joka kantaa soihtua. Hänet kohtaa sir Thomas Lovell.)

GARDINER.

Kai kello jo on yksi?

POIKA.

Löi vast'ikään.

GARDINER.

Nää hetket eivät ole huvin vuoksi,

Vaan tarpeen; luonnon vahvistukseks näitä

Ja lepoon tulis käyttää, eikä turhiin.

Hyv' yötä, Lovell; mihinkä näin myöhään?

LOVELL.

Kuninkaan luota tekö tulette?

GARDINER.

Niin, jätin hänet lyömään prima vistaa[14]

Suffolkin kanssa.

LOVELL.

Ennen makuu-aikaa

Minunkin täytyy luonaan käydä. Anteeks!

GARDINER.

Ei vielä, Lovell. Missä asioissa?

On kiire teillä; jos en sillä loukkaa,

Niin, pyydän, suokaa öisist' aikeistanne

Myös ystävälle vihja. Askareet,

Jotk' aaveen lailla öisin liikkuvat,

Rajumpaa ovat luontoa kuin konsaan

On päivät toimet.

LOVELL.

Teitä rakastan, —

Ja salaisuuden, vielä suuremmankin

Kuin tämän, teille uskon. Setkissä

On kuningatar; suuri vaara pyörii;

Pelätään että kuolee.

GARDINER.

Hedelmälleen

Rukoilen hartaast' elon onnea

Ja menestystä; mutta runko, Lovell,

Sen tien sais mennä.

LOVELL.

Siihen minä voisin

Lisätä "aamen"; tunto toki sanoo,

Ett' on hän herttainen ja hyvä nainen,

Paremman toivotuksen arvoinen.

GARDINER.

Mut, herra, herra. — Kuulkaa, herra Lovell

Ylimys ootte, karvaa oikeaa,

Ja viisaaksi ja hurskaaks teidät tunnen —

Mua kuulkaa, Lovell: siit' ei tule hyvää,

Ei koskaan hyvää, kunnes Cranmer, Cromwell,

Nuo hänen kaksi kättään, ja hän itse

Makaavat haudassa.

LOVELL.

Nyt mainitsitte

Kaks valtakunnan mahtavinta. Cromwell,

Tuo kruununkalleuksien vartija,

Suur'arkkivaariksi on koroitettu

Ja lisäks valtasihteeriksi, josta

Tie ajan tullen auki korkeimpiin

On valta-asemiin. Ja arkkipiispa

Kuninkaan käsi on ja kieli; mene

Ja häntä vastaan sano!

GARDINER.

Kyllä, Lovell,

On niitäkin, enk' itse minä pelkää

Puhua julki mieltäni; juur' tänään —

Voin ilmaista sen teille — raivoon sain

Ma raatiherrat; sanoin, että on hän —

Jonk' itse, niin kuin minä, tietävät —

Pääkerettiläinen, joka ruttona

Maan saastuttaa. Sen suuttuneina veivät

Kuninkaan tietoon. Hän nyt syytöksen

On korviins' ottanut, ja suosiosta

Ja armosta ja hyvin ymmärtäen

Sen hirmuvaaran, jonka ilmi toimme,

Nyt huomen-aamuks hänet haastattanut

On neuvostoon. Se ruma rikkaruoho

On juurittava pois. Mut toimistanne

Teit' estän liiaks. Hyvää yötä, Lovell.

LOVELL.

Levollist' yötä. Nöyrin palvelijanne.

(Gardiner ja kantapoika menevät.)

(Kun Lovell on menemäisillään, tulevat

kuningas ja Suffolkin herttua.)

KUNINGAS HENRIK.

En pelaa enää tänä yönä, Kaarle;

Hajall' on mieleni; sa voitat minut.

SUFFOLK.

En koskaan ole teitä voittanut.

KUNINGAS HENRIK.

Vain joskus, Kaarle; mutta sin' et voita,

Jos olen kyllin huolellinen vain. —

No, Lovell, mitä kuningattaresta?

LOVELL.

En asiaanne hälle itse voinut

Ma esittää; mut hänen neitsyensä

Sen toimittivat. Kaikkein nöyrimmästi

Hän teitä kiittää, pyytäin että hartaast'

Edestään rukoilette.

KUNINGAS HENRIK.

Mitä sanot?

Rukoilla? Mitä? Onko setkissä?

LOVELL.

Niin sanoi naisensa, ja joka tuska

On miltei kuolon tuskaa.

KUNINGAS HENRIK.

Vaimo-parkaa!

SUFFOLK.

Jumala helpoks hälle tehköön taakan,

Ett' armoanne pian ilahuttais

Hän perillisellä!

KUNINGAS HENRIK.

On kesk'yö, Kaarle;

Käy maata sinä; kuningatar-parkaa

Rukouksissasi muista. Jätä minut;

Nyt ajatukseni ei seuraa siedä.

SUFFOLK.

Levollist' yötä teidän armollenne.

Ma hyvän emäntäni puolesta

Rukoilla tahdon.

KUNINGAS HENRIK.

Hyvää yötä, Kaarle.

(Suffolk menee.)

(Sir Anthony Denny tulee.)

No, mitä uutta?

DENNY.

Käskystänne tänne

Toin arkkipiispan.

KUNINGAS HENRIK.

Haa! Vai Canterburyn?

DENNY.

Niin, armo.

KUNINGAS HENRIK.

Oikein, niin. Miss' on hän, Denny?

DENNY.

Odottaa ulkona.

KUNINGAS HENRIK.

Tuo hänet sisään.

(Denny menee.)

LOVELL (syrjään).

Niin, siinä on se, mistä puhui piispa.

Hyväänpä tulin aikaan.

(Denny palaa, mukanaan Cranmer.)

KUNINGAS HENRIK.

Tyhjäks sali!

(Lovell näyttää aikovan jäädä.)

Haa! Ettekö te kuule? Menkää! Mitä?

(Lovell ja Denny menevät.)

CRANMER (syrjään).

Mua pelottaa. — Miks otsaa rypistää?

Tuo hirmun katse on: ei tiedä hyvää.

KUNINGAS HENRIK.

No niin, mylord, te tahtonette tietää,

Miks teidät tänne kutsuin.

CRANMER.

Tehtäväni

On kuningasta kuulla.

KUNINGAS HENRIK.

Ei, ei, nouskaa,

Hyvä ja arvoisa lord Canterbury.

Kävellään tässä vähän yhdessä.

Kätenne mulle! Uutisia tiedän.

Ah, loordi, tuska siit' on puhua

Ja sääli antaa teille tämä tieto:

Olemme suruksemme äsken kuullut

Pahoja syytöksiä teitä vastaan,

Pahoja, sanon, joiden johdosta

Olemme, neuvosto ja minä, tänne

Täks aamuks teidät haastaneet; kun ette,

Sen tiedän, nyt voi täysin puhdistauta,

Niin toiseen kuulusteluun asti, jossa

On vastaus annettava, täytyy teidän

Tytyä Towerissa asumaan;

Kun meikäläinen olette, niin täytyy

Näin menetellä, todistusta mieli

Jos yhtään saada.

CRANMER.

Kiitän nöyrimmästi.

Iloitsen, kun saan tilaisuutta tulla

Niin täysin pohdituks, ett' akanoista

Erottuu puhdas vilja; tiedän sen,

Ett' ilkikielet ketään niin ei parjaa

Kuin mua, raukkaa.

KUNINGAS HENRIK.

Nouse, Canterbury;

Vakava kuntos meihin, ystävääsi,

On juurehtinut. Käsi mulle! Nouse!

Kävellään tässä. Kautta pyhän äidin,

Mik' olette te miehiänne? Luulin,

Ett' anoisitte oikein karttaen

Ett', asettaen vastatuksin teidät

Ja syyttäjänne, teitä kuulustaisin

Vangitsematta.

CRANMER.

Suuri valtias,

Ma kuntooni ja kunniaani turvaan;

Jos pettää ne, niin vihamiehen kanssa

Vain ilkun itselleni; ilman näitä

Avuja olen tyhjän arvoinen.

Sanokoot mitä hyvänsä, en pelkää.

KUNINGAS HENRIK.

Siis ette tiedä, mitä mailma tietää

Ja mikä suhteenne on maailmaan.

Mont' on ja suurta vihamiestä teillä,

Ja juonet saman mukaiset; ei aina

Totuus ja oikeus, niinkuin pitäisi,

Lain eessä voita. Väärän valan tekoon

Voi halpa konna toisen halvan konnan

Rahalla ostaa; onhan moista nähty.

On valtavia teillä vainoojia

Ja pahuus heissä yhtä valtava.

Teill' oisko vääriin todistajiin nähden

Parempaa onnea kuin mestarilla

Ja herrallanne, hänen kulkeissaan

Tään inhan ilman alla? Varokaa!

Ken kuilun yli hyppää lystikseen?

Vain omaa tuhoanne kosioitte.

CRANMER.

Jumala vain ja teidän armonne

Mun kaitkoon syyttömyyttäni, ma muuten

Pahojen ansaan sorrun.

KUNINGAS HENRIK.

Rohkeutta!

Muut' eivät voi, kuin mitä minä sallin.

Huoletta olkaa, tulkaa tänään varhain

Vain heidän eteensä; jos yrittävät

Esittää syitä, joist' on vankeutta,

Niin vastaväitteit' älkää säästäkö,

Vaan taistelkaa niin tulisesti vastaan,

Kuin tarve vaatii; jos ei pyynnöt auta,

Niin heille tämä sormus näyttäkää

Ja heistä vedotkaa mun tuomiooni. —

Hän itkee, hyvä mies! On. toden totta,

Hän uskollinen. Kautta pyhän äidin!

Hän taattu on, sen vannon. — Menkää nyt

Ja tehkää niinkuin sanoin. —

(Cranmer menee.)

Itkuun hältä

Tukehtui kieli.

(Vanha hovinainen tulee.)

HOVIHERRA (ulkoa).

Seis, seis! Minne matka?

HOVINAINEN.

En seiso. Sanaa saatan, joka puoltaa

Mun rohkeuttani. — Hyvät enkelit

Kuninkaan-pääsi päällä liidelkööt ja

Pyhillä siivillään sua varjelkoot!

KUNINGAS HENRIK.

Jo katseestasi asiasi arvaan.

Mitä? Onko kuningatar synnyttänyt?

On, sano vain, ja pojan.

HOVINAINEN.

On, on, armo,

Ihanan pojan; häntä nyt ja aina

Jumala siunatkoon! — Se kyll' on tyttö,

Mut siit' on poikain toivo. Kuningatar

Odottaa teitä, jotta matkalaiseen

Te tutustuisitte; hän tulee teihin

Kuin marja marjaan.

KUNINGAS HENRIK.

Lovell!

(Lovell palaa.)

LOVELL.

Herra!

KUNINGAS HENRIK.

Anna

Hänelle sata markkaa. Menen nyt

Kuningattaren luo. —

HOVINAINEN.

Vain sata markkaa!

Enemmän tahdon, kautta päivän valon!

Sehän on halvan tallirengin palkka.

Enemmän tahdon, vaikka haukkumalla.

Sanoinhan, että tyttö tulee häneen!

Sen peruutan, jos enempää en saa;

Takoa täytyy, kun on rauta kuuma.

(Menevät.)

Toinen kohtaus.

Eteiskäytävä valtakunnan-neuvoston istuntosalin edessä.

(Cranmer tulee. Palvelijoita, ovenvartijoita y.m. odottamassa.)

CRANMER.

En myöhästynyt lie; se herra, joka

Toi neuvostolta haasteen, pyysi mua

Tulemaan joutuin. Ovet kiinni! Mitä?

Hoi! Ovenvahti! — Lienen tuttu?

OVENVARTIJA.

Kyllä,

Mut en voi teitä auttaa.

CRANMER.

Miksi niin?

OVENVARTIJA.

Odottaa täytyy kutsua.

(Tohtori Butts tulee.)

CRANMER.

Vai niin.

BUTTS (syrjään). Mit' ilkeyttä! Hyvä, että satuin

Tulemaan tätä tietä. Kuningas

On tästä tiedon saapa.

(Menee.)

CRANMER (syrjään).

Se on Butts,

Kuninkaan lääkäri. Kuink' ankarasti

Mua mennessään hän katsoi! Suokoon taivas,

Ett' ei vain tuhoani ennustaisi

Tää varmaan pahain tahallist' on juonta —

Jumala heidet paratkoon! En koskaan

Ma heidän ilkeyttään härnännyt —

Mua solvatakseen; häpeisivät muuten

Ovella seisottaa mua, vertaistaan,

Lakeijain, renkien ja poikain kanssa.

Mut tehkööt tahtonsa, ma tyynnä varron.

(Kuningas ja Butts ilmestyvät katon rajalla olevaan ikkunaan.)

BUTTS.

Nyt saatte nähdä oudon näyn, —

KUNINGAS HENRIK.

Mitä?

BUTTS.

Jot' ette ole moneen aikaan nähnyt.

KUNINGAS HENRIK.

Tuli ja leimaus! Mitä?

BUTTS.

Nähkääs tuossa.

Kuink' on lord Canterbury ylennetty:

Hovia pitää ovensuussa renkein

Ja juoksupoikain kanssa.

KUNINGAS HENRIK.

Toden totta!

Mokoman arvon toisilleenko suovat?

Hyv' ett' on heitä ylempikin. Uskoin

Heiss' olevan sen verran kunniaa —

Häpyä ainakin — etteivät sallis

Noin jalon miehen, meidän suosikkimme,

Mokomain herrain olla passarina,

Ovella lisäks, niinkuin postimiehen.

Butts, kautta Maarian, se koiruutt' on!

Mut olkoot; vedä eteen esirippu!

Me kohta saamme lisää kuulla.

(Poistuvat.)

Neuvossali.

(Lord kansleri, herttua Suffolk, kreivi Surrey, lord kamariherra, Gardiner ja Cromwell tulevat. Kansleri asettuu pöydän yläpäähän vasemmalle; arkkipiispa Canterburyn paikka hänen ylipuolellaan jää tyhjäksi. Muut asettuvat järjestyksessä kummallekin puolen pöytää; Cromwell pöydän alapäähän, sihteerinä.)

KANSLERI.

No, käydään toimeen, herra sihteeri.

Mit' asioita on?

CROMWELL.

Jos suvaitsette,

Niin ensinkin lord Canterburyn juttu.

GARDINER.

Hän onko haasteen saanut?

CROMWELL.

On.

NORFOLK.

Ken tuolla?

CROMWELL.

Tuoll' ulkonako?

GARDINER.

Niin.

CROMWELL.

Lord arkkipiispa;

Jo puolen tuntia on odottanut.

KANSLERI.

Hän tulkoon sisään.

CROMWELL.

Käykää sisään, armo.

(Cranmer lähestyy neuvospöytää.)

KANSLERI.

Lord arkkipiispa, syvään surettaa

Täss' istua, kun tuo on paikka tyhjä.

Mut ihmisiä kaikki olemme,

Ja heikot luonnosta ja lihan orjat;

On harvat enkeleitä. Moinen heikkous

Ja älyn puute vietellyt on teitä —

Jonk' oisi tullut muille opiks olla —

Rikokseen suureen, ensin kuningasta

Ja sitten hänen sääntöjänsä kohtaan,

Kun valtakuntaan te ja pappinne —

Niin kuuluu — levitätte vaarallista

Ja harhauskoist' uutta oppia;

Jos tät' ei ehkäistä, niin perii turma.

GARDINER.

Ja heti, herrat, on se ehkäistävä.

Ken villihevosia kesyttää,

Ei sitä käsin tee, vaan kankisuitsin

Hän niitä pakottaa ja kannuksin,

Siks että talttuvat. Jos velttoudesta

Tai yhden miehen mainett' arastellen

Tään ruton suvaitsemme levitä,

Hyvästi silloin lääkkeet! Mik' on seuraus?

Kapinat, riidat, koko valtakunnan

Yleinen turmelus; siit' Ylä-Saksass'

On naapurimme kalliin maksaneet,[15]

Jost' yhä meillä surkea on muisto.

CRANMER.

Ain' olen, hyvät herrat, elämässä

Ja virassani vakaast' ahkeroinut,

Ett' opetukseni ja valtani

Ain' yhtä varmaa suuntaa noudattaisi;

Päämääräni ol' aina tehdä hyvää;

Eik' ole sitä miestä — hyvät herrat,

Vakaasta sydämmestä sanon sen —

Jok' yksityisenä ja virkamiesnä

Enemmän inhoisi ja vastustaisi

Yleisen rauhan rikkojaa, kuin minä

Rukoilen, ettei koskaan kuningas

Vähemmän uskollista miestä löytäis.

Ne, joiden ruokana on kateus

Ja kiero kavaluus, ne parempaansa

Purevat aina. Pyydän, hyvät herrat,

Ken tässä kantajani lieneekin,

Ett' avosilmin astuisi hän esiin

Ja julki mua syyttäis.

SUFFOLK.

Ei, mylord,

Ei käy se: neuvoskuntaan kuulutte

Ja siinä teit' ei tohdi kukaan syyttää.

GARDINER.

Mylord, kun meill' on tärkempääkin tässä

Niin lyhyesti: meidän neuvostamme,

Asiaa jouduttaakseen, majesteetti

Nyt käskee viedä teidät Toweriin.

Kun yksityinen mies taas olette,

Niin kyll' on niitä julkisyyttäjiä

Enemmän, luulisin, kuin toivoisitte.

CRANMER.

Suur' kiitos, lord Winchester; Aina hyvä

Olette ystävä; jos teill' ois valta,

Niin tuomari ja valamies yht' aikaa

Te oisitte, — niin sääli teidät valtaa.

Näen mitä tarkoitatte: tuhoani.

Hyvyys ja rakkaus kirkonmiehelle

Paremmin sopisi kuin vallanhimo.

Sävyllä tulis eksytetyt voittaa,

Ei työntää pois. Ma tästä suoriudun,

Jos kuinka kiusaattekin malttiani, —

Niin varma se, kuin että teitä tunto

Noist' ainaisista synnintöistä soimaa.

Sanoisin enemmänkin, mutta siitä

Mua ammattinne kunnioitus estää.

GARDINER.

Mylord, mylord, niin totta olette

Kerettiläinen; silon pinnan alta

Vain heikkous ja ontot sanat kuultaa.

CROMWELL.

Olette, lord Winchester, suokaa anteeksi,

Nyt liian ankara: noin suurta miestä,

Vaikk' oiskin syypää, tulis kunnioittaa

Tok' entisyydestänsä. Julma sortaa

On sortunutta.

GARDINER.

Herra sihteeri,

Anteeksi suokaa, moinen puhe sopii

Vähimmin teille.

CROMWELL.

Kuinka niin, mylord?

GARDINER.

Tuot' uutta lahkoa te suositte,

Sit' enkö tietäis? Ette ole puhdas.

CROMWELL.

En puhdasko?

GARDINER.

Niin sanoin: ette puhdas.

CROMWELL.

Niin vilpitön jos puoliks olisitte,

Niin teit' ei peljättäis, vaan siunattaisiin.

GARDINER.

Tuon riettaan puheen muistan.

CROMWELL.

Muistakaa

Myös rietast' elämäänne.

KANSLERI.

Tää on liikaa.

Hävetkää, herrat.

GARDINER.

Lopettanut olen.

CROMWELL.

Niinikään minä.

KANSLERI.

Mitä teihin tulee,

Mylord, niin yksimielinen lie päätös

Lähettää teidät vangiks Toweriin

Siell' olemaan, siks kunnes kuningas

On toisin määrännyt. Se onko päätös?

KAIKKI.

On, on.

CRANMER.

Siis eikö muuta armon tietä?

Vaan Toweriinko matka?

GARDINER.

Mitä muuta

Te voitte odottaa? Teist' on vain haittaa.

Hakekaa vahti.

(Vartija tulee.)

CRANMER.

Minuako varten?

Kuin petturia?

GARDINER.

Hänet ottakaa

Ja viekää Toweriin.

CRANMER.

Seis, hyvät herrat!

Vain pari sanaa. — Nähkääs, täss' on sormus;

Sen avull' asiani hirmulaisten

Käsistä riistän pois ja vetoan

Ylimpään tuomariini, kuninkaaseen.

KANSLERI.

Kuninkaan sormus.

SURREY.

Eikä väärennetty.

SUFFOLK.

Jumaliste, oikea! No, sanoinhan:

Tää turman kivi kierimään jos pannaan,

Se meidät vielä murskaa.

NORFOLK.

Luuletteko,

Ett' tältä miehelt' antaa kuningas

Tuhota sormeakaan?

KANSLERI.

Eikä varmaan;

Vähemmin vielä viedä henkeä.

Kun tästä pääsis vain!

CROMWELL.

Jo aavistin,

Kun tätä miestä, jonka kuntoa

Vain piru oppilaineen kadehtivat,

Ko'itte syytteillänne halventaa,

Ett' omat siinä palais sormenne;

Sen siitä saitte.

(Kuningas tulee, katsoen tuimasti loordeihin;

asettuu istuimelleen.)

GARDINER.

Suuri valtias,

Jumalaa tulee joka päivä kiittää,

Kun antoi meille moisen ruhtinaan,

Ei hyvän vain ja viisaan, vaan myös hurskaan,

Jok' alttiisti on kirkon edun pannut

Päämääräkseen ja — pyhää intoaan

Ja kunnioitustansa osoittaakseen —

Nyt itse tahtoo kuulla, kuinka tämä

Suursyntisen ja kirkon riita päättyy.

KUNINGAS HENRIK.

Teill' aina valmiina on kauniit sanat,

Lord Winchester; mut tietkää, nyt en tullut

Moist' ilmi-imarrusta kuulemaan;

Se pahuuden on peitteeks liian harsu.

Te ette minuun yllä. Yritätte

Mua nuollen hyväillä kuin sylikoira.

Mut mairi miten mairitkaan, sen tiedän,

Ett' on sun mieles julma, verinen.

(Cranmerille.)

Mies hyvä, tuoss' on paikkas. Tahdon nähdä

Sen julkean, ken tohtii sormellaankaan

Sua koskea. Ois, kautta kaiken pyhän,

Parempi hänen nälkään nääntyä,

Kuin luulla, ettei sun tuo paikka ole.

SURREY.

Suvaitkaa, armo, —

KUNINGAS HENRIK.

En, en suvaitse.

Ma luulin että älymiehiä

On neuvostossani; mut niit' en näe.

Vai onko säällist' antaa tämän miehen,

Tään hyvän miehen, niinkuin juoksupojan,

Ovella seistä, oman vertaisenne?

Hyi, hävetkää! Te valtuudenko saitte

Mokomaan hairahdukseen? Käskyn annoin

Kuulustaa häntä valtaneuvoksena,

En tallirenkinä. Mut moni teistä,

Pahuudest' enemmän kuin vakuudesta,

Kukistaa hänet tahtoisi, jos voisi,

Mut sit' ei minun eläissäni voi.

KANSLERI.

Mun suokaa, majesteetti, puolustukseksi

Sanoa sana. Hänet vangittavaks

Kun päätimme, niin minuss' ainakaan —

Jos mieheen uskotaan — ei vihaa ollut,

Vain tutkittavaksi ma tahdoin häntä

Ja maailmankin eessä puhdistaa.

KUNINGAS HENRIK.

No, hyvä; pitäkää hänt' arvossa

Ja hyvin kohdelkaa, sen ansaitsee hän.

Se, loordit, tietäkää: jos koskaan prinssi

On velkaa kiitost' alamaiselleen,

Niin minä hälle olen hänen töistään.

Pois kursailut! Nyt häntä syleilkää,

Ja ystävystykää! — Lord Canterbury,

Nyt mitä pyydän, ette kieltää saa.

Nuor' impi kastett' odottaa; te olkaa

Hänelle kummina ja takaajana.

CRANMER.

Maan mahtivallat katsois ylpeydekseen

Niin suurta kunniata; millä minä,

Alamais-raukka, moista ansaitsen?

KUNINGAS HENRIK.

Haa! Lusikoita kitsastatteko?[16]

Kaks ylvää teill' on kummitoveria:

Norfolkin vanha kunnon herttuatar

Ja markiisitar Dorset: eikö kelpaa?

Lord Winchester, ma vielä kerran vaadin:

Syleilkää, rakastakaa tuota miestä.

GARDINER.

Sydämmen pohjasta, kuin veljeä.

CRANMER.

Ja taivas todistakoon, kuinka kallis

Tää sopu mulle on.

KUNINGAS HENRIK.

Sa, kunnon mies!

Noist' ilonkyyneleistäs kunto kuultaa.

Nyt näen, ett' on tosi kansan sana:

"Lord Canterburyä jos oikein loukkaat,

Niin hänestä saat iki-ystävän." —

Täss' aikaa, loordit, hukkaamme; ma halaan

Tuon pienen saada pian ristityksi.

Sovitin teidät, sovuss' asukaa;

Ma siitä voimaa saan, te kunniaa.

(Menevät.)

Kolmas kohtaus.

Linnanpiha.

(Melua ja hälinää näyttämön takana. Portinvahti ja hänen palvelijansa tulevat.)

PORTINVAHTI. Ettekö ole meluamatta siellä, senkin roistot? Luuletteko, että hovi on mikään karhutarha? Suu kiinni, senkin raakalaiset!

ÄÄNI (ulkoa).

Hyvä herra portinvahti, minä olen ruokakamariin kuuluva.

PORTINVAHTI. Hirteen olet kuuluva, pyövelinruokaa olet, senkin konna. Onko tämä mikään karjumispaikka? — Tusina tänne oikein vahvoja visakarttuja; noille ei riitä tämmöiset varvut. — Kyliä minä päänne kynsin. Vai ristiäisiä katsomaan? Luuletteko täällä saavanne olutta ja kakkua, senkin roistot?

PALVELIJA.

No, malttukaahan; yhtä mahdotonta —

Jos emme ammu tykeillä — on heitä

Nyt karkoittaa kuin vapun-aamuna

Unessa pitää; Paavalinkin kirkon

Vois ennen siirtää paikaltaan kuin heidät.

PORTINVAHTI.

Kuinka hitossa he pääsivät sisään?

PALVELIJA.

En tiedä. Kuinka pääsee tulva sisään?

Sen minkä neljän jalan kartusta —

Kas, tuossa tynki-vaivaiset! — voi jakaa,

Sen heille annoin.

PORTINVAHTI.

Sin' et tehnyt mitään.

PALVELIJA.

En ole Simson, en sir Guy,[17] en Colbrand,

Kaikk' alas nuijimaan; mut yhtäkään

Jos säästin, joll' on iskettävä, kallo,

Nuor' olkoon taikka vanha, mies tai nainen,

Tai aisankantaja tai -kannattaja,

Niin lihanpuolt' en enää tahdo maistaa,

En koko naudastakaan, Herra siunaa.

ÄÄNI (ulkoa).

Kuuletteko, hyvä herra portinvahti?

PORTINVAHTI.

Tulen kohta, hyvä herra rakki. — Pidä ovi lujassa, poika.

PALVELIJA.

Mitä pitää minun tehdä?

PORTINVAHTI. Mitä muuta kuin kaataa heitä tusinakaupalla? Onko tämä mikään katselmus- tai harjoittelukenttä? Tai onko hoviin tullut joku outo, vahvatekoinen intiaani, kun naiset noin meitä ahdistelevat? Siunatkoon, mikä kutuparvi tuossa on ovella! Ristitty tuntoni sanoo, että nämä ristiäiset tuovat vielä tuhansia mukanaan. Täällä on isät, kummit ja kaikki yhdessä.

PALVELIJA. Sitä paksummat tulee lusikat. Tuossa seisoo ihan ovenpielessä mies, joka naamasta päättäen on vaskiseppä, sillä, niin totta kuin elän, kaksikymmentä mätäkuuta paahtaa hänen nokastaan. Kaikki, jotka hänen ympärillään seisovat, ovat linjan kohdalla eivätkä kaipaa muuta kiirastulta. Kolmasti iskin tuota tulipalloa kalloon, ja kolmasti suitsahti minuun tulta hänen nokastaan; hän seisoo siinä kuin mörssäri valmiina lennättämään meidät ilmaan. Hänen vieressään seisoi vähä-älyinen kaupus-akka, joka haukkui minua, siksi kunnes patamainen tykkimyssy lensi päästä, siitä, että olin tällaisen murhapolton valtakunnassa matkaansaattanut. Olin vielä kerran iskeä tulipalloon, mutta osuikin vaimoon, joka heti huusi: "nuijia, hoi!"; ja silloin näin kaukaa noin neljäkymmentä karttumiestä rientävän hänen avukseen, oikeita rantajätkiä, sillä hän asui rannassa. He karkasivat päälle; minä pidin puoliani; lopulta olivat luudanvarren matkan päässä minusta; aina vain heitä uhmailin; kunnes äkkiä löysä tykistö heidän takanaan, poikaliuta, lennätti minuun sellaisen mukulakivi-sateen, että katsoin parhaaksi laskea lippuni ja heittää heille koko varustuksen. Heillä oli piru joukossa, se on viljainen vissi.

PORTINVAHTI. Ne samat nulikat ne teatterissakin metelöivät ja tappelevat omenain jätteistä, ja heitä ei jaksa muut kuulla kuin Towerhillin jumaliset, tai näiden rakkaat veljet, Limehousen hurskaat.[18] Olen jo muutamia heistä pannut in limbo patrum,[19] jossa saavat tanssia kolmisen päivää ja läksiäisiksi maistaa vähän kuumaa keittoa parilta piiskurilta.

(Lord kamariherra tulee.)

KAMARIHERRA.

Hyväinen aika, mikä täällä?

Ja joka taholt' yhä lisää virtaa

Kuin markkinoille! Miss' on portinvahdit,

Ne laiskajaakot? — Mitä? Roskakansaa

Päästätte sisään! Rakkait' ystäviä

Kai laitakaupungilta? Tilat väljät

Naisille tehkää, ristiäisistä

Kun palajavat.

PORTINVAHTI.

Anteeks, olemmehan

Vain ihmisiä; teimme mitä suinkin

Voi kaksi miestä ruhjaks joutumatta;

Noit' ei voi armeijatkaan hallita.

KAMARIHERRA.

Jos kuninkaalta nuhteet saan, niin totta,

Panetan heti raudat jalkaanne

Ja summa-sakot päähänne. Te, laiskat,

Tääll' oluttako latkitte, ja virast'

Ei huolta lainkaan! Kuulkaa! Torvet soivat:

He ristiäisistä jo tulevat.

No, tungos murtakaa; ja saattueelle

Tie auki, muuten saatte Marshalsea'ssa[20]

Huvia pitää kaksi kuukautta.

PORTINVAHTI.

Tie auki prinsessalle!

PALVELIJA.

Kolho sinä,

Pois tieltä, muuten pian päätäs särkee.

PORTINVAHTI.

Alallas pysy sinä, sarkatakki,

Tai paiskaan sinut yli aidakkeen.

(Menevät.)

Neljäs kohtaus.

(Torvensoittajia, kaksi ammattivanhinta, lord määri, sukkanauhanritariston airut, Cranmer, Norfolkin herttua, marsalkan sauva kädessä, Suffolkin herttua, kaksi aatelismiestä, kantaen suuria maljoja kumminlahjoiksi; sitten neljä aatelismiestä, kannattaen kunniakatosta, jonka alla Norfolkin herttuatar, äitikummina, kantaa kalliiseen mantteliin puettua ristilasta; hovinainen kannattaa hänen laahustaan. Hänen jäljissään kulkee markiisitar Dorset, toinen äitikummi, ja ylimysnaisia. Saatto kiertää kertaalleen näyttämön, ja airut puhuu.)

AIRUT.

Taivas äärettömästä hyvyydestään suokoon pitkän, suositun ja aina

onnellisen elämän korkealle ja mahtavalle Englannin prinsessalle,

Elisabetille.

(Torventoitotuksia. Kuningas tulee seurueineen.)

CRANMER (polvistuen).

Ja teidän korkeutenne puolesta

Ja hyvän kuningattaren myös minä

Ja jalot kanssakummit rukoilemme:

Kaikk' onni, ilo, mitä taivas suinkin

Voi vanhemmille suoda, aina tulkoon

Tään armaan neiden kautta osaksenne.

KUNINGAS HENRIK.

Suur' kiitos, arvollisin arkkipiispa;

Mikä on nimi?

CRANMER.

Elisabet.

KUNINGAS HENRIK.

Nouskaa! —

(Kuningas suutelee lasta.)

Täss' ota suudelmassa isän siunaus.

Jumala suojelkoon sua! Hänen huostaans'

Elämäs annan.

CRANMER.

Aamen!

KUNINGAS HENRIK.

Jalot kummit,

Olette olleet liian antiaat.[21]

Ma teitä kiitän; samoin tämä neiti,

Jahk' oppii hän sen verran englantia.

CRANMER.

Puhua saanen? Jumala mua käskee.

Ja älkää imarrukseks ottako

Mun sanojani; toteen vielä käyvät.

Tää lapsi — taivas häntä kaitkoon aina! —

Jo lupaa tälle maalle kehdossaan

Tuhansin onnenlahjoja, joit' aika

On kypsyttävä. Hän on tuleva —

Nyt elävistä harvat saa sen nähdä —

Esikuvaks ruhtinaille aikaisilleen

Ja vastaisille. Hartaammin ei Saba

Hyveitä lempinyt ja viisautta,

Kuin lempivä on tämä puhdas sielu.

Kaikk' avut, jotka valtaa kaunistavat,

Ja kaikki hurskaan hyveet häness' yhtyy

Kakskertaisina; totuus imettää

Ja pyhä, harras mieli häntä neuvoo.

Saa rakkautt' osakseen ja pelkoa;

Omaiset siunaavat, ja vihamiehet

Kuin rakeen lyömä vilja vapisevat,

Surusta päätään kallistaen. Onni

Hänestä versoo; hänen aikanaan

Jokainen oman viinapuunsa alla

Levossa nauttii mit' on kylvänyt,

Ja laulaa rauhanvirttä naapureilleen.

Jumalaa totuudessa palvellaan;

Hält' ympäristö oppii hyveen tiet

Ja siihen panee arvon, eikä vereen.

Ja rauha tää ei hänen kanssaan sammu,

Vaan niinkuin Phoenixin, tuon ihmelinnun,

Tuhasta nousee uusi perillinen,

Yht' ihmeteltävä kuin emokin,

Niin hänkin — täältä alhosta kun taivas

Pois hänet kutsuu, — avuns' siirtää toiseen.

Mi hänen pyhän kunniansa tuhast'

Ylenee tähtenä niin kirkkaana

Ja maineen ympäröimänä kuin hänkin.

Menestys, rauha, rakkaus, totuus, pelko,

Tään ihmelapsen alttiit käskyläät.

Häneenkin kiintyvät kuin viiniköynnös.

Niin laajalla kuin kirkkaus auringon

Hänenkin nimensä ja mainehensa

On loistava ja luova uudet kansat.

Hän kukoistava on kuin vuoren setri,

Ojentain yli maiden oksiaan;

Ja lapsenlapsemme sen nähdessään

Siunaavat Luojaa.

KUNINGAS HENRIK.

Ihmeitä sä haastat.

CRANMER.

Hän onneks Englannille vanhaan ikään

On hallitseva. Monet päivät näkee,

Mut yhtäkään ei päivää, jot' ei leimais

Ihana työ. Josp' enempää en tietäis!

Mut hänen täytyy kuolla — täytyy: taivas,

Näet, häntä haluaa — mut neitsyenä;

Kuin lilja tahraton hän kallistuva

Maan poveen on, ja koko mailma häntä

On itkevä.

KUNINGAS HENRIK.

Lord arkkipiispa, miehen

Minusta teit; ei mitään mulla ollut,

Siks kunnes omaks sain tuon onnenlapsen.

On ennukses niin sulo lohtu mulle,

Ett' taivaastakin vielä halaan nähdä

Tuon lapsen tekoja ja kiittää Herraa. —

Ma teitä kiitän. — Suuress' olen, määri,

Velassa teille sekä veljillenne;

Läsn'olonne on kunniaksi mulle,

Siit' olen kiitollinen. — Tulkaa, loordit,

Teit' oottaa kuningatar; teitä kiittää

Myös tahtoo hän, ei muuten tervehdy. —

Kaikk' askareet ne jääköön sikseen yhä,

Tään pienen muistoksi nyt meill' on pyhä.

(Menevät.)

EPILOGI.

Vetoa panen, ettei näytelmämme

Lie kaikkein mieleen. Joku ystävämme

On tullut tänne tunniks nukkumaan

Ja suuttuu herätessään pasuunaan

Ja noituu: "rojua!" Taas toinen halaa

Loruja kuulla, mieli rivoon palaa,

Mut pettynyt on hänkin. Ainoat,

Jotk' ehkä kappaltamme suosivat,

On hyvät naiset, jotk' on tänne tulleet

Ja täällä oman vertaisensa kuulleet.

Jos he vain kiittelevät kappaltamme

Ja hymyilevät, niin on puolellamme

Paraatkin miehet. Oiskin kamalaa,

Jos vait' on mies, kun nainen taputtaa.

SELITYKSIÄ:

[1] Bevistäkin jo uskotaan. Bevis, Southamptonin kreivi, joka eli Wilhelm Valloittajan aikana, oli monet ajat balladien ja kansansatujen mieliaineena.

[2] Se lahtar'koira. Kardinaali Wolsey oli ipswichläisen teurastajan poika.

[3] Tower oli vanha linnoitus Lontoossa, jota muun muassa käytettiin valtiollisten pahantekijäin vankilana.

[4] Louvres'ia luettava: luuvria.

[5] Edward Bohun. Buckinghamin varsinainen sukunimi oli Stafford, mutta, polveutuen Bohun'eista, hän mieluummin käytti tätä nimeä, vallankin kun tähän perintönä liittyi Englannin suurkonnetabelin arvo.

[6] Prinsseistä paasheiksi. Kardinaalin palveluksessa oli satakahdeksankymmentä henkilöä, joiden joukossa useita aatelismiehiä ja ylimyksiä.

[7] Carnarvonshire. Köyhä, viheliäinen kreivikunta Walesissa.

[8] Cranmer, viisas, taattu palvelijani. Cranmer oli kuninkaan hovipappi, ja oli Cambridgessa väitöstilaisuudessa vastustanut kuninkaan laitonta avioliittoa. Lähetettiin sitten Ranskaan tätä mielipidettään ajamaan ja tehtiin vihdoin hyvistä töistään Canterburyn arkkipiispaksi.

[9] Hatullaan pyytää vois kuin leivosia. Kardinaalin hattu oli punainen, ja leivosten pyyntiin käytettiin punaista vaatetta.

[10] Messukello j.n.e. Viittaus Wolseyn hekumallisuuteen.

[11] Praemunire-säännön alaisena. Vieraan vallan etujen ajamisesta oli rangaistuksena omaisuuden menettäminen. Tämän lain nimi johtuu haastekaavan alkusanoista: praemunire facias.

[12] Viiden Sataman parooneja. Viidellä lounais-Englannin satamalla oli velvollisuus suojella rannikoita ranskalaissodissa. Siitä heillä oli erityisiä etuuksia, muun muassa saivat alahuoneeseen lähettää kaksi edustajaa.

[13] Ipswich ja Oxford. Kardinaali Wolsey oli suuri tieteiden suosija. Hän perusti Ipswichiin korkeakoulun, jonka kuningas sitten kurjilla tekosyillä lakkautti ja anasti lahjarahaston kruunulle. Oxfordin koulu, jonka nimenä oli kardinaalin kollegiumi, pidettiin kunnossa kardinaalin testamentin mukaisesti.

[14] Prima vista, tai primero, oli siihen aikaan tavallinen korttipeli.

[15] Jost' Ylä-Saksass' On naapurimme kalliin maksaneet.

Tarkoittaa niitä levottomuuksia ja vaurioita, jotka Saksassa johtuivat

Thomas Münzerin kommunistisista opeista.

[16] Lusikoita kitsastatteko. Oli tapana antaa kullatuita lusikoita kumminlahjaksi.

[17] Sir Guy. Portinvartija mainitsee kolme ruumiinvoimistaan kuuluisaa miestä: vanhan testamentin Simsonin, sir Guyn, Warwickin kreivin, ja tanskalaisen jättiläisen Colbrandin, jonka sir Guy Winchesterissä voitti.

[18] Towerhillin jumaliset ja Limehousen hurskaat. Sh. tässä tarkoittaa puritaaneja, jotka kokoontuivat Towerhilliin hartauden harjoituksiin. Limehousessa oli heillä samanlainen kokouspaikka, jossa usein riideltiin uskonasioista ja tapeltiinkin.

[19] Limbus patrum. "Paikka tuonelan esipihassa, johon patriarkat toistaiseksi vietiin, suloisessa lämpimässä odottamaan lihan ylösnousemusta." Jokapäiväinen nimitys vankilalle.

[20] Marshalsea. Vankila Southwarkissa.

[21] Olette olleet liian antiaat. Arkkipiispa oli kumminlahjaksi antanut suuren, täysikultaisen juomamaljan, ja Norfolkin herttuatar niinikään aitohelmillä koristetun maljakon.

End of Project Gutenberg's Kuningas Henrik Kahdeksas, by William Shakespeare

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

The Project Gutenberg eBook of Kuningas Henrik Kahdeksas, by William Shakespeare

KUNINGAS HENRIK KAHDEKSAS

PROLOGI.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

TOINEN NÄYTÖS.

KOLMAS NÄYTÖS.

NELJÄS NÄYTÖS.

VIIDES NÄYTÖS.

EPILOGI.

SELITYKSIÄ:

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE