The Project Gutenberg eBook of Niitä näitä runouden alalta, by E. J. Blom

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Niitä näitä runouden alalta

Author: E. J. Blom

Release Date: August 20, 2013 [EBook #43521]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

E-text prepared by Tapio Riikonen

NIITÄ NÄITÄ RUNOUDEN ALALTA

Arveli ajan huviksi

E. J. BLOM, Sysmän kappalainen

Kuopiossa, Erik Johan Blom, 1873.

Painettu Paino-yhtiön kirjapainossa.

Näytetty: Carl Savander.

SISÄLLYS:

Suomen Impi.

Savonmaalle.

Ihmis-kasvot.

Talollis'-poika.

Väntrikin markkina-muisto.

Saarijärven Paavo.

Sota-vanhus.

Iloinen juhla.

Ojan-Paavo.

Kuormuri.

Pojat.

Kompa-runoja.

Hauta Perhossa.

Suomen Impi.

Armas juoksi aamu-rusko,

Kulta-siivillä kohosi,

Ilon tuoja itse päivä,

Lensi leimuten perässä.

Valo nousi, varjot haihtui,

Syttyi kasvot kaiken luonnon,

Posket metsien punastui;

Vedet välkkyi, maa mehusi,

Kaikui kantele Jumalan

Syntyessä Suomen immen,

Ilmi-tullessa ihanan.

Tuuli lasta tuuditteli

Kedon nurmi-kätkyessä,

Liekussa lavean luonnon.

Käki kukkui kätkyellä

Humisevan hongan päässä,

Laulu-rastas raikueli,

Viihdytteli vii'akosta.

Lähde lempensä lirisi,

Pisaroitsi taivas-pinta

Armahan asettumaksi,

Suosinnaksi Suomen neidon. —

Siitäpä sydämen lempi,

Itku-pohjainen ilonsa.

Kului kuuta, vieri vuotta.

Heitti herttainen ikänsä,

Jaksoipa jaloillehensa

Neito neuvoille omille.

Silmäeli seutujansa,

Ilmojansa ihmetteli:

Astui alhot, kulki kummut,

Maita, teitä matkusteli

Vesinensä, vuorinensa,

Väärinensä, suorinensa

Luonnon notkelmat lopeti.

Näki näitä, kuuli noita,

Keksi käydessä kutakin

Äänetöntä, ääntävätä,

Jalan, siivin joutuvata:

Kaikki tiehensä tilautui

Mitä Suomen merkillistä,

Suuren niememme suloista.

Sieltä neito neuvoksensa

Oivalsi opin aloja,

Sydämellensä satoja,

Tuhansia tunnollensa;

Sieltä eljet ehkehimmät

Povellensa puhkesivat,

Sieltä kirkkahin kipene

Sätenöitsi sieluhunsa.

Avarat on luonnon annit

Luetella suuren lahjat:

Kevät ehti, ääret hohti,

Metsä soitti, maa vihersi;

Sydämeen jo Harto syttyi,

Laukesipa laulamahan,

Saaden leivolta sanansa,

Mieli-johdon joutsenelta. —

Kohta kerkesi kesäkin:

Illat hehkui, ilma kiehui,

Vipasi vesien kalvot

Luonnon suonet läikkyeli;

Jopa heltyi hennon mieli,

Harrastui halu sulohon,

Kehensihe korkehille. —

Syksy joutui synkiöiksi

Kalvasti olennon kasvot

Tuoden viljalta veroa,

Hedelmiä helmassansa;

Tuosta tointui mielellensä

Surun tyytyvä suvanto,

Tuostaki totisen arvon

Elämänsä ehdotteli. —

Tuli talvi; maa ja taivo

Kirkas säihkyen kimelsi

Väkäisessä valkiassa:

Siitä Raittius sikisi

Povehensa puhdas toimi,

Epä-turha tuntohonsa. —

Näin ne neuvoi neitoselle

Luonnon kerrat kilpaellen

Mointa muutakin enemmän.

Kaikki aikansa odotti.

Joutui, joski verkkaisehen:

Siitä maltti mielellensä

Arvelu heti asettui.

Kosket kuohui, virrat vuoti,

Sul'ut särki, salvat sorti

Juosten juovassa samassa;

Tulipa urhoksi tuosta,

Pysyväksi pyrkehissä

Kerran keksityn uralla. —

Mehiläinen mettä lensi,

Keräeli kennoihinsa

Tarvetta soman talonsa:

Siitä siivoksi opastui,

Uta'utui uutteraksi.

Vuoret lahjoi lause-säilyn

Sekä pinnan sielullensa.

Kaikki kalttansa opetti:

Kuusen kalve kaitsevuuden

Hoitavuuden hongan varjo,

Mettinen ujon menonsa,

Käytöksensä kyhkyläinen. —

Saipa sieltä, toipa täältä,

Mikä miksiki osoitti;

Kaikki katsoi, tuiki tutki,

Tajunsa yhä teroitti

Perustellen pienimmänki

Mutkan muodoissa olennon. —

Ehevin toki eränsä

Yksi näiden yhdistymä

Rikkaus on rinnassansa,

Povessansa parhas aarre:

Vaka henkensä vapaus. —

Siten Impi nyt sivistyi,

Sukeutui suloinen neito.

Näin hän astuvi eteemme,

Siirtähikse silmihimme,

Puhdas-sieluinen sorea,

Kaunis-vartinen korea,

Emon suuren elkehinen,

Luojan lemmitty ihana. —

Suosi, suosi, Suomen poika,

Tätä raitista rakasta,

Kultoasi kunnioita!

Ei ole mointa morsianta,

Neitoa tämän-neroista

Suotuna suloisempata,

Paitse, pulskea, Sinulle!

Siin' on onnea ololta,

Rikkautta, rakkautta

Oman kultasi ohella,

Vierellä viattomasi;

Suojele vaan suotuasi,

Varjele valittuasi

Muiden kärkkyjäin käsistä,

Reudonnasta riettaisien.

Siit' on nouseva Sinulle

Taloutes' itse taivas

Ilon, toivon tähtinensä,

Siitä ihme ilmoittava,

Kaiken maailman kateus

Riemuksi oman povesi,

Jalon Suomemme suloksi.

Savonmaalle.

Helsingistä v. 1845.

Kun ma muistan muinoisia

Hetkiäni herttaisia,

Iltoja iki-suloja,

Siellä sievässä kylässä

Kallaveden kainalossa;

Kohta sielu siipiänsä

Pyhä lintu laajentavi,

Kotkana kohottahikse

Tullaksensa tuttavainsa

Luokse Luonnon ja Perehen.

Ei ne eksy mielestäni

Eikä muistista murene

Savoni sulot näkymät,

Koti-maani mainittavat

Seudut ihmehen ihanat.

Vieläpä vihertelevät

Edessäni entisesti

Kaikki syntymä-sijani

Maat matalat, mä'et ylävät,

Leh'ot, laaksot lempehimmät:

Puijon ukko, pilvi-harja,

Vesa-rinta Vannunvuori

Sekä Uuhimä'en sileät,

Kallaveden katselijat:

Vielä sieltä silmäelen

Ääret allani avarat:

Kuinka järvet kuumoittavat

Sadan saarosen välistä,

Lah'et, salmet, lammit kaikki

Illan paisteessa palavat

Kuvastaen kukkuloita,

Kautta taivahan kajaten.

Vielä kuulen kuikan äänen,

Valitukset valko-rinnan,

Vielä virret venhemiesten

Airon kolkkaissa kohovan

Moisen armon antajalle,

Suojalle sulon asunnon.

Kaikki saavat sieluhuni

Tuolta nuo ihat tuhannet

Alat tenhon armahimmat.

Koko luonto korvihini

Kutsun kuiskavi lumovan,

Sinne toivoni sitovi,

Väkevästi viehättävi,

Sinne hartahan haluni,

Halun muita hartahamman.

Mut jos kuulen kulta-äänen,

Savoni sorean kielen

Miesten huulilta mehuvan

Taikka vielä viettävämmin

Sulon naisen suusta soivan;

Silloinpa sydän sulavi,

Leviävi, lämpiävi

Harvoin saaduista sanoista

Etelähän eksyneistä;

Kieli mielen' kihloavi

Maamme kanssa, morsiamen

Köyhän kyllä, vaan ihanan.

Ihmis-kasvot.

(F. M. Frantsénin mukaan).

Levittää jo purppur'-hunnun

Kerkes' yli setri-kummun.

Helmi välkähteli ve'essä,

Joutsen ui jo suvanteessa

Salmen varjoisan;

Viina hehkui rypälössä,

Kyhky harras metsikössä

Kukers' onneaan.

Mutta ihaninpa puuttui

Maailmassa: — Ruunu puuttui

Vielä luomisen;

Kunnes nousi tomustansa

Ihminen ja kasvoillansa

Hämmästytti sen.

Lumi vuorten synkiäksi

Käv' ja aamu-rusko läksi

Alas tummennut;

Tähti, joka päivän päässä

Istui, eipä olla tässä

Enää julennut.

Eläimetki nousnehellen

Kumartuivat ihmetellen

Tulta silmien,

Joista sulo lempi kiilsi,

Joiden kyyneleissä piilsi

Toivo i'äinen.

Enkel'-parvi, nähtyänsä,

Hänen ihat hempeänsä,

Katsoi Tekijään.

Luoja painoi laatimaansa

Leiman; ja jo kuvastansa

Iloits' hymyen.

Sä, ku väität: "mikä luotu,

Sielua ei sille suotu,

Kaikki tomu se;"

Tyhmä! astu lähtehellen,

Kasvos' näe, ja hävystellen

Kohta vaikene.

Nä'eppäs otsa tiede-niekan

Tuon, ku luonnon joka seikan

Tuopi selkeään;

Näe, kuin silmä leimahtaapi

Sankarin, kun taivuttaapi

Kansat älyllään.

Entäs ydin ihannelman?

Nosta linnikko mun Selman'

Ruso-poskilta;

Katso, sulo silmänteensä,

Katso, tummat hiuksensa

Tuulen vallassa!

Taikka hiivi jälestänsä,

Majahan kun lievitteensä

Viepi surullen;

Katso, kuinka kyyneleitse

Sielun lempi ilmaiseiksi

Lohdutukselleen!

Taivon vilaus näkyvissä,

Enkel'-haamo elävissä,

Muoto ihmisen!

Näenkö sun vaan maailmassa?

Etkös vielä Tuonelassa

Hymy itkien?

Vielä Selma viehättääpi

Kerran Enkelit, kun jääpi

Niiden seurahan;

Selma! vielä Taivahassa,

Tuolla iki-Onnelassa,

Sun ma nähdä saan.

Talollis'-poika.

(J. L. Runebergin mukaan).

Jo väsyksiin mä hakkasin

Ja te'en sen uudestaan,

Ja, kirves ehk' on terävin,

On honka seisallaan.

Tää käs' ol' ennen navakka;

Nyt on se hervonnut,

Kun talven olen pettuja

Ja vettä nauttinut.

Jos muunne pois ma muuttaisin,

Vaan nähden etuan',

Niin herroiss' ehkä löytäisin

Ruis-leivän puhtahan.

Lik'-kaupungissa ehkä saan

Jo palkan melkeän;

Näin mietin useasti; vaan

Ei liene siitäkään.

Näet, kuvastaako lammikko

Siell' lehto-kumpua?

Siell' loistaneeko aurinko

Niin armas ihana?

Siell' onko laakso tuoksuva

Ja kangas mäntyneen?

Ja, nyt jon torvi kajahtaa,

Oi, onko siellä hän?

Kas, pilvi kuinka turvaton

On tuulten leikkinä —

Ja koditonna mikä on

Tää ihmis-elämä?

Kentiesi, Herra helpon suo

Jo hä'älle rahvahan,

Kentiesi, syksy meille tuo

Jo leivän paremman.

Väntrikin markkina-muisto.

(J. L. Runebergin mukaan).

"Miehet, naiset, onko täällä kuulevata ketäkään,

Kuinka vanha sota-uros veteleepi virsiään?"

Näin se alkoi, sen mä muistan, laulu aivan tarkoilleen;

Kaupungissa käydessäni torilla ma kuulin sen.

Markkinoita pidettiin nyt, tulvi miestä, tavaraa,

Kansa näytti karmiaalta, kauppa oli hankalaa;

Haja-mielin astuttua kadun kulmahan ma sain,

Kuhun vaunut takertuivat ah'ingossa kulkevain.

En mä tiedä väkistekö, vaiko mielin seissut lie;

Ohjillinen ärjyi huimin saadaksensa auki tie.

Mutta vaunuiss' istui herra ynsiästi kenoten,

Puuhka rinnaltansa välkkyi helo kirkas tähtien.

Minä katson katsomista, muistoihini heräjän.

Nämä kasvot nähnyt o'on, vaan milloinka ja missähän?

Lapuan ja Salmin luona riviss' ol' hän urosten,

Silloin Katteinina vasta, nyt jo Kenraal' yläinen.

Muuttunut hän oli sangen, ehk' ei yksin vuosistaan,

Asu ynnä korskeamp' ol' ylävällä kohdallaan.

Ylpeilikö? Kenpä tiesi; katsanto ja ryhtinsä

Oli tyyni, ehkä kylmä, isoinen ja töykeä.

Ilo-mielin tapasin ma aina sota-kumppanin,

Tätä vaan ma katsastelin; sydän kävi jäädyksiin.

Pöyhistele, arvelin ma, ennen sama-rivikäs.

Alaisempi olit, ehkä koreampi veressäs'.

Nyt se kaikui äkkiänsä sama laulu jällehen,

Markkinoiden hälinässä vapiseva vanhan ään':

"Miehet, naiset, onko täällä kuulevata ketäkään.

Kuinka vanha sota-uros veteleepi virsiään?"

Urho-luonto mäkin jouduin kuulijaksi mieluisan';

Ylpeästi kääntyneenä selin jalo-herrahan

Väistihime syrjemmälle kihinästä hiljakseen,

Siten tullen kuuluville tutisevan vanhuksen.

Avopäin, mut korkeana, porras-laudall' istui hän,

Polvellansa nukka-vieru hattu vasen-kä'essähän.

Tämä käs' vaan oli jäänyt otannaksi almujen;

Oikeansa oli poissa, sota oli saanut sen.

Ja hän lauloi ympärinsä, kelle sanat sattuivat,

Huono laulu, huono palkka, huonot oli kuulijat:

Likimpänä häntä seisoi pakinoiden yh'essä

Poika-retkaleita joukko, roima oppilas ja mä.

Mut hän lauloi korkehita muinais-ajan muistoja,

Uro-töitä mennehiden, nyt jo muka halpoja.

Suomen sota oli aine, isänmaamme viimeinen,

Aika voiton, ahdingon ja kunniamme kultainen.

"Seisonut jo," lauloi vanhus, "kolmekymmenesti

Luoti-satehessa, nähnyt näljän, vilun, valvonnon;

Mieskin olen riviss' ollut, ehkä nyt jo hylkynä,

Paremp' käten Uumajall' on, toinen saamatonna tää."

Onko täällä nuorempata, joka kuuli sanan tuon:

Aseihinne miehet; maasta rauha poissa jo nyt on?

Silloin tulta mieless' oli, toinen into miehissä,

Silloin paloi tääki sydän, kylmä kohta, niinkuin jää.

Hämeenlinna, vielä muistan, kun sun kuutamassa nä'in

Ensi kerran Hattelmalan harjanteelta alla päin;

Ilta myöhä ol' ja kolkko, vaan ma, vaikka uupunut,

Lepoa en etsinynnä, kodosta en huolinut.

Ei; sun järvihis' ja maihis' tähti nyt mun mieleni.

Siell' ol' enemmän, kuin koto, enemmän, kuin lepoki.

Siell' ol' Suomen joukko ko'ossa, nuori, uljas, riipeä;

Meihin katsoi isänmaa ja meepä isänmaahamme.

Vanha Klerker kunnian on saava iankaikkisen,

Seitsenkymmeniäs, ehkä vielä urhomielinen.

Vielä muistan valkopäänsä, rivitse kun ratsasti

Sekä silmin, niinkuin isän, poikiansa katseli.

Kuusituhannella miestä vihollisen vertainen,

Kerran elämässä vielä suorin seista tahtoi hän.

Ensinkään ei epäelty, so'assa kaikki mielineen,

Toinen luotti toisehensa, meihin hän, me hänehen.

Nyt tul' Klingspor, sota-päällys, ylpeä, kuin kuningas,

Kaksin leuvoin, yksin silmin, sydämeltä puolikas,

Nyt tul' Klingspor, otti ohjat nimen suuren vallalla,

Antoi käskyjä, kuin Klerker, mutta alti pa'eta.

Kirkas yö sä Hämeenlinnan, valvottuna hangella,

Et sä vuotten kuluttua murene mun muistista,

Vaikka pettyi harras into, toivon tähti alas lask',

Kaikki voiton uneks' muutti sydämetön vennokas.

Milloinkas hän kerran onpi tilin vielä tekevä

Noista taka-askeleista, kun ol' meno eellensä,

Häpeästä nimellemme, kyyneleistä miehien

Vuotavista, kun ois' ollut verta vuodattaminen?

Siikajoella, Revolahdell' lähettiinkö pakoisaan?

Käs' vai jalka nopeampi ol'ko silloin liikkumaan?

Adlerkreuts ja Kronstedt sekä muutki voisi vastata,

Mutta urhot, kuulen ma, on miss' ei enää lausuta.

Jalot mainitsinpa kahdet; kiitos heille ainiaan!

Moni heidän vertaisensa mennyt on jo manalaan.

Döheln lepää, Dunker lepää, ja jos kysyt niistä nyt,

Saa, kuin tässä, kertojana olla uros nääntynyt.

Miks'en kaatua ma saanut, missä muutki vierelläni',

Missä Suomen urho joukko vietti juhla-hetkiään,

Kussa kunniamme loisti kirkkahimmin: aikahan

Alavuuden, Siikajoen ja Salmin sekä Lapuan?

Ei ois' pakko paetaksen' ollut Pohjan hankihin

Taas ja nähdä voitto-riemun tukehtuvan tuskihin,

Eikä surra tuhansien kohtalota hirveää:

Kohmettua Tornon jäillä; Kaalisissa kenkättää.

Kova loppu vaivojemme, raskas ero maastamme!

Muutamien kanssa tulin tok' mä Ruotsin rannalle.

Uskollisna punattua tuonkin hiekan verellän'

Torill' itselleni tässä laulan hengen pidätteen.

Jumal', auta isänmaata! vähät muusta; soturi

Heitteä voi hengen, onnen, kädet, jalat, kodonki.

Jumal', auta isänmaata! se on päätös lauluan',

Muut jos sanat muuttuvatkin, näillä aina lopetan".

Ja hän nousi sota-vanhus, läksi ulos hälinään,

Saipa lantin muutamilta', enimmilt' ei niitäkään;

Siirtyi sitte herran luo ja kumartaen harmajaa

Päätä ojensi jo hälle kulunnaisen hattunsa.

Kenraali nyt, korehine kiiltimine, nauhoineen,

Synkistyi ja tempas' hatun kä'estä sota-vanhuksen,

Katsoi häneen, katsoi väkeen, katsoi ja nyt tuokioon

Lensi ukon lantti-aarre torillen jo kumohon.

Vanhus hämmästyi, vaan herra virkkoi sanan hartahan:

"Laulus' kuullut o'on, ja eestä tapellutkin saman maan,

Ett' on mulla muisto moinen elämäni syksynä,

Katso, siitä ylpe'elen paljon enemmän, kuin sä.

Tosin onni meidät petti kahakoissa väliste,

Tosin turmioksi muuttui kohta kyllä voittomme,

Vaan ei tarves nöyrtyämme ole eessä ihmisten,

Minä kannan hatun päässä, kanna vanhus samoten".

Virkkoi noin; ja kirkkahampi valo nousi kasvoillen,

Ja hän painoi miehevästi hatun päähän vanhuksen.

Sitte lausui — ilo vielä sylkyttääpi sydäntä,

Kun ma muistan hänen muodon, sanansa ja äänensä: —

"Epätasan heitetähän onnen arpa; katsoppas!

Loisto, rikkaus on mulla, olo kurja sulla taas.

Paras vaan on yhtehinen: uskolliset toimemme,

Verin saatu kunniamme sekä tunnon todiste.

Toverit me o'omme; siispä nouse tähän istumaan,

Mielin jakakaamme vähemp', kun jo ja'amme isomman.

Mull' on kultaa, jos sä tahdot, suojat sekä eläke,

Pidä lepo myöhä sulle, sulo laulus' minulle".

Ja nyt istui heti kohta sotavanhus vaunuissa,

Kansa väistäytyi eestä, osottaen kunniaa,

Ja ma kuulin, kuinka vaunut jyrisivät mennessään,

Silmäni ei kyyneleiltä enää niitä nähnytkään.

Saarijärven Paavo.

(J. L. Runebergin mukaan).

Asui auhto-kankahilla

Salo-mailla Saarijärven

Paavo tarmoisa talokas,

Omin kourin kontuansa

Perkaen peseä hallan.

Mutta Herralta hedelmän

Toivoi kaiken tuottajalta.

Siinä syöden lapsinensa

Sekä vaimone vajavan

Leivän hiessä hankkimansa

Pellot oivasti ojitti

Sekä kynti että kylvi.

Kevät ehti, hanki hautui.

Valui pellolle vetenä, —

Tuopa nyt osan jo toisen

Orahista otti puolet;

Kesä joutui, nousi julma

Ka'e-ilma, — tuopa raastoi

Puolet tähkistä piloille;

Syksy tul', — jo tähtehetki

Haaskasi lopeti halla.

Nytkös vainen vaimo Paavon

Repi päätänsä ruveten:

"Paavo, Paavo, onnen hylky!

Saa'os sauvapa kätehen,

Herra kun jo heitti meidät,

Jätti turmion jälille;

Kyll' on kolkko mieron käynti,

Vaan on nälkä vaikeampi".

Paavo puuttuen kätehen

Toverinsa virkkoi tuohon:

"Ei se heitä Herra meitä,

Vaikka kohta koettelevi.

Pannos, vaimo, pettusia

Puolet leipähän lisäös,

Minä kaivan kahtamoisen

Ojia omin käsini;

Mutta Herralta hedelmän

Toivon kaiken tuottajalta".

Pani vaimo pettusia

Puolet leipähän lisäsi,

Ukko kaivoi kahtamoisen

Ojia omin käsinsä,

Möipä uuhet, osti uutta

Siementä ja kylvi taasen.

Kevät ehti, hanget hautui,

Valui pellolle vetenä, —

Eipä nyt enähän vienyt

Orahita ollenkana;

Kesä joutui, nousi julma

Rae'ilma, — tuopa raastoi

Puolet tähkistä piloille;

Syksy tul', — jo tähtehetki

Haaskasi lopeti halla.

Lyöden rintoihinsa lausui

Vaimo jällehen valitti:

"Paavo, Paavo, onnen hylky!

Nytpäs kuolema etehen,

Herra kun jo heitti meidät,

Jätti turmion jälille;

Raskas kuolla, raskahampi

On toki täten eleä".

Paavo puuttuen kätehen

Toverinsa virkkoi taasen:

"Ei se heitä Herra meitä

Vaikka kohta koettelevi.

Pannos, vaimo, pettusia

Puolet leipähän lisäös;

Minä kaivan kahtamoisen

Ojia omin käsini;

Mutta Herralta hedelmän

Toivon kaiken tuottajalta".

Pani vaimo pettusia

Puolet leipähän lisäsi,

Ukko kaivoi kahtamoisen

Ojia omin käsinsä,

Möipä lehmät, läksi uutta

Siementä ja kylvi taasen.

Kevät ehti, hanget hautui

Valui pellolle vetenä, —

Eipä nyt enähän vienyt

Orahita ollenkana;

Kesä joutui, nousi julma

Ra'e-ilma, raastanutpa

Tuo ei tähkistä mitänä;

Syksy tul', — ja nytpä halla,

Pellon jättäen peräti,

Antoi viljan viimein seista

Kullan loistossa kumarren

Saadaksensa sirpin alle.

Silloinpa paneusi Paavo

Polvillensa kyynel-poskin

Sekä puhkesi sanoihin:

"Ei se heitä Herra meitä,

Vaikka kohta koettelevi".

Vaimoki vajoten maahan

Sanat säisti puolisonsa:

"Ei se heitä Herra meitä,

Vaikka kohta koettelevi".

Muttapa sanoi samassa

Ilo-mielin miehellensä:

"Paavo, riemuten rupea

Sukkelasti sirppihisi;

Nyt on arvoin aika tullut

Ilo-päiviä eleä,

Nyt on aika nuo jo tuonne

Viskata petut pihalle

Sekä syödä selvä leipä

Ruveta rukihisehen".

Paavo puuttuen kätehen

Toverinsa virkkoi vielä:

"Vaimo, vaimo, muista, että

Se vaan kestävi kuria

Ko'etusta kannattavi,

Joka ei jätä lähintä

Ah'ingossa auttamatta.

Pannos vielä pettusia

Puolet leipähän lisäös,

Sillä, näethän, naapurimme

Pelto on panema hallan,

Vilun viemä viimeisihin".

Sota-vanhus.

(J. L. Runebergin mukaan).

Raskas vuosista ja vaivoin

Ponnistellen puu-jalalla

Sota-vanhus sattui kerran

Tupahan talon osautui.

Talokas nyt täytti sarkan

Tulijalle tyynin mielin

Sekä tarjosi sanoen:

"Miltäs tuntui mielestäsi,

Taatto, tuolla kun sodassa

Riehuit raivo-mielisien

Vihollistesi välissä,

Kuullen, kuinka pyssyt räiski,

Luodit vinkuen vilisi?"

Saaden sarkan huulillensa

Vanhus vastasi hänelle:

"Samaltapa, kuin sinunki,

Syksyllä kun sarkojasi

Rakehet rapistelevi,

Salamoiden säihkyessä,

Ja sä viljat viipymättä

Pelastat perehellesi".

Iloinen juhla.

(Rouva Lenngrénin mukaan).

Kyökki-kalut kalski pappilassa,

Piiat juhla-puvuin liehuivat;

Hyvänhajuisessa kuohinassa

Paistit liesikolla purskuivat.

Vanha papin-muori tipsutellen

Hääri toimissansa ympäri;

Avain-kimppuansa näppiellen

Hurskas tuleville nyykkäsi.

Astui siistimmässä asussansa

Vuoroin kyökistä ja salihin;

Liinan pani mitä hienoimpansa

Pöydälle ja rihla-pikarin.

Minkästähden on nyt hoppu moinen

Pappilassa ja nuo laitokset?

Tämä juhlallisuus erikoinen,

Kaalit, tortut, liha-kokkareet?

Kenen on tuo sauva kulunnainen

Tuolla kukka-seppeleinensä? —

Tänään pappi-vanhus armahainen

Täyttävä on seitsenkymmentä.

Muorinsa jo neljäkymmenennen

Kerran oli kestit laittanut

Tänähän ja yhtä monest' ennen

Ukkoansa ihastuttanut.

Joutunut jo oli lounas-hetki

Salaa vierahatki saapuivat;

Muori mielessänsä ilon kätki,

Aikehensa kun niin luontuivat.

Eukko hurskas oli onnitellut

Varahin jo ukko-vanhustaan;

Uudis-halatilla kääriellyt,

Kahvin tuonut varsin makean.

Nyt hän istui ukko ilo-mielin,

Sulo rauha loisti muodostaan;

Herran kiitos sydämin ja kielin

Vuoti ainaisesta armostaan.

Silmät mehui lemmen kyyneleitä,

Muori herttaiseen kun sattuivat;

Ties'pä, kuinka rakastivat heitä

Lapset, ystävät ja kuulijat.

Ukko alkoi ujoin iloistella

Jopa aavistaen tuumia, —

"Eikös pölyä", hän lausui, "tiellä?

Eikös hauku tuolla Vartia?"

Suottapa ei luullut nähnehensä

Loitolta jo näistä hämärteen,

Sylihin kun painoi tyttärensä

Jo ja vävyn pikku-poikaneen.

Lapsi armas kantoi vaariselleen

Sauvan kukkasilla käärityn;

Mummo puri huulta hymyellen

Tuuman tähden hyvin keksityn.

Kunnon vävy, Vuolan kappalainen,

Ees nyt runon laatimansa pit',

Johon pantu oli kulta-painein

Koristeeksi pienet enkelit.

Tytär hellä, onniteltuansa,

Mansikoita tarjoi tuokkoisen

Omin käsin istuttamiansa

Isä vanhan juuri varallen.

Ystävät ja kaikki sukulaiset

Näkyivät jo yhä ehtivän

Tuoden toivotukset kaikkinaiset

Vanhukselle synty-päivänään.

"Aatrialle!" kuului äkkiänsä, —

Seura joutui het' sen äärehen;

Ukko keksi kulhot kukkinensa,

Pikku Yrjö luki ruu'allen.

Muori leikkeli nyt herkkujansa

Hymy-huulin niitä ladellen;

Ihastui, kun näki vierahansa

Enemmänpä vielä pyytävän.

Iloinen on päivä tämä sangen,

Kannu hopeainen täytetään, —

Kussa onpi kaunisteena kannen

Kuvat kaikkien apostolein.

Koko seura yhtä tarkoittaapi:

Vaarin nyt on onni voittavin;

Herkistynnä ukko paljastaapi

Harmo-päänsä alta kalotin.

Väki hurraa lehti-majassansa,

Kunnon muor' ei ketään unhota;

Olut tulvehtii ja viuluansa

Pelimanni yhä vinguttaa.

"Kuules!" lausui Muorin lanko taiten,

Otti maljan, saasti lähintään:

"Juhla-pitoihinpa ruhtinaiden

En mä vaihda näitä ensinkään".

Ojan-Paavo.

(J. L. Runebergin mukaan)

Hämäläinen hartiakas,

Muutonki mitä rotevin,

Ojan-Paavo ol'pa poika

Harvoin Suomessa havaittu,

Ol' kuin kuusi-kattehinen

Kallio, luja, vakava,

Vilkas vielä, kuin vihuri,

Väkevä ja urho vallan.

Jop' oliki juurinensa

Temponut ylös petäjät,

Kä'ellä karhut kaatanunna

Ynnä aitojen ylitse

Heittänyt emä-hevoiset

Sekä miehet suurelliset

Lyönyt korsina kumohon.

Ja hän seisoi semmoisena

Ojan-Paavo nyt pihalla

Käräjissä kerran ollen;

Seisoi keski-kartanolla

Kansan joukosta kohoten,

Kuten kuusi varvikosta,

Honka vii'akon välistä.

Mutta kohtapa korotti

Äänensä uros uhaten:

"Onko tässä nyt tilassa

Sitä vaimon vaalimata

Kantamata kunnokasta,

Joka jaksaisi piteä

Mua hetken hillittynä

Yh'en vaan yh'essä kohdin;

Sepä saakohan tilani

Oitis kelpo kartanoni,

Sepä hohtavat hopiat

Ottakohon aarteheni,

Vielä vieköhön lisäksi

Kaikki karja-laumanikin,

Ja koko komentoneni,

Ruumihine, sieluneni

Olenpa hänen omansa".

Noin lausui nuorukainen

Paavo kansalle pakisi;

Mutta kummastunna kaikki

Seisoi seudun uljahimmat

Ääneti jalon edessä,

Tohtien ei yksikänä

Käydä kimppuhun väkevän.

Silmin lemmestä sulavin

Katsoi kaikki neitosetki,

Seudun immet ihmetteli

Tuota tuommoista urosta

Soreata sankaria;

Sillä siinä nyt hän seisoi

Ojan-Paavo oiko-varsin,

Kuten kuusi varvikossa,

Honka vii'akon välissä.

Silmä tuikahti tulinen,

Kuten tähti taivahalla

Sekä otsa selkeäkin

Loisti, kuin valo kesäinen,

Ja tuo tukka kellertävä

Huiski, heilui hartioilla,

Kuten vuolas vuori-koski

Päivän hehkussa palava.

Mutta naistenpa seasta

Astui nyt esihin Anni

Annas, niinkuin aamu, nähdä,

Impi joukosta ihanin.

Ja se riensi ripsahasti

Ojan-Paavon ottelohon,

Kietoi pehmeät kätensä

Kaulahan uron kopean,

Rinnan rintahan likisti.

Painoi posket poskihinki

Käskien jalon kehujan

Irroittaa nyt itseänsä.

Vaanpa tuo väkevä poika

Seisoi siinä voitettuna

Päästen ei pojes koh'alta,

Sanoi vaan nyt saamatonna

Viehtymyksestä vapisten:

"Anni, Anni, katso, veikan

Menetin minä sinulle;

Saaospa sinä taloni

Oitis kelpo kartanoni

Sekä hohtavat hopiat

Anastaos aarteheni,

Vieläpä lisäksi vieös

Kaikki karja-laumaniki,

Ja koko komentoneni,

Ruumihine, sieluneni

Olenpa sinun omasi".

Kuormuri.

(J. L. Runebergin mukaan).

Vanha Peltti jääkö mainimatta? Ei!

Kuormuri hän ol', vaan isompipa ei,

Olis' niinkuin toverinsa unhottunna,

Ellei laiskimmaksi olis' arvattunna.

Tuopas äijä vasta markat maksoikin,

Hän ja hevoinen, jok' eessä, samotin.

Kaksi-jalka jos ol' kallis askeleelta,

Kullan arvas' neli-jalka liikkeheltä.

Korjo samoin; yhtä vanukkehinen

Ukon tukka ol', kuin häntä hevoisen.

Harmo kantoi oman tallin tomuansa,

Peitti noki-naaman koto-pankoltansa.

Missä näin ne aina viimeiks' näkyivät,

Siellä kaikui miesten naurut rämeät;

Hepo uneks', ukko torkkui kuorman päällä,

Herra tiesi, kuinka säilyi pystyällä.

Täten eestyi matka toki verkalleen,

Ylemmälle jouduttihin pohjoiseen,

Käytynä jo puoleks' oli Pohjan ranta,

Kuitenkin, kuin ennen, oli vanhan kanta.

Samoin aina edellensä kulettiin,

Sama nauru yhäti, kuin ennenkin;

Milloin ruoska sattui ukon hartioille,

Milloin taaskin hevoisensa kannikoille.

Pelttipä ei parantunut tuostakaan,

Pysyi alti kiini tavoissansa vaan;

Ei ees ruoska purrut virka-pukuhunsa,

Harmon auttoi nahka parkittunsa.

Tultihin jo Siikajo'en rannalle,

Jälellä nyt ol' vaan jäinen siekale,

Tuoki toivotonna, Suomen vartalosta;

Vaanpa sortuu vahvakin, ja huono kostaa.

Ennen iltoa jo kerran voitettiin,

Pa'on päivä riemu-päiväks' muuttui niin,

Takais' hyökyi viimein aalto ahdistettu,

Virta kääntyi, ajavaksi ajellettu,

Toinen toiselleen nyt käskyn antoi tään:

"Kaikki valmis aamulla jo lähtemään!

Miehet, kuormat ennen yötä asemissa,

Sitte riemuin etelään jo puhtehissa!"

Tehty kaikki; rauhassa jo levättiin;

Nuori väntrikki vaan Blume eipä niin.

Innon tuli poltti urho-sydäntänsä;

Tupa ahdas tukahutti henkeänsä.

Läksi ulos. Tyyni kai ja pimeä,

Hiljan hehkui tähdet taivon äärillä,

Idässä vaan metsä-harjun kukkuloit'e

Näkyi kuulas valon juova, päivän koite.

Ihmistä ei näkyvissä; kuormat vaan

Kohti Pohjolata seisoi valloillaan:

Kaikki oli, niinkuin ennen, paikoillansa,

Tulevaksi tuntui sama matka kanssa.

Sama matka? — Ei! ol' erilaistakin,

Kun vaan hämärissä päätyi silmihin.

Kärryt viimeiset jo oli käännöksissä,

Yksin hevoinenki jopa valjahissa.

Mies jo valmis ohjaksiin ol' tarttunut.

Blume hämmästyi, ei Peltiks' aatellut;

Vanhus, matkattua maatse kyyryllänsä,

Pystymmällä nyt, kuin ennen, piti päänsä.

Kantoi vuotensa, kuin suinki nuoremmat,

Kaunis harmo-tukka peitti hartiat,

Pesty naamakin nyt tähti-kimellossa

Loistavampi ol', kuin ennen auringossa.

Blume virkkoi tultuansa tolkkuhun:

"Mikä ihme, ukko, muuttanut on sun?

Ennen nokisin ja laiskin koko vä'estä,

Nytpä siistin o'ot ja pyr'it eellen päästä.

Ken on pessyt no'en ja pölyn naamastas',

Ken on kamman syössyt vanutukkahas',

Ken on viimein saanut sinun valvehelle,

Jok' et ennen havaununna puoliselle?"

"Nuori herra," nuloin vastas' ukko vaan,

"Hidas heittäminen onpi oman maan,

Näin kun pa'etaan vaan yhä häpeällä,

Maata paremp' on, kuin olla valvehella.

Miks pessyt oisin vanhan muotoni?

Häpy selvemp' siinä nähty olisi.

Mielin pilkata mä itseäni annoin,

Murhe mulla ol', siis noki-naaman kannoin.

Nyt on toisin; Suomen väk' on tapellut,

Maamme aavoin on jo meillen au'ennut,

Tahra yksikään ei puutu kunniaamme,

Otsan puhtahan nyt esitellä saamme.

Kutsu väki pois ja lyötä rumpua;

Yö on kulunut ja päivä heloisa!

Ennen seisomaan ei la'attu juoksemasta;

Jalo, nuori herra, nyt on kiire vasta".

Pojat.

(Rouva Lenngrénin mukaan).

Mä muistan, niinkuin eilen,

Tuon ajan armahan,

Kun rauha lapsen teillen

Loi ilo-ruusujaan;

Kun pahe kauhistutti

Ja huolet hälveni,

Kuin kaikki ihastutti,

Paitse mun läksyni.

Mä keikuin hymy-huulin

Ja voimin tervehin,

Mä ystäväksi luulin,

Jos kenpä olikin;

Mi hyvään poika vilpas

Ol' kohta veikkosen',

Ja kukin tyttö hilpas

Ol' armas sisaren'.

Mä muistan nurmikkomme,

Joill' yhä lentelin

Ja olin ottelomme

Myös sankar' usehin;

Nuo nujut keppoisamme

Ja naurut telmehen,

Nuo perhot hatuissamme

Ja ruusut poskien.

En vielä vilpistellä

Mä tiennyt ensinkään;

Ken tahtoi leikkiellä,

Se miespä mielestän';

Ja jos ken juonta kantoi,

Tuo kohta suorittiin;

Kun korvapuustin antoi,

Niin viha loppuikin.

Ja tek'pä yh'en verran,

Mi sääty hyvänsä,

Ei rengin eikä herran

Nyt ollut väliä;

Ken vilinässä vimman

Vaan toisen kourihin

Löi kopin korkehimman,

Se mies ol' etevin.

Ei salattu, mi totta,

Mi valhe, julaistiin;

Ei koukuin saatu voittaa,

Jos keilaisissakin.

Min ryysy-mekko saattoi

Mies olla ylinen,

Kun kuninkahan kaatoi

Ja reivi sivus' sen.

Oi, kuinka valitimme

Ja koski sydämeen,

Kun joskus toverimme

Sai kurin kirpeän.

Nyt leikit asemalleen

Taas saadakseni vaan

Mä taitoin nurpeallen

Mes'-leipän' ainoan'.

Mut, veikot, muuttununna

On aika muinastaan.

Mä teit' en enään tunne,

Te ette muakaan.

Nyt ammateissa hyörii

Tuo entis-poikue,

Ja mielessänsä pyörii

Vaan nim' ja eläke.

Vuos'-takka hartioilla

Ne vaivoin kiivehtii

Tuon vuoren kaltamoilla,

Miss' Onnen temppeli;

Ja tällä kuuluisalla

On mitkä antimet?

Jää-sydän tähden alla

Ja kasvot keltaiset.

Kompa-runoja.

Keikari.

A.

Mintäh'en keikarin pää on pystymmällä, kuin muiden,

Tuolla kun naalaelee nauruna ihmisien?

B.

Tähkiä pellollas', näet, häilyelee tuhansittain;

Täysikö vai jyvätön nostaapi pään ylemmä?

Onneton rakastaja.

(Rouva Lenngrénin mukaan).

Kolme kultastani kadotin:

Ensimäisen tempasi jo tuoni;

Toisen vei taas, milt'ei väkisin,

Kilpakosijani juoni.

"Entä kolmas?" — kysynetpä vain,

"Minnes se?" — "No sen mä nain".

Aprikoiminen.

(Rouva Lenngrénin mukaan).

Jo Ratti kuollut on; hän eilen haudattiin.

Mä saaton nä'in, ja mielessäni arvelin:

"Vel' Ratti! Ennen kannettiin sä aina kotohos',

Nyt jopa kannetaan sä sieltä viimein pois!"

Ahmatin hauta-kivellä.

(F. M. Frantsénin mukaan).

Tään alla Vatsa talletaan,

Jonk' Orja ynnä läksi;

Hän syödäksensä eli vaan

Ja kuoli — syötäväksi.

Hauta-kirjoitus.

(Rouva Lenngrénin mukaan).

Tään alla lepää vaimoni;

Hän rauhan sai — ja minäki.

Hauta Perhossa.

(J. L. Runebergin mukaan).

I.

Kussa onpi hauta-kumpu,

Kammio katettu kerran,

Joka on jo aika-kaudet,

Sata vuotta sammaltanut

Perhon jylhäkön perillä,

Uponnut unehuksihin,

Tuota ei tok' ansaitseva?

Kussa on se? Ellös, outo,

Kohtoa tätä kyselkö!

Missä metsän notkelmasta

Lampi laaksohon vetäyvi

Kapehimmin kankahalle,

Siihen on salattu hauta.

Lehvä-koivikko korea

Heiluttaa jo herttaisia

Latvojansa sen la'ella;

Mihin muinoin mullattihin

Tuonne tuo asunto tyyni,

Eipä tiedetä enähän.

Sä, ku säilytät paremmin

Muinaista, kuin ihmis-muisti,

Sano, armas Suomen neito,

Runotar jalo, selitä:

Ken on tänne tallettuna,

Kumpuhun kuka vajonnut?

Onko kuuluisa kuningas

Vaiko moisen vertahinen?

Eip' o'o kuuluisa kuningas

Eikä moisen vertahinen;

Haane vanhus tänne vaipui,

Talollinen tallettihin

Kuusin kunto poikanensa. —

Panen rannan partahalle,

Ylävälle väistä'ite,

Niin mä kerron kelpo miesten

Onnen kaunihin opetan,

Vielä kun kimeltelevät

Kanervissa kaste-helmet

Sekä päivä peittä'yvi,

Aurinko asuvi tuolla

Törmä-hongikon takana.

Haane, synnyin Suomalainen,

Täytti seitsenkymmenennen

Talvensa peru-talossa.

Vanha itse, vaanpa nuoret

Pojat ol' hänellä pulskat,

Kolme kaksoista paria,

Viisitoista vasta nuorin

Sekä vanhin seitsentoista

Ehtinyt elämän vuotta.

Kaikki kaunihit, vireät

Oli, kuin kevät-puroset

Tulvillensa turpuneina;

Vaanpa jos joku vel'istä

Oli oivemp' toisiansa,

Olipas to'ella Tuomas,

Vanhempi väli-parista.

Hän jos astui vaikka aivan

Repaleissa rienneskeli,

Ol' hän ihmehen ihana,

Niinkuin tähti tuikahtava

Resu-hattaran ra'osta;

Vielä joski vehke'ili

Melkeinpä mitä hyvänsä,

Eipäs tuota ensinkänä

Pannut kenkähän pahaksi.

Kuitenki näkyi kovasti

Vanhus häntä vainoavan;

Jos ei juuri häntä yksin,

Mutta muitaki veliä.

Lapsina ei laisinkahan,

Turvana tulevan päivän

Hellin heitä kohdellunna;

Rääkkäsi, kun renkilöitä,

Vieläpä vähän kovemmin,

Oikein orjien tavalla,

Lähes luontokappaleiden.

Täten pienistä pahoista

Elettyä ehti päivä,

Jona nuorimmat molemmat

Täytti vuotta viisitoista.

Armas seisoi aamu-rusko

Metsä-harjun hartioilla,

Eikä niin sirua pilven

Taivas-kannella tavattu,

Veljekset kun vuotehelta

Nousivat ol'en nojalta

Iloisna, kuin ilmoittuva.

Päivä kullassa kohova.

Vaanpa nyt vapisten kaikki

Läksi toisehen tupahan,

Kyl'ellänsä kussa loikoi

Isä vanhus itseksensä.

Pari nuorin nöyrimmästi

Astui nyt esihin ensin

Sekä alkoi aikehensa

Tarttuen käsihin taaton:

"Isä kulta, irroittaos

Meitä vaan tänähän työstä

Iloitaksemme yh'essä

Veljinemme vuodestamme

Jo nyt viisitoistannesta

Täytetystämme tänähän".

Kolkkona, kuin talvi, kuuli

Ukko tuon ja tuikeasti

Harmo-kulmansa kuroten

Laukesipa lausumahan:

"Mitä ei tänähän tehdä,

Huolena on huomennaki,

Viel' on kyntöä kosolta;

Kiirehesti kyntämähän!"

Nytkös vainen vainiolle

Veljet ääneti vetäysi,

Kunnekka kujasen suulla

Tuomas virkkoi toisillensa:

"Jos mä silmän säihkyväisen

Oikein oivalsin isämme,

Niin on nähtävä tänähän,

Kuink' on työllä kullan arvo,

Ehk' on halpaki hi'ellä,

Josta voi joka pisaran

Myy'ä männyn neulasehen.

Nyt on äsken näyttäminen,

Mitä miehissä kykyä;

Sillä päivän päätettyä

Tutkinto kova tulevi".

Täten Tuomas. Tuostapahan

Varomasta aurat vaipui

Maahan mainion rutosti.

Kohta päivän koittehesta

Aina laskuhun alati

Säälitöinnä, syömätöinnä

Vakojansa vierittivät

Kuki kylläisen osansa.

Vaan kun vainion jo kääri

Illan varjot vaippahansa.

Saipa sarka jääneheksi

Ainoa koko alasta.

Silloin siirtyi vanhus sinne,

Kutsui poikansa kokohon

Sekä alkoi arvostelun:

"Työ on joutunut jotenki,

Ehkä oisi eestynynnä

Paljoki paremmin vielä

Astuttua ahkerammin.

Kaikkia en kaite saata

Kurittaa kutaki teistä,

Yhden syy kun onki suurin;

Kuri häntä kohdatkohon

Eestä muiden ja omasta.

Hänet syöksen säälimättä

Tuonne kuoppahan tupani

Sillan alle ahtahasen.

Kolmen yön ja kolmen päivän

7 Vaihetta ei vainen nähdä

Saa tämän himeä silmä,

Kolmen yön ja kolmen päivän

Ei niin rahtua ravinnon

Kuiva kielensä kokea".

Virkkoi noin, ja läksi vimma —

Sanoin, silmin; ei sydämin,

Jollei kyynel-karpalehet

Poskillansa pettänynnä

Poiketessansa pojista.

Äänetönnä maa makasi

Yön jo synkiän sylissä.

Tuvassansa tuolla itse

Virui vanhus vuotehella,

Pojat pirtissä ol'illa.

Ei toki kukahan maannut,

Vaikka ol' makaavinansa.

Ne nyt vaan jo nukkuvaksi

Toinen toistansa odotti.

Mut kun kuuli muut jo kaikki

Nukkuneiksi nousi nuorin

Jaakko vasta vuotehelta

Sekä siirsibe tupahan,

Puheille isän pujahti:

"Minun syy on, eikä muiden;

Isä, kun iloitsin tuolla

Miettimättä mellastelin

Synty-päiväni suloksi,

Urakkapa unhottuiki,

Vajautui va'ot minulta.

Jos kuritat, niin kurita

Mua yksin eikä muita".

Vanhus vastasi hänelle:

"Kuten syy, siten kuritus

Aamulla on ansaitsevan".

Jaakko nyt levolle läksi,

Panihikse paikoillensa.

Taas kun luuli toiset kaikki

Nukkuneiksi, nuori Kusti,

Kaksois-vel' tämän kavahti

Vuotehelta vuorostansa

Sekä siirsihe tupahan,

Puheille isän pujahti:

"Kuris, taatto, kohdatkohon

Mua yksin, kun olenki

Ainoa sen ansaitseva.

Tuolla jouten juoksentelin,

Pelmastelin pientareilla

Synty-päiväni suloksi

Vattuja varistamassa

Viemingiksi veljilleni.

Minun syy on, eikä muiden".

Vanhus vastasi hänelle:

"Kuten syy, siten kuritus

Aamulla on ansaitsevan".

Kusti nyt levolle läksi,

Panihikse paikoillensa.

Taas kun luuli toiset kaikki

Nukkuneiksi, nousi Eero

Veli kolmaski koholle

Laverilta laatiutui

Sekä siirsihe tupahan,

Puheille isän pujahti:

"Isä, jos ketä kuritat,

Munpa syy on, eikä muiden.

Tuolla tyhmä lennättelin,

Liehuin lammin rannikoilla

Sorsan poikien perässä.

Mun on palsta puuttuvainen".

Vanhus vastasi hänelle:

"Kuten syy, siten kuritus

Aamulla on ansaitsevan".

Eero nyt levolle läksi,

Panihikse paikoillensa.

Täten veljet vuorotellen

Hiljan hiipivät tupahan

Sekä sieltä jällehensä

Saatua sel'on samaisen,

Kunnes vaan ol' yksi vielä

Tuomas tuolla käymätönnä.

Hän kun keksi toisten käynnit,

Arvasi heti asian;

Mietti hetken, kunnes kaikki

Veljet vaipuivat unehen,

Jolloinpa sijalta siirtyi

Vetihikse hänki viimein

Isän tuumille tupahan:

"Kuules, taatto, kummallista!

Tuolla äsken kun mä torkuin.

Vaikka ollen valvehilla,

Istuutui kuki eränsä

Veljistäni vuotehelle

Sekä luullen sitkeästi

Minun yksinnä makaavan,

Tuumivat täten yh'essä

Keskenänsä kuiskutellen:

'Veli kullat, kyllä kaite

Tuntenemme tuon paraite,

Että Tuomas yksin tuotti

Kohta joutuvan kurimme,

Kuten tuonki tunnustavi.

Mutta hän on meidän eestä

Kovan kärsinyt usean,

Että myös hänen edestä

Meki kerran kärsisimme'.

Vaan kun taas nyt vuotehelle

Kuki näytti nukkuneelta,

Olen keksinyt, kutenka

Milloin yksi, milloin toinen

Hiljan hiipi huonehesta

Tullen kotvahan takaisin.

Arvasinko aikehensa,

Isä, tuumansa tajusin?

Min ovat sanonna sulle,

Oli lemmen lausumata

Sulan suosion petosta;

Sillä syy on totta to'enki

Minun yksin, eikä muiden".

Isä vanhus vastineeksi

Äänin sortuvin ärähti:

"Suorite sijalles', poika,

Aamulla kurin käsität".

Armas lensi aamu-rusko,

Kulta-siivillä kohosi

Merestä met'än ylit'e,

Kun ol' vanhus varpahilla

Kutsuen pojat kokohon.

Kolkkona ja korkeana

Pöydän ääress' istui äijä

Harjattune harmo-pääne,

Aivan kuin pyhä-asussa;

Sini-tankin syrjämällä

Raha rinnalta välähti,

Maamme lahja mainiolle.

Kysyipä jo karmiaasti:

"Noh, pojat! Kenenkä teistä

Niskoilla rikos nojavi?"

"Minun", kuului kunkin veljen

Huulilta yh'essä huuto.

Nytpäs särkyi viimein sulku

Jok' ol' vuotta seitsentoista

Estänyt edessä lasten

Isä vanhan itku-vuodot,

Kyynel-tulvansa tukennut,

Ja hän itki nyt ilosta

Ylistäen ylhäisintä

Sormet ristissä ruveten:

"Kiitos Herran, Kaikkivallan;

Nyt on täytetty lupaus,

Eik' o'o vielä lasten vaino

Särkenyt isän sydäntä.

Pojat! tästä päivin eipä

Kuten orjat kohdeltavat,

Vaan kuin lapset, lempi-lapset,

Kuulkaatte, kuta nyt vanha

Isänne on ilmoittava:

'Poikana kun palvelussa

Kävin naapuri-kylässä,

Asui sen lähellä aivan

Isä vanha vartevane

Kahdeksane poikanensa;

Vaanpa ei voine vainollisin

Olla toiselle tylympi,

Vel' kuin näistä veljellensä;

Jos ne joutui vastatusten,

Kävi veitsi kielenänsä,

Ohi kulkeissa — kivipä.

Voi, tok'! aattelin ma; ennen

Sulon kaiken kaivannenki,

Minkä antavi avio,

Vaimo armas valmistavi,

Vuosi vuodelta kuin olla

Pelvossa petoja saada

Mokomia maamme täyden;

Aattelin, ja aatoksesta

Syntyiki samassa päätös.

Viisikymmentä jo vuotta

Notkisti mun niskojani,

Vaan ei ollut vuodet eikä

Sodan vaivat sortanunna

Vielä runkoni väkeä,

Jäsenteni jäntevyyttä.

Tuommoisena tuolla kerran

Hiili-hautani ohella

Istuin yksin ilta-yöllä,

Eräs äijä kun äkisti

Sivullani seisoi siinä

Sekä lausui laimiasti

Tummassa tulen valossa:

'Tunnista minussa tässä

Isä ilkiäin velien;

Elä säästä maan madoille

Vartes' voimia eheän,

Vali vaimo itsellesi

Si'ittääkses' siitä maalle

Kunnon poikia kodolle,

Ja mitä minun ei ennen

Onneltansa oppinehet,

Anna yhteisen ah'ingon

Opettaa omas' paremmin'.

Täten äijä. Tuulen puuska

Lisäs' liekkiä tuleni,

Ja hän siirtyi silmistäni

Tuokiossa, kuin tulikin.

Hänpä neuvon, Herra onnen

Antoi sitten aikanansa.

Saman Herran kautta kaikki,

Veljekset, nyt vannokaatte,

Että, niinkuin ennen o'otte

Yh'esä yhä pysynnä,

Edespäin nyt elköhönkään

Vaihe maailman mikähän,

Turva, vaara, riemu, tuska

Olko toisen, eikä toisen,

Sikäli kuin Herra hengen

Sekä terve'yden suopi;

Ja se murhe, jonka mulle

Tyly mieleni on tuonut,

Ei ole mitätön ollut

Häpeäksi haudassani".

Tuohon Tuomas vastineeksi

Puhui puolesta velien:

Isä, meille mieluisampi

Ei ole vala mikähän,

Etenki, kun eipä liene

Huokeampata piteä.

Katso, kun tavalla orjan,

Vaan ei poikien, pidelty

Meitä, miksi emme silloin

Pa'enneet pahasta ko'ista

Etuamme etsimähän

Luona miehen luonteamman?

Miksi? ellei syystä, että

Emme konsana eroisi:

"Ei, näet, mieli myödyttänyt

Veljen luopua velistä.

Meidänkö muka pitäisi

Hajauntua harha-teille,

Samoin, kuin salolla tuolla

Metson poikaiset poloset,

Joita murhan miettiväiset

Ampujat ajeskelevat.

Täten tuumimme pakossa,

Tämä on tuuma onnessakin".

Ja nyt kautta Herran kaikki

Pojat vannoivat valansa,

Että, niinkuin ennenkin ne

Yh'essä yhä pysyivät,

Edespäin nyt elköhönkään

Vaihe maailman mikähän,

Turva, vaara, riemu, tuska,

Olko toisen, eikä toisen,

Sikäli, kun Herra hengen

Sekä terve'yden suopi.

Näin ne vannoi; vaan valanpa

Isä nyt ilolla kätki

Sydämensä säiliöhön. —

II.

Kadonnut ol' rauha kallis,

Tul' ja miekka vaan tuhosi

Saloilla jo Suomen niemen.

Miehet kaatui melskehissä,

Naiset piiloihin pakeni.

Surun viesti viestin päälle

Lintulahdelta jo lensi

Sekä Saarijärveltäkin.

Eikä kuulunut enemmän

Iloista Iso-Kyröstä,

Lapuasta lohdullista

Perhon syrjäisen perille.

Tuvassansa tuolla kerran

Istui nyt i'äkäs Haane

Pöydän ääressä avaran

Poikinensa puolisella,

Kuni töytäsi tupahan

Pakolainen poika-nalkki

Hengästynnä huudahtaen

Oitis tultua ovesta:

"Herra siunatkohon, Haane!

Kun jo kauhiat tapahtui;

Viholliset viime-yönä

Polosilta poltti meiltä

Talomme ihan tuh'aksi,

Ollen noitapa ololta

Pari-kymmen parta-suuta

Keihäs-ratsua rajua.

Nyt ne purtoa pitävät

Kirkolla tulossa tänne

Ehkä ennen iltoa jo".

Vimmastunna vanha Haane

Nousi pöydästä puhuen:

"Kyll' on Herra suonut kuusi

Jäsevätä, jäntevätä

Poikoa minulle; mutta

Jos ois' vielä toinen verta,

Menisköhän mielellänsä

Yksi ainoa ilolla

Manalahan maamme eestä,

Kodon eestä kuolemahan?"

Lausui noin ja naulastansa

Kaapas' jyrkeän kiväärin

Rauhasta jo ruostunehen.

Nauru-suin nyt Tuomas nousi

Uljas vastaten urolle:

"Vanhan ei käsihin kelvoin

Sovellu sota-asehet,

Samoin kuin sydänkin arka,

Nulo mieli nuorisolle;

Pannos taatto paikoillensa

Asehes', ja anna meidän

Reistata rehevämpien

Nuorempien noihin käydä".

Isä nyt ihastui tuosta

Lausehesta laimentuen.

Mutta veljet virma-mielin

Jopa kilvalla jokainen

Tarttui tarkkoihin aseisin

Nahka-päällys-pyssyihinsä,

Olalleen ne lennättäen

Tempasi lyhän, tukevan

Karhu-keihosen kätehen.

Näissä nyt varuin vaelsi

Kaikki ääneti edelle,

Ehkä miete mielessänsä

Paisuiki, vihollis-parvet,

Kussa vaan ne kohtasivat,

Lyödä murskaksi mokomat

Tahi jäädä tantereelle,

Kaatua yh'essä kaikki.

Päästyänsä puolen virstan

Paikoille pitäjän tietä

Kapeata kaalattua,

Virkkoi Tuomas veljillensä:

"Veikot, niinkuin tienne viepi,

Kulkekaatte, kunnes tuonne

Joudutte aholle, jossa

Lampi laaksohon vetäyvi;

Sivumpana siinä onpi

Mä'ellä mäntyen välissä

Semminki sopiva paikka

Vartoa vihollistamme.

Ei, näet, ennen iltoa se

Tulle, jos tuhovi tuoten

Maisemissa matkustavi;

Sillä nyt välin vähäsen

Pistäime pihassa tuolla

Harmahassa huonehessa,

Kussa kultani asuvi

Kokottaa jo kotvan sitte".

Sanottua saipa tielle

Tuonne torppahan ylemmä.

Veljet taasen verkastellen

Joutuivat, johon osoitti,

Kussa kangas korkenevi

Laaksosta lähellä lammin,

Sekä, piilten pensahissa,

Tähtivät terävät silmät

Pitkin tietä tiedustellen.

Ja kuten ei kyttä kau'an

Kotvi päivän koittehesta

Kevät-aamuna kojussa

Tuolla teiren soitimella,

Ennenkuin kukertamahan

Siihen soittaja lasekse

Saaden rannat raikumahan

Uhka-huudosta ulapat;

Senpä verran veljeksetki

Vartoi, kun vihollisensa

Lauma tuima tuonnempana

Ilmautui ihan äkisti

Keihäs kä'essä kii'ähtäen

Edellänsä min ehätti.

Näitä ei kukahan nähnyt

Välemmin, kuin kaksois-veljes

Tuomas Haanen, Aatu armas.

"Nyt", hän virkkoi, "nytpä, veikot,

Alkavi asia vasta.

Pojes peitot pyssyistänne

Siepatkaatte sukkelahan,

Ja kun tuolta kunnahalta

Joutuvi vihollis-joukko

Alas laaksohon lasekse

Vastapuolen vieruketta;

Silloin sätkähyttäkäätte,

Joll' on luoti vaan varoilla".

Virkkoi tuon; ja tuokiossa

Joutui joukko kunnahalle,

Ratsasti ylös rymyten;

Vaan kun juuri jyrkänteetse

Sitten syöksyivät alemma,

Pamahti velien pyssyt,

Räiske hirveä räjähti.

Neljässä nyt otsassapa

Jäähtyi luodit, joista kaksi

Sattuikin ihan samahan.

Irrallansa ilman miestä

Neljä hyppäsi hevoista,

Toiset taasen kuusitoista.

Seisahutti säpsähtäen

Ratsumiehensä rutosti.

"Ladatkaatte!" kiljahteli

Aatu valpas veljillensä

Urhoin lähtien lymystä

Ja sen tuskin kun ol' tehnyt,

Ryntäsi jo raivo parvi,

Kuten viuhuva vihuri,

Mäelle kohden männikköä.

Ken ol' kerkehin velistä

Ehtipä hädin enähän

Panna ruudit pyssyhynsä,

Vähemminpä luodin vielä,

Kun jo päästyä perille

Viholliset vilkkahasti

Heittihe hevoisiltansa

Sekä karkasi samassa

Päälle oiko-piikkilöillä.

Mutta kelpo keinoillansa

Käsin viedyillä vakavin

Astui veljetkin alalle

Vasten niitä väistymättä.

Nytköspä nujakka nousi

Jyryin, jyskehin ja huudoin,

Antaess' ei askeletta

Toisen toiselle pereä.

Pistuol'-ampuma jo maahan

Ensinnä kumosi Eeron,

Mutta kaatajalle kosti

Keihäs Kustinpa samassa.

Nyt kahakka kiihtyi alti,

Pisto pistoa häristi.

Vihollista kaatui kuusi,

Veljet kaikki verta vuoti

Viimein vaan ol' yksi heistä

Aatu ainoa jälellä.

Haavan saan'na hartiahan

Sekä, säärehen syvemmän

Sivalsi hän sittenkinpä

Ympärillensä yhäti

Arvoisa ase kädessä,

Sapelinsa ryösten saama,

Kunnes viimein hänki vaipui,

Puhki rinnan pistettynä,

Kuolemahan, kuolossansa

Vielä haavoja ja'ellen.

Mutta parven päällikkö nyt,

Pantua kärelle piikin

Tämän pään jo poikki lyödyn,

Lennähytti läähättäen

Pojes tappo-tantereelta

Joukon jäänehen edellä.

Kuus' vaan kaksikymmenestä

Tullehesta, näet, takausi,

Viedenki mu'assa muu'an

Kahakasta kuolon-haavan.

Mutta metsän synkiän nyt

Uralla isä i'äkäs

Kaatuneiden kaaloi sinne.

Ei hän viihtynyt enähän

Tuvassansa tuolla yksin,

Pois kun poikansa menivät;

Asehitta astui vanhus

Neuvoja nerollisia

Tuodaksensa tappeluhun.

Keksipä jo tuolta kohta

Ratsu-joukon rientävänä.

Täyttä karkua takaisin,

Samoin kuin kärellä piikin

Päänkin Aatun armahansa.

Vapisten nyt vanhoiltansa

Jäseniltä joudutti hän

Askeleitansa alati,

Kunnes saapui viimein siihen,

Kussa kaunis poika-sarja

Kalpeana kuolemassa

Loikoi outojen lomissa.

Kyynel'-helmet harmahista

Ripsistä heti repäsi

Sekä ensin silmäellen

Ylpi-mielin ympärinsä

Luki kaikki kaatunehet

Oudot, ystävät yh'essä.

Pojat kaikki, paitse Tuomas,

Makasi unen makean.

"Missäs Tuomas? Tuoko yksin

Elävi erillä muista

Veljistänsä vilpistellen?"

Siten lausui. Loitompana

Tuomas vaanpa tuolla istui

Luona kultansa luikersi

Ikähän nyt irroittaen

Kätensä, tämän kädestä.

"Mltäs tuo nyt merkitsevi?"

Hän nyt virkkoi hämmästyen,

"Näenkö silmin vaiko niskoin?

Silmäni sinuthan, neiti,

Tulis' nähdä vaan, ja niskan

Tumma seinämä tupasen.

Mikä on se mielen haire,

Mikä aisti aavehtiva,

Tuon ku tuottavi esihin

Kuvituksen kummallisen:

Veljeni verittyneinä,

Kaatuneina kaikki maahan

Sekä keihä'än kärellä

Pääkin Aadun pistettynä?"

Tuskin tuon sanottuansa

Sieppasi sitä menoa

Pyssyn, keihosen kätehen

Töydäten ulos tuvasta.

Veri-juovat juohattivat

Suorastansa suostutulle

Kohdalle koko välinsä,

Kunnes päästyä perille

Näki kaikki kaatuneina

Veljensä veressä uivan,

Vanhus seisten vierelläkin.

Astua ei askeletta

Tohtinut toki etemmä;

Mutta siihenpä mykistyi

Silmin nähden, korvin kuullen,

Kuullen, kuinka vanhempansa

Tuossa toivoton valitti:

"Voi, mun harmo-hapsiani!

Missä Tuomas? missä Tuomas?

Jo on poikani paennut

Muinoin muita rakkahampi,

Vilpistellyt veljiänsä

Yksin jättäiden jälelle.

Voi tok' tuota vintiötä,

Petturia, pelkuria!

Ajelehtakohon aina

Hän, kuin Kainikin, lymyten

Kulkijana korpi-teillä

Vähimmästä värvähtäen

Lipinästä haavan lehden

Sekä pienintä peläten

Pyytäki pyrähtävätä,

Joka moisen joutuessa

Heittävi heti uransa.

Herra, jos vanhurskahana

Taivahassa tuon tajuat,

Vaino häntä, niinkuin vanha

Isänsä ihaili ennen,

Sekä sitte kuolemassa,

Heräspä miten hyvänsä,

Elä anna ensinkänä

Isänmaata ilkiölle,

Vielä veljeä vähemmin."

Kauhun-jähmeänä kuuli

Tuomas tuommoiset puhumat

Ja hän käänsihe kovasta

Isästänsä murto-mielin.

Kuten koira kontiota

Ajavi ärehin innoin

Vainun saatua vakaisen

Jälistä sen jylhäkössä,

Niin hän ääneti eteni,

Veri-viehkat minne veivät,

Ääneti, — mut äänin huusi

Himo murhan mielessänsä.

Joutuiki kodin koh'alle.

Kun jo liekki leimahteli,

Savu pöllysi pihasta;

Eipä nähnyt, eikä kuullut,

Silmä vaan pysyi pol'ulla

Ani muissa arveluissa.

Alennut ol' aurinkoinen,

Saanunna salojen taakse,

Kun jo kerkesi kylähän

Asukkaista autiohon.

Tässä nyt ohella tiensä

Poika pellolla polonen

Kurkisti kuhilahasta

Varovasti viittaellen

Sekä huusi hilli-äänin:

"Ellös menkö sinne, siellä

Oletpa heti hukassa;

Herjat, näetsen, hengähtävät

Tuolla juuri nyt talossa.

Kuus' ol' niitä; itse kulla'i

Pitkät piikkinsä kädessä;

Mik' ol' hirmuisin häjyistä,

Kärell' ynnä keihä'änsä

Kantoi kauhean näköisen

Päänki vielä vertynehen".

Aina vaan pikemmin astui

Tuomas tietänsä edelle.

Vaan kun veljen armahansa

Näki pään jo naulattuna

Etu-huonehen ovelle,

Kiljuenpa kii'ähytti

Pyssynsä pojes kädestä

Sekä ryntäsi sisähän.

Etehensä ken tul' ensin

Saipas pernahan peräti.

Keihäs-raudan keuhkohinsa.

Väheksien vimmassansa

Tu'et tuiki ja asehet

Iski, kuin isoova kotka,

Käsin kourin saalistansa

Sekä laajalta levitti

Kauhua, ja kuolemata;

Tunte'en ei telmehessä

Kolhaustakaan kovinta.

Sattui jos kehen kätensä,

Tuopa lensi lattialle,

Liivaksi pian litistyi

Kurkku kynsin raadeltuna.

Päällikkö nyt vaan ol' viimein

Koko joukosta jälellä.

Tähän kiini kainaloista

Tuomas tarttuen lujasti

Sel'än ruhjoi niin ja rinnan,

Että kaatui kaksinkerroin,

Maahan paikalla musertui,

Katkas' kaulan kaatuneelta

Sekä surren veljyensä

Pään nyt ottiki ovelta;

Läksi viimein voipuneena,

Veren vuodosta väsyn'nä

Kotihinsa kompuroiden,

Mutta — mielinpä kevehin.

Sydän-yö jo seudut peitti,

Veren vallassa kun viimein

Tuli taattonsa talohon.

Savu vaan ja tuhka siellä

Kohtasi kova hävitys;

Korsu ol' koko talosta

Polttamatta vaan pihalla.

Sinne kömpi katsomahan,

Sais'ko suojoa, lepoa,

Kun jo tullen kynnykselle

Kuulipa sisältä sieltä

Äänen ähkyvän isänsä:

"Ken nyt kertoisi minulle,

Tokko Tuomas vilpisteli?

Kenpäties, ei tuota tehnyt.

Anna, Herra, että armas

Tuomanani tuossa oisi

Vielä eessäni viaton!

Lähetä hänet tyköni

Kä'essä kallo sen katalan,

Joka pisti piikillensä

Pään mun poikani suloisen,

Tuosta to'ella nähdäkseni,

Onko ollut uskollinen,

Pitänyt pyhän valansa.

Ja se kosto, jonka kutsuin

Alas lapseni ylitse,

Heitä tälle harmo-päälle,

Pane painuvaiselleni!

Ja mä tuhkalla taloni

Poltetun ja poikieni

Ruumihilla raadetuilla

Suuresti sinua kiitän,

Että vielä o'on elossa".

Tuomas tuonpa kuultuansa

Astui nyt sisälle sinne:

"Rauha, rakkahin Isäni,

Hapenilles' harmahille!

Hetkenä tänä nyt tässä

Sikiösi surman tuojat

Elä ei kaatajat enähän".

Lausui noin ja lattialle

Viskasi vihollisensa

Pään nyt kauhean kamalan

Etehen isän epivän.

Isä vanhus innostun'na

Hyppäsi heti tilalta

Syösten poikansa sylihin,

Kaulahan käsin molemmin.

Mutta tuo jo tuohon vaipui

Kaatui hiljan kuolemahan

Vieden vanhemman muassa.

Syletysten sammui siihen

Tuomas Haane haavoistansa,

Isä vanhapa — ilosta.

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

NIITÄ NÄITÄ RUNOUDEN ALALTA

SISÄLLYS:

I.

II.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE