Martinin rikos: Novelli
Date: 2014-08-10T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Martinin rikos: Novelli

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Martinin rikos: Novelli

Author: Maria Jotuni

Release date: August 10, 2014 [eBook #46553]
Most recently updated: October 24, 2024

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/46553

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MARTININ RIKOS: NOVELLI ***

MARTININ RIKOS

Novelli

Kirj.

MARIA JOTUNI

Otava, Helsinki, 1914.

I

Anna loikoi viel‰ tilallansa ja katseli, kuinka tuuli hulmuutteli ohuita uutimia ja kuinka p‰iv‰ paistoi avonaisesta ikkunasta suoraan h‰nen s‰nkyns‰ jalkap‰‰h‰n. H‰n veti peitteen alta jalkansa ja liikutteli sit‰ p‰iv‰npaisteessa.

H‰n ei viitsinyt nousta viel‰ ylˆs. H‰n oli valvonut pitk‰‰n eilen ja ajatellut t‰m‰n maailman asioita. Nyt ei h‰n viitsinyt edes ajatella. Oli huoletonna siin‰ hyv‰ olla.

Veli Alvarin lapset Martta ja Einar melusivat etehisess‰. Mummo tuntui toruvan heit‰, pelottelevan, ett‰ Anna-t‰ti viel‰ nukkuu.

Kuitenkaan ei ‰iti itse malttanut olla pilkist‰m‰tt‰ Annan kamariin.

"Katsos unikekoa, kello on kohta yhdeks‰n." Sitten huusi ‰iti etehiseen: "Miina, tuokaapa kahvia t‰nne."

ƒiti oli viel‰ toruvinaan Annaa, korjasi siin‰ uudinta, joka oli irronnut kokonaan pitimest‰‰n ja hulmueli vapaana.

Anna lep‰si yh‰ liikahtamatta ja katseli ‰iti‰ns‰. H‰n ihmetteli, ett‰ ‰iti jaksoi olla niin iloinen. Ja nuoren n‰kˆinenkin oli viel‰ ja kaunis. Ei olisi mummoksi luullut, vaikkapa hopeahaivenia pilkistikin sen myssyn alta.

"Mit‰p‰ unta n‰it", kysyi ‰iti Annalta ja istuutui s‰ngyn laidalle ja otti Annan jalan k‰teens‰.

"En sanottavia."

"Et sanottavia."

"Mit‰p‰ sin‰ itse?"

"Min‰? Mit‰ lienee ollut, ik‰vi‰, en muista. Mutta miss‰ ovat kortit, katsotaanpa p‰iv‰n tapahtumia."

"ƒitih‰n ne vei eilen."

"Nyt muistan, no, olkoot."

He vaikenivat. ƒidist‰ ja tytt‰rest‰ oli molemmista hyv‰ niin olla, katsella toinen toistansa ja ymm‰rt‰‰ toinen toisensa syd‰melliset ajatukset, joista katse kertoi ja joita ei sanoiksi aina saatu.

N‰in aamuisin tuli ‰iti aina Annan luokse, istuutui h‰nen s‰nkyns‰ laidalle. Siin‰ katselivat he p‰iv‰n tapahtumia korteista tahi juttelivat syd‰mellisesti pienist‰ seikkasistansa. Eiv‰t ne seikkaset ihmeit‰ olleet, eiv‰t he siksi niist‰ puhuneetkaan. He iloitsivat vain toistensa l‰heisyydest‰ ja siit‰ ymm‰rryksest‰, joka vallitsi heid‰n v‰lill‰‰n. Ja n‰in he ik‰‰nkuin liittoutuivat p‰iv‰n ik‰vi‰ vastaan, he ik‰‰nkuin tahtoivat vakuuttaa toisillensa, ettei heid‰n el‰m‰ss‰‰n ollut mit‰‰n vakavasti otettavaa. Ja he iloitsivat salaisesti, jos luulivat omalla huolettomuudellaan voineensa toinen toiselleen sit‰ vakuuttaa.

Miina toi kahvia ja meni. ƒiti kaatoi tytt‰rellens‰. Ja kun Anna kohosi istualleen, huomasi ‰iti, ett‰ jokin ik‰v‰ ajatus painoi taas h‰nen mielt‰ns‰. Itsep‰inen ryppy ilmestyi otsalle silmien v‰liin.

"Oliko Alvar eilen myˆh‰‰n poissa", kysyi Anna kahvinsa unohtaen.

"Ei h‰n myˆh‰‰n ollut. Min‰ valvoin viel‰."

"Min‰kin valvoin. Vaan olihan se jo aamupuolta yˆt‰."

"Miksi sitten kysyt?"

"ƒiti, sin‰ et saa puolustaa Alvaria. Sinun t‰ytyy olla ankarampi h‰nelle. T‰t‰ el‰m‰‰ ei voi en‰‰ siet‰‰."

ƒiti punastui. H‰nen ohuet sormensa piteliv‰t kahvileip‰‰, k‰‰nteliv‰t sit‰, niin ett‰ muruja tippui h‰nen huomaamattaan lattialle.

H‰nt‰ loukkasi, kun Anna rikkoi t‰ten heid‰n ‰‰nettˆm‰n sopimuksensa kosketella arkoja asioita. H‰nt‰ loukkasi Annan muistutus. Mit‰ Anna el‰m‰st‰ tiesi.

Annakin katui jo ‰skeisi‰ sanojansa ja virkkoi sovittaen:

"Mist‰h‰n he saavat varojakaan? Ja is‰ saapi el‰tt‰‰ perhett‰", lis‰si h‰n katkerasti.

"Ehk‰ heill‰ on viel‰ Iidan myˆt‰j‰isi‰."

"Myˆt‰j‰isi‰? Siit‰kˆ vaivaisesta kymmenest‰tuhannesta? Ne ovat menneet jo aikoja sitten. Ei rahat niill‰ pysy. Sill‰ tavalla kun Iida pukeutuukin. Etkˆ sin‰ voi sanoa Iidalle, ett‰ n‰in pieness‰ kaupungissa on h‰pe‰m‰tˆnt‰ pukeutua siten?"

"H‰n on tottunut. Miksi me sotkeudumme toisten asioihin", esteli ‰iti hiljaa.

"Siksi, ett‰ h‰n h‰p‰isee meid‰t", sanoi Anna lujasti.

"Anna, min‰ pyyd‰n, sin‰ pahoitat mielt‰ni ajattelemattomilla sanoillasi."

"Niinh‰n sin‰ itsekin sisimm‰ss‰si ajattelet."

"Min‰ en ajattele. Minun ei sovi ajatella. Minun t‰ytyy tyyty‰ siihen, mik‰ on. Enh‰n min‰ voi vaatia, ett‰ kaikki olisi mieleist‰ni."

"Mutta min‰ vaadin. Vaadin ainakin sen, ettei minun nime‰ni h‰v‰ist‰.
Katkeroittakoot el‰m‰n t‰‰ll‰ kotona — vaan, vaan kaupungilla ei —."

ƒiti viittasi k‰dell‰ns‰ pyyt‰en Annaa hillitsem‰‰n itse‰ns‰ ja kohosi siit‰ ylˆs. H‰n aikoi l‰hte‰ pois. Haikea tunto valtasi h‰nen mielens‰. H‰n seisoi hetken neuvotonna, kun ei lˆyt‰nyt sanoja, joilla puolustaa taas Alvaria. Iidan suhteen oli h‰n osiksi samaa mielt‰, mutta h‰nen poikansa Alvar oli mik‰ oli, mink‰p‰ sille taisi, eih‰n h‰nt‰ en‰‰ toiseksi saanut.

"ƒiti, istuhan viel‰", pyysi Anna.

ƒiti istuutui j‰lleen. H‰n ei voinut vastustaa lastansa. H‰nen syd‰mens‰ l‰mpeni taas, kun h‰n katseli tervett‰ ja voimakasta tyt‰rt‰ns‰, joka kuitenkin oli oikeassa.

"Kauniit ilmat", sanoi Anna ja heitt‰ytyi viel‰ s‰nkyyns‰.

"Kauniit. Kes‰ on tullut."

"Taas kes‰. Jopa kuluu t‰m‰ el‰m‰kin", sanoi Anna ja nosti paljaan jalkansa ‰idin syliin. ƒiti otti sen taas k‰teens‰ ja silitti sit‰.

"Mit‰p‰ siit‰, jos kuluukin. Kuluttavahan sen on. Mik‰ sinulla on h‰t‰n‰, oletpahan meid‰n ilonamme t‰ss‰."

"Olisi ik‰‰ jo, h‰vett‰‰, vuosi vain ja ik‰‰ on jo kaksikymment‰viisi vuotta. Monilla ik‰isill‰ni on jo suuria tytt‰ri‰."

"Sit‰kˆ sin‰ —"

"Sit‰", sanoi Anna. "Eikˆ se muka olekaan asia? Min‰p‰, rehellisesti sanoen, en el‰m‰st‰ mit‰‰n tied‰."

"Odotahan."

"Montako kymment‰ vuotta?"

"Itse tied‰t."

Anna punastui ja ‰iti jatkoi:

"V‰h‰tp‰h‰n el‰m‰st‰ nyt, kun on t‰llaiset ilmat. Eikˆh‰n pit‰isi hommautua kes‰asunnolle jo?"

"Eikˆ oltane pitemp‰‰n kaupungissa? Vai mit‰ ‰iti arvelee?"

"Miksi pitemp‰‰n? No, is‰ kyll‰."

"Ja me muutkin."

"Ahaa, ymm‰rr‰n."

"V‰‰rink‰sit‰t, ‰iti. Siit‰ asiasta ei viel‰", sanoi h‰n. "Mutta Alvar, kun tuo Alvar taas —"

H‰n ei sanonut enemp‰‰, ettei pahoittaisi taas ‰idin mielt‰. Mutta raskaina tulvahtelivat ajatukset ja h‰n unohtui niiden valtaan.

Tiesih‰n ‰iti, mit‰ Anna ajatteli, eik‰ kysynyt enemp‰‰. Tiesih‰n h‰n, ett‰ Alvar se Annaa huolestutti. Alvar j‰i kaupunkiin koko kes‰ksi, niinkuin viimekin kes‰ksi oli j‰‰nyt. Sellainen juonti-into h‰nell‰ oli ja sellaiset asiat. Is‰k‰‰n ei viihtynyt heid‰n kanssaan, h‰nkin j‰i kaupunkiin syytt‰en sairask‰yntej‰‰n, vaikka oli kaksi l‰‰k‰ri‰ niin pieness‰ kaupungissa ja kes‰asunnolta olisi sit‰paitsi voinut vastaanotoillaan k‰yd‰. Vaan tosinhan is‰n oli pakko hoitaa raha-asioitakin, etenkin nyt, kun kaikki n‰ytti niin sotkuiselta.

"Onko is‰ mennyt kaupungille", kysyi Anna.

"On, tapansa mukaan."

"Is‰ on vanhentunut n‰in‰ viime aikoina."

"En ole huomannut."

Anna tiesi, ettei se ollut totta. ƒiti oli sen huomannut. Vaan ‰iti ei tahtonut is‰st‰ puhua. He olivat vieraita kesken‰ns‰. Is‰ kulki yksin omia teit‰ns‰ ‰‰netˆnn‰ kuin vieras, joka jostakin syyst‰ oli pakotettu asumaan yhdess‰ heid‰n kanssansa. Tekiv‰th‰n he niinkuin is‰ toivoi, kun is‰ toivonsa heille ilmaisi. Vaan is‰ ei sit‰ usein tehnyt. Viime aikoina oli h‰n koetellut l‰hesty‰ Annaa ja puhellut usein h‰nen kanssansa, ja Annasta tuntui, kuin h‰n sen kautta olisi ik‰‰nkuin uuden tuttavan lis‰‰ saanut.

II

Eilisen‰ p‰iv‰n‰ oli Martin tavannut kaupungilla Lennart Ahlmanin ja pyyt‰nyt kotiinsa ja Lennart tuli.

Anna s‰ik‰hti, kun h‰n ikkunasta n‰ki is‰n ja Lennartin tulevan yhdess‰. H‰n sulki nopeasti kamarinsa oven ja h‰nen syd‰mens‰ lˆi pelosta. Mutta kohta h‰n rauhoittui, avasi levollisesti ovensa ja meni vierasta vastaan. Eih‰n h‰nen tarvinnut pel‰t‰ Lennartia, eih‰n h‰nen tarvinnut pel‰t‰ sit‰, mink‰ v‰ltt‰m‰tt‰ t‰ytyi tapahtua. H‰nen oli naitettava itsens‰. Ja niist‰ nuorista miehist‰, joita kaupungissa oli, oli Lennart Annan mielest‰ parhain ja ainoa, jota h‰nen sopi ajatella.

Ik‰v‰ vain, ettei ‰iti ollut samaa mielt‰. ƒidist‰ oli Ahlmanin kauppiassuku vastenmielinen. Vaan kenelleh‰n ‰iti tahtoi s‰ilytt‰‰ h‰nt‰ sitten? Kenelle? Kaupungissa ei ollut nyky‰‰n ket‰‰n mahdollista. Ja kukapa ‰idin mielest‰ olisi ollutkaan kyllin hyv‰? Hyvittih‰n se Annaa tavallaan, vaan teki samalla olon tukalaksi ja ratkaisun vaikeammaksi. ƒiti haaveili tietysti tyhj‰‰. Odotti sellaista, jota mist‰‰n ei tullut. Ihmeellist‰, ettei ihminen niin vanhanakaan oloihin j‰rkev‰sti suhtautunut. Se ‰iti oli nuori syd‰melt‰‰n aina, sellainen haaveilija. Toista oli is‰.

Is‰ n‰ki tietysti mielell‰‰n, ett‰ Lennart pyysi h‰nt‰ ja h‰n suostui. Ja is‰ oli oikeassa. Sill‰ jos Anna Lennartin otti, ei h‰n rasittanut en‰‰ kotiansa, h‰nen toimeentulonsa ja olonsa olivat taatut. Ja is‰n silloin myˆskin. Se oli p‰‰asia nyky‰‰n. Ja siksi toisekseen aika oli jo menn‰. Eik‰ Annasta ollut suinkaan vastenmielist‰ sit‰ ajatella. P‰invastoin, siihen mieli viime aikoina aina palasi ja sen ajatteleminen tuotti usein salaista tyydytyst‰ ja iloa. H‰nest‰h‰n nyky‰‰n koko perheen onni riippui. Ja siksi ei h‰nell‰ itsell‰‰n ollut en‰‰ mit‰‰n ratkaistavaa siin‰. Ja olivathan he Lennartin kanssa olleet jo vuosia hyvi‰ tuttuja, vaikkeiv‰t olleet koskaan oikein puhelleet kesken‰‰n.

Siksip‰ nyt ‰kki‰ tuntui oudolta. Puhe ei tahtonut sujua. Oikeastaan ei
Annalla ollutkaan puolestaan mit‰‰n sanottavaa.

T‰m‰ on kauppa kuten maalaisten, ajatteli Anna. Eip‰ runollisuutta, eip‰ rakkautta. Kauppa, ihan niinkuin h‰n oli p‰‰tt‰nyt, ett‰ h‰np‰ kaupat teki jonkun kanssa, joka sitten ei voinut v‰itt‰‰ menett‰neens‰ eik‰ tuntea pettyv‰ns‰. H‰np‰ ne teki, siksi ett‰ teht‰v‰ oli, siksi ett‰ se oli maailman meno, siksi ett‰ siten oli hyˆty‰ h‰nenkin el‰m‰st‰‰n, joka muuten kului aivan hyˆdytˆnn‰.

Ja siin‰ sitten he saivat kuin saivatkin p‰‰tetyksi jotakin outoa, sinnep‰in, ett‰ he t‰st‰l‰hin muka niinkuin kuuluisivat yhteen. Kuinka se lienee tapahtunut, puoliksi v‰kisin, puoliksi leikkien, ik‰‰nkuin kevytmielisesti itse‰‰n tyˆnt‰en. Ei itsek‰‰n siihen uskonut, ei syd‰mess‰‰n pys‰htynyt niihin sanoihin, joita pani itsens‰ sanomaan. Mutta neh‰n olivatkin mahdottomia ihmisten v‰lill‰ aina. Tuli niit‰ tahdikkaasti ja kylm‰sti k‰sitell‰, niinkuin Anna tekikin v‰isty‰kseen t‰st‰ tapahtumasta sopivasti pois toiseen.

Kun Lennart oli onnestansa huumaantunut ja liikutettu, ihmetytti se Annaa. Tunsiko Lennart enemm‰n kuin h‰n? Tahi mit‰p‰ h‰n tunsikaan. Eip‰ h‰n muuta kuin ihmetteli, ett‰ sellainen sattumako teki k‰‰nteen h‰nen el‰m‰ss‰‰n, sellainen v‰h‰p‰tˆisyys, sellaiset mit‰ttˆm‰t sanat m‰‰r‰siv‰t kokonaan h‰nen el‰m‰ns‰ kulun. Sit‰ h‰n ei t‰ysin tajunnut, vaikka olisi sit‰ itsellens‰ tuhannesti kerrannut. Tekikˆ h‰n v‰‰rin? Itse‰‰n kohtaan h‰n v‰‰rin teki, jos teki. Itsep‰ h‰n omasta el‰m‰st‰‰n vastasi. Eiv‰tkˆs olleet v‰‰ri‰ n‰m‰ p‰iv‰t, joita h‰n kotona toimetonna vietti, v‰‰ri‰ n‰m‰ vuodet, jotka hitaasti eteenp‰in vieriv‰t, v‰‰r‰‰ koko t‰m‰ el‰m‰, jolla ei ollut mit‰‰n tarkoitusta?

Niin ett‰ h‰n oli menetellyt oikein, kun asian t‰ten ratkaisi. Tiesih‰n nyt edes, mihin kiinte‰sti pyrki‰ ja mit‰ tahtoa. Oppia toista ymm‰rt‰m‰‰n ja h‰nt‰ rakastamaan. Oppia h‰nest‰ lˆyt‰m‰‰n ihminen ja oppia sen ihmisen kanssa sopiutumaan.

Sopiutua? Eikˆ ollut siin‰ kaikkien pulmien ratkaisu?

Sit‰ oli Anna miettinyt koko eilisen iltaa ja yˆt‰ odottaessaan Alvaria kotiin. Ja kuta myˆhemm‰ksi aika kului, sen selvemm‰lt‰ ja yksinkertaisemmalta n‰ytti se h‰nest‰. H‰n ei pyyt‰nyt itsellens‰ suuria iloja. H‰n p‰‰tti palkita Lennartille sen rakkauden, jota t‰m‰ tarjosi. Ja h‰n toivoi, ettei Lennartin koskaan tarvitseisi katua sit‰, ett‰ h‰nt‰ pyysi. H‰nen t‰htens‰ ei h‰n saanut tuntea onnettomuutta. H‰n koettaisi t‰ytt‰‰ velvollisuutensa ja koettaisi oppia rakastamaan miest‰ns‰, olkoon h‰n mink‰lainen tahansa.

Ja miksi h‰n ei oppisi? Rakastihan h‰n muitakin, kaikkia t‰‰ll‰ kotona, miksi ei sitten Lennartia, miksi ei omaa miest‰ns‰?

Sit‰ h‰n mietti.

Ja el‰m‰ n‰ytti toiselta niiden ajatusten valossa. T‰ytt‰v‰‰, melkeinp‰ riemukasta oli siin‰ uudessa velvoituksessa. Se tuotti tyydytyksen ja sen kautta selveni kaikki.

H‰n ajatteli sit‰ yˆll‰, kunnes v‰syi aamupuoleen ja nukkui mietteisiins‰. Ja nytkin viel‰, loikoessaan siin‰ s‰ngyss‰ns‰ tunsi h‰n v‰symyst‰ eilisest‰. Mutta veret tulvahtelivat outojen ajatusten ja tuntojen t‰hden ja haihduttivat v‰symyst‰.

ƒiti katseli ikkunasta ulos ja sanoi sitten:

"Lennart oli k‰ynyt t‰‰ll‰ eilen."

"K‰vi."

"Ja mit‰ p‰‰titte?"

"Ei, ei viel‰ mit‰‰n, h‰n tulee t‰n‰‰n", sammalsi Anna h‰mm‰styneen‰ ja ‰iti vaikeni.

III
ƒiti seisoi ikkunan luona ja katseli yh‰ auringonpaisteiselle kadulle, katseli tuttua n‰kˆalaa, jota h‰n lapsuudesta saakka oli katsellut. Kadun toisella puolen oli rivi mataloita puurakennuksia, oikealla niiden takana oli kauppaneuvos Ahlmanin korkea kivitalo ja vasemmalla n‰kyi kaupungin vanha kivikirkko.

Samat puutalot olivat seisoneet siin‰ niin kauan kuin h‰n muisti. Toisia omistajoita oli joihinkuihin ehtinyt jo muuttua, vaan useimmat olivat samoilla suvuilla kuin viisikymment‰ vuotta sitten. Ahlmanien kivitaloa ei h‰nen lapsuudessaan siin‰ ollut. He olivat muuttaneet paikkakunnalle vasta parikymment‰ vuotta sitten. H‰nen lapsena ollessansa olivat ÷hmanit kaupungin mahtavimpia. Heid‰n kauppansa lienee ollut yht‰ vanha kuin kaupunkikin. He eiv‰t loistaneet kivitaloilla. He asuivat vanhassa sukutalossaan torin laidalla, kirkon tuolla puolen. Eiv‰tk‰ he muutenkaan ulkonaisen loistonsa t‰hden muista eronneet. Heid‰n synnynn‰inen ‰lyns‰ ja kykyns‰ erotti heid‰t muista pikkukaupunkilaisista. Niin ainakin ennen. Kuinka lienee nyt? Huhuiltiin kaikenlaista. Huhuiltiin nuoren Erikin ruvenneen juomaan ja h‰vitt‰m‰‰n pes‰‰. Huhuiltiin heid‰nkin asioittensa menev‰n siksi yh‰ alasp‰in. Kukapa sen tiesi. Ihmiset ovat aina valmiita pahaa puhumaan.

Vaan jos se oli totta, niinkuin se kuitenkin taisi olla, niin olipa vanhalla Erik ÷hmanilla raskaat vanhuuden p‰iv‰t. Ehk‰ yht‰ raskaat kuin h‰nell‰ itsell‰‰nkin, Fredrika Martinilla.

Erik ÷hman oli ollut h‰nen leikkitoverinsa, h‰nen parhain yst‰v‰ns‰. Ja h‰n jumaloi viel‰kin Eriki‰. Olihan h‰n miehi‰ jo joitakuita el‰ess‰‰n n‰hnyt, vaan Erikin veroista ei ainoatakaan. Erik eli yksin‰isyydess‰‰n omaa kielt‰ytyv‰‰ el‰m‰‰ns‰, eik‰ kukaan muu kuin h‰n ehk‰ aavistanut, mit‰ h‰n itseens‰ k‰tki.

H‰n oli toivonut Erikille kaikkea hyv‰‰. Ja kohtaisiko Eriki‰ nyt sellainen suru? Tiesih‰n h‰n, milt‰ tuntui, kun n‰ki sukupolven rappeutuvan, kun n‰ki poikansa menev‰n alas. Erik ponnisteli siell‰ salassa, olihan h‰nell‰ vain yksi ainoa poika.

Yksi ainoa, niinkuin h‰nell‰ itsell‰‰nkin. Siksip‰ h‰n tiesi, milt‰ se tuntui. Toisen ei tarvinnut sit‰ h‰nelle vakuuttaa. Niin, Erik, n‰in heille nyt k‰vi.

H‰n oli salaa toivonut, ett‰ nuori Erik ja Anna olisivat sopineet toisillensa. Vaan ei. Kaikki h‰nen toiveensa olivat rauenneet alusta alkaen. Seh‰n se olikin omituisinta, ettei ainoakaan h‰nen toiveensa toteen k‰ynyt.

Mustat, pahviset katot n‰yttiv‰t harmailta kirkkaassa auringonpaisteessa. Paisteista katua ajoi joku maalainen k‰rryiss‰‰n torille. Sinne kulki talonem‰nti‰ rannukkaiset, harmaat saalit hartioilla, maitokannu ja torikori k‰dess‰‰n. Suorina ja j‰ykkin‰ kulkivat rikkaammat, sivuilleen katsomatta. Kˆyhemm‰t ja laihemmat tyˆmiesten vaimot menn‰ humppasivat kiireesti k‰si‰‰n huitoen ja p‰‰ etukumarassa ja tervehtiv‰t nˆyr‰sti rikkaampia, jotka vain huuliaan liikuttaen arvokkaasti vastasivat.

Naapurin em‰nt‰ pys‰htyi torilta tullessaan kadun toisella puolen puhutellakseen toista naapurin em‰nt‰‰, joka portista oli juuri tulossa ja h‰‰teli kahta huutavaa lasta helmoistansa. Lapset pelk‰siv‰t naapurin em‰nt‰‰ ja pujahtivat portin taakse ja katselivat portin raosta, milloin vieras j‰tt‰isi ‰idin. Vaan siihen j‰iv‰t vaimot kielest‰ns‰ kiinni. Heid‰n keltaisilla kasvoillansa pysyi j‰ykk‰ ja arvokas ilme, huulet vain liikkuivat hiukan ja k‰si viittaili saalin alta. Kohta viittasivat he tohtorilaan p‰in ja kasvoille tuli pahansuopainen ja ilke‰ ilme. He p‰lyiv‰t yh‰ Martinin ikkunoihin ja tohtorinna kuuli, miten he mainitsivat Alvarin ja Iidan nimet.

Fredrika Martin k‰‰ntyi ikkunasta. Anna oli jo pukeutumassa. H‰n sattui katsahtamaan ‰itiin ja h‰n ihmetteli, miten ‰iti yht‰kki‰ oli k‰ynyt niin vanhan n‰kˆiseksi.

"Voitko pahoin", kysyi h‰n ‰idilt‰.

"T‰llainen auringonpaiste tuntuu ‰kki‰ voimakkaalta."

"ƒidin ei pid‰ olla ikkunassa."

Anna ajatteli, ett‰ jokin ‰idille vastenmielinen henkilˆ oli kulkenut kadulla. Ehk‰ se oli Lennart? Jos niin oli, olkoon! Asialle ei en‰‰ mit‰‰n tainnut. H‰n oli jo valinnut Lennartin, ottanut h‰net. Ja ‰idin t‰ytyi siihen tyyty‰, tuntukoon kuinka vaikealta tahansa. Lennart oli jo h‰nen!

H‰nen! Ilo t‰ytti syd‰men. H‰n hymyili kuvallensa istuessaan peilin edess‰. H‰n katseli peilist‰ silmi‰ns‰, katseli tukkaansa. H‰n oli tyytyv‰inen itseens‰. H‰n oli nyt tyytyv‰inen olemiseensa. H‰n oli melkein onnellinen.

ƒiti n‰ki h‰nen hymyns‰. H‰n tiesi, mit‰ se merkitsi, vaan h‰neen ei ilo tarttunut.

H‰nest‰ tuntui ‰kki‰, kuin Anna ei olisikaan h‰nen lapsensa, vaan jokin vieras, nuori nainen, joka hymyili rakkaudelleen. Ja mink‰laiselle rakkaudelleen? Eikˆ Anna ymm‰rt‰nyt, mit‰ h‰n teki? Antoiko h‰n ulkonaisten olosuhteiden vaikuttaa? Rahaanko h‰n myi itsens‰? Myi h‰pe‰‰ tuntematta. H‰nen tytt‰rens‰, h‰nen ainoa tytt‰rens‰!

Kauniin onnenpa el‰m‰ h‰nen lapsillensa tarjosi. Eip‰ ollut syyt‰ ainakaan ylpeill‰.

"ƒiti", sanoi Anna, "el‰m‰ selvi‰‰ t‰st‰ viel‰."

"Mitenk‰ niin?"

"Min‰ selvit‰n sen."

"Mill‰, lapseni?"

"Tahdollani."

"Vaan muista, ett‰ mit‰ teet, teet oikein."

"Kun teen kaikki mit‰ voin, enkˆ tee oikein?"

"T‰ytyy vain tuntea ja tiet‰‰, mik‰ on oikein. Jos tunnet —"

"Tunnen. Ei ole vaikeata tuntea eik‰ tiet‰‰ sit‰ — meid‰n asemassamme."

"Meid‰n tahi muiden, se ei asiaa toiseksi muuta."

"Se muuttaa."

"En ole samaa mielt‰. ƒl‰ ratkaise asioita j‰rkesi mukaan."

"Vaan syd‰men. Syd‰n ei minulle mit‰‰n puhu."

"Mutta miksi sin‰ lankeat ottamaan niin raskaasti n‰it‰ pieni‰ ulkonaisia koettelemuksia, koeta s‰ilytt‰‰ syd‰mesi iloisena ja puhtaana, niin n‰et, ett‰ syd‰nkin sinulla puhuu."

"Ei, ‰iti, j‰tet‰‰n se. Usko, etten v‰‰rin tee. Minulla on hyv‰ olla ja se tulee hyv‰st‰ omastatunnosta."

"Uskon."

"Ei siis siit‰ mit‰‰n en‰‰."

"Ei. Eth‰n sin‰ ole en‰‰ lapsi."

"En. Olen sinun viisas tyttˆsi, ‰iti rakas, rakas —"

H‰n ajatteli sanoa kiitokset kaikesta menneest‰, kaikesta rakkaasta, mik‰ heill‰ oli ollut yhteist‰, vaan ei lˆyt‰nytk‰‰n sanoja. H‰n tarttui ‰idin k‰teen ja kyyneleet tulvahtivat h‰nen silmiins‰. ƒiti itki hiljallensa. He ymm‰rsiv‰t toisiansa. He rakastivat toisiansa. Ja yht‰ katkeralta tuntui nyt heist‰ molemmista se askel, joka kenties i‰ksi erotti heid‰t toisistansa.

"Lapsi."

"Se on minun kohtaloni ja min‰ olen onnellinen."

Anna kohotti p‰‰t‰ns‰ ja hymyili jo. Ja ‰iti ei saanut selkoa, liioitteliko Anna vai oliko jokin vieras ja h‰nelle k‰sitt‰m‰tˆn tunto saanut jo jalansijaa h‰ness‰.

IV

"Kes‰ on", sanoi ‰iti Annalle kevyesti, ett‰ he vapautuisivat ‰skeisest‰, "kuuluu jo lasten ‰‰nist‰kin."

Lapset rynt‰siv‰t samalla sis‰‰n.

"Mummo, ‰iti l‰htee taas ajelemaan eik‰ ota meit‰ mukaan." Lapset kiipeiliv‰t mummon syliin.

"Mep‰ l‰hdemme kohta kes‰asunnolle."

"Ei oteta ‰iti‰ mukaan", sanoi pienempi.

"Ei ‰iti meist‰ v‰lit‰k‰‰n", sanoi suurempi.

"V‰litt‰‰ kyll‰", sanoi mummo, "l‰hdet‰‰np‰ kysym‰‰n vaikka."

Mummo vei lapset etehiseen, jossa Iida valmistihen l‰hte‰kseen ajelemaan. Hevonen odotti jo oven edess‰. Iida sanoi iloisesti huomenta mummolle, korjasi peilin edess‰ vaaleita hiuksiansa hatun alle ja veti harson silmillens‰.

"Olkaapa lapset nyt kilttej‰, ‰iti menee ajelemaan hiukan", h‰n pui sormeansa lapsille varoittaakseen heit‰ ja sanoi mummolle herttaisesti:

"ƒiti rakas, ei pit‰isi rasittua lasten t‰hden. Einarikin, iso poika, antaa mummon kantaa itse‰ns‰."

"Ole huoletta, Iida."

Iida pyˆr‰hteli kevyesti ja h‰nen silmiss‰ns‰ oli kirkas loiste.

Ja mummo tunsi helpotusta, kun h‰n katseli Iidaa ja n‰ki, miten h‰n osasi olla iloinen. Iidan avioliitto Alvarin kanssa oli ollut alentavaa jos kenen. Mit‰ Alvar oli pystynyt Iidalle antamaan? Ei mit‰‰n. Ei omaa kotia edes. Oliko siis ihme, jos Iida ulkopuolelta kotia iloa etsi? Oli onni, ett‰ h‰n uskalsi el‰‰ huoletonna ja iloita olemisestansa. Kenell‰ oli oikeus kielt‰‰ sit‰ toiselta, joka kenties tarvitsi sit‰ pystyss‰ pysy‰kseen? Eih‰n Iidan laista oltu luotu t‰llaista ahdistavaa el‰m‰‰ varten.

"Hauskaa matkaa", toivotti h‰n Iidalle vilpittˆm‰sti. "Onkin kaunis ilma."

"Kaunis on. No, hyv‰sti, pikku typyk‰t, ja hyv‰sti, ‰iti."

"Hyv‰sti."

Iida pyˆr‰hti ulos. Mummo vei lapset salin ikkunalle ja k‰ski huiskuttamaan hyv‰stiksi. Iidan vaaleat kasvot n‰yttiv‰t niin somilta suuren hatun alla. H‰n kohotti viel‰ hansikoitua k‰tt‰ns‰ hyv‰stiksi, ja hevonen l‰ksi kiit‰m‰‰n kirkolle p‰in.

P‰iv‰n polttamalla kadulla kulki joku vaimo torilta kantamuksineen, pys‰htyi ja j‰i hevosella ajajaa katsomaan.

Kirkonkello kumahutti kymmenlyˆntins‰. Kohta ajoi kadulla ÷hmanin nuori Erik, katsahti ikkunoihin, l‰im‰hytti piiskalla hevostansa ja katosi kirkolle p‰in. Vaimo kadulla pys‰htyi uudelleen, laski kantamuksensa maahan ja j‰i katsomaan heid‰n ikkunoihinsa.

Lapset l‰ksiv‰t kiit‰m‰‰n hevosina pitkin huoneita, mutta mummo j‰i istumaan v‰syneen‰ ompelupˆyt‰ns‰ ‰‰reen. H‰n istui siin‰ ja katseli, kuinka ilma v‰r‰hteli l‰mmˆst‰, kuinka auringonpaiste kiilteli naapurin koivujen tuoreilla lehdill‰, kuinka ohut savukiemura kohosi heid‰n piipustansa ja haihtui pilvettˆm‰lle taivaalle.

H‰n katseli sit‰ mit‰‰n ajattelematta. H‰n tunsi tarvitsevansa lepoa.

Mutta ‰kki‰ h‰n her‰si. H‰n kuuli ruokasalista askeleita ja liikett‰.
Siell‰ oli Alvar.

Alvar oli siis viel‰ kotona. Luojan kiitos. Kunpa Martin ei nyt heti tulisi kaupungilta. Kunpa Alvar saisi rauhassa edes syˆd‰, ennenkuin l‰htee taas matkoillensa. Lienev‰tkˆ laittaneet h‰nelle aamupalaa edes?

Siell‰h‰n se liikkui Alvar h‰t‰‰ntyneen‰ kuin takaa ajettu otus. Jospa h‰n koettaisi puhutella ja viihdytt‰‰ h‰nt‰. Ja pitih‰n h‰nen saada n‰hd‰ poikaansa, ennenkuin h‰n taas l‰ksi.

Ruokasalissa istui Alvar syˆm‰ss‰. H‰n nieli suuria paloja, ja k‰det vapisivat. H‰n kiirehti, sill‰ h‰n pelk‰si, ett‰ is‰ ehtisi tulla.

Kun ‰iti tuli ruokasaliin, painoi Alvar p‰‰t‰ns‰ alemma ja katsoi lautaselleen. H‰nen silm‰ns‰ olivat punaiset ja pˆhˆttyneet eilisest‰ juonnista, ja h‰n h‰pesi ‰iti‰. ƒiti tunsi sen ja istuutui kauemmaksi h‰nen taaksensa ja sanoi herttaisesti:

"Kaunis s‰‰ t‰n‰‰n."

"Kaunis."

"Kes‰ siit‰ nyt tulee."

"Kes‰ n‰kyy tulevan."

"Pit‰isi l‰hte‰ kes‰asunnolle vaikkapa pist‰ytym‰‰n."

"Vai jo ‰iti sinne?"

"Jo. Et sin‰ haluaisi?"

"En jouda."

"Pit‰isi sinun saada lev‰t‰ hiukan ja virkisty‰."

"Kes‰ll‰ sitten, kun on lomaa."

"Jospa haluaisit jo?"

"En, ‰iti on huoletta."

Alvar oli vaivautunut ja arka. Ett‰ h‰nen n‰in piti valehdella. Miksi ‰iti tunkeutui aina kyselem‰‰n ja puhelemaan. Antaisi h‰nen jo olla. Siell‰ se nytkin istui h‰nen selk‰ns‰ takana, ik‰‰nkuin h‰n ei sielt‰kin tuntisi h‰nen tuskaista katsettansa ja tarkasteluansa, eik‰ tiet‰isi, mit‰ h‰n siell‰ mietti, eik‰ tuntisi, kuinka h‰n oli neuvoton, kun ei lˆyt‰nyt sanoja, mill‰ puhetta taas alkaa. Siin‰ se ‰iti istui ja vaivasi h‰nt‰ ‰‰nettˆmyydell‰‰n. Eikˆ h‰n alkanut ymm‰rt‰‰, ett‰ h‰n oli jo mennytt‰, ett‰ h‰nt‰ vaivasi kaikki, ett‰ h‰n tahtoi saada vain rauhassa kulkea omaa tiet‰ns‰, veip‰ tuo minne tahansa! Olisivat antaneet h‰nen olla ja s‰‰st‰neet hellyytt‰ns‰. Ei h‰n en‰‰ toiseksi muuttunut.

Mutta ‰iti ei sit‰ uskonut. Eik‰ h‰n voinut j‰tt‰‰ lastansa. Jos Alvar ei toiseksi muuttunutkaan, tahtoi ‰iti kevent‰‰ h‰nen taakkaansa. Kun vain tiet‰isi miten? Sit‰ h‰n siin‰ tuskissansa mietti ja mietti. Miten voisi l‰hesty‰ Alvaria? Miten voittaa h‰nen luottamuksensa? Ei h‰n lˆyt‰nyt sanoja, ei edes vaatimattomia, joilla ilmaista, ett‰ ‰iti ymm‰rsi h‰nt‰ ja kaikesta huolimatta rakasti h‰nt‰. Kun olisi saanut sen sanotuksi niin, ettei Alvarin olisi tarvinnut tuntea itse‰ns‰ loukatuksi, kun olisi voinut jotenkin selitt‰‰, ett‰ tekip‰ Alvar mit‰ tahansa, ‰iti ei h‰nt‰ tuomitseisi, ei h‰nt‰ j‰tt‰isi. He kaksi, he kuuluivat yhteen; mink‰ Alvar el‰m‰ll‰‰n rikkoi, sen h‰nkin rikkoi.

Tuska kohosi yh‰ ‰idin syd‰meen, kun h‰n katseli poikaansa. El‰m‰ oli vaikeata. Se oli haavoittanut h‰nen lastansa ja tahtoi tuhota h‰net kokonaan, eik‰ h‰n voinut auttaa.

Siin‰ istui h‰n ja kuiskasi h‰nelle ‰‰netˆnn‰ sanoja, joilla lohdutteli h‰nt‰. H‰nest‰ oli Alvar sama pieni lapsi, jota h‰n ennen rinnoillansa syˆtti. Silloin uinuivat siin‰ h‰nen syd‰nt‰ns‰ vasten kaikki h‰nen rakkaimmat unelmansa. Nyt olivat ne unelmat toteutuneet. Siit‰ lapsesta oli tullut mies. Mutta ei se, jota h‰n oli toivonut. Ei se, jota vaatimattominkaan toive olisi vastannut. Vaan se, jonka oloa kammosivat, se, joka heikkona ja kaikkien halveksimana kulki teit‰, teit‰, joilta ‰iti ei h‰nt‰ koskaan takaisin lˆyt‰nyt.

Niin meni h‰nen ainoansa, niille teillens‰ ehk‰ i‰ksi katosi, eik‰ h‰n voinut auttaa h‰nt‰.

Sanoiko kukaan, ett‰ oikeus el‰m‰ss‰ tapahtui?

V

Alvar oli hoitanut viimeksi jonkinlaista kirjanpitoa Ahlmanin konttorissa. Mutta jo pari kuukautta sitten oli h‰nen tyˆns‰ annettu toisille. Kuitenkin k‰vi h‰n siell‰ p‰ivisin, luki konttorihuoneessa sanomalehti‰, tupakoi puodissa ja jutteli maalaisten kanssa. H‰n nosti palkkansa ja oleili vapaasti muiden paitsi Lennartin kanssa. Sit‰ h‰n karttoi. Lennart oli m‰‰r‰nnyt, ettei kukaan saanut loukata h‰nt‰. Salaa h‰n toivoi, ett‰ Alvar saisi tyˆt‰ muualta. Heill‰ oli h‰n mahdoton. H‰n teki omaksi edukseen tahallisia virheit‰ ja sotki asioita, niin ett‰ h‰nest‰ oli suoranaista haittaa ja h‰nen tekemi‰‰n nappauksia oli vaikea peitt‰‰ muilta. P‰‰si v‰hemm‰ll‰, kun maksoi h‰nelle ja antoi h‰nen olla.

Alvar olisi pystynyt tyˆhˆn, mutta h‰n ei viitsinyt sit‰ tehd‰. Ei h‰n viitsinyt tehd‰ edes siksi nimeksik‰‰n, ett‰ olisi pett‰nyt kotijoukkoja, kuten ennen. ƒidille h‰n en‰‰ puhuikin tyˆst‰. Ja jos ‰iti ymm‰rsi, ett‰ h‰n valehteli, ei h‰n siit‰ v‰litt‰nyt. Ei h‰n v‰litt‰nyt mist‰‰n. Ei siit‰k‰‰n, kauanko t‰t‰ h‰nen el‰m‰‰ns‰ t‰llaisenaan kesti vai joko se pys‰htyi siihen. H‰n oli v‰linpit‰m‰tˆn ja kyll‰stynyt. H‰n ymm‰rsi, ett‰ h‰n oli julkea ja ett‰ h‰nen olemisensa loukkasi toisia. Mutta se ei liikuttanut h‰nt‰. Mik‰‰n ei her‰tt‰nyt en‰‰ voimakkaita tunteita. Tavallaan h‰n ymm‰rsi ihmisten ajatukset, mutta aina j‰i h‰n ihmettelem‰‰n sit‰, kuinka ihmiset jaksoivat verev‰sti suhtautua el‰m‰‰n ja sen sellaisenaan todeksi ottaa. H‰n ei sit‰ en‰‰ voinut. H‰n katseli itse‰ns‰kin kuin toisen, vieraan varjoa, ja toisia katseli h‰n kuin outoja, kaukaisia olentoja, joiden harrastukset tuntuivat v‰kin‰isilt‰ ja luonnottomilta ja joiden el‰m‰st‰ ei tahtonut keksi‰ mit‰‰n mielenkiintoista. Mit‰ heid‰n tyˆns‰ heist‰ kertoi? Vain heid‰n ahtaudestansa ja ‰‰rettˆm‰st‰ turhuudestansa.

Vaan jopa, eikˆ tuntunut, ett‰ h‰n olisi tahtonut sanoa jotakin syytt‰v‰‰? Ket‰ kohtaan? Eikˆ el‰m‰ ilmestynyt vain muodoissa, jotka sille olivat mahdollisia, ja eiv‰tkˆ ihmiset olleet kuin lapsia, syyntakeettomia ja viattomia kaikki.

Ei h‰n viitsinyt ajatella sit‰. Oli miten oli. Ep‰miellytt‰v‰, inhonsekainen tyls‰ tunto t‰ytti mielen ja karkoitti turhat ajatukset. H‰n vajosi tunnottomuuteensa ja tiedottomasti toivoi, ett‰ jokin tapaus, vaikka jokin onnettomuus, j‰rkytt‰isi h‰nt‰ ja tuottaisi vaihetta h‰nen iljett‰v‰n tasaiseen, tyls‰‰n tilaansa. H‰nen puolestansa olisi loppukin voinut tulla. Sill‰ loppuhan siit‰ tuli ennemmin tahi myˆhemmin. Oli kysymys vain hetkest‰ ja siit‰, miten se sattui. Tuliko se ulkoap‰in, vai tuliko se itsest‰‰n, tahi jospa h‰n joutuisi jostakin kiinni — niin, p‰‰asia, kauanko t‰t‰ kesti, kauanko laahustaa p‰iv‰st‰ p‰iv‰‰n, kauanko el‰‰ niit‰ siet‰m‰ttˆm‰n tuskallisia aamuja, joina ei tiennyt, mist‰ el‰m‰nkevennyst‰ lˆyt‰isi, mist‰ edes ryypyn, joka tekisi olon hiukan siedett‰v‰mm‰ksi. Sill‰ kukapa tiesi, jos vaikka t‰m‰ oli viimeinen p‰iv‰.

Sit‰ viimeist‰ p‰iv‰‰ oli h‰n jo kauan el‰nyt ja n‰hnyt ihmeeksens‰, ett‰ aika vain eteenp‰in riensi ja yh‰ niit‰ p‰ivi‰ riitti. Yh‰ h‰n eli toisten keskuudessa, nukkui, sˆi, joi. Yh‰ kulki h‰n samoja katuja, n‰ki samoja ihmisi‰, samoja taloja, yh‰ siis eli, eik‰ kukaan h‰nt‰ syrj‰‰n sys‰nnyt. Ei kielletty h‰nelt‰ el‰m‰‰. Tuo s‰‰nnˆllinen pikkuel‰m‰, joka samanlaisissa muodoissa jatkui, samanlaisia perinn‰ismuotoja suosi, joka julmistui rikkeist‰, olikin nyt pitk‰mielinen ja venyi liiaksi suvaitsevaisuudessaan, kun ei siit‰ v‰litt‰nyt, kun ei sit‰ ‰rsytellyt. Se oli kuin olento, jolle oli velkaa ja jonka vallassa oli ja joka k‰ytti valtaansa, laski jokaisen veloittavan askeleen, siksi kunnes mitta oli t‰ysi.

Silloin se vapautti h‰net painajaisesta ja h‰n pudisti tyls‰n olon p‰‰lt‰ns‰ ja k‰vi rauhaan.

Ja sit‰ rauhaa ei mik‰‰n h‰irinnyt. Ei ne tyhmyydet, joita h‰n oli tehnyt, ei ne rikokset, joiksi h‰nen pieni‰ tekojaan sanoivat. Sen rauhan h‰n peri niinkuin muutkin. Kannattiko surra? Toinen t‰‰ll‰ oli toisenlainen, toinen toisenlainen. Kaikki samanarvoisia. — Kunpa ‰itikin sen k‰sitt‰isi.

VI

Alvarin rappeutuminen oli alkanut nuorena ja v‰hitellen. H‰ness‰ tapahtui jonkinlainen ruumiillinen v‰symys, jota ei juuri huomattu. Pienen‰ oli h‰n ollut herttainen kuten hyv‰ns‰vyiset lapset ja kasvavana oli h‰n hienotunteinen, ei sanallakaan loukannut toisia eik‰ koskaan kiivastellut. Mutta h‰n ei myˆsk‰‰n vastustellut eik‰ vastustanut mit‰‰n. Ja siin‰ h‰nen hyvyydess‰‰n oli h‰nen heikkoutensa.

Kun h‰n erosi koulusta antautuakseen k‰yt‰nnˆlliselle alalle, ei h‰nen onnistunut lˆyt‰‰ sopivaa tointa. H‰n yritti yht‰ ja toista, mutta ei pysyv‰sti mit‰‰n. Ja v‰liajoilla tyˆttˆm‰n‰ oppi h‰n kuljeksimaan ja ryypiskelem‰‰n. H‰nell‰ ei alussa ollut mit‰‰n himoa juomiseen. Oli hauskaa istua toverien seurassa ja kevent‰‰ mielt‰ns‰. Jokap‰iv‰isyyden paino h‰visi ja aukesi kuin uusi maailma ja uusi el‰m‰, joka tuntui ihmisarvon mukaiselta. El‰m‰ oli ainaista juhlaa ja sunnuntaita. Sai nauttia. Mit‰ siit‰, jos v‰list‰ liikaa sattui. Ehtip‰ viel‰ tasaantuakin.

Niin ajatteli ‰itikin, kun huomasi Alvarin pienet poissaolot ja salasi niit‰ is‰lt‰.

Vaan siin‰ h‰n pettyi. Alvar tottui siihen el‰m‰‰n ja tottui juomiseen. Halu iskeytyi vereen, niin ettei h‰n en‰‰ voinut tulla toimeen ilman. H‰n huomasi itsekin vaaran, vaan lohdutti itse‰‰n sill‰, ett‰ ainakin silloin voi, kun koettaa ja viimeinen pakko on. Mutta pakkoa ei tullut, ja niin se j‰i. H‰n tylsyi v‰hitellen, niin ettei tuntenut tilansa luonnottomuutta. H‰nen tuntojensa herkkyys ja ajatuksensa joustavuus katosi. H‰neen ei vaikuttanut mik‰‰n ulkoap‰in tuleva voima, ja sis‰isi‰ sys‰yksi‰ ei ollut. Niin vieriv‰t miehistymisvuodet, ja h‰nt‰ pidettiin jo menneen‰.

Mutta tuli aika, joka tuotti kotijoukolle iloa. Alvar oli ‰idin hommasta saanut paikan ÷hmanin konttorissa. Ja vanhan ÷hmanin yst‰vyys her‰tti Alvarissa halun saada el‰‰ tyˆll‰‰n niinkuin muutkin. H‰n kiintyi tyˆhˆns‰ ja h‰nen el‰m‰nintonsa her‰si. H‰nen ulkonainenkin olentonsa muuttui. K‰ynti oli vapaata ja katse kirkas ja avonainen. H‰nen komea ulkomuotonsa vieh‰tti naisia. H‰nt‰ pidettiin kaupungin kauneimpana nuorena miehen‰.

Sattui niihin aikoihin, ett‰ Alvar rakastui. Iida oli tullut sattumalta k‰ym‰‰n sukulaistensa luokse kaupunkiin, h‰n huomasi heti Alvarin. Ja niin se alkoi.

He olivat lapsellisia hulluudessaan. Seurasi kihlaus ja suunniteltiin naimista.

ƒiti ei ollut ihastunut Iidaan, mutta h‰n tunsi suurta kiitollisuutta Iidaa kohtaan, kun Iida pelasti Alvarin. Nyt ei h‰nen tarvinnut Alvarista en‰‰ huolehtia. Alvarin el‰m‰ oli taattu.

Itse Martinkin iloitsi kihlauksesta. H‰n toivoi Alvarin k‰sitt‰v‰n asemansa. Tosin h‰nest‰ oli Alvarin naiminen hullua viel‰, mutta mink‰ taisi. H‰n koetti puhua Alvarille tuloista ja el‰m‰n k‰yt‰nnˆllisist‰ puolista, vaan t‰ll‰ kertaa uskalsi Alvar nauraa is‰lle. Heill‰ Iidan kanssa oli omat suunnitelmansa.

No menkˆˆt, ajatteli is‰, kunhan tasaantuvat, ainahan jotenkin toimeen tullaan. Nyth‰n Alvarin oli pakko toimia, ja se oli onneksi. Kentiesp‰ heist‰ tuli viel‰ tervett‰ sukua. Ja seh‰n oli p‰‰asia. Sairaalloisissa ja heikoissahan se oli ihmiskunnan vitsaus. Niinkuin Alvarista n‰ki. Mutta kenties se ei ollut viel‰ t‰ydellist‰ rappeutumista, vaikka heikkous oli perinnˆllist‰: Fredriikan pehmeydess‰ ja liiallisessa herkkyydess‰ n‰htiin jo ne oireet. H‰nen liikatunteellisuudestaan oli Alvarin tahdottomuus kotoisin. Ja kuinka Alvar ulkonaisestikin muistutti ‰iti‰‰n. Samat k‰det, sama k‰ynti, samat silm‰t. Is‰n terveit‰ hermoja ja rautaista terveytt‰k‰‰n eiv‰t lapset olleet perineet. Niinp‰ ei h‰n itsek‰‰n ollut voinut varoa heikon hedelm‰n syntymist‰. H‰nen tietoinen tahtonsa ei ollut mit‰‰n vaikuttanut siin‰ suhteessa. Turhaa oli siis laskea niit‰ mahdollisuuksia, joihin perinnˆllisyys uudet polvet vei. Viel‰ n‰ytti melkein kuin sokea sattuma olisi hallinnut, kuin el‰m‰ kulkisi latujansa merkillisiss‰ nousuissa ja laskuissa, kuin kulun suunnan m‰‰r‰isiv‰t tuntemattomat tekij‰t sukuketjuissa ja eri sukujen yhdistelmiss‰.

Ja ihminen vain vastuunalaisuutta vailla eli ja huoletonna jatkui, niinkuin ei toinen sukupolvi olisi toista seurannutkaan, niinkuin t‰m‰ el‰m‰ ja t‰m‰ p‰iv‰ olisi kaikista t‰rkein, t‰m‰ ihminen se p‰‰m‰‰r‰, jota varten koko mennyt oli. Menkˆˆt siis lapset, niinkuin olivat menneet toiset ja mennyt h‰n itsekin. Menkˆˆt, ei h‰n niille mit‰‰n tainnut.

Vietettiin iloiset h‰‰t. Ja n‰ytti, ett‰ iloa riitti h‰‰p‰iv‰n ylikin. Iida oli kevytjalkainen ja vieh‰tt‰v‰ pikku hupakko, jonka p‰‰h‰npistot ilahduttivat heit‰ kaikkia. Alvarista h‰n oli verraton. Alvar ei alussa osannut muuta kuin katsella ja ihailla h‰nt‰ h‰mm‰styneen‰ ja yll‰tettyn‰ siit‰, ett‰ h‰n omisti sellaisen naisen, jolla ei ollut vertoja miss‰‰n. T‰h‰n saakka oli h‰n n‰hnyt tavallisia yksitoikkoisia naisia, niinkuin ‰idin ja Annan, jotka olivat luodut vain vartioimaan miehi‰ns‰ ja huokailemaan heid‰n t‰htens‰, nyt n‰ki h‰n sen oikean, jonka edest‰ kannatti el‰‰kin.

H‰nen ihmisarvonsa nousi h‰nen omissa silmiss‰‰n ja muidenkin silmiss‰.
Olihan h‰n nyt mies, joka tyˆskenteli perheens‰ hyv‰ksi.

Olipa varattu keinot, joilla ihminen kiinnitettiin el‰m‰‰n. N‰in oman tarpeen, edun ja tottumuksen t‰hden olivat aikojen kuluessa kehittyneet muodot, jotka velvoittivat tyˆskentelem‰‰n ja pyrkim‰‰n, ja se velvoitus ei tuntunut raskaalta eik‰ ahdistavalta. Se tuotti riemua ja sen kautta ihminen vapautui ahtaasta yksilˆllisyytens‰ painosta, niin ett‰ puhdassyd‰misen‰ ja rohkeana antautui uuteen el‰m‰nleikkiin. Ja nyt Alvar siunasi el‰m‰‰. Se oli t‰ynn‰ vaikeuksia, mutta h‰n koetti ponnistaa. Vaikeinta oli lˆyt‰‰ sopivaa tyˆt‰. H‰n sai paikan pankissa, mutta pienet tulot eiv‰t riitt‰neet heille molemmille. H‰nen t‰ytyi siis yritt‰‰ muuta ja j‰rjest‰‰ el‰m‰ j‰rkev‰lle pohjalle, etteiv‰t he n‰in j‰‰neet vanhuksien ainaisiksi vastuksiksi.

Mutta vaikkapa Alvar kuinka mietti, ei h‰n mit‰‰n keksinyt. Nyt huomasi h‰n, ett‰ is‰ oli ollut oikeassa. Heid‰n naimisensa oli ollut liian aikaista ja kevytmielist‰. Iida oli tottunut el‰m‰‰n v‰lj‰sti, ja se pieni perintˆ, jonka Iida sai, k‰ytettiin aluksi, mutta siihen loppuikin heid‰n hyvinvointinsa.

Ensi onnen menty‰ alkoi Iidaa kiusata Alvarin saamattomuus. H‰n alkoi arvostella h‰nt‰. Alvar oli ep‰k‰yt‰nnˆllinen ja mahdoton. Luuliko h‰n, niinkuin mik‰ tyhm‰ nainen, ett‰ paljaalla rakkaudella voitiin el‰‰? Olivatpa he olleet lapsellisia ja ymm‰rt‰m‰ttˆmi‰ naimisiin menness‰‰n. Mutta miten korjata sit‰ en‰‰?

Sit‰ mukaa kuin Iida Alvaria arvosteli, sit‰ mukaa kylmeni h‰nen tunteensa h‰nt‰ kohtaan. Heid‰n el‰m‰ns‰ alkoi tuntua h‰nest‰ ahtaalta ja ik‰v‰lt‰. Eik‰h‰n heill‰ ollut omaa kotia edes. He asuivat is‰n ja ‰idin turvissa ja heid‰n leiviss‰ns‰. Eik‰ Iida tottunut siihen ahtauteen eik‰ heid‰n kotinsa painostavaan tuntoon. Eik‰ h‰n virkistynyt en‰‰ Alvarin lapsellisista rakkaudenosoituksista. Se oli sit‰ samaa aina. Ei sit‰ jaksanut aina n‰hd‰.

Mutta sille ei en‰‰ mit‰‰n tainnut, mit‰p‰ sit‰ katua sitten! Ei ollut muuta keinoa kuin sopiutuminen. Ja pian Iidan keve‰ luonne ja joustava ajatus taltuttivat h‰net tyytym‰‰n oloihin, jotka olivat h‰nest‰ aivan vieraat.

H‰n otti p‰iv‰n sellaisenaan kuin se tuli, nautti siit‰, mist‰ nauttia voi, eik‰ ollut huomaavinaan sit‰, mik‰ ik‰v‰‰ tuotti. Tavallaan oli helpotuskin, ettei Alvar ollut ihmeellisempi. H‰nt‰ eiv‰t muut voineet ihmeisiin velvoittaa. Eik‰ h‰nt‰ voitu myˆsk‰‰n syytt‰‰. Eiv‰t Martinit sit‰ tehneet, siksi kuitenkin ymm‰rsiv‰t, ei sit‰ tehnyt Annakaan, joka oli heist‰ ahtain. Annaa ei Iida siet‰nyt. H‰n melkein vihasi sellaisia pikkukaupunkilaismamseleja, jotka kirein silmin seurasivat jokaista keve‰mp‰‰ jalannousua, kammoksuivat iloista puhetta ja s‰ik‰htiv‰t v‰h‰ist‰kin naurua. He olivat vanhoja jo syntyess‰‰n. Ja n‰hd‰ sitten ik‰ns‰ t‰t‰ harmaata ja ik‰v‰‰ ymp‰ristˆ‰, jota katsellessa kalvoi ja j‰yti mielt‰, autioita, kuolleita hiekkakatuja, pieni‰ puurakennuksia, jotka ik‰‰nkuin vanhuuden heikkoina olivat lyyhistyneet kirkkonsa ymp‰rille, ja ihmisi‰, jotka puutuneina, el‰m‰st‰ mit‰‰n tiet‰m‰tt‰ kulkivat l‰pi ik‰ns‰ samoja katuja, samoissa pihoissa, samoissa ajatuksissa kuin heid‰n vanhempansa ja vanhempainsa vanhemmat olivat kulkeneet.

Iida p‰‰tti, ettei h‰n antanut heid‰n s‰ik‰hdytt‰‰ itse‰ns‰. Tarvitsiko h‰nen h‰vet‰ sit‰, ett‰ h‰n oli nuori ja tahtoi el‰‰ ja iloita. Jos ei sit‰ ymm‰rretty, eih‰n se ollut h‰nen syyns‰.

Kului pari, kolme vuotta. Heille oli syntynyt kaksi lasta, jotka tuottivat iloa koko Martinin perheelle. Iida ainoastaan ei ymm‰rt‰nyt erityisesti iloita. Lapset olivat vaivaksi. H‰n ei ollenkaan k‰sitt‰nyt sit‰ ihastusta, jolla heit‰ odotettiin ja vastaanotettiin. Puhui is‰ suvun jatkumisesta ja el‰m‰n jatkumisesta. Niinkuin ei olisi ollut samantekev‰‰, jatkuiko suku tahi oli jatkumatta, katosiko el‰m‰ tahi s‰ilyikˆ vaikka ikuisesti. Kun itse oli el‰nyt, ei siit‰ en‰‰ mit‰‰n tiennyt. Ja itse oli p‰‰asia itsellens‰, pitemm‰lle ei ajatus ulottunut. Eikˆ liene ollut teeskentely‰ tahi itsepetosta heid‰n el‰m‰nrakkautensa? Eiv‰t he itsess‰‰nk‰‰n el‰m‰‰ rakastaneet, he kielsiv‰t sen. He huokailivat olemisen raskaan taakan alla. Tarvittiinko lis‰‰ samanlaisia huokailijoita, vai tarvittiinko niit‰, joiden vuoksi huokailtiin? Vai odotettiinko ihmeit‰ uudelta sukupolvelta? Eih‰n ihminen vuosisadoissa, ei vuosituhansissa ollut muuksi muuttunut. Mik‰ h‰net sitten juuri seuraavassa polvessa toiseksi muuttaisi? Eikˆ se ollut vain n‰iden el‰m‰ns‰ tukahtuneiden ep‰toivoinen unelma, saituutta, jolla he tinkiv‰t el‰m‰lt‰ omilleen sit‰ osaa, jota itse eiv‰t olleet raskineet k‰ytt‰‰?

Iidaa eiv‰t tyydytt‰neet n‰m‰ haaveet, ei lapsen vuoteen ‰‰ress‰ tunnelmoiminen eik‰ turhien toiveiden tuudittelu. Mit‰‰n uskonnollista hartautta ei h‰n tuntenut lapsen edess‰, h‰n n‰ki heiss‰ vain tulevia ihmisi‰, samantapaisia kuin he itsekin, ei pahempia eik‰ parempia. Ja h‰nest‰ tuntui, ett‰ liika rakkaus heit‰ kohtaan oli tarpeeton. Se esti heit‰ karaistumasta ja v‰h‰‰n tyytym‰st‰. Ellei h‰nkin, Iida, olisi kasvanut orpona ja yksin, ei h‰n niink‰‰n hyvin olisi voinut sopiutua eik‰ outoja oloja siet‰‰. El‰m‰ oli ollut h‰nt‰ kohtaan kova. H‰n oli kova myˆskin, h‰n ei h‰mmentynyt v‰h‰st‰. Jos h‰n ei saanut sit‰, mit‰ toivoi, otti h‰n osansa siin‰, mit‰ h‰n ei ollut osannut toivoa, siin‰, mit‰ el‰m‰ kunakin p‰iv‰n‰ tarjosi.

Kun h‰n ei voinut rakastaa en‰‰ Alvaria ja kun koti tuntui ahtaalta, etsi h‰n itsellens‰ huvitusta kodin ulkopuolelta. H‰n seurusteli Alvarin tuttavien kanssa. H‰nest‰ oli oikeus ja kohtuus saada hiukan lev‰ht‰‰ ahdistavista perheasioista. Ja jos kohtalo oli kohtuuton, oli h‰nen otettava korvaus itse. H‰n salli itsellens‰ nautintoja ja iloa. Ei h‰n syvemmin hakenut niit‰, mutta koska niist‰ kerran oli luovuttava kuitenkin, jouti niit‰ nyt olla; eiv‰tk‰ h‰nt‰ t‰ysin tyydytt‰neet ne ihmiset, joita h‰n oli tavannut, mutta parempiakaan ei mist‰‰n tullut. Ja oikeastaan h‰n piti ihmisist‰ sin‰ns‰ ja lˆysi tien heid‰n syd‰miins‰, silloin kun h‰n tahtoi.

Niin oli h‰n tullut el‰neeksi pari pient‰ rakkautta Alvarin j‰lkeen. Ne olivat arvottomia eiv‰tk‰ h‰nelle merkinneet mit‰‰n. H‰n olisi ollut valmis luopumaan niist‰ heti, jos niikseen olisi sattunut. Ne syntyiv‰t mit‰ttˆmist‰ syist‰ ja sammuivat yht‰ mit‰ttˆmist‰ syist‰. H‰nen sielunsa oli niist‰ vapaa. Siksi eiv‰t ne h‰nen rauhaansa rikkoneet. H‰n ei tehnyt mit‰‰n kysymyst‰ niist‰. Selv‰sti ja kevyesti suoriutui h‰n niist‰ ja ihmeellisen helposti aukoi h‰nen ajatuksensa uusia aloja ja omisti ne tuskattomasti.

Niin ett‰ mit‰‰n vaikeutta ei tuottanut en‰‰ se, kun Erik ÷hman rakastuneena tahtoi h‰net ja sai h‰net. H‰n piti Erikist‰, he ymm‰rsiv‰t toisiansa. Iida tiesi kyll‰, ett‰ leikki kerran loppui, ehk‰ piankin. Oli siis kysymys vain siit‰, kuinka h‰nen tuli tahdikkaasti menetell‰, ett‰ asia pysyi salassa. H‰nell‰ ei ollut syyt‰ loukata Martineja.

VII

Kun Iida oli alkanut olla poissa kotoa, oli h‰n ensin tehnyt sen siksi, ett‰ Alvar oli myˆs poissa. Mutta kun Alvar huomasi sen, loukkasi se h‰nt‰, ja niin alkoi h‰n j‰lleen entisen el‰m‰ns‰. H‰n oli poissa tihe‰mmin ja tihe‰mmin, ja kun Iida sitten koetti pid‰tt‰‰ h‰nt‰, ei h‰n en‰‰ voinut. Niin meni el‰m‰ menojaan ja he joutuivat yh‰ etemm‰s toisistansa.

Alvar oli joutunut pois paikastansa ja kuljeksi jouten. Aluksi h‰pe‰‰ peitt‰‰ksens‰ oli h‰n p‰iv‰t pitk‰t poissa kotoa, mutta sitten se tuli h‰nen tavaksensa. H‰n joi enemm‰n kuin ennen. Kun h‰n selvin‰ hetkin‰‰n viel‰ huomasi, kuinka pitk‰lle h‰n oli mennyt, p‰‰tti h‰n lakata. Mutta hyv‰t p‰‰tˆkset ja lupaukset j‰iv‰t vain p‰‰tˆksiksi ja lupauksiksi. Ja oikeastaan, mit‰p‰ niist‰. Ei ollut olemassa mit‰‰n, joka olisi h‰nt‰ velvoittanut pyrkim‰‰n. Ett‰kˆ muka pyrki‰ perheen‰, ett‰kˆ muka ihmisill‰ oli jotakin yhteist‰? H‰n nauroi niille ajatuksille, jotka olivat kangastaneet h‰nen mieless‰‰n. Ei ollut olemassa mit‰‰n velvollisuuksia, ei mit‰‰n tarkoitusta el‰m‰ll‰ enemp‰‰ kuin se, mit‰ ihminen oli asettanut itselleen pett‰‰kseen itse‰‰n, ei ollut olemassa mit‰‰n rakkautta, valhetta oli kaikki. Ei ollut eroa pahojen ja hyvien tekojen v‰lill‰, ei ollut v‰li‰ sill‰, mit‰ tiet‰ kulki. Ei ollut vapautta valita edes teit‰ns‰, meni niin, kuin oli luotu menem‰‰n. N‰kih‰n h‰n itsest‰‰n. Jo syntym‰st‰ oli h‰nell‰ ne merkit, ett‰ h‰n t‰t‰ tiet‰ kulki. Eiv‰t auttaneet mit‰‰n tahto eik‰ ponnistukset. Sisimm‰ss‰‰n oli h‰n siit‰ ollut selvill‰ aina. Jokaisen hyv‰n p‰iv‰n oli h‰n mieless‰‰n el‰nyt kuin varkain, kuin lainaksi, h‰n oli silloin aina itsellens‰ vieras, ja h‰nt‰ vaivasi se ep‰vapaus ja pakko, jota h‰n tunsi. Ei, h‰nen el‰m‰ns‰ oli luotu jo kulumaan toisin, menem‰‰n alas niit‰ teit‰, joita h‰n kulki. Kuin unessa oli h‰n n‰hnyt jo koko el‰m‰ns‰. Se oli tuttua. Outoa ei siin‰ ollut muu kuin se, mink‰ h‰n pakotetusti eli, eli kuin ihmiset muutkin.

Eikˆ h‰n nyt jo ollut selvill‰ siit‰? Eikˆ ollut aika viskata ainaiseksi ies p‰‰lt‰ns‰, olla valhettelematta ja olla pyrkim‰tt‰, kest‰kˆˆn el‰m‰ sitten mink‰ kest‰‰?

Mutta h‰n tunsi, ettei h‰n voinut viel‰. H‰n oli kiinni Iidassa ja h‰n kaipasi h‰nt‰, h‰n ei syd‰mess‰‰n voinut viel‰ luopua h‰nest‰. Niin oudosti he olivat kohdanneet toisensa, ja n‰ytti alussa, kuin he olisivat tarvinneet toisiansa. Ei, he eiv‰t olisi tarvinneet. Se oli erehdyst‰ kaikki.

Mutta h‰neen koski kipe‰sti, kun h‰n ei saanut pit‰‰ Iidaa. Ei h‰n nurissut siit‰, ett‰ siin‰ tapahtui v‰‰ryys. Ei, kaikki tapahtui, niinkuin tapahtua pitikin, ja tiesip‰ h‰n, mit‰ olisi pit‰nyt tehd‰, ett‰ h‰n olisi saanut Iidan takaisin, h‰n tiesi sen selv‰‰n, vaan eip‰s voinut mit‰‰n tehd‰. Kuin kirous oli siin‰, ettei h‰n tahtonutkaan, eik‰ voinut mit‰‰n tahtoa. H‰nen tahtonsa oli kuollut. Siin‰h‰n oli koko sairauden syy, ett‰ h‰nen tahtonsa oli kuin kuollut, se ei ollut h‰nen vallassansa. H‰n n‰ki, mit‰ olisi teht‰v‰, miten olisi tahdottava, mutta h‰n ei saanut tahtoansa en‰‰ hereille. Se oli v‰hitellen kuollut, se oli alunpit‰en ollut heikompi kuin muilla, ja jokainen pieninkin ponnistus jo kasvavana oli tuottanut h‰nelle suuria vaivoja. Kun olisi jo pienest‰ ymm‰rt‰nyt hoitaa sit‰, kuin pahaa sairautta hoidetaan. Kun olisivat sen tajunneet. Tahi oliko t‰m‰ h‰nen kohtalonsa, jolle ei mit‰‰n olisi voinut. Ainakaan ei h‰n en‰‰ voinut. H‰n kulki tajuttomana ja melkein tunnottomana kuin vieraan mahdin vallassa. Kun h‰n koetteli ajatella toisten tavalla, tunsi h‰n olevansa vain sairas ja kuolemaan tuomittu, jota ei mik‰‰n en‰‰ voinut pelastaa, joka teki ep‰toivoissaan, loppua odottaessaan, rikoksia, joista seurasi rangaistus. Ep‰toivoissaan? Ei. Kylmin syd‰min teki h‰n nyky‰‰n kaikki, mit‰ h‰n teki. H‰n oli tullut v‰‰rent‰neeksi nimi‰ rahaa saadakseen, h‰n oli ottanut vieraita varoja, h‰n oli kirjanpidossaan tehnyt suoria v‰‰rennyksi‰. Ja viel‰ ei h‰n ollut joutunut kiinni! H‰n oli viisaasti ja kavalasti laskenut, milloin h‰nen sopi, milloin ei. Olipas sielunvoimia ja tarkkan‰kˆisyytt‰ h‰nell‰, olipas tahtoa silloin. Ja kuinka etev‰sti h‰n oli j‰rjest‰nyt asiat peitt‰‰kseen tekojansa? H‰nt‰ oli kyll‰ ep‰ilty ja pari kertaa saatu jo ilmi h‰nen tekonsa, mutta kotijoukot eiv‰t tiet‰neet viel‰ mist‰‰n.

N‰m‰ pienet selkkaukset her‰ttiv‰t h‰nen toimintahalunsa ja tahtonsa, ja kuin kuumeessa ja oudossa hourailussa tyˆskenteliv‰t h‰nen sielunsa voimat lyhyen hetken ja sammuivat samassa, j‰tt‰en h‰net tavalliseen tyls‰‰n ja tunnottomaan tilaansa. Ja kuin kaksi eri rikoksentekij‰‰ oli h‰ness‰, toinen vaaraton ja tahdoton, toinen rohkea ja vaarallisempi.

H‰n seurasi niiden ihmeellist‰ vaihtelua itsess‰ns‰ hiukan katkerana ja alakuloisin mielin. Oliko h‰nell‰ siis oikeutta pit‰‰ ihmist‰, naista itse‰ns‰ varten? Vaikka h‰n olisi rakastanutkin Iidaa, ei h‰nell‰ en‰‰ olisi ollut oikeutta ajatella h‰nt‰. Mutta h‰n ei rakastanut h‰nt‰. H‰n piti h‰nest‰, h‰n kaipasi h‰nt‰. Iidan huoleton ja iloinen olento h‰ik‰isi h‰nt‰ viel‰kin. Iidassa oli nuoruutta ja el‰m‰‰, sit‰ v‰ljyytt‰, joka antoi vapauden toiselle ja s‰ilytti oman vapautensa. H‰n otti tinkim‰tt‰ ja antoi surkuilematta. H‰n ei ahdistanut toista, h‰n antoi toisen olla ja menn‰. H‰nen kevytmielisyydess‰‰n oli enemm‰n viisautta kuin kaikkien toisten vaanivissa ja n‰iverteleviss‰ ajatuksissa. H‰nen luonaan oli hyv‰ l‰mmitell‰id‰. Siell‰ oli Iida nyt Erik ÷hmanin luona. H‰n huvittelihen. Se oli h‰nen asiansa. H‰nell‰ ei ollut oikeutta sotkeutua siihen. Mutta jotenkin, kuinka lienee, vaivasi se h‰nt‰.

VIII

Kun Alvar l‰ksi syˆty‰‰n kotoa, ei h‰n tiennyt, minne olisi painunut.
T‰n‰‰n oli h‰nen saatava rahoja vaikka mist‰. Kun olisi voinut tavata
Iidaa ja saada neuvotella. Mutta h‰n ei uskaltanut j‰‰d‰ kotiin
odottamaan, kun pelk‰si tapaavansa is‰n.

H‰n kulkea laahusti tulliportille ja ulos kaupungista. Pensaikkoon, maantien viereen h‰n istuutui. Siit‰ n‰ki h‰n ohikulkijat, eiv‰tk‰ ne h‰nt‰ huomanneet. Siit‰ n‰ki h‰n, milloin Iida ajoi kotiin, kun sanoivat h‰nen ajelemaan l‰hteneen, tietysti oli mennyt Erikin kanssa.

H‰n ei ollut saanut maistaa mit‰‰n virkist‰v‰‰ ja h‰n istui v‰syneen‰ siin‰. Suuta kuivasi. Ajatus seisoi. H‰n tunsi jotakin ep‰m‰‰r‰ist‰ katkeruutta tahi inhoa koko oloa kohtaan.

P‰iv‰kin oli niin kirkas. Vihre‰t, kirkkaat v‰rit leikkasivat ihan h‰nen silmi‰‰n Nekin, vihamielisin‰ ik‰‰nkuin tyˆnsiv‰t h‰nt‰ luotansa.

Niin tyˆnsiv‰t nyky‰‰n kaikki, mutta ei ollut paikkaa, mihin menn‰.

No, miksi ei? Olipa tuolla hautausmaa ihan vastap‰‰t‰ sattui. Siell‰p‰ oli toki paikka. Ei h‰n kaivannut sinne, mit‰p‰ tyhj‰st‰. Johtui vain mieleen, ett‰ oli paikka, josta ei pois sysitty. Mutta ehtip‰ tuota olla siell‰kin. Kauemmin siell‰ joutui olemaan kuin t‰‰ll‰. Ehk‰p‰ kyll‰stym‰‰n asti, jos h‰nt‰ kyll‰stym‰‰n asti oli t‰‰ll‰kin.

Niinp‰ tuo aika seisoi h‰nen kohdallaan. Kulki niin hitaasti kuin olisi siihen paikkaan ihan uupunut. Uupukoon, pys‰htykˆˆn. H‰n istuu t‰ss‰ maankamaralla tyhj‰n‰ ja paljaana, yht‰ uupuneena, ja riisuu pois p‰‰lt‰ns‰ kaiken maallisen ikeen, kaiken ajatuksen, tahdon ja tunnon. H‰n ik‰‰nkuin haihtuu pois olemasta, vapauttaa itsens‰ hetkeksi. Miten turhaa ajallisen ajan tuska ja el‰m‰n kahlehdittu olo! Mik‰ vapautus ajattomuudessa ja olemattomuudessa.

IX

Kun Alvar oli hetken olematonna, her‰si h‰n ja huomasi nukahtaneensa nurmikolle. Virkistyneen‰ nousi h‰n ylˆs ja kulki kotiinsa. H‰n hiipi sis‰‰n, tapasi Annan ja kysyi h‰nelt‰ h‰t‰isesti:

"Onko Iida tullut jo kotiin?"

"En tied‰. Alvar, minulla on sinulle asiaa."

"Asiaa? Mit‰ sin‰ minusta."

Anna jatkoi hiljaa ja lujasti:

"Sinun t‰ytyy jo j‰tt‰‰ nuo tapasi."

"ƒl‰ viitsi, aina sin‰ sit‰ samaa."

"En, nyt sanon kuin viimeist‰ kertaa. Etkˆ sin‰ todellakaan k‰sit‰?"

"Tietysti k‰sit‰n, miksi en k‰sitt‰isi."

"ƒl‰ silloin mene pois, kuuntele."

"Onko sinulla muutakin?"

"On. Saman sanon viel‰kin. Jollet lopeta, voi tapahtua vaikka mit‰."

"Ha-ha-haa."

"Sin‰ naurat toisen tuskalle. N‰etkˆ, ett‰ olet mielipuoli, rikollinen?"

"J‰t‰", sanoi Alvar vakavasti. "Anna minun olla, k‰rsin itsekin."

"Rakas veli, etkˆ sin‰ sitten voi?"

"En."

"Usko vain."

"Anna olla. Tapahtukoon mit‰ tahansa, ‰l‰ v‰lit‰ minusta, olen — no, sin‰h‰n sen jo sanoit."

Alvar katsoi Annaa silmiin ja Anna n‰ki h‰ness‰ veljens‰, jota h‰n ei voinut olla rakastamatta. H‰n ymm‰rsi h‰nt‰ ja rakasti h‰nt‰ rikoksineen ja valheineenkin. Ja kuitenkin olisi h‰nest‰ ollut onni, jos ‰kkin‰inen tauti, jos salama olisi h‰net tappanut ja tuhonnut tuohon h‰nen eteens‰. Kun vain kunnialla olisi el‰m‰st‰ suoriutunut ja s‰‰stynyt suuremmilta h‰v‰istyksilt‰.

Rattaat ajoivat pihalle.

"Iida tuli nyt. K‰skenkˆ h‰net t‰nne", kysyi Anna.

"K‰ske."

P‰‰st‰kseen Alvaria n‰kem‰st‰ ja h‰nt‰ turhaan kiusaamasta keksi Anna kysy‰ sit‰. H‰n odotti Iidaa ja pyysi h‰nt‰ Alvarin luo.

Iida meni.

"Onko h‰t‰ suurikin", kysyi Iida.

"Istuhan ensin. Puhutaan hiljaa, etteiv‰t muut kuule."

"Sulje siis ovet. Onpa t‰m‰ juhlallista."

"Kun me nyky‰‰n puhelemme kesken‰mme, tapahtuu se vain siksi, ett‰ on juhlallista sanottavaa, etkˆs ole sit‰ huomannut?"

"Niin, kun et ole kotona en‰‰ koskaan. Pyyt‰isin sinua muuten —"

"ƒl‰ vaivaannu suotta. Annakin t‰ss‰ jo pyysi."

"Tietysti. Olen pahoillani —"

"Ei tarvitse. Alanko esipuheetta?"

"Arvaankin asiasi. Tarvitset rahaa."

"Tarvitsen rahaa. Olet onnistunut saamaan hyv‰ksi tuttavaksesi rahamiehen pojan."

"Mustasukkaisuuttako?"

"Ei, en tunne sit‰, eik‰ minulla ole oikeutta siihen."

"Sit‰ min‰kin."

"Olet vapaa tekem‰‰n mit‰ tahdot."

"Se ei ole imartelevaa suinkaan. Mieluummin n‰kisin, ettei minulla olisi oikeutta."

"Mutta kun nyt on oikeus. En toki ole kohtuuton. Sinulla on oikeus tehd‰ mit‰ tahdot. Olenko sanallakaan moittinut sinua, pid‰n sinusta toki siksi ja ymm‰rr‰n sinua."

"Kiitos, kiitos. No, ja nyt tarvitset sin‰ taas rahaa?"

"Ja luotan siihen, ett‰ sin‰ autat minua, pyyd‰t Eriki‰ auttamaan minua."

"Oletko hullu?"

"Muuta keinoa ei en‰‰ ole. Eih‰n se ole sinusta hauskaa, mutta t‰ll‰ kertaa se on t‰rke‰t‰."

"Mink‰laisia asioita sinulla sitten on?"

"Ei ole suuria, on vain viisisataa, Erik voi antaa sen helposti."

"Mutta min‰ en voi pyyt‰‰, sanon viimeisen sanan, min‰ en voi."

"Katsos, eih‰n sill‰ v‰li‰ olisi muuten, mutta siin‰ on is‰n nimi."

"Hyv‰ Alvar. Oletko sin‰ sen —?"

"Itse kirjoittanut, v‰‰rent‰nyt! Olen. Minulla oli er‰s kunniavelka."

"Kunnia?"

"Sano sitten h‰pe‰."

"Mutta, Alvar, t‰m‰h‰n on kauheaa. Mit‰ t‰st‰ en‰‰ tuleekaan!"

"Ei mit‰‰n. Se maksetaan kauniisti, ollaan kohteliaita is‰lle. Ei se ole vaarallista, ei siin‰ kukaan k‰rsi."

"Mutta seh‰n on rikos."

"Sin‰ puhut leikkis‰sti. No, ehk‰ se on, ehk‰ ei. Saat pett‰‰ minua, saat loukata minua, saat nujertaa minut, minusta se ei ole mit‰‰n ja nyt sin‰ turhanp‰iv‰isesti kauhistelet. Pieni paperi, joka ei ansaitse sen suurempaa huomiota."

"Sanoisin sinulle er‰‰n asian, mutta sin‰ k‰sit‰t minua v‰‰rin."

"Sano. Tahi j‰t‰. Tied‰n sen asiasi. Kaikki te sit‰ samaa. Arvelit, ettenkˆ ole ajatellut itsemurhaa tai niin poisp‰in. Sin‰ punastut. No, seh‰n on teid‰n kaikkien ajatus ja pelko tahi toivo. Ja se on luonnollinen ajatus. Tuottaisi teille helpotusta. Mutta ik‰v‰ sanoa, en ole sit‰ ajatellut."

"Olet kamala."

"En sanaakaan sano, jos lupaat. T‰ll‰ kertaa vain."

"Mutta Erik ei saa rahoja is‰lt‰‰n."

"H‰n saa jotenkuten, jos sin‰ tahdot."

"Olkoon siis. Mutta vain t‰m‰n kerran. Ja sitten lupaathan l‰hte‰ kes‰ksi maalle?"

"En lupaa, en tule siell‰ toimeen."

"T‰n‰ kes‰n‰ on t‰ss‰ talossa h‰‰tkin, jos oikein ennustan."

"Kenen muka?"

"Annan ja Lennartin."

"En usko viel‰. Miksi Anna ottaisi Lennartin?"

"Ja sit‰ sin‰ kysyt? N‰eth‰n, kuinka yksi voi m‰‰r‰t‰ useiden el‰m‰nkulun."

"Eip‰h‰n se olisi onnettomuudeksi."

"Ei. Rahoja tarvitaan t‰ss‰ talossa. Mies on vain yksinkertainen."

"Ei muuta kuin kokematon viel‰."

"En voi antaa h‰nelle anteeksi h‰nen loukkaavia sanojaan. H‰n oli sanonut Erikille kerran minua kevytmieliseksi ja varoittanut minusta. Tekisi mieleni kostaa jotenkuten."

"J‰t‰ se. Tied‰n, miten se p‰‰ttyisi. Varoitan, ‰l‰ ole huvitettu h‰nest‰."

"No, min‰ l‰hden siis, mutta, kuten sanottu, onhan se viimeinen kerta?"

"En voi mit‰‰n luvata, rakas Iida. Muuten, olen sinulle kiitollinen."

"T‰st‰?"

"Kaikesta."

Iida naurahti ja pyˆr‰hti ulos ja Alvar j‰i paikoilleen seisomaan. H‰n kuunteli Iidan keveiden askelten poistumista ja kuuli is‰n raskaiden askelten kohoavan portaita.

Eikˆ pit‰nyt is‰n tulla jo kotiin? P‰‰st‰ vain jotenkuten tapaamasta h‰nt‰.

X

Kumarassa ja v‰syneen‰ palasi Martin kotiin. H‰n n‰ytti vanhalta ja harmaap‰iselt‰ ukolta, jolla ei ole t‰‰ll‰ en‰‰ pitki‰ oltavia. Mutta h‰nen terveytens‰ oli silti luja ja mielens‰ masentumaton ja kova. H‰nen pieniss‰ silmiss‰ns‰ oli viel‰ eloa ja tulta, kun h‰n kiivastui.

"Oletko kuullut ik‰v‰‰ jotakin?" kysyi Fredriikka miehelt‰ns‰ ja seurasi Martinia h‰nen huoneeseensa.

"Se Alvar, lurjus, onko se kotona?"

"Miten sin‰ noin. Kotonahan se on Alvar, jos ei olisi ehtinyt tyˆhˆns‰ jo menn‰."

"Mihin tyˆhˆns‰?"

"Sin‰h‰n nyt. Ahlmaniin tietysti."

"Toista kuukauteen ei hau ole siell‰ en‰‰ ollut, kuuletko. Ei muuta kuin huviksensa ja meit‰ pett‰‰kseen k‰ynyt. Ymm‰rr‰tkˆ sin‰?"

"Ymm‰rr‰n, ymm‰rr‰n, ‰l‰ huuda."

"H‰n on valehdellut taas."

"S‰‰st‰ sanojasi. H‰n tietysti ei ole uskaltanut siit‰ puhua, ettei pahoittaisi meit‰."

"Sit‰ h‰n taitaa ajatella. H‰n ei osaa muuta kuin pahoittaa, kuin valehdella, olla h‰pe‰n‰ ja pahennuksena."

"Martin, ‰l‰ kiivastu taas. H‰n on erehtynyt."

"H‰n ei ole koskaan muuta tehnytk‰‰n. Ja sin‰ uskot aina h‰nen juttujansa. Aina sin‰ annat pett‰‰ itse‰si. Jos sin‰ kerrankin koettaisit n‰hd‰, miten asiat oikein ovat, etk‰ sotkisi niit‰ hyvyydell‰si."

"Koetanhan min‰. Enh‰n min‰ liikaa luulottele, k‰rsinh‰n min‰."

"K‰rsit, k‰rsit. Se ei tuota mit‰‰n tulosta, t‰ytyy toimia."

Is‰ k‰veli viel‰ kiivaana edestakaisin, mutta h‰nen ‰‰nens‰ oli jo lauhkeampi.

"Toimitaan, Martin, toimitaan vain. Tehd‰‰n niinkuin sin‰ tahdot.
M‰‰r‰‰ sin‰ vain, ja niin tehd‰‰n."

"T‰ss‰ me seisomme vanhoina ja harmaap‰isin‰, emmek‰ viel‰ tied‰, mit‰ olisi teht‰v‰. Oli vain yksi poika ja siit‰k‰‰n ei saatu miest‰."

ƒiti vaikeni peloissaan.

"Tapasin vanhan Ahlmanin juuri ja h‰n sanoi, ettei Alvar ole toista kuukauteen ollut siell‰. Ja sitten mainitsi h‰n jostakin paperista, jossa piti olla minun nimeni."

"Siin‰ t‰ytyy olla erehdys."

"Vaan kun ei ole."

"Hyv‰ Jumala."

"Ja min‰ olen p‰‰tt‰nyt, ett‰ min‰ en sit‰ maksa."

"Sinun t‰ytyy."

"En. Asia menkˆˆn menojaan. Kerranhan siit‰ kuitenkin t‰llainen loppu tulee."

"Min‰ rukoilen ja sinun t‰ytyy taipua. Enkˆ ole tehnyt t‰ss‰ kaikki, mit‰ ihminen tehd‰ voi, enkˆ ole jo k‰rsinyt kylliksi? N‰eth‰n sin‰, kuinka olen nˆyryytetty, kuin maahan lyˆty, kuinka minulta on viety kaikki, kaikki. Siit‰ saakka kun sinut otin, on el‰m‰ ollut minulle pelkk‰‰ kielt‰ymist‰. Olenko valittanut, olenko sanaakaan sanonut, olenko itselleni mit‰‰n pyyt‰nyt? Nyt pyyd‰n min‰, ja jos sinulla on syd‰nt‰ v‰h‰‰k‰‰n, niin sin‰ j‰rjest‰t t‰m‰n asian minun t‰hteni."

Is‰ vaikeni ja sanoi hetken kuluttua myˆntyen:

"Se on vaikeata."

"Saadaanhan jotenkin rahat, onko paljosta kysymys?"

"Ei ole rahoista kysymys nyt, niist‰h‰n on kysymys aina, niit‰h‰n saa j‰rjestell‰ aina, vaan on petoksesta, v‰‰rennyksest‰ kysymys. Sellaiset asiat j‰rjest‰‰ laki. Niiden peittelemist‰ ei oikeudentunto salli."

"Minun sallii", sanoi ‰iti hiljaa ja jatkoi pelj‰ten ett‰ is‰ peruutuisi: "H‰n on minun lapseni ja minun velvollisuuteni on suojella h‰nt‰, muuta min‰ en tunne. Min‰ rakastan h‰nt‰ kipein syd‰min ja olen oppinut kaikkea heikkoa ja erehtyv‰‰ h‰nen kauttansa ymm‰rt‰m‰‰n ja rakastamaan."

"Mutta meill‰ on velvollisuuksia muitakin kohtaan kuin itse‰mme ja omaa rakkauttamme kohtaan."

"Ket‰ kohtaan?"

"Yhteiskuntaa kohtaan ja niit‰ terveit‰ ja voimakkaita kohtaan, jotka tulevaisuutta takaavat. Liika hellyys ja rakkaus kasvattaa heikoissa rikollisuutta."

"Mit‰ olisi pit‰nyt tehd‰?"

"Olisi pit‰nyt antaa Alvarin menn‰ pois kotoa ajoissa, k‰vi miten k‰vi."

"Maailmalle kuljeksimaan."

"H‰n olisi saanut siell‰ koetella voimiaan, joko kest‰‰ tahi kaatua."

"H‰n olisi kaatunut."

"Mit‰ siit‰. H‰n kaatuu nytkin…"

"J‰‰h‰n h‰nelt‰ lapset."

"Oletko varma, ettet kerran sanoisi, ett‰ olisi ollut parempi, jos heit‰ ei olisi ollut?"

"Oletkos sin‰ varma siit‰, ett‰ kerran toivoisit heid‰t olemattomiksi?"

"En suinkaan. Mutta mit‰‰n emme tied‰."

"ƒlk‰‰mme siis langettako tuomioitamme. Eth‰n sin‰k‰‰n ole voinut vastata j‰lkel‰isist‰si etk‰ mit‰‰n taata, niin eiv‰t muutkaan voi. Kuka on siis syyllinen?"

"Rikollisia seuraa tavallisesti kuitenkin rikolliset ja heikkoja heikot."

"Syyllinenkˆ olen siis min‰?"

"Et, ehk‰p‰ me kaikki."

"Siin‰ sanot oikein."

Is‰ huokasi kuin taakan alla ja ‰iti kohosi ylˆs. H‰n j‰i ajatuksissaan seisomaan viel‰ paikoillensa. Tietysti oli is‰ oikeassa. Mutta yht‰ oikeassa tunsi h‰nkin olevansa.

Miksi h‰nen siis tarvitsi pel‰t‰ tuota miest‰, joka oli hallinnut h‰nt‰ yli kolmekymment‰ vuotta? Olihan se vieras mies nyt, niinkuin ennenkin. Vieras, jonka k‰siin sattumus oli h‰net viskannut ja tehnyt h‰net h‰nen lastensa ‰idiksi. Miehenkˆ olivat lapset? Ei. Ne olivat nyt h‰nen. Koko ajan oli h‰n k‰ynyt salaista sotaa heist‰. Ja nyt sai h‰n pit‰‰ heid‰t. Annankin kohta, kun h‰n oli tehnyt haaksirikkonsa ensin.

Eikˆ ollut kuin pahaa unta koko t‰m‰ el‰m‰? T‰ss‰ he olivat harmaap‰isin‰ vanhuksina Martinin kanssa ja puhelivat pojastansa kuin kaksi vierasta. N‰in olivat he taivaltaneet el‰m‰ns‰ melkein loppuun, p‰‰sem‰tt‰ l‰hemm‰ksi toisiansa. Ja kun se heid‰n osaltansa loppui, mit‰ j‰i j‰ljelle?

Oli tuskaista ajatella sit‰. Heid‰n el‰m‰ns‰ tuntui nyt heid‰n lastensa el‰m‰n rinnalla valoisalta. Ei tiennyt, mitk‰ onnettomuudet heit‰ vaanivat viel‰. Onni ei ollut seurannut heit‰ miss‰‰n.

Siit‰ se alkoi, kun h‰n Martiniin tutustui ja kevyesti el‰m‰ll‰‰n leikkim‰‰n rupesi. Siit‰ se alkoi.

Erik ÷hman oli silloin ulkomailla. Huhuiltiin h‰nen olevan kihloissa siell‰. Ja h‰n sen uskoi.

Silloin katosivat h‰nen kauniit lapsuutensa p‰iv‰t. H‰n oli el‰nyt Eriki‰ varten ja odottanut vain h‰nt‰. Mutta itselleenk‰‰n ei h‰n tahtonut tunnustaa, ett‰ isku oli sattunut h‰neen. Ja kun Martin kosi h‰nt‰ niihin aikoihin, lupautui h‰n. Erik palasi ulkomailta, mutta oli jo liian myˆh‰ist‰, h‰n oli jo Martinin. Oliko Erikill‰ ollut ket‰‰n, sit‰ ei Fredriikka saanut tiet‰‰. Vasta muutamien vuosien kuluttua h‰n nai er‰‰n kaupungin tytt‰rist‰.

Niin oli Martin saanut sen, jota halusi, mutta ei h‰n. H‰n kunnioitti miest‰ns‰ ja koetti unohtaa oman itsens‰ h‰nen rinnallansa. Ja kun lapsia tuli, eli h‰n heid‰n el‰m‰‰ns‰ ja iloitsi heid‰n ilojansa, ja hiljallensa, h‰nen huomaamattaan, kuoli entinen kaipaus h‰nen rinnastansa.

Niin, ei h‰n ollut enemp‰‰ el‰nytk‰‰n, sarjan harmaita p‰ivi‰ vain. Eik‰ h‰n ollut itse pyyt‰nytk‰‰n olla mit‰‰n. Olihan h‰n vain rengas, joka kohdaltaan sitoi toisen sukupolven toiseen sukupolveen. Rengas, jonka kautta menneiden tuskat periytyiv‰t uusille ja tuleville. Uusille, joiden el‰m‰st‰ enemm‰n odotti ja joita enemm‰n kuin aikalaisiaan rakasti. Eiv‰tkˆ siit‰ kertoneet ne ep‰m‰‰r‰iset kaipaukset ja unelmat, jotka jokaisen puristetusta syd‰mest‰ kumpusivat? Eiv‰tkˆ ne sis‰lt‰neet aavistusta siit‰ t‰ydellisyydest‰, jota kohti kuljettiin, josta aikojen ja ikiaikojen kuluessa polvi polvelta unelmoitiin?

XI

Kun ‰iti tuli pois is‰n luota, katosi h‰nest‰ se varmuus, jota h‰n oli jo tuntenut. H‰nt‰ huimasi ajatus ja pelotti taas kaikki. Taas tunsi h‰n itsens‰ turvattomaksi ja orvoksi. Ei ajatus edes ollut omaa.

Kuka tiesi, kuka oli oikeassa. H‰n olisi tarvinnut tukea ja turvaa. Sit‰ h‰n ei saanut miehelt‰ns‰ eik‰ lapsiltansa. Ja h‰nen oma ajatuksensa vaappui sinne t‰nne eik‰ jaksanut kasvaa eik‰ kypsy‰ voimakkaaksi eik‰ itsen‰iseksi. H‰n olisi kaivannut sellaista, jota h‰n olisi ymm‰rt‰nyt ja jonka ajatuksiin h‰n olisi saanut luottaa ja jonka tuntoihin h‰n olisi saanut turvata.

Ja heikon tavalla toivoi h‰n vain, ett‰ t‰m‰kin p‰iv‰ olisi ohi.

"K‰y is‰n luona", kehoitti h‰n Alvaria, "pist‰ydy siell‰."

"Mit‰ h‰n minusta?"

"H‰nell‰ on asiaa. ƒl‰ vastusta h‰nt‰, kuuntele vain ja pysy ‰‰neti, h‰n on hyvin vaivaantunut, h‰n siit‰ paperista."

"Joko sekin on tietona? Iida tuli ‰sken, h‰n on jo j‰rjest‰nyt sen."

"Maksanut? No Luojan kiitos. Mene sanomaan se is‰lle."

"Ei ole tarpeellista."

"Mene, lapsi, mene nyt minun t‰hteni. Lupaa h‰nelle, ett‰ se on viimeinen kerta."

"ƒiti tyhj‰‰. Min‰ tarvitsin rahaa, oli kunniavelka, ja ‰iti arvaa, etten tyˆtt‰ rahaa saa. Min‰ lainasin is‰n nime‰, taisi olla suurikin rikos? Olen maksanut sen, eik‰ kukaan joudu k‰rsim‰‰n siit‰. Mink‰ min‰ taidan t‰llaiselle sattumalle?"

"Voi, Alvar."

"Kun min‰ koetan tehd‰ kaikki, mit‰ voin, mit‰ viel‰ tahdotaan?"

"Koetatkohan sin‰?"

"Koetan. Syy ei ole minussa, vaan siin‰, etten jaksa enemp‰‰. Mit‰p‰ se puhuen paranee?"

"Lupaathan nyt pist‰yty‰ is‰n luona, niin selvit‰‰n taas ja minulla on hyv‰ olla."

"Kyll‰ ‰iti."

Alvar huokasi helpotuksesta, kun p‰‰si toiseen huoneeseen. H‰nt‰ vaivasi itse‰‰n se varma ja valheellisen rˆyhke‰ ‰‰nens‰vy, jolla h‰n puhutteli koko ajan ‰iti‰. H‰n tiesi sen vaikuttavan rauhoittavasti ‰itiin. ƒiti tuli vakuutetuksi, ett‰ Alvar oli oikeudestaan varma, ja ‰idille teki hyv‰‰ saada n‰hd‰ h‰nen kiivastuvan, jos h‰nt‰ muka aiheettomasti syytet‰‰n. Ja Alvarille itselleen teki hyv‰‰, kun h‰n n‰ki ‰idin rauhoittuvan ja uskovan h‰neen. H‰n tunsi kuitenkin itsens‰ turvattomaksi ja h‰nen syd‰mens‰ k‰vi heikoksi, kun h‰n n‰ki ‰idin pelokkaan ja aran katseen. H‰nt‰ melkein s‰‰litti ‰iti. Olisi tehnyt mieli ottaa h‰net k‰sivarsillensa ja itke‰ h‰nen kanssansa. Itke‰ pois kaikki paha kuin lapsena ennen, sellainen ‰iti kun h‰nell‰ oli.

XII

Oli Martinin vastaanottotunti, vaan ket‰‰n ei kuulunut tulevaksi. Nuorempi l‰‰k‰ri vei joukot. Martinin luona k‰vi vain joku maalainen ja joku tuttu, joka ei viitsinyt toisen luo menn‰. Sanoivat h‰nt‰ jo vanhaksi ja vanhanaikuiseksi.

Sanokoot. Siin‰ h‰n kuitenkin oli vanhanaikuinen, ettei h‰n viitsinyt imarrella ihmisi‰ eik‰ ostaa heid‰n suosiotansa. H‰nell‰ ei ollut yst‰vi‰ eik‰ l‰heisi‰ tuttavia. T‰nne saakka oli h‰nen onnistunut suoriutua el‰m‰st‰ yksin. Nyt n‰ytti, ett‰ h‰nen t‰ytyi l‰hesty‰ toisia apua saadakseen. H‰n oli maksanut useita Alvarin velkoja ja velkaantunut itse. Velat eiv‰t olleet suuria, mutta h‰nen tulonsakaan eiv‰t riitt‰neet perheelle.

Oli v‰ltt‰m‰tˆnt‰ naittaa Anna. Ei h‰n tahtonut sanallakaan pakottaa eik‰ edes ilmaista, ett‰ se oli h‰nen tahtonsa. Ymm‰rsih‰n Anna sen sanomattakin. Ja h‰nt‰ ilahdutti, kun h‰n n‰ki, etteiv‰t nuoret olleet vastahakoisia kesken‰ns‰.

Siis selvittiin siit‰ puolesta kuitenkin ja tavallaan omin voimin viel‰. Mutta oli seikkoja, jotka eiv‰t koskaan ilman onnettomuuksia selvinneet.

Alvarista he eiv‰t p‰‰sseet.

Martin istui tuoliinsa painautuneena, hartiat kumarassa ja p‰‰ k‰den varassa, istui raskaissa ajatuksissansa, jotka painostivat h‰nt‰ kuin sairaus. Nyt kun voimat v‰heniv‰t ja mieli olisi tarvinnut jonkun lepohetken, k‰vi el‰m‰ yh‰ kire‰mm‰lle. H‰n teki yh‰ tili‰ itseksens‰, miss‰ m‰‰rin h‰n oli syyp‰‰ Alvarin kohtaloon. H‰n oli laiminlyˆnyt h‰nen kasvatustaan ja j‰tt‰nyt sen ‰idille, mutta laiminlyˆtiinh‰n niin monen muunkin kasvatus, eik‰ se mit‰‰n merkinnyt. Ja olihan h‰n sitten koettanut hyv‰ll‰, oli koettanut pahalla, mik‰‰n ei ollut auttanut. Oliko Alvar syntym‰st‰‰n ollut rikollisuuteen taipuva, vaikkei aikaisemmin ollut tilaisuutta tekoihin? Jos niin oli, olisi h‰nt‰ pit‰nyt sairaan tavoin hoitaa, erottaa terveist‰, ettei tautiaan levitt‰isi ja sill‰ terveit‰ turmeleisi.

H‰nen ajatuksensa keskeytyiv‰t, kun ovelta kuului koputusta.

"Astu sis‰‰n."

Alvar tuli ep‰varmana.

"Asia on jo maksettu, pist‰ydyn sit‰ vain sanomaan."

"Vaan ymm‰rr‰tkˆ sin‰, mit‰ olet tehnyt?"

"Sanon, asia on jo hoidettu."

"Ei ole kysymys siit‰, on kysymys siit‰, ymm‰rr‰tkˆ edes, mit‰ olet tehnyt", is‰ kiivastui.

"Ymm‰rr‰n. Lainasin v‰h‰isen summan rahaa ja maksoin sen."

"Ja sin‰ kehut ja kerskut siin‰ silmieni edess‰. Lainasit muka. Kavalsit, v‰‰rensit." Ja is‰ kiihtyi yh‰ enemm‰n, kun h‰n n‰ki Alvarin rˆyhke‰n v‰linpit‰m‰ttˆmyyden, h‰n ei voinut en‰‰ hillit‰ itse‰ns‰, h‰n melkein huusi:

"Tied‰tkˆ, miss‰ sinun paikkasi olisi? Siell‰, miss‰ muidenkin vaarallisten."

Alvar naurahti ja n‰p‰hytti sikaristansa tuhkan lattialle.

"Sin‰ naurat."

"Pit‰isikˆ itke‰?"

"H‰vet‰ pit‰isi."

"H‰peiss‰nih‰n min‰ nauran, kun is‰ on liian nuorekas ik‰isekseen."

"Sinuna tiet‰isin min‰, mit‰ tekisin."

"Ei minun rahani jouda luotien ostoon. Mutta kiitos is‰llisest‰ neuvosta. Joko saan menn‰?"

"Mene, mene, mene vaikka ikuisiksi ajoiksi."

Alvar poistui nopeasti ja is‰ oli rynn‰t‰ h‰nen j‰lkeens‰. H‰n ei voinut hillit‰ itse‰ns‰. Miksi piti h‰nen antaa t‰m‰n jatkua viel‰. Miksi ei loppu saanut jo tulla?

Tuntui kuin yht‰kki‰ vuosien paino olisi h‰vinnyt, ruumis keventynyt. Veri kuohui vanhoissa suonissa ja viha leimusi h‰nen mieless‰ns‰. H‰n tunsi voimansa k‰ytt‰m‰ttˆmiksi. H‰n olisi tahtonut k‰sin ruhjoa ja h‰vitt‰‰ sit‰ el‰m‰‰, jonka olemiseen oli itse syyp‰‰. Saada leikata se pois kuin paha kasvannainen, koska se tervett‰ el‰m‰‰ rasitti, saada leikata se omin k‰sin, ilman s‰‰li‰ ja tuskaa. Saada tehd‰ oikeutta osaltansa, panna rajat jo t‰lle h‰pe‰lle ja ainaiselle ep‰toivolle.

Oikeutta, sit‰ h‰nen sielunsa janosi hinnalla mill‰ tahansa.

XIII

T‰n‰‰n p‰iv‰ll‰ piti Lennartin tulla. Anna odotti h‰nt‰, ei kiihke‰sti, ei kaivaten, vaan varmana, p‰‰tt‰v‰n‰ ja rauhallisena. Ei saanut tulla kysymykseen mik‰‰n sis‰inen ratkaisu en‰‰, se puoli oli valmista, kaikki oli vain ulkonaista asettelua.

Ja est‰‰kseen mielens‰ painumasta mihink‰‰n mietiskelyyn kuljeksi h‰n huoneesta huoneeseen j‰rjestellen niit‰. H‰n antoi kyˆkiss‰ m‰‰r‰yksens‰ ja valvoi, ett‰ kaikki tapahtui hyvin.

Nyt siis tapahtui se, jota h‰n oli ik‰ns‰ haaveksinut, p‰‰st‰ pois kotoa ja saada tehd‰ jotakin hyˆdyllist‰. Nyt sai h‰n alkaa el‰‰ omaa el‰m‰‰ns‰ ja muodostaa sen mielens‰ mukaiseksi. Vihdoinkin siis.

H‰n otti n‰in rauhallisesti, taitavasti el‰m‰n, h‰n muodosti sen niin kauniiksi ja tyydytt‰v‰ksi kuin voi.

N‰in kirkas oli p‰iv‰, jona h‰n kihlautui, ja n‰in rauhalliseksi selvennyt mieli.

H‰n voi hyv‰ll‰ omallatunnolla menn‰ Lennartia vastaan ja ojentaa h‰nelle k‰tens‰. H‰n voi katsoa suoraan Lennartin silmiin ja Lennart sai n‰hd‰ h‰nen sielunsa pohjaan saakka, ja varmaan ei h‰nen pit‰nyt lˆyt‰‰ h‰nest‰ mit‰‰n, jota h‰n ei hyv‰ksynyt ja ymm‰rt‰nyt.

Siis selvisi el‰m‰ vihdoinkin. Kuinka h‰n oli onnellinen ja tyytyv‰inen. T‰h‰n asti oli h‰n ottanut liian pienesti el‰m‰n, h‰nelt‰ oli puuttunut mielenmalttia ja ymm‰rryst‰. Tuntui kuin h‰n nyt yht‰kki‰ olisi n‰hnyt laajemmalta ja t‰h‰n saakka eletty n‰ytti pienemm‰lt‰ ja kaukaiselta.

Kun Lennart tuli, meni h‰n ensin is‰n luo.

Milt‰h‰n nyt is‰st‰ tuntuu, arveli Anna, h‰nen mielens‰ ilostuu varmaan, kun asia n‰in nopeaan k‰y. Sattui t‰m‰ hyv‰‰n aikaan. Onni aivan, ett‰ kerrankin voi is‰lle iloa tuottaa. Nyt antoi is‰ siell‰ h‰net pois. Olipa is‰ll‰kin viel‰ mit‰ antaa. T‰st‰ l‰htien katsoi h‰n, ettei is‰lt‰ saanut mit‰‰n puuttua. H‰n j‰rjesti asiat. Niin, ett‰ h‰n siihen vihdoinkin pystyi, ett‰ oli rikas se, jolle h‰n meni.

ƒiti odotti jo salissa. H‰n oli valellut silmi‰ns‰ vedell‰, mutta silm‰luomet olivat viel‰ punaiset.

"Minun t‰htenikˆh‰n ne ovat punaiset", arveli Anna.

"Liekˆ Alvar mennyt jo ulos", kysyi ‰iti.

"Kotona on viel‰."

"Oletko pyyt‰nyt, ett‰ h‰n pysyisi nyt kotona?"

"Miksi, ei h‰n v‰lit‰ sellaisesta."

"Anna, pyyd‰ nyt, salli minulle se ilo, ja onhan se hauska Lennartinkin t‰hden, olkaamme kerta perheen‰ koolla nyt, kun on t‰llainen perhejuhla."

Anna pyˆr‰hti pois ja kun h‰n tuli takaisin saliin, olivat is‰ ja Lennart tulleet jo sinne. ƒiti toivotti Lennartin syd‰mellisesti tervetulleeksi ja is‰ hymyili Annalle ja hymyili sitten Lennartille.

Ja se hymy teki Annalle niin hyv‰‰, ett‰ kyyneleet pyrkiv‰t silmiin. Pelk‰‰m‰tt‰ ojensi h‰n molemmat k‰tens‰ Lennartille ja Lennart otti h‰net luoksensa kuin omansa.

Onnellisena irtautui Anna h‰nen sylist‰ns‰ ja ‰iti itki ja syleili h‰nt‰.

Pian pyyhittiin kyyneleet ja onnellisina ja iloisina juteltiin nuorten tulevaisuudesta.

"Ja milloin tahdotaan h‰it‰", kysyi is‰.

"Rakas Anna — milloin", kysyi Lennart.

"Eih‰n h‰ill‰ ole kiirett‰, annetaan nuorten mietti‰ viel‰", arveli ‰iti.

"Miksi mietitt‰isiin", sanoi Anna. "Vai viel‰kˆ ep‰ilet, tahdotko mietti‰?"

"En, en."

"Siis pian, eikˆ niin, is‰, eikˆ niin, ‰iti?"

"Tietysti niin, niinkuin te tahdotte", sanoi ‰iti.

He siirtyiv‰t toiseen huoneeseen, jossa kahvipˆyd‰n luona seisoivat jo Iida ja Alvar. Iida onnitteli heit‰ ja Alvar puristi v‰kin‰isesti heid‰n k‰tt‰ns‰.

"T‰m‰h‰n oli odottamatonta", sanoi Iida.

"Nyt, Iida", sanoi is‰ leikkis‰sti, "pit‰‰ sinun uhrata aikaasi
Annalle."

"Aikani on kokonaan h‰nen k‰ytett‰viss‰‰n, is‰."

"Kiitos", sanoi Anna. "En tee juuri varustuksia, eikˆ niin, Lennart?"

"Niin, tietysti niin."

ƒidin kasvoille oli levinnyt lempe‰ ja onnellinen hohde, kun h‰n kerrankin sai istua koko joukkonsa kanssa pˆyd‰n ymp‰rill‰. Siin‰ istuivat vastakkain Alvar ja is‰, ja he olivat, niinkuin ei olisi mit‰‰n tapahtunut. H‰nt‰ rauhoitti se ja h‰n tunsi suurta kiitollisuutta is‰‰ kohtaan, Annaa kohtaan ja kaikkia kohtaan. H‰n katsoi is‰‰ silmiin ja sanoi silm‰ten jokaista:

"Olen t‰n‰‰n niin iloinen, tuntuu kuin olisi pyh‰ tahi suuri juhla."

"Niinkuin onkin", sanoi Iida. "N‰it‰ juhlia ei ole tavallisesti kuin yksi ihmisen el‰m‰ss‰."

Iida k‰‰ntyi Lennartiin p‰in ja jatkoi puheluaan iloiseen tapaansa:

"Ja tep‰ vasta olette oikea pikkukaupunkilainen, ette liiku miss‰‰n ja nyt teist‰ tuleekin vasta oikea kotitonttu."

"Miss‰ liikkuisi", sanoi Lennart.

"Ja miss‰ viihtyisi paremmin kuin kotonaan", sanoi ‰iti.

"Minusta ennen tyttˆn‰", jatkoi Iida, "oli koti viimeinen paikka, miss‰ olisin ollut."

"Niinkuin nytkin", ajatteli Anna vastata, vaan vaikeni. H‰n ei tahtonut turhasta kinastella eik‰ sotkea sill‰ rauhaansa.

Vaikka oikeastaan se oli jo sotkeutunut. Iida h‰iritsi h‰nt‰. Ja niin avoimin silmin kun h‰n katsoi Lennartiin ja liian kauan antoi katseensa seisoa h‰nen silmiss‰ns‰. H‰n teeskenteli itsens‰ lapsellisemmaksi ja viattomammaksi kuin olikaan. Ja mist‰ h‰n saikaan tuon tyhm‰n ja kysyv‰n ilmeen, jonka valheellisuus oli niin silmiinpist‰v‰? Mit‰ h‰n sill‰ nyt tarkoitti?

"Kodit", jatkoi Iida, "h‰vitt‰v‰t ilon, vaikka ei ole kohteliasta suinkaan pelotella sill‰ nyt teit‰."

"Emme sit‰ pelk‰‰", sanoi Lennart.

"Ja ehk‰ ilo tahi huvi ei meist‰ olekaan p‰‰asia", sanoi Anna.

"Iida on oikeassa", sanoi ‰iti. "Ilo on t‰rke‰. Se nuorentaa. Ja toisillekin tekee hyv‰‰ n‰hd‰ iloisia ihmisi‰. Iidakin yh‰ nuortuu ja kaunistuu."

"Nyt ‰iti liioittelee taas. ƒiti hemmottelee minut pilalle", torui Iida.

"ƒiti on oikeassa nyt niinkuin aina", sanoi is‰. "Iida on nuortunut taas."

Is‰ ja Lennart johtuivat puhumaan liikeasioista ja Alvar, joka oli huoletonna istunut ja tupakoinut, yhtyi heihin. Ja Anna n‰ki syrj‰st‰, ett‰ Alvarin tarkoitus oli n‰ht‰v‰sti ‰rsytt‰‰ is‰‰. Kylm‰sti ja ylimielisesti viskasi h‰n sanansa ja oli aina valmis v‰ittelem‰‰n is‰n kanssa. Se oli Annasta niin outoa, ett‰ pelotti. H‰n n‰ki, kuinka is‰ koetti hillit‰ itse‰ns‰ ja vaieta.

Alvar kertoi Lennartille er‰‰st‰ oikeusjutusta, jossa rikollinen vastaaja oli nerokkaasti peitt‰nyt j‰lkens‰. Is‰ ei voinut olla siihen kiivaasti huomauttamatta:

"Min‰ en tuota sinuna viitsisi kertoa."

"Mutta seh‰n on suurenmoista", sanoi Alvar.

"Pett‰‰ niin, ettei oikeuskaan pysty."

"Muodollinen oikeus, pyyd‰n huomauttaa."

"Mutta moraalinen?"

"Ei ole mit‰‰n moraalista oikeutta. Tyhm‰ petos, se on tietty, on halveksittava, mutta nerokas petos her‰tt‰‰ ehdottomasti ihastusta. T‰ytyy hailia oikeita rikoksia ja oikeita rikoksentekijˆit‰."

Is‰ nousi ylˆs ja h‰nen silm‰ns‰ iskiv‰t tulta, mutta Iida, joka koko ajan oli huomannut vaaran, sys‰si ik‰‰nkuin vahingossa kuppia, joka kaatui h‰nen p‰‰llens‰. H‰n kiljahti muka kauhusta ja syntyi h‰lin‰‰, jonka aikana Anna sai viitanneeksi Alvarille, ett‰ poistuisi. Ja Alvar, Annan suureksi ihmeeksi, pujahti pois, ja tuntui heti kuin paine olisi v‰hentynyt.

Mutta Annan mieli oli alakuloinen. H‰n tunsi vain pelkoa ja h‰pe‰‰. Olisi voinut ‰sken synty‰ yhteentˆrm‰ys is‰n ja Alvarin v‰lill‰. Ja kuinka silloin olisi k‰ynyt? Hiukan vain, ja kumpikin olisi ollut kuohustilassa, jossa ei olisi kierrellyt sanojaan.

Ja nyt, kun Lennart oli heill‰ ensi kertaa.

Kuinka h‰pe‰llist‰ joutua naimisiin juuri nyt, siirty‰ sinne t‰llaisista mielentiloista. Tuntui varmemmalta vain, ett‰ niit‰ tahtoi paeta eik‰ mit‰‰n muuta. Tuntui selv‰lt‰, ett‰ siten petti ottajaa. Kuinka saada se selitetyksi Lennartille, ettei h‰n voinut syytt‰‰ siit‰. Tietysti h‰n voi syytt‰‰ aina h‰nt‰ ja h‰nell‰ oli oikeus.

"Oletko v‰synyt", kysyi Lennart Annalta, kun he j‰iv‰t kahdenkesken.

"En."

"N‰yt‰t niin surulliselta. Kadutko?"

"En. Ellet sin‰ kadu. T‰‰ll‰ kotona ovat olot nyky‰‰n niin ik‰v‰t. Tuntuu pahalta oikein l‰hte‰ nyt, tuntuu kuin pakeneisi jotakin, en osaa sit‰ selitt‰‰."

"Ja minua pelottaa vied‰ sinua sinne, siell‰ voit sin‰ ik‰vˆid‰, voit tuntea itsesi yksin‰iseksi ja kaivata t‰nne."

"Ei, ei."

"Min‰ olen vain tavallinen ihminen. Min‰ voin hyvin v‰h‰n antaa sinulle. Ettet vain pettyisi?"

"Ei, ei. ƒl‰ sin‰k‰‰n odota minulta liikoja. Koetan tehd‰ kyll‰ kaikki, mit‰ voin, tehd‰kseni sinut onnelliseksi, mutta en tied‰."

"Sin‰ teet minut onnelliseksi jo sill‰, ett‰ tulet minulle. Sanoisi, ett‰ se on liikaa, jos ei olisi niin itsek‰s ja sit‰ juuri haluaisi. Anna, olen jo vuosia sit‰ ajatellut ja toivonut. Mutta sin‰ olet ollut minusta niin korkealla, etten ole uskonut saavani sinua."

"Min‰ rukoilen, ett‰ voisin tyydytt‰‰ sinua."

"Armas, oma, sin‰ teet sen. Sin‰ olet liian hyv‰ minulle. Mill‰ palkitsen min‰ sinut, mill‰ palkitsen ‰itisi ja is‰si, jotka suovat sinut minulle?"

"Lennart, ole heille hyv‰, he ovat k‰rsineet paljon viime aikoina. ƒl‰ tyˆl‰sty heihin koskaan."

"Oma armas. Odotan, ett‰ saan sinut. Siis pian! Kuinka kaipaan, siksi kunnes olet siell‰."

XIV

Annan h‰‰t oli p‰‰tetty viett‰‰ syksyll‰. Anna oli mennyt ‰idin ja lasten kanssa maalle. Is‰, Alvar ja Iida olivat j‰‰neet kaupunkiin.

Annalla ei ollut suuria varustuksia teht‰v‰n‰. Lennartilla oli siell‰ valmis koti. Niin olikin hyv‰.

Anna tunsi itsens‰ v‰syneeksi ja tylsyneeksi. Tuntui kuin aina ei tajuaisi kaikkea, kuin kulkisi h‰n kuin puolihorroksissa, josta ei oikein tahtonut p‰‰st‰ hereille.

Se j‰nnitys, jota h‰n oli ennen aina tuntenut, oli h‰vinnyt. H‰n oli liioitellut el‰m‰‰ synkemm‰ksi kuin mit‰ se oli. Kaikkialla oli h‰n n‰hnyt ristiriitoja, jokainen Alvarin teko oli saanut h‰net h‰t‰‰ntym‰‰n. Eiv‰th‰n kaikki ihmiset olleet mallikelpoisia ja tietysti jokaisella muullakin perheell‰ oli pikkuhuolensa. Mutta he eiv‰t el‰m‰ss‰ n‰hneetk‰‰n muuta kuin huolta.

Niin. H‰n oli paennut hyv‰n miehen turviin. Kihlautuminen tapahtui ‰kki‰, mutta ei saanut sit‰ oudoksua. El‰m‰ h‰mm‰stytti oudoilla k‰‰nteill‰‰n. Kaksi, jotka eiv‰t olleet ennen toisistaan mit‰‰n tienneet, joutuivat yhteen. Niinh‰n usein k‰vi. Ja mit‰ siin‰? Ehtih‰n perehty‰ ja tutustua sittenkin, kun yhdess‰ oli. Riitti aluksi, ett‰ molemmat luottivat toisiinsa, silloin kiintyiv‰t he sit‰ mukaa kuin oppivat toinen toistansa tuntemaan.

Anna oli k‰ynyt puolestansa vaatimattomaksi. H‰n ei antanut ajatustensa eik‰ tuntojensa puhua vapaasti. H‰n pakotti niit‰ aloille, jotka olivat niille vieraat. H‰n tahtoi ajatella niinkuin muutkin ajattelivat, ja tuntea, niinkuin luuli muidenkin tuntevan, ja tehd‰ vain sen, mik‰ oli aivan v‰ltt‰m‰tˆnt‰. Niin oli h‰nell‰ helpompi olla.

H‰n rakasti siis siksi, ett‰ oli rakastettava. H‰n meni Lennartille, koska oli ment‰v‰, koska ei ollut muuta menomahdollisuutta. H‰n j‰tti oman el‰m‰ns‰, oman itsens‰, koska tiesi, ett‰ se tuotti hankaluuksia ja vaikeuksia. Niin eli h‰n jonkun toisen el‰m‰‰, odotellen, mille laduille h‰nen t‰ytyi k‰‰nty‰ ja miksi el‰m‰n t‰ytyi muodostua, ett‰ siihen tyydyttiin, ett‰ h‰n sill‰ saisi maksetuksi ottajalleen sen lainan, jonka h‰n tunsi ottaneensa nimiins‰ ostaakseen itselleen ja perheelleen turvatun olon.

Sill‰ niinh‰n se oli. Sit‰ ei h‰n itselt‰‰n kielt‰nyt.

Ja t‰m‰n kielt‰ymyksen ja tahdonponnistuksen alla h‰nen tuntonsa vaimenivat ja h‰nen ajatuksensa tottelivat h‰nt‰ niin, etteiv‰t ne h‰nt‰ h‰irinneet.

H‰n oli tehnyt voitavansa ja h‰nell‰ oli siit‰ hyv‰ olla.

XV

Sunnuntain seuduissa k‰vi Lennart aina maalla Annan luona. H‰n ajoi omalla hevosellansa ja usein toi h‰n Iidan mukanansa.

Lennart oli kes‰n kuluessa tottunut Martineihin. Alvarin ep‰s‰‰nnˆllisyydest‰ huolimatta oli h‰n j‰rjest‰nyt h‰nelle helppoa tyˆt‰, josta h‰n toivoi Alvarin tasaantuvan edes hiukan. Ja Iidan seurassa viihtyi h‰n hyvin. Iidan iloisuus ja keveys oli vapauttanut h‰net siit‰ j‰ykkyydest‰, joka h‰nt‰ itse‰‰nkin vaivasi. Ja maallak‰yntimatkat sunnuntaisin muodostuivat heille suureksi huviksi, jolla oli oma salainen vieh‰tyksens‰. Iidan seurassa sai Lennart varmuutta ja ryhti‰. H‰n kypsyi mieheksi.

Anna ihmetteli sit‰, ihmetteli h‰nen joskus ylitsevuotavaa ja aiheetonta iloansa. Annalle sanoi Lennart, ett‰ liikeasiat luistivat hyvin, oli nautinto ajatella el‰m‰‰. Siit‰ saakka, kun Anna lupautui h‰nelle, tunsi h‰n kuin jokin salainen voima veisi h‰nt‰ eteenp‰in, niin ett‰ kaikki, mihin h‰n ryhtyi, onnistui hyvin.

Anna iloitsi siit‰, ett‰ h‰n vaikutti Lennartiin. Oli onnellista, ett‰ h‰nell‰ oli oma osuutensa ja teht‰v‰ns‰. Lennart muuttui siten h‰nelle l‰heisemm‰ksi. Ja usein tunsi h‰n jo kaipaavansakin Lennartia.

Ik‰v‰ns‰ ja sellaisen l‰mpim‰n kaipauksen valtaamana l‰ksi Anna kerran ‰kki‰ kaupunkiin tapaamaan Lennartia. H‰n luuli sill‰ ilahduttavansa h‰nt‰. H‰n satutti tulonsa iltap‰iv‰ksi, jolloin tiesi Lennartin olevan yksin kotona.

Arkana ja ep‰varmana soitti h‰n Lennartin ovelle.

"N‰in odottamatta. Hauskaa. Kun et toki ilmoittanut", sopersi Lennart h‰mill‰‰n.

"Tuli yht‰kki‰ niin ik‰v‰", sanoi Anna.

"Etkˆ viihdy siell‰ en‰‰?"

"Viihdyn, mutta —", Anna ei tiennyt, mit‰ sanoa. H‰n oli pahoillaan, kun Lennart ei k‰sitt‰nytk‰‰n. Siis Lennart ei ollut kaivannut h‰nt‰.

"Tulinko sopimattomasti", kysyi h‰n sis‰‰n astuessaan.

"Et, kuinka niin? Iidakin juuri sattui t‰nne tulemaan."

Anna tervehti Iidaa j‰yk‰sti. T‰‰ll‰ istui siis Iida Lennartin luona. Anna olisi tahtonut juosta pois, syd‰nt‰ puristi, tuntui kuin jotakin h‰pe‰llist‰ olisi ollut tekeill‰.

"Olinkin juuri l‰hdˆss‰", sanoi Iida, "katselemaan tavaroita, joita
Lennart oli ostanut."

"Anna n‰ytt‰‰ v‰syneelt‰", sanoi Lennart.

"Ei, nyt minun t‰ytyy j‰tt‰‰ teid‰t." Iida nousi ylˆs l‰hte‰ksens‰.

"ƒl‰ anna minun h‰irit‰ itse‰si", sanoi Anna.

"Ha-ha-haa, sep‰ oli sana", nauroi Iida. "Sinun h‰irit‰ — minua ja
Lennartia! Ei, hyv‰sti vaan."

Anna kuuli Iidan nauravan viel‰ etehisess‰, mutta se nauru oli jo toisenlaista. Annasta oli siin‰ voitonriemua ja ilkuntaa, se oli kiihottunutta ja julkeaa.

Mit‰ oli siis tapahtunut?

Ehk‰ Lennart oli jo h‰nen.

Tuntui kuin h‰net yht‰kki‰ olisi syˆsty jonnekin huimaavaan syvyyteen.

H‰nt‰ petettiin. Heill‰ oli jotakin kesken‰ns‰. Iidan nauru sen ilmaisi. H‰n ei voinut siit‰ erehty‰.

Kun Lennart tuli takaisin, koetti h‰n saada selvyytt‰, mutta Lennart oli samanlainen kuin ennenkin. Ja se rauhoitti Annaa.

Ehk‰ h‰nen ep‰ilyksens‰ oli turha. Tietysti se oli turha.

"Sin‰ olet alkanut siet‰‰ Iidaa", sanoi h‰n kohta.

"Ei h‰n ole minusta koskaan ollut vastenmielinen."

"Muistelin vain."

"Kun en tuntenut h‰nt‰, oli h‰n minusta pel‰tt‰v‰. Enk‰ niin v‰‰r‰ss‰ tainnut ollakaan", nauroi Lennart.

"On siis syyt‰ pelkoon?"

"Kielt‰m‰tt‰ miellytt‰‰ h‰n miest‰", sanoi Lennart.

Ehk‰ vertasi Lennart h‰nt‰ ja Iidaa. H‰n ei miellytt‰nyt, h‰n ei pystynyt kilpailemaan. Iidalla oli syyt‰ ilkkumiseen.

Anna j‰ykkeni, raskaat ajatukset tulvivat mieleen. Lennart ei saanut h‰nt‰ en‰‰ iloisemmaksi. Pettyneen‰ palasi Anna maalle.

Maalla eiv‰t ep‰ilykset en‰‰ j‰tt‰neet h‰nt‰. H‰n ymm‰rsi ja n‰ki yh‰ selvemp‰‰n, mit‰ oli tekeill‰ ja oli jo koko kes‰n ollut, vaikkei h‰n ollut sit‰ ymm‰rt‰nyt. Lennart ja Iida olivat lˆyt‰neet toisensa. Olivathan he kuin luodut toisillensa. Ja silloinkin heid‰n naurunsa, heid‰n ‰‰nens‰, heid‰n asentonsa ilmaisi heid‰t. N‰ki, ett‰ he pitiv‰t toisistansa. H‰n vain oli ollut niin yksinkertainen, ettei ollut sit‰ ennen huomannut. Ja Lennartin ja Iidan maalle tultua katseli Anna heit‰ jo toisin silmin. H‰n vaani jokaista heid‰n liikett‰ns‰. Eik‰ ollut vaikeata n‰hd‰, ett‰ h‰n oli ollut oikeassa. He eiv‰t tehneet paljoa peitt‰‰kseen v‰li‰ns‰. Heid‰n katseensa puhui selv‰‰ kielt‰. Luulivatko he, ettei h‰n sit‰ ymm‰rt‰nyt.

Tehtiin h‰nen edess‰‰n petosta. Teeskenneltiin, laverreltiin muka viattomasti, vaan alla oli toista. Kuinka herttaiselta ja nuorelta n‰ytti nyt Lennart ja kuinka miehek‰s ja kohtelias h‰n oli. Sellaista kohteliaisuutta ei viel‰ ollut h‰nen osakseen tullut.

Annan hermot olivat ainaisessa j‰nnityksess‰ ja ajatus askarteli aina saman asian ymp‰rill‰. Pois oli kadonnut tylsyys ja tajuttomuus, pois sovinnainen hyv‰ ajatus. H‰n oli katkera ja mielelt‰ns‰ ilke‰. Ja itsekk‰‰t pyyteet ja halut saivat valtaa h‰ness‰.

Sit‰ mukaa kuin h‰nen ajatuksensa askartelivat ep‰toivoisina ja kiihkein‰, sit‰ mukaa kasvoi myˆs halu voittaa Lennart. H‰nelle ei ollut nyt en‰‰ samantekev‰‰, saiko h‰n h‰net vai eikˆ. H‰n tahtoi h‰net ja h‰nen t‰ytyi saada h‰net. H‰n tunsi rakastavansa h‰nt‰.

Sill‰ Lennart ei ollut h‰nest‰ en‰‰ se, jonka kanssa h‰n kihlautui. H‰n kihlautui tuntemattoman, elottoman miehen kanssa, jolla ei n‰ytt‰nyt olevan suuria vaatimuksia el‰m‰lt‰. Nyt n‰ki h‰n, ett‰ se mies oli voimakas ja ett‰ sen sielussa liikkui el‰m‰, joka n‰ytti rikkaalta. Kun p‰‰sisi kosketuksiin sen kanssa. Se pysyi vain suljettuna h‰nelle. H‰n ei p‰‰ssyt l‰hestym‰‰n sit‰. Mutta sellaista voimakasta, el‰v‰‰ ihmist‰ oli Anna kaivannut, sellaista, joka her‰tt‰isi h‰netkin.

Olihan h‰n her‰nnyt. Mutta miten? Oli kuin olisi h‰net lastenkamarista heitetty katuojaan, eik‰ h‰n tiennyt, minne menn‰.

Mit‰ h‰n oli tehnyt sitten? H‰n oli tehnyt sen, mink‰ niin monet muutkin. H‰n aikoi myyd‰ itsens‰. H‰n oli vannonut rakastavansa Lennartia. Samaa olisi h‰n voinut vannoa sadoille muille kunnon miehille, kenelle tahansa, joka olisi voinut tarjota h‰nelle aseman ja toimeentulon. H‰n oli luullut tapaavansa onnen, kunhan vain k‰tens‰ ojentaa ja ottaa, ja ansaitsevansa rakkautta, kunhan vain huuliansa myˆnnytykseksi liikahuttaa.

Vaan saikos h‰n? Eikˆ el‰m‰ss‰ muka oikeutta ollut?

XVI

Tahtomattaan ja sattumalta kuuli Anna kerran Iidan ja Lennartin puhelun huoneesta, jonka ikkunan alla h‰n sattui olemaan. Kun h‰n oli kuullut ‰‰net, ei h‰n voinut liikahtaa paikaltaan eik‰ ilmaista itse‰‰n.

"Oletko nyt t‰‰ll‰ onnellinen", sanoi Iida.

"ƒl‰ puhu ‰‰neen, joku voi kuulla."

"Huoneissa ei ole ket‰‰n, kaikki ovat rannalla. N‰etkˆ, miten Anna on hermostunut? H‰n ihan vihaa minua."

"Ei ole suotta,"

"Miksi et j‰t‰ h‰nt‰?"

"Valitseisin h‰net viel‰kin. H‰n on minun mieleiseni. Onko sinulla siihen mit‰‰n sanomista?"

"Sit‰ sin‰ kysyt."

"Olen sanonut, t‰m‰ meid‰n v‰limme ei muuta asiaa. Seh‰n oli sovittu jo alussa."

"Jos Anna tiet‰isi."

"Ei sittenk‰‰n. Min‰ sopisin h‰nen kanssansa. Sanoinhan jo, h‰n on mieleiseni, h‰n on sopuisa."

"Niin ett‰ antaa pett‰‰ itse‰ns‰."

"H‰n ei saa tiet‰‰ mit‰‰n. Ymm‰rr‰h‰n toki, ettei t‰llainen j‰rjettˆmyys saa mit‰‰n merkit‰."

"Nyt se on j‰rjettˆmyytt‰."

"On. En ikin‰ olisi aavistanut, ett‰ sen j‰lkeen, kun saisin sen, jota olin halunnut, tapaankin sinut. Seh‰n on j‰rjetˆnt‰. Vaan me eroamme ajoissa, nyt, kun viel‰ ei mit‰‰n ole tapahtunut."

"Eikˆ mit‰‰n ole tapahtunut? Voiko viel‰ enemm‰n tapahtua? Sin‰ rakastat minua ja min‰ rakastan sinua."

"Voi. Min‰ voisin sokeassa hulluudessani rikkoa Annalle antamani sanan. Ja se ei saa tapahtua. Minun v‰lini Annan kanssa t‰ytyy s‰ily‰ kirkkaana ja puhtaana."

"Sanoit rakastavasi vain minua."

"Avioliitto ja rakkaus ovat kaksi aivan eri asiaa, se sinun pit‰isi tiet‰‰."

"Lennart rakas."

"Vaikene."

"Min‰ vien sinut sittenkin, niinh‰n —"

"Vaikene, hullu, joku kulkee ikkunan alatse. Sin‰ olet varomaton."

Anna l‰ksi sielt‰ huoneeseensa ja lukitsi ovensa. Kun ‰iti tuli h‰nt‰ kohta hakemaan, pyysi h‰n sanomaan vieraille, ett‰ h‰n oli sairas eik‰ voinut tulla en‰‰ sis‰‰n.

Tuskissaan ja h‰peiss‰‰n voihki h‰n ja valvoi sitten koko yˆn unta saamatta.

H‰nest‰ tuntui niin katkeralta ja h‰pe‰lliselt‰ se alennus, johon h‰n oli joutunut oman heikkoutensa t‰hden. Likainen ja matala oli maailma. Ja kuitenkin tuntui kipe‰lt‰ kielt‰yty‰ siit‰ el‰m‰st‰, joka siin‰ maailmassa ainoana h‰nelle tarjoutui.

XVII

Seuraavana p‰iv‰n‰ ilmoitti Anna ‰idille kihlauksensa puretuksi. H‰n ei ilmoittanut mit‰‰n purkamisen syist‰, eik‰ ‰iti kysynytk‰‰n. Vaieten hyv‰ksyi h‰n Annan teon. H‰n tiesi, ett‰ se oli v‰ltt‰m‰tˆnt‰, muuten ei Anna olisi sit‰ tehnyt.

Iltap‰iv‰ll‰ l‰ksiv‰t ‰iti ja Anna kaupunkiin. ƒiti tahtoi olla nyt kotona ja Annan tukena, jos h‰n tukea tarvitseisi.

Oli ihana syyskuinen ilta, kun he ajoivat ‰‰nettˆmin‰ kaupunkia kohti.

Kauempien vaarojen harjuilta n‰kiv‰t he jo pienen kaupunkinsa kuin mets‰kukan heloittavan kirjavan mets‰n keskell‰. Saarekkaat vedet aukenivat heid‰n silmiens‰ edess‰ ja sulkivat kaupungin niemekkeineen syliins‰.

ƒidist‰ ei kaupunki ollut koskaan n‰ytt‰nyt niin kauniilta eik‰ tuntunut niin rakkaalta. Siell‰ oli kaikki, mit‰ h‰nell‰ oli, h‰nen syd‰mens‰ oli kiinni siell‰. Siell‰ oli h‰n aina el‰nyt, muusta maailmasta ei h‰n tiennyt. Kaupunki, sinne h‰n kuului, siell‰ vain oli h‰n kotonaan.

Aurinko alkoi jo laskeutua l‰nteen ja loi hohdettaan taivaan rannalle. Saaret kohosivat tummina kirkkaan veden sylist‰. Saarekasta vett‰ kimmelsi silm‰nkantamat, sinne miss‰ maa ja taivas n‰yttiv‰t yhtyv‰n, sinne miss‰ maan heikko, sinerv‰ juova suli autereisen taivaan rantaan.

Kirkonkello kajahutti lyˆntins‰. Tuntui kuin olisi n‰hnyt ‰‰nen v‰r‰j‰vin‰ aaltoina levi‰v‰n l‰pi laakson ja kajahtelevan kaupunkia ymp‰rˆivien harjujen rinteill‰ ja painuvan hiljalleen j‰rvelle p‰in. N‰ytti kuin kirkko, talot, koko kaupunki olisi peittynyt hienoon sinipunervaan usvaan ja lev‰nnyt jo iltauntaan metsiens‰ keskell‰.

Jo erotti ‰iti Ahlmanien rakennusten punaiset katot. Milt‰h‰n Annasta tuntunee, ajatteli h‰n. Siin‰ istui h‰n ‰‰netˆnn‰ ja kalpeana. ƒiti toivoi, ettei h‰nen kokemuksensa olisi rajoittunut vain yhteen. Yksi kokemus oli vaarallinen, se vei koko el‰m‰n. Niinh‰n oli h‰nellekin k‰ynyt.

Siell‰ n‰kyi kirkon luona ÷hmanin talo. Siell‰ jo h‰nenkin kotinsa katot n‰kyiv‰t. N‰m‰ kaksi paikkaa ne olivat h‰nest‰ rakkaimmat, niihin liittyi kaikki se tuska ja k‰rsimys, jolla el‰m‰ oli h‰nt‰ siunannut.

Jo oltiin l‰hell‰ kaupunkia. Hautausmaan puunrunkojen lomitse paistoivat valkeat hautaristit maantielle saakka. Siell‰ oli ÷hmanien, siell‰ oli heid‰n maatansa. Siell‰ lahosivat pikkuasukasten puuristit ja kummut tasaantuivat hiljalleen pengermiksi. V‰ki kaupungista muutti sinne. Aika vieri ja siell‰kin j‰ljet h‰visiv‰t.

Oli kotonaan taas, kun oli kaupungissa. Harmaat, kellert‰v‰t ja punaiset pikkutalot ik‰‰nkuin hymyiliv‰t tulijoille. T‰‰ll‰ oli hyv‰ olla, t‰‰ll‰ tunsi el‰m‰n noiden pikkupihojen sis‰ss‰, tunsi ihmiset, tunsi heid‰n ajatuksensa. Niit‰ ymm‰rsi ja niit‰ rakasti. Ja naapurivaimoja, jotka hypp‰siv‰t ikkunoihinsa tulijoita katsomaan, tervehti ‰iti kuin parhaita sukulaisiaan.

Eiv‰tkˆ ne olleetkin sukulaisia? Viereisill‰ maapaloilla olivat he vuosikymmenens‰ itsekukin omat taistelunsa taistelleet ja viereisill‰ maapaloilla he siell‰ kaupungin vieress‰ pysyv‰isen sijansa saivat. Eiv‰tkˆ he olleet kuin sukulaisia? ƒiti hymyili. Niin rakasta kaikki. Rakkahin tuo kotitalo, vanha pes‰, jonka oli isilt‰ saanut.

XVIII

Alvarilla oli t‰n‰‰n ollut tavalliset vaikeutensa. H‰n oli tehnyt paperin ja tarvitsi t‰n‰‰n rahoja sen maksamiseen. H‰n oli luottanut, ett‰ h‰n saisi nyt Iidalta niinkuin kerran ennenkin, mutta Iida kielt‰ytyi jyrk‰sti menem‰st‰ Erikin luo, jonka kanssa h‰n oli lopettanut jo kev‰‰ll‰ v‰lins‰, ja Lennartin luo, jonka kanssa h‰nell‰ ei ollut mit‰‰n tekemist‰. H‰n tunsikin, ettei h‰n voinut nˆyrty‰ siten Lennartin edess‰. Lennart oli loukannut h‰nt‰ j‰rkkym‰ttˆmyydell‰‰n. Mutta Iida oli tehnyt laskelmansa, josta h‰n ei halunnut luopua. Lennart oli h‰nen mieleisens‰ ja h‰n tarvitsi h‰nt‰, ja toivoi h‰net saavansa viel‰, kunhan h‰n jaksoi vain odottaa.

Mutta h‰nt‰ s‰‰litti Alvar, joka vajosi yh‰ auttamattomammin heikkouteensa. Taas oli h‰n k‰ytt‰nyt is‰n ja Lennartin nimi‰, itse kirjoittanut ne. Oliko Alvar niin herkk‰uskoinen, ett‰ luuli voitavan sellaisia v‰‰rennyksi‰ helposti peitt‰‰? Iida ymm‰rsi kyll‰, kuinka vaarallisen hetken uhatessa ja huiman, uhkarohkean ajatuksen huumaamana voi runoilla satunnat mahdollisiksi. Mutta niinkuin heill‰, eih‰n heill‰ ollut mit‰‰n maksumahdollisuuksia, jos petoksen saisikin muuten peitetyksi. Kuinka lyhytt‰ ja lapsellista se Alvarin ajatus. Tahi kuinka hirvitt‰v‰‰ leikki‰ h‰n huolettomuudessaan leikki. Ei mit‰‰n vastuunalaisuutta. H‰n oli kuin sairas tahi hullu, joka ei tiennyt mit‰ teki.

Ja nyth‰n oli Alvar vain luottanut h‰neen. H‰nt‰ s‰‰litti Alvar, eih‰n h‰nt‰ saisi j‰tt‰‰ pulaan. Ja Iida lupasi k‰yd‰ pyyt‰m‰ss‰ iltap‰iv‰ll‰ lainaa Erik ÷hmanilta, joka silloin oli kotona tavattavissa.

Alvar oli kiitollinen. H‰n pyysi Iidalta viel‰ pient‰ rahaa, pyysi siksi kunnes sai. Ja iltap‰iv‰ksi, jolloin h‰n tuli kotiin, oli h‰n vahvistanut itse‰‰n niin, ett‰ h‰n hoiperrellen kohosi vinnille Iidaa odottamaan.

Kuinka h‰nt‰ j‰nnittikin t‰m‰n asian suoriaminen t‰ll‰ kertaa. H‰n ihan toivoi, ett‰ kaikki olisi selvill‰ taas.

Mutta ellei selvi‰isi?

Ei selvi‰isi. Ymm‰rrett‰v‰‰ sekin, ajatteli h‰n. Kerran tietysti j‰‰ selvitt‰m‰tt‰. Ja se on loppu. Eik‰ se odottamatta tullut.

Kuinka olisi kuitenkin kaunista t‰m‰ el‰m‰. Olla n‰in rauhassa, antaa el‰m‰n luistaa eteenp‰in pienine, viattomine kidutuksineen ja katsella sit‰ toimetonna. Ja k‰rsi‰ mielell‰ns‰, mit‰ siin‰ oli k‰rsimist‰. Siin‰p‰ oli vieh‰tyst‰. Eip‰ tahtonut sen loppuvan vain.

Tietysti ei tahtonut, kun oli olemassa kerran. Tietysti ei tahtonut jo mukavuuden vuoksi. Karttoi kaikkea ep‰mukavuutta ja vaaraa. Niinkuin h‰nkin nyt. Toivoi kuin koulupoika, ett‰ kunhan is‰ ei saisi sit‰ tiet‰‰. Is‰p‰ se taisi j‰‰d‰kin suurimmaksi pelotukseksi koko el‰m‰ss‰.

Ei niin, ettei is‰ olisi oikeassa. Tietysti oli oikeassa, ja sen viha oikeutettua aina. Mutta mink‰p‰ h‰nk‰‰n en‰‰ itselleen taisi? Niin, syyllinen oli, rikollinen oli. Ajatus tunnottomana sen myˆnsi, mutta sille hym‰hti, niinkuin ei itse olisi sit‰ uskonut kuitenkaan.

H‰n muisti, kuinka h‰n h‰t‰‰ntyi ja katui, kun h‰n oli ensi kertaa pett‰nyt ‰iti‰. H‰n vannoi silloin, ettei se saanut uudistua. Mutta se uudistui. Ei loppunut ‰idilt‰ se suru. Ja sellainen ‰iti kun h‰nell‰ oli.

Alvar heltyi ajatuksissaan niinkuin aina, kun h‰n juovuksissa ajatteli ‰iti‰‰n. ƒidin t‰hden olisi el‰m‰ saanut olla toisenlainen. ƒiti, sellainen ‰iti kun oli.

Alvar muisteli ‰iti‰ maatessaan vinnill‰ tavaroiden ja vanhojen mattojen seassa ja kuunnellessaan askeleita alhaalta. Sielt‰ kuuli h‰n sitten Iidan ja is‰n vaihtavan sanoja kesken‰ns‰. Is‰n ‰‰ni oli kiivas. Olisiko is‰ jo saanut tiet‰‰ h‰nen asiansa? Varmaan oli. Mit‰ h‰n Iidalle nyt muuta?

Alvar ei uskaltanut menn‰ viel‰ tapaamaan Iidaa. Kohta kuulikin h‰n rattaiden ajavan pihaan ja sitten ‰idin ‰‰nt‰. ƒiti tuli siis kotiin kuin kutsuttu.

Hetken kuluttua laskeutui Alvar alas ja pujahti omaan huoneeseensa.

"Luojan kiitos", sanoi ‰iti, kun lˆysi h‰net sielt‰, "olen etsinyt sinua."

"Nukuin tuolla vinnill‰."

"Min‰ laitan sinulle t‰nne vuodetta."

"Antaahan olla."

"En h‰iritse sinua, menen pois. ƒsken sielt‰ Annan kanssa ajoimme. Siell‰ alkaa olla jo ik‰v‰, johan sielt‰ t‰ytyy kohta tulla kokonaan pois. Lapset eiv‰t vain tahtoisi. Kuinkas sin‰ olet jaksanut?"

"Hyv‰sti."

"Tietysti. Mutta mik‰ on tuossa otsassasi ja silm‰kulmassasi, ihanhan se on verinen."

"Kaaduin vinnill‰ tavaroihin, liekˆ loukkaantunut siit‰. Ei se mit‰‰n."

"Ei se mit‰‰n. Jos min‰ kuitenkin hautoisin sit‰ vedell‰?"

"Antaahan olla, ‰iti."

"Katsohan. N‰in hiukkasen, haudon sit‰. En tied‰, mik‰ minulle ‰sken tuli. Yht‰kki‰ alkoi niin pelottaa. Ajattelin, ett‰ jos sinulle olisi jotakin pahaa tapahtunut."

"Mit‰p‰ minulle."

"Niin, ei tietysti. Se johtui kai siit‰, kun kuulin is‰n ja Iidan siell‰ v‰ittelev‰n. Is‰ etsi muuten sinua. Onko jotakin ik‰v‰‰ tapahtunut?"

"Ei mit‰‰n."

"Luojan kiitos, ett‰ kaikki on hyvin. Min‰ niin pelk‰sin. Syd‰meni on tullut hiukan huonommaksi."

"ƒiti ei saa rasittaa itse‰‰n niiden lastenkaan t‰hden en‰‰. ƒidin pit‰‰ jo lev‰t‰."

"Ole huoletta, ainahan minulla on aikaa lev‰t‰."

ƒidist‰ tuntui niin hyv‰lt‰ Alvarin sanat, ne l‰mmittiv‰t h‰nen syd‰nt‰‰n ihan. N‰inp‰ he kuuluivat yhteen, n‰inp‰ he ymm‰rsiv‰t toisiansa ja kenties joskus erottamattomasti kuuluivat yhteen. Ja hautoessaan siin‰ Alvarin otsaa, ei ‰iti voinut olla hiljalleen silitt‰m‰tt‰ h‰nen tukkaansa, niinkuin Alvarin pienen‰kin ollessa. Sama lapsihan h‰n oli ‰idist‰ viel‰, avuttomampi viel‰ vain. Sama katse h‰nell‰ oli, sama pelokas ja arka ilme. ƒidist‰ ei h‰n ollut muuttunut. H‰nest‰ h‰n oli s‰ilynyt yht‰ puhtaana, vaikka h‰nt‰ oli peloteltu ja pahoitettu h‰nen mielt‰ns‰. Maailma oli outo. Ihmekˆ, jos h‰nen k‰yntins‰ t‰‰ll‰ oli tullut niin raskaaksi, ihmekˆ, jos joka askel, jonka otti, vei harhaan? Ainoastaan yksi askel, se ei harhaan vienyt, se vei sinne, jossa tuskaa ei ollut, sinne miss‰ koti oli.

Alvarille teki hyv‰‰ ‰idin hellyys. Tuntui suloiselta ummistaa silm‰ns‰ ja unohtaa itsens‰. ƒidin k‰si pyyhki olemattomaksi pahan unen. H‰n oli taas lapsi, joka uneksi ep‰m‰‰r‰isi‰ ja tiedottomia unelmiansa.

Toisesta huoneesta kuului Annan ja Iidan kiivasta riitaa. Mit‰ se oli?
Mit‰ he n‰in? Mit‰ Anna huusi?

ƒiti s‰ik‰hti. H‰nen t‰ytyi menn‰ sulkemaan ovet, ettei is‰ edes kuulisi.

Kun ‰iti meni sinne, syˆksyi Iida h‰nt‰ vastaan ja keskell‰ lattiaa seisoi Anna kalpeana ja tuijotti tajuttomasti.

Tahtomattaan, sanan sanalta sysien sanoi h‰n:

"Nyt h‰nen t‰ytyy muuttaa meilt‰ pois. Min‰ en voi en‰‰ t‰t‰ siet‰‰, ei, ei en‰‰ p‰iv‰‰k‰‰n."

"Odotahan, Anna, ‰l‰ ole j‰rjetˆn. Mit‰ on sitten tapahtunut."

"He h‰p‰isev‰t meid‰t. Ja h‰n viel‰ ilkkui Alvarin v‰‰rennyksill‰."

"Mit‰ sin‰ nyt, Anna?"

"Is‰ on taas, ‰sken saanut ilmoituksen jostakin Alvarin asiasta. Ja Iida — ei, en voi h‰nt‰ siet‰‰. Pois, heid‰n t‰ytyy nyt muuttaa t‰st‰ pois!"

"Mutta mihin he joutuvat, ajattelehan. Ja Alvar raukka, voi onnettomuutta."

Anna meni pois, mutta ‰iti j‰i paikoillensa. H‰n ei uskaltanut liikahtaa siit‰. H‰n oli tullut kotiin ja iloinnut. Mutta t‰‰ll‰ oli joka nurkka tuskaa t‰ynn‰.

H‰n seisoi siin‰ kuin j‰hmettyneen‰.

Minne, minne h‰n olisi voinut menn‰?

XIX

Alvar kohosi ‰kki‰ sohvaltansa. Kuului is‰n l‰henev‰t askeleet.

Is‰ etsi h‰nt‰. Silloin oli h‰n hukassa.

Sekunnit tuntuivat iankaikkisuudelta. Ehti ajatella l‰pi koko el‰m‰ns‰ ja tuli t‰h‰n hetkeen. Koetti ajatella pakoa, mutta se oli liian myˆh‰ist‰.

Is‰ tuli.

Alvar katsoi s‰ik‰htyneen‰ h‰neen ja torjuen nojautui h‰n sein‰‰ vasten.

"No?"

"Mit‰, is‰?"

"Tulenpa keskustelemaan kanssasi", sanoi is‰ vaivoin hilliten raivoansa.

"Mist‰?"

"N‰ytp‰ tiet‰v‰n."

"Ei minulla ole nyt mit‰‰n is‰lle sanottavaa."

"Minullapa on. Yh‰ sin‰ jatkat v‰‰rennyksi‰si?"

"Tilap‰isess‰ h‰d‰ss‰."

"Lastenko, vaimonko t‰hden? Tahi ehk‰ jo vanhuksia el‰tt‰‰ksesi?"

Alvar koetti p‰‰st‰ pelostaan, mutta ei viel‰ onnistunut. H‰nen mieless‰‰n v‰l‰hti, ett‰ jos h‰n voisi olla vain rohkea, siten h‰n parhaiten suoriutuisi.

"Sinun t‰ytyy muuttaa el‰m‰ntapojasi! Vastaa, voitko?"

"Tied‰tteh‰n!"

"Et voi?"

"Turhaa luvata, en voi."

"Silloin sinun velvollisuutesi on — poistua."

"Helppo sanoa."

"Sin‰ voit sen tehd‰, ymm‰rr‰tkˆ?"

"En tahdo!"

"Sin‰ tahdot."

Is‰ veti taskustaan revolverin, jonka pani pˆyd‰lle Alvarin eteen.

"J‰t‰n sen siihen. Se on ladattu."

Alvar oli jo voittanut rohkeutensa, h‰n nauroi k‰he‰sti ja v‰kisin:

"Ha-ha-haa, sukkelaa, siet‰isip‰ olla katsojoitakin, ha-ha-haa."

"Sin‰ ilkut."

"Ilkun. En tee sit‰, liian v‰h‰ll‰ p‰‰sisitte. Vaan tehk‰‰ te, onhan teill‰ velvollisuuksia minua kohtaan. Ettekˆs te ole is‰, vai onko is‰ni ehk‰ joku muu?"

Martin tarttui Iidan ratsupiiskaan, joka oli j‰‰nyt pˆyd‰lle, kohotti sit‰ ja Alvarin silmiin katsoen h‰n sanoi lujasti:

"Sin‰ teet sen!"

H‰n n‰ki Alvarin rukoilevan ja ep‰toivoisen katseen ja kuuli h‰nen sanovan: "is‰, is‰", mutta h‰n kertasi vain ylivoimaisen tuskan ja rakkauden pakottamana:

"Sin‰ teet sen, sinun t‰ytyy."

Piiska heilahti vasten Alvarin kasvoja, j‰tt‰en j‰lkeen syv‰n, verisen naarmun.

Is‰ heitti piiskan pois ja taaksensa katsomatta l‰ksi huoneesta.

Tuskin h‰n oli tullut omaan huoneeseensa, kun kuului laukaus.

Vihdoinkin. H‰n tiesi, mit‰ se merkitsi. Vihdoinkin oli Alvar totellut h‰nt‰. H‰n oli antanut pojallensa viimeisen avun ja ainoan, joka en‰‰ oli mahdollinen.

Vai erehtyikˆ h‰n? H‰n ei ollut sit‰ ennen ep‰illyt, h‰n oli aina tuntenut, ett‰ t‰ss‰ oli ainoa pelastus.

Ja nyt ei h‰n sit‰ tiennyt.

H‰nen voimansa pettiv‰t, h‰n lyyhistyi tuolillensa.

Uusi tuska, synkempi kuin kaikki entiset, vyˆryi raskaana h‰nen p‰‰llens‰, h‰n paineli k‰sill‰ p‰‰t‰ns‰, huojutteli sit‰ ja voihki ‰‰neen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MARTININ RIKOS: NOVELLI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV
- XV
- XVI
- XVII
- XVIII
- XIX
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE