The Project Gutenberg eBook of Salaminin kuninkaat, by Johan Ludvig Runeberg

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Salaminin kuninkaat

Subtitle: Murhe-näytelmä viidessä näytöksessä

Author: Johan Ludvig Runeberg

Release Date: February 3, 2015 [EBook #48145]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

E-text prepared by Jari Koivisto and Tapio Riikonen

SALAMININ KUNINKAAT

Murhe-näytelmä viidessä näytöksessä

Kirj.

JOH. LUDV. RUNEBERG

Suomentanut K. Kiljander

Porvoossa, G. L. Söderström'in kustannuksella, 1880.

Jo kankea on kieleni,

Ei suju se kuin nuorien,

Mut riemahtaapi vieläkin

Mun vanha sydämmen'.

Vaikk' en mä ole runoja,

Mä runohengen siivillä

Oon laulun avaruudessa

Tok' saanut lennellä.

Ja suloisia ääniä

Mä siellä olen kuunnellut

Ja joskus suomen kielellä

Myös niitä laulellut.

Kuin sulo ääni joutsenen

Soi runoilijan mainion,

Mut vaivainen kuin varpusen

Mun lauluäänen' on.

Tok' aattelen: tää lahjani,

Tää halpa ehkä sopisi

Kuin lesken ropo, Suomeni,

Sun uhriarkkuusi.

K. K.

SALAMININ KUNINKAAT.

HENKILÖT:

LEIOKRITOS, Salaminin kuningas.

LEONTES, hänen poikansa.

TEKMESSA, Aiaan leski.

EURYSAKES, Aiaan ja Tekmessan poika.

RHAISTES, Kuninkaan uskottu.

ADAMASTOR, | Kuninkaan lähettiläät.

MEDON, |

EUBULOS, vanha kalastaja.

HYLLOS, hänen poikansa.

Tekmessan saattaja.

Saansaattajoita, Sotamiehiä. Kansaa.

Tapaus Salaminissa kymmenentenä vuotena Troian sodan jälkeen.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

(Meren ranta. Vähä loitompana maja louhisalla niemekkeellä.

Kaukana mantereen ranta.)

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

Eubulos. Hyllos.

HYLLOS.

Hoi, terve, terve, riemurikas onnetar!

EUBULOS.

Vait' ole poika, huutamatta riemustas!

HYLLOS.

Miks' onnen päivänä en, isä, riemuitseis?

EUBULOS.

Ilonsa viisas varovasti peittelee.

HYLLOS.

Kas, Rhaistes lähestyy; ken julma jumala

On rauhan sortajan nyt tänne saattanut?

EUBULOS.

Sä miehen näet; venhettä käy hoitamaan,

Mä viivyn.

TOINEN KOHTAUS.

Rhaistes. Edelliset.

RHAISTES.

Mies, sä mitä kätkit poveesi?

EUBULOS.

Kas, Rhaistes, minkä runsaan saaliin saavutin!

Mureenan suuren, sardelia kauniita,

Jollaisia ei ennen ole pyydetty.

Valitse suurimpia, koska saatavaks

Lajista kustakin sä vaadit suurinta.

Kotiisi mene, tuota niitä orjallas.

RHAISTES.

Nyt olet nopsa mulle osan' antamaan.

EUBULOS.

En tahtois että helle sitä turmeleis.

RHAlSTES.

Salailet toisen syyn sä alla manttelis.

EUBULOS.

Se tosi, nälkäni, jok' ankarasti nyt

Mua tuohon louhiniemen kotiin kiiruhtaa.

RHAISTES (Äkisti tarttuen hänen poveensa.)

Sä syytät nälkää. Siihenkö mä tartuin nyt?

En sitä ennen nähnyt käsin pidellyks'.

EUBULOS.

Voi ettei voima mulla ole entinen!

Mä laske, ellös revi vaatteitani.

RHAISTES.

Kas, Zeus!

Kas purppurainen simpukka, jok' arvosta

On lammaslauman! Tuota tahdot salata?

Nyt tiedän, ukko, millä keinoin hankit sä

Nuo uhriviinisi ja paistit, joita ain'

Sä poltat rukoillessas, jotta palajais

Tuo Aiaan suku; nyt mä kaikki ymmärrän.

Mut tiedä: toinen suku täällä vallitsee.

Se kuningas, jok' ystävistä eroittaa

Voi viholliset, osans' antaa kullenkin,

Pahoille pahan, hyvän uskotuillensa.

Ei suvaitse hän, että vihamiehenä

Sä ryöstät aarteet ystäväinsä vesistä,

Ja niinkuin mänty, louhen lomaan kätketty,

Hyvästi höystyt, kasvat päivä päivältä.

Sen sanon ettet toiste pitäis voittonas

Jos joskus onnistuisit kavaluudella

Varastamahan multa omaisuuttani.

Ei rikkaana, se tiedä, kerjäläisnä vaan

Sun olla täällä, saarell' isäis, sallitaan.

EUBULOS.

Kuin kättes työ jo onko valmis kieleskin?

RHAISTES.

On valmis. Kuulit syyn, miks' otin simpukan.

EUBULOS.

Oi onnettoman kohtaloa! Jumalat,

Kosk' ompi väkivallan tulva paisuva

Salpansa löytävä? Vai ettekö te nää

Kuink' aina paha paisuu, hyvää poljetaan?

Vaan siitä kyllin. Kielet kieltäin paremmat

Valittaneet sit' ovat, jalot ruhtinaat,

Sukua Zeusin, siitä turhaan huokailleet.

Tok' kysyn sulta, joka röyhkeästi noin

Mua petoksesta muka kehtaat syytellä,

Ken meist' on pettäjä? Sä, joka yhtenään,

Kuin kaarna lainehilla, muutat valtiaa,

Vai minä, joka Bakkosvesan tavalla

Samalla varrell' ylennyn ja vaivun myös?

Ei kauan sitten Telamoni kuninkaan

Edessä ryömit, hänen poikaans' Aiasta,

Jaloa sankaria teko-nöyrästi

Kumarsit. Silloin olit köyhä, rikas ma.

Mun oli pelto, jota nyt sä viljelet,

Mun karja, jota syötät Xuthos vuorella,

Mun oli huoneet, joita nyt sä omistat.

Mist' on tuo muutos?

RHAISTES.

Mitä? Tuota kyselet

Sä, jok' et mitään huoli sallimuksesta,

Et jumalien säännöistä; ne syöksevät

Ja ylentävät kuningaita.

EUBULOS.

Troiassa

Ol' Aias tuskin kuollut kautta miekkansa,

Ja Telamoni suruhunsa sortunut

Kun sinä, heidän hyvyytensä unhottain

Ja Aiaan pojan kotimaastaan hyljätyn,

Kuin orja ryömit uuden herran jaloissa

Niin saadaksesi osan hänen saaliistaan.

Nyt louhikolla asun mä, sä laaksossa.

Mun rikkahaksi sanoit; eikö kätesi

Mun manttelini alla äsken tuntenut

Kuin karkea on rintain suolavedestä?

Vilussa, helteessä mä aaltoin selillä

Öin päivin puuhailen jo vanha, väsynyt

Halvassa työssä halvimmasta palkasta.

Partaalla lähteen venyt sinä varjossa

Miedoilta tuulosilta jäähdytettynä,

Ja seppeleissä maljaa seppelöittyä

Sä tyhjennät. Ken meist' on kadehdittava?

Mut tiedä: verkon saaliilla niin kauan kuin

Voin lampaan lunastaa ja viinipisaran,

Oot uhritulen niemeltäni näkevä.

Ja voimani jos pettää, jos mä merestä

En antimia pyytää voi, niin uhriksi

Mä hakkaan poikki tämän heikon käteni

Ja jumalille lahjaksi mä poltan sen,

Edestä kuninkaani, onnen entisen,

Ja että nähdä saisin pojanpoikansa

Ja sukunsa myös täällä vielä loistavan.

Nyt ota saalis, mene, kuulit lauseeni.

HYLLOS.

Ei päinsä käy.

RHAISTES.

Sä myös.

HYLLOS.

Pois anna simpukka.

RHAISES.

Sä mieletöin, vai kädestäni ryöstäisit

Mi minun ompi.

HYLLOS.

Meidän on se, eikä sun.

RHATSTES.

Pois!

HYLLOS.

Kyllä; kun sult' olen saaliin temmannut.

RHAISTES.

Sä hurja, uskallatko ylpeydessäs

Sun valtiasi uskottua vastustaa,

Ja etkö pelkää rangaistusta hirmuista

Sua odottavaa?

EUBULOS.

Poika, heitä, paremp' on

Nyt väistyä kuin vastustaa.

HYLLOS.

Oi isäni,

En meidän tähden vastusta. Kyll' oppineet

Olemme kaikki kärsimähän helposti,

Mut kaikkea mä uskallan tuon surevan,

Sokean vaimon tähden, joka tottunut

On eloon parempaan ja meille turvaton

Nyt paennut. Ei meidän ruokiin tottunut

Hän ole, eikä ennen ole kantanut

Niin halpaa pukua kuin nyt on hänellä.

Hänt' auttaaksensa antoi tänään jumalat

Tuon lahjan. Pelvostako rosvon käsihin

Sun jättäisimme?

RHAISTES.

Odota, hoi kansa, hoi!

Nyt katsotaan ken voiton viimein saapa on.

KOLMAS KOHTAUS.

Edelliset. Kansaa.

KANSA.

Sä kutsut meitä tänne, poika Paonin.

RHAISTES.

En syyttä. Aikaan sopivaan nyt jouduitte,

Tuon miehen väkivaltaa hillitsemähän.

KANSA.

Tuon vanhuksenko, vaiko nuorukaisen tuon?

RHAISTES.

Tuon nuoren hurjan, jonka kourat soudussa,

Työss' orjan kovettuneet, kunnes tappeluun

Ne airojensa kovuudella käytetään.

KANSA.

Sinuhun koskea hän onko rohjennut?

RHAISTES.

Viel' enemmän. Kas kädessänsä simpukka!

Sen on hän multa ryöstänynnä.

KANSA.

Ylpeäks

Isästä ylpeästä olet syntynyt.

HYLLOS.

Se meidän ompi. Omamme mä otin vaan.

RHAISTES.

Nyt Salaminin miehet, kuulkaa, tiedätte

Ken minä olen, kuka ompi ukko tuo,

Ja kuinka hän siit' asti, kuin Leiokritos

Sai vallan täällä, vastustanut häntä on,

Mut minä puolustanut. Teukros Kyyprosta,

Tuon vanhan Telamonin poika hyljätty,

Kun äsken tuli tätä saarta valtaamaan,

Ol' ukko tämä vihollisten vakooja,

Mut minä seisoin kuninkaani puolella.

Siit' ompi mulle maine, hälle häpeä,

Ja mulla maansa, hällä mökki niemellä.

Mä kysyn: vääryydelläkö nyt omistan

Mit' omisti hän ennen?

KANSA.

Jumalat, ne vaan

Sit' asiata tutkikoot. Sun kertomaa

Me todeks tiedämme.

RHAISTES.

Siis vielä kuunnelkaa!

Mä tulin tähän rantaan. Kaukaa näin jo kuin

Tuo vanhus kätki povellensa simpukan

Mua pettääksensä, siten juuri näyttäen

Ett' omakseni itsekin hän katsoi sen.

Ja kenen jollei mun se oisi oleva?

Jos mun on ranta, niin on vesi myöskin mun

Ja mit' on vedessä. Siin' oli simpukka.

Se siis on mun. Sen otin; vanhus tunnusti

Sen omakseni niinkuin kohtuullistakin.

Tuo nuorukainen hävytön ja parraton

Sekautui silloin asiaan ja sieppasi

Tuon kalun, isänsä jo mulle antaman.

Sellaista tapaa jos nyt täällä suositaan

Ett' eivät isiänsä pojat tottele,

Ett' omaisuus on väkivallan käsissä,

On paras meille, jotka harmaaks muutumme.

Pois muille maille mennä, taikka etsiä

Lain vanhan turvaa tuonen haamuin seurassa.

Siis päättäkää te maamme miehet vapahat,

Te, joiden tulee järjestystä valvoa.

EUBULOS.

Sä herja hävytöin, oi mistä sanoja

Varustetuita vaskinuolilla mä saan

Nyt lävistämään haarniskatas, tehtyä

Valheesta, väkivallasta? Ma olenko

Maan vihollista puoltanut? Vai vihamies

Ol' Teukros, Telamonin poika ylevä?

Hän tuli tänne muutamilla miehillä

Veljensä pojan valtikkaa vaan hoitamaan

Siks kun hän saapuis itse saareen isäinsä.

Mä silloin käskin hänen, tosin varottain,

Omalle maalleen varovasti astumaan,

Kun tiesin sun ja kuninkaasi nykyisen

Hänt' aikovanne väijymällä murhata.

Mut sen nää miehet tietää niinkuin kaikki muut,

Äl' usko näiden ilkityötäs puoltavan

Vait'olollaan. Jos pelko heit' ei hillitseis,

He vastaisivat kivillä, ei sanoilla.

Mill' oikeudella, sen he kyllä tietävät,

Sä maani veit ja kuinka väärin sysättiin

Ma niemekkeelle, jossa kasvaa tuskalla

Vaan orjantappuroita louhen lomissa.

Sä väittää rohkenet, ett' olen simpukan

Omakses tunnustanut, että poikan' on

Sen vasten käskyäni sulta ryöstänyt,

Niin häntä syyttömästi tässä soimaten.

Mit' otit multa väkisin, sen otti hän

Pois väkisin. Mä hänen työnsä hyväksyn,

Jos koht' ois paremp' ollut väkivallatta.

Se kuule nyt ja kosta kuinka taidat, voit:

Mut liukkaan kieles lausehita säästä vaan.

KANSA.

Kun ihmis-raukkaa kohtaa viha jumalten

Ei ole kyllin että riemut raukeaa,

Ett' astuu köyhyys rikkauden asuntoon,

Ja vaipuu voima, terveys ja kauneus,

Mut kärsivällisyyskin katoo, joka aina

On nöyrä kohtaloiden myrskyissä ja ei

Rupea mahtavampaa vastaan ryntäämään.

Eubulos, olet loukkaavilla sanoilla

Vihoittanunna tämän miehen, jota et

Sä onnen päivinäskään voinut vastustaa.

Mut poika Paonin, sä ole laupias!

Se ihminen, jok' unhottaa, ja anteeksi

Voi antaa, on kuin päivän valkeus, jok' ei

Valitse eikä arvele mut loistaa vaan.

Suo hänen pitää simpukka, jonk' antanut

On hälle onnensa. Sull' on se kuitenkin

Vaan aivan halpa lisä rikkauteesi.

Se hälle kaikki on. Hän sillä lievittää

Voi kauvan puutettansa. Suosii jumalat

Ain' antavata kättä, eikä ottavaa.

RHAISTES.

Se onko neuvonne?

KANSA.

Ei meillä parempaa.

RHAISTES.

Siis todeks nään nyt mitä itse aavistin

Ja puheest' äsken kalastajan käsitin,

Ett' aina kovempata ruoskaa tarvitsee

Uus kuninkaamme kesyttääkseen kansaansa.

Ei saa hän luottaa nöyryytehen liukkaasen,

Jok' ilmestyypi kasvoissa ja puheessa.

Nuo vanhat muistot väijyy niiden takana

Työn, tuhon tekoon tilaisuutta odottain.

Hyv' on ett' olen päässyt teitä tuntemaan

Ja mitä salailette sydämmissänne;

On vaarallisin tuntematon vihamies.

KANSA.

Noin älä meistä päätä, Rhaistes, vihamies

Ei neuvois sua laupiuteen jumalten.

RHAISTES.

Se onko ystävä, ken kieltää apunsa,

Kun toinen, ahdistettu, sitä anelee?

KANSA.

Sinua rukoilla me rohkenimme vaan.

RHAISTES.

On turha rukouksenne. Nyt auttakaa.

KANSA.

Tuoll' apu näkyy, apuamme suurempi.

Hän, kuninkaasi poika, nuori sankari,

Jok' äsken rannallamme Teukron kohtasi

Ja voittajana hänet laivaan pakotti

Pakenemahan särjetyllä kilvellä,

Hän lähestyy. Nyt hälle valita. Hän voi

Sinulle antaa avun paremman kuin me;

Uskollisuuttas palkita myös taitanee.

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. Leontes.

RHAISTES.

Sä jalon kuninkaani poika ylevä,

Sua tervehdän mä iloisella mielellä,

Mä olen onnellinen, kun nyt nähdä saan

Sun rannallani juuri tänä hetkenä.

On onnellinen tulosi niin mulle kuin

Myös itselles, kun taidat näyttää, ruhtinas,

Ett' ystäviäs ymmärrät sä suojella

Ja siten heidän joukkoansa lisätä,

Jok' ompi hallitsijan lahja arvoisin.

En asiassa suuressa sun päätöstäs

Mä pyydä, on vaan purppurainen simpukka;

Mut kysymys on saako rangaistuksetta

Nyt väkivalta vallita; tuo simpukka

On mun, nyt näet kenen kädessä se on.

LEONTES.

Mies nuori, rohkenetko pitää simpukan?

HYLLOS.

En pelkuriksi tottunut, siis rohkenen.

LEONTES.

Ken oikeutta rikkoo, se on pelkuri.

HYLLOS.

Sen tiedän, siksi Rhaistes ei voi peljättää.

LEONTES.

Pois heitä pisto-puhees, vastaa selvästi,

Oliko Rhaisteen simpukka, sen otitko?

HYLLOS.

Sen otin, mut se oli isän' omaisuus.

LEONTES.

Sä kerro, ukko, miten sen oot hankkinut.

EUBULOS.

Sen salli mulle vihdoin armo Jumalten

Kun kalastanut olin päivän työlähän.

LEONTES.

Vedestä, Rhaistes, ukko löysi simpukan?

RHAISTES.

Niin. Olet kuullut oman tunnustuksensa.

LEONTES.

Vesilläs ensikertaako hän kalastaa,

Vai onko hän jo ennen täällä näkynyt?

RHAISTES.

On joka päivä, koska tämä ruohokko

On antavampi kuin on oma rantansa.

LEONTES.

Siis ihmettelen että ukko päivittäin

Edessä silmäis puuhaa työssä ahkeraan

Ja vuovaa orjan lailla, jos on kaikki sun

Mit' ansaitsee ja pyytää hän sun vesilläs.

RHAISTES.

Ei niin. On keskenämme tehty suostumus.

LEONTES.

Ja mikä?

RHAISTES.

Että jokaisesta laadusta,

Jot' antaa pyynti, suurin mun on oleva;

Muu saalis hälle vaivastaan on tuleva.

LEONTES.

Ja sillä ehdolla sä vaadit simpukan?

RHAISTES.

Kas tätä! Suurempaa lie tuskin saatavaa.

LEONTES.

En suurempia nää, tuon yhden vaan, en siis

Voi muihin verraten sen tietää arvoa.

RHAISTES.

Se suurin ompi siis ja semmoisena mun.

LEONTES.

Niin tosin, mutta ainoana pienin myös

Ja semmoisena tämän ukon omaisuus.

RHAISTES.

Jos päätät niin, siis salli meidän jakaa se,

Ma otan osan suuremman, hän pienemmän.

LEONTES.

Niin olkoon. Laadustansa mikä suurin on,

Sun olkoon se. Mut sisällystä suurempi

On sisältävä, siis nyt ota suurempi;

Sun osas kuori on, sen sisus hänen siis.

RHAISTES.

Sa muistatko ken olen minä, ken on hän?

LEONTES.

Sä ystäväni oot, hän vihollisen' on.

RHAISTES.

Et rakkautta arvaa vihaa kalliiinmaks.

LEONTES.

En, Diken vaa'alla, mut varmaan syömmessäin.

RHAISTES.

Jos ystäviä tuomitset kuin mua nyt,

Mä pelkään monen viholliseks muuttuvan.

LEONTES.

Mä oikeuden vihamiehilleni suon,

Vaan miekkaa näytän röyhkeill' ystävilleni.

RHAISTES.

Pois menen. Toiselle mä saanen valittaa.

LEONTES.

En estä. Jalkas vapaa on kuin kieleskin.

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset, paitsi RHAISTES.

KANSA.

Ol' jalo, viisas päätöksesi, ruhtinas.

EUBULOS.

Oi, jospa toisen kannan oksa olisit,

Ja jumalaisten kuninkaitten heimoa,

Jotk' ennen olivat mun isäin valtiaat,

Ett' oikein voisin riemuita, kun edessäin

Sun nään noin jalona ja suurna seisovan,

Nään kuink' on oikeus ja lempi, ihmisyys,

Nää sankar-avut, nuoreen sieluus kasvaneet.

Vaikk' ennen soisin toisen kätehen kuin sun

Mun kotimaani valtikan, mä riemulla

Voin kunnioittaa, kiittää jalouttasi.

Ei kaukaan ole mulle suotu riemua

Kiitollisuutta tuta kohden ketäkään.

LEONTES,

Eubulos, mieles laatu entuudesta on

Jo mulle tuttu. Että mua vihasit

Ja isääni, sen tiedän mä niin varmaan kuin

Ett' olet Aiaan suvun lujin ystävä.

En semmoista, se tiedä, kosta vihalla,

Uskollisuuttasi mä kunnioitan vaan.

Rukoilen Zeusiä, jos kerran valtikan

Mä saan, sunlaista kansaa mulle antamaan.

Mut koska lupasit, et rakkautta, vaan

Kiitollisuutta mua kohtaan, osoita

Se seuraamalla neuvoani, jonka mä

Sinulle annan omaks hyväksein ja sun:

Äl' aina soimaa katkerilla sanoillas

Isäni hallitusta. Kadehdittava

Ei ole, niinkuin luulet, osa valtiaan.

Ja huolissa ei viihdy aina lempeys.

Niin helpost' ystävänsä voivat viekkahat

Myös vihan tulen nostaa hänen mieleensä

Ja hänet saattaa kurjuuttasi lisäämään,

Ei tosin omaks hyödykseen ja vähin mun.

Siis kätke varovasti muistos surkeat

Etteivät ne ja vihapuhees yhdessä

Niin synnyttäisi surkeempia muistoja.

Nyt mene askareilles, kansa, sinä myös

Saat mennä! Jos ei petä silmäni, niin on

Sokea vaimo saattajoineen tulossa;

Mä häntä yksinäni tahdon kohdata.

KANSA.

Me käymme, kanssa sokean et yksin jää,

Jo Rhaistes tänne palajavan näkyypi.

KUUDES KOHTAUS.

Leontes. Rhaistes.

RHAISTES.

Mä takaisin nyt kiiruhdin kun havaitsin

Sokean, vieraan vaimon; täällä kohdata

Mä tahdon häntä, kodikseen kun ottanut

On kalastajan mökin, jota karttelen.

Sun jalo isäsi on itse käskenyt

Mun tiedustella salaisuutta, joka on

Tuon vaimon muodossa, hän mistä on ja ken?

Ja missä asioissa hän on täältä, miks

Hän asuu luona meidän vihollisemme?

Käy puhe että isäntänsä perheineen

Enemmän häntä kunnioittavat kuin ois

Hän ansaitseva ulkomuodon puolesta,

Ei muukalainen luultavasti ole hän

Eik' entiselle vieras hallitukselle,

Ja ehkä hältä tietoja sais tärkeitä.

Noit' olen käsketty mä tiedustelemaan,

Mut jos niin tahdot, ruhtinas, mä olen vait,

Ja tämän toimen jätän sulle mielellään.

LEONTES.

Kun kuninkaasi käskyä sä toimitat,

Ei mulla, mutta sulla puheenvalta on.

SEITSEMÄS KOHTAUS,

Edelliset. Tekmessa (sokea, mukana) Saattaja.

TEKMESSA.

Siis lähestymme, poika, niitä seutuja,

Joill' Aias, niinkuin usein kuulin, nuorena

Uhrinsa antimia kantoi Areelle,

Ja joilla hän, kun tuuli eteläinen löi

Karia vasten kuohuisia aaltoja,

Hymyillen katsoi taisteluja myrskyjen,

Ja kotirannan vuorilta sai oppinsa

Väkeä Troian vastustamaan vuorena.

Ja eikö lähellä oo kumpu Krantorin

Ja laakso Amfidemos tämän juurella,

Ja loitompana metsän takan' Attika?

Oi mulle tutut paikat, varsin rakkahat!

Mik' ilo teitä mainita, vaikk' en mä nää!

Kuin jumaloille nektar ja ambrosia

Niin ovat rakkaat nimet ihmiskielelle.

SAATTAJA.

Vait, ole vait!

RHAISTES.

Ken olet? ehkä vieras, näyt

Noin kodittunut seuduillamme olevan.

TEKMESSA.

Ken lienet, kysyjä, on ääni uhkaava,

Ei juuri sanoissa, vaan niiden takana.

RHAISTES.

Mä kysyn. Vastausta vaatii kysyjä.

TEKMESSA.

En sitä kiellä. Vaimon turvattoman näät.

RHAISTES.

Sen näen sinun huultes todistuksetta.

TEKMESSA.

Sun kovuutes sai minut toisin luulemaan.

RHAISTES.

Nään kurjuutesi, tiedän ehkä siihen syyn.

TEKMESSA.

Jos minut tunnet jo, sä miksi kysyt siis?

RHAISTES.

Sun vastaukses mukaan menetelläksein.

TEKMESSA.

Tee niin, ja ole kurjaa kohtaan laupias.

RHAISTES.

Ei kurjuus yksin laupeutta ansaitse,

Myös totuuttakin siihen lisäks tarvitaan.

TEKMESSA.

Puheeni totuuden jo olet havainnut,

En muuten laupeuttas tarvitsisikaan.

RHAISTES.

Kai toista, huomannet, on toden tunnustus

Kuin sitä tunnustaa, jot ei voi salata.

TEKMESSA.

Oon sulle vastannut. Siis, mitä vielä nyt?

RHAISTES.

Täys tilinteko siitä, kuka olet sä,

Ken olet ollut, kusta tänne saapunut,

Ja mistä syystä outona tääll' oleksit.

Kun näihin olet suorasti sä vastannut,

Niin en mä salaa miksi sua kyselen.

TEKMESSA.

Mä olen köyhä vaimo, puutteenalainen

Ja yksinäinen, joka vavistuksella

Nyt kuulen armottoman äänen kovuutta.

Se olen. Ken mä ollut? Olen kokenut

Sit' ihmis-osaa, jossa lailla ruokosen

Välistä kylmän tuulen, toiste lämpimän

Käsissä heilumme. Miks täällä viivyn mä?

Se kuule: syystä että täällä tuntuu maa

Pehmoisemmalta jaloilleni, ilma myös

Suloisemmalta hengittää kuin muualla,

Ja syystä että kieli kauniin kaikista,

Hellenein kieli täällä suloisimmin soi.

RHAISTES.

Sun vastaukses kiertää kysymystäni,

Ja sokeanakin sä osaat varoa.

Mut tiedä: itse luikertava käärmekin

Se astiahan pyytäjänsä kiusataan

Ja hänen viittaustaan tottelemahan;

Sen saat myös nähdä ettei mua vastahan

Sun viekkautesi voi mitään toimittaa.

TEKMESSA.

Oi, suo mun mennä.

RHAISTES.

Tehtyäsi tilisi.

TEKMESSA.

Pois saata mua, poika.

RHAISTES.

Täält' et mennä saa

Sä ennen kuin mä tiedän kaikki kohtasi.

TEKMESSA.

Sä mitä tahdot? Sinut kuka lähetti

Mun tielleni? Ja minkä vallan käskystä

Sä, julma, vaadit multa tuota tiliä?

On sulla silmäin näkö, minä sokea,

Sä minun näät, vaan sua en mä nähdä voi.

Jos toisen tulee kysyä ken toinen on,

Ei sinun suinkaan oo se ensin tehtävä.

RHAISTES.

Jos niin sä mietit, syyt' ei ole minulla

Kuin sulla piillä, siis ken olen ilmoitan.

Eurysakes mä olen, Aiaan mainion

Ja vaimonsa Tekmessan poika ylevä.

TEKMESSA.

Sä?

RHAISTES.

Mä.

TEKMESSA.

Sä?

RHAlSTES.

Mä.

TEKMESSA.

Voi liukkaan kieles valhetta!

RHAISTES.

Haa, tuota tulen leimausta odotin

Sun silmäparis harmahasta usmasta,

Mä tahdoin sitä nähdä, näin myös. — Sano nyt

Sä mistä tiesit valheeks puheeni.

TEKMESSA.

Koska mä,

Tää vaimo parka, jonka murtaa tässä voit.

Rannalla Xanthon synnytin Eurysakeen.

RHAISTES.

Siis olet se joks arvasin.

TEKMESSA.

Jos kuninkaas

Äidiksi mua luulit, oikein arvasit.

RHAISTES,

No hyvä, kuninkaani äiti, koska nyt

Sä täytit ehtoni ja itses ilmaisit,

En salaa miksi sua olen tutkinut.

Mä yhden seikan vaan nyt tietää tahtoisin:

Miss' ompi tänä hetkenä Eurysakes?

TEKMESSA.

Sun läheisyyttäs pelkään, kuinka loukkasi

Mua julmuutesi armotoin, sen äsken näit,

Kun suuttumuksesta mä itsen' ilmaisin;

Mä tahdon anteeks antaa, kaikki unhottaa,

Sun jalkais juureen polvilleni langeta

Ja kiitollisna käsiäsi suudella,

Jos kysymyksees itse voisit vastata

Ja mulle ilmoittaa miss' on Eurysakes.

RHAISTES.

Sä varmaan äsken pojastasi erosit

Ja tänne tulit, etkä tiedä miss' on hän.

Sun on hän tänne lähettänyt edeltä

Miel'alaa kansan voittamaan ja tutkimaan,

Mik' oisi parhain hetki maalle noustakseen.

Nyt kaikki tunnusta, se suorin neuvon' on.

TEKMESSA.

Hän tosin viisahast' ois puoltaan valvonut,

Jos vakoojakseen sokean ois valinnut.

RHAISTES.

Juur siinä äly näytäksen. Ei sokeaa —

Niin mietti hän — voi kenkään vaaralliseksi

Tai häntä vakoojaksi koskaan arvata.

Mä keksin että, vaikka olet sokea,

Näät paljon enemmän kuin moni näkevä.

Siis tiedä että mahtavamman kohdannut

Nyt olet, joka voi sun läpi-katsoa

Ja voittaa pahalla mit' ei voi hyvällä.

TEKMESSA.

Oi milloin kurjuuteni malja täyttynee?

RHAISTES.

Et siis sä tunnusta miss' ompi poikasi?

TEKMESSA.

Mä senpä tietääkseni kaikki kärsisin.

RHAISTES.

Mä keinon tiedän, vaimo, voimallisemman

Kuin lääketaiteen juoma-aineet parhaimmat

Herättämähän haihtuneita tietoja

Ja unohdukseen nukkuneita muistoja.

Nyt kätes anna vaan, mä sua johdatan

Mun asuntooni keinoani kokemaan.

TEKMESSA.

Oi tuokaa, jumalat, nyt mulle auttaja!

LEONTES.

On työsi, Rhaistes, täytetty ja päättynyt.

RHAISTES.

Jo toisen kerran nouset, nuori ruhtinas,

Asiatani vastahan, ei yksin mun

Mut jalon isäs myös.

LEONTES.

Sä hänen käskynsä

Jo toimittanut olet.

RHAISTES.

Mua velvoitti

Hän tutkimaan ken vaimo on.

LEONTES.

Sen teit sä jo.

Ei taida isäni, ei taida eikä saa

Hän väkivaltaa käyttää naista vastahan.

RHAISTES.

Ken määrää rajat hallitsijan toimille.

LEONTES.

On oikeus myös kuningaitten haltija.

RHAISTES.

Mä tehnyt olen minkä taisin, puolittain

Jos isäs käsky täytettiin, sun ompi syy.

LEONTES.

On helppo vastata työn eestä oikean.

KAHDEKSAS KOHTAUS.

Edelliset, paitsi RHAISTES.

TEKMESSA.

Hän menee.

LEONTES.

Meni jo.

TEKMESSA.

Mä miten kiittänen

Sua auttajaani, nuorukainen ylevä,

Suloinen muistutus Eurysakeestani?

Sull' onko äitiä, jonk' olet iloksi,

Jok' onnellisemp' on kuin minä onneton,

Jonk' ilo suuri muuttui suruks suurimmaks?

LEONTES.

Tekmessa, tahdotko nyt suoraan vastata?

TEKMESSA.

Miks en mä sulle ilmaisisi kaikkea!

LEONTES.

Siis pelkäämättä ilmoita nyt, eläväin

Vai haamuin maassa asuuko Eurysakes?

TEKMESSA.

Sä tunnet taistelun Akilleen aseista

Odysseun ja Aiaan välillä, ja myös

Mitenkä Hellaan uljin uros vainottu

Vihaisna kaatui kautta oman miekkansa.

Murheeni jätän kertomatta. Kenkään ei

Mun yksin jääneen kyyneleitä nähnynnä.

Mä niitä kätkin yön ja teltan suojaan vaan.

Ei valitusta huuliltani lähtenyt.

Näin usein ylpeyden riemun loistavan

Odysseun ja Atreun poikain silmistä,

Kun kaatunehen poikaa sekä vaimoa

He silmäilivät. Ääneti mä kärsin vaan.

Ei kyllin siinä. Minua ja jokaista,

Jok' oli Aiaan läheisiä, vihasi

Nuo ylimykset; ehkä heidän vihassaan

Ei paljas viha ollut mutta pelko myös,

Kosk' vielä muisti Salaminin urhoa

Ne miehet, jotk' ol' nähneet hänen voittonsa,

Ja siitä kuningaita vielä moittivat

Ett' urhon palkan hältä väärin kielsivät.

Mä kerran riensin rannalta. Eurysakes

Ol' mukanani. Sotaväki palasi

Nyt voitto-rikkahana päivän pauhusta.

Me ääntämättä joukon kesken astuimme.

Mä usein kuulin riemuhuminan ja näin

Mitenkä moni silmänsä loi poikaseen.

Rivistä silloin syöksi vanha soturi

Ja huutain: veikot, Aiaan poikaa katsokaa!

Samassa nosti pojan käsivarsilleen

Ja hänet heti ylös ilmaan kohotti.

Nyt kuului tuhansittain riemuhuutoja:

Tuo tänne, tänne hänet! Mieheen miehestä

Hän näkyi leijailevan päällä kilpien,

Mä kunnes peloissani hänet jälleen sain.

Atridit saivat juuri tuosta kuitenkin

Syyn hyvän jouduttaakseen ilki-työtänsä,

Jot' ehkä kauvan olivat jo aikoneet.

Samana yönä töytäsi mun telttaani

Miesjoukko Atridein, mi oitis miekoillaan

Mun seuraamahan pakotti.

LEONTES.

Atridein luo?

TEKMESSA.

Ei, laivaan rannalla jo valmistettuhun.

Me siihen astuimme ja kauvan merellä

Me purjehdimme, minne, emme tietäneet.

Perille viimein päästiin. Maalle saatettiin.

Mut mikä maa? Oi kuule! Saari autio,

Foboina nimeltään, joss' ihmisjälkiä

Ei näkynyt, ei savu noussut, kantava

Vaan metsä-marjoja, ja louhirantainen

ja satamaton, purjehtijan kauhistus.

Se kodiksemme joutui.

LEONTES.

Suuret jumalat!

Noin kauhistava julmuus onko miehillä,

Joidenka maine maailmassa loistaa nyt?

TEKMESSA.

Sä alun kuulit vaan, on paljon jäljellä.

Elimme tällä surkealla saarella.

Kuut pitkät täyttyi vähitellen päivistä,

Ja kuukausista vuodet, hiljaa vierivät.

Ol' eloni mun kurja; lohdutukseni,

Eurysakes, ol' luonani; niin muotoa

Isänsä sain mä vielä nähdä hänessä,

Ja kuinka kaunihiks hän kasvoi päivittäin.

Ei ase-taiteen oppia hän nauttinut,

Peritty miehuus oli parhain oppinsa.

Ol' ase-harjoituksensa ja huvinsa

Sylihin meren heittäytyä vuorelta

Ja aaltoin kanssa taistella ja musertaa

Maan petoin päitä nuijallaan, ja nuolellaan

Pysäyttää sievän linnun lennon ilmassa.

Se oli harjoituksensa ja huvinsa.

Oi jos noin tyynesti, vaikk' ikävissämme,

Ois saatu elää!

LEONTES.

Sallimuksen kautta, vai

Omasta tahdostanne muutos tapahtui?

TEKMESSA.

Jo vuotta yhdeksää niin mennyt, ihmistä

Ei yhtään nähty, silloin laiva ilmestyi

Ja rantaan laski. Ruhtinas, jos aurinko

Nyt silmäin yötä hälventäisi säteillään

Ja meren, maan ja taivaan taas mä näkisin,

Sulompi ei se näky ois, kuin laivan tuon.

Eurysakesta huusin mä ja rantahan

Me ehätimme; Hellaan kieli helähti

Nyt korvihimme; monin kerroin autuas

Mä polvillani laivan vierus-vuorella

Rukoilin meille molemmille apua.

Se luvattiin. Ja nuorukainen hyppäsi

Jo laivan kannelle ja mua auttamaan

Sylinsä avas' — silloin, aivan äkkiä

Juur silloin laivan päämies laivan lykkäsi

Ja laski rannalta. Oi kuin Eurysakes

Nyt voitettuna raivosi, mä raivosin

Myös itse turhaan. Huusin aivan hurjana

Mä sekä taivaan armoa ett' ihmisten.

Ei vihdoin muu mun silmihini näkynyt

Kuin purje valkoinen vaan taivaan rannalla.

Kun sekin katosi, mä vaivuin vuorelle,

Ja tainnuksihin mennen kaikki unhotin.

En tiedä kuinka kauvan, hetken, päivänkö

Vai monta päivää viivyin tuossa tilassa.

Kun viimein toinnuin, sieluni kun selveni,

Ol' silmäin valo kyyneleihin sammunut

Ja kaiku vaan mun huutohoni vastasi.

LEONTES.

Ken sinut tuosta hädästäsi pelasti?

TEKMESSA.

Kun kylmään, nälkään nääntymässä olin jo,

Mun pelasti Faiakit saareen saapuneet.

LEONTES.

Se kummaa; sinne, jossa vuoteen yhdeksään

Ei kenkään käynyt, hätääsi he joutuivat.

TEKMESSA.

He kertoilivat Paros-salmen välillä

Ja Hellesponton kohdanneensa etelään

Menevän laivan. Sivutessa olivat

He äänen kuulleet laivasta näin huutavan:

Oi tähden jumalten, Foboinaan laskekaa.

LEONTES.

Tuo rukoilija varmaan ol' Eurysakes.

TEKMESSA.

Se tervehdyksens' oli mulle viimeinen.

LEONTES.

Ja tuota tottelivat miehet hurskaasti?

TEKMESSA.

He hurskaimpia ihmisiä olivat.

LEONTES.

Et siitä asti ole kuullut pojastas,

Et ryöstäjistään, etkä syystä ilkityön?

TEKMESSA.

En varmaan, mutta ellei petä luuloni,

On Menelaos matkaan saattanut sen työn.

LEONTES.

Mi syy ois häntä siihen voinut kehoittaa?

TEKMESSA.

Hän pelkäs että autiossa saaressa

Ois kasvanunna Aiaan suvun kostaja.

LEONTES.

En tiedä onko luulos tosi; ainakaan

Ei ollut ystävä sun poikas ryöstäjä.

TEKMESSA.

Eurysakes, oi poika, murhe äitisi,

Oi jos se lohdutus ois mulla, että nyt

Sun kuollut ruumiis heiluis meren aalloilla,

Tai märkäneisi jollakulla rannalla.

Mä haudan sulle tähän saareen kaivaisin

Ja haahmos siihen lepäämähän kutsuisin.

Mut ehkä elät nyt ja kaipaat kaikkea

Mik' elolle on arvoisaa; ehk' orjana

Sä julmain vihollisten pilkan alaisna,

Sidottu kahleisiin ja päivän puutteessa

Noin nuorna, toivotonna kuoloon ikävöit.

LEONTES.

Tekmessa, monet murheen muistot kätket sä

Sun olentosi yöhön; suru suurempi

Sun surujasi mua kohtais hetkenä,

Jon' oisi sylissäsi taas Eurysakes.

TEKMESSA.

Voi, täytynenkö sinuakin peljätä?

LEONTES.

Ei vaimo, ei! Mut jumaloilta rukoile

Sä äidinsydämmesi ahkeruudella

Pojalles pelastusta, hänen paluutaan;

Se on sun jalo, kaunis kutsumuksesi.

Jos pyyntös toteutuu, jos sulle sallimus

Eurysakeesi jälleen antaa hengissä,

Iloitse onnellisna, mulle murheet suo.

Nyt mene! nousee tuolla ilma ukkosen:

On myrsky läsnä.

TEKMESSA.

Poika, kotiin käykäämme.

YHDEKSÄS KOHTAUS.

LEONTES (Yksin.)

Hän menee. Säälisin vai kadehtisinko

Mä häntä. Ehk' on kumma tämä kysymys,

Kun kohtalonsa tunnen. Kysyn kuitenkin.

Hän murheita on määränsä jo kärsinyt,

On häneen käyneet kaikki nuolet kurjuuden,

Hän, elon katkeruuden pohjaan vajonnut,

Ei syvempään voi upota, vaan nousta voi.

Mut minä? No, ei huolta nyt! Eurysakes

Ei ole Salaminissa, ei saavukkaan

Hän tänne, jos hän vallassa on Atridin.

Mut vapisen ja tunnen veren' jäätyvän,

Kun mietin tehtävääni, jos mun isäni

Ja hänen kesken valtariita syttyisi.

Sä Diike, jonka alttarilla monesti

Mä olen uhrannut! Nyt ota uhrini.

Sen sulle pyhitän mä tällä rannalla,

Jonk' ovat vuoret vahvat niinkuin sääntösi.

Kaikk' ompi vaiheenalaista ja pettävää,

Vaan oikeus on muuttumaton ainiaan.

TOINEN NÄYTÖS.

(Sama seutu kuin viime näytöksessä.)

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

Leiokritos. Rhaistes.

LEIOKRITOS.

Nään tuossa äsken valmistetun alttarin,

Ja tulen sytytetyn, uhriteuraan myös

Jo sidotun, kaikk' ompi varustettuna,

Poiss' on vaan uhraaja. Sä taannoin tähänkö

Leonteen jätit ynnä vaimon vierahan?

RHAISTES.

Juur tähän.

LEIOKRITOS.

Varmaankin se ompi poikani,

Jok' aikoo jumalalle jollekulle nyt

Taas uhrata. Hän outomainen, miettivä

Ja ylen hurskas näihin aikoin ollut on.

En tiedä mistä syystä, senpä tiedän vaan

Ett' enemmän kuin muu tää mua huolettaa.

Mut missä lie hän nyt?

RHAISTES.

Hän meidät nähnyt lie.

LEIOKRITOS.

Se meit' ei häntä näkemästä estäisi.

RHAISTES.

Hän ehkä pelkäs nuhteita ja ääneti

Pois täältä hiipi hiljaa niitä välttääkseen.

LEIOKRITOS.

Sä, Rhaistes, viisas olet kaikki keksimään,

Et yhtä ymmärrä, miel'alaa jaloa.

RHAISTES.

Mun arveluni oli vaan, ett' ois hän peljännyt

Nyt sua kohdata.

LEIOKRITOS.

Se usein tapahtuu

Ettei se pelkää, jonka tulis peljätä.

RHAISTES,

Se tapahtuu, mut tyhmä ain' on semmoinen.

LEIOKRITOS.

No kyllin. Mene etsimään Leontesta;

Hän lienee lähellä, mä täällä odotan.

RHAISTES.

Jos oikein arvaan, kohta kohdattava on

Hän tämän laakson kukka-lehtoin suojassa.

TOINEN KOHTAUS.

LEIOKRITOS (Yksin.)

Sä halpa, viekas konna, onko järjelläs

Niin kierot silmät että oman itses vaan

Ne näkevät, kun kehnoutes mukahan

Sä kaikki arvaat? Hän, Leontes, pelkäisi?

Ja ketä? Isäänsäkö? Nuorukainen tuo,

Kuin aurinko, hän suoraan kulkee rataansa

Kaikk' unhottaen paitsi omaa tuntoaan;

Hän pelkäisikö mitään, minut nähdessään

Hän kiertäin karttaisiko? Enkö monesti

Mä töissän' ollut epäilevä, peljäten

Jaloa, hairahtamatonta älyään?

Mut osa valtiaan on usein suosia

Mik' enin hänen mieltään inhottaa, ja taas

Tylysti kaikkein rakkahintaan kohdella. —

Mä päivän nähnenkö, jon' ompi valtani

Niin vakaantunut täällä että hyljätä

Saan hylkyjä! Ja suotaneeko minulle

Se riemu että, pitkäin sotain jäljestä.

Tään kukistetun kansan tunnustamana

Ja pelkäämättä entis-vallan sukua,

Mä saisin sydämmeni antaa vallita?

Niin kauvan kuin on toinen vallan perijä

Viel' ehkä hengissä ja ensitilassa

Jo valmis oikeuttaan valvomaan, ei saa

Sydämmeheni kenkään nähdä, johtava

On kylmä järki vaan mun askeleitani.

Se huoleni on nykyinen, mut siitä juur

Voi kerran riemu syntyä, niin kirkas kuin

Synkästä yöstä syntyy päivän valkeus.

Leontes lähestyy.

KOLMAS KOHTAUS.

Leiokritos. Leontes. Hyllos.

LEONTES.

Hyllos, mulle tuo

Nuo pyhitetyt jauhot, kunnes juurelta

Sä Xuthos-vuoren, kirkkahasta lähteestä

Tuot vettä.

LEIOKRITOS.

Nuorukainen, ai'ot uhrata.

LEONTES.

Se aikomuksen', isä, on.

LEIOKTITOS.

Ja varmahan

Taas Diikelle. Sä aina häntä yksinään

Näyt palvelevan.

LEONTES.

En mä häntä yksinään,

Vaan tosin ensimmäisnä taivaallisista

Hän juohtuu mieleen kun se heihin ylenee.

LEIOKRITOS.

Zeus, kaikkivaltias, on suurin Jumala.

LEONTES.

On Zeusin valta suurin, meitä lähinnä

On se, jonk' apua me enin kaivataan.

LEIOKRITOS.

Mies nuori, kuninkaaksi olet syntynyt,

Sun osas tuleva on laumaa ylevää

Ja kansojasi nerollasi hallita.

Olympon jumalista ketä semmoisna

Sun ensin tulis etsiä ja palvella,

Ellei juur kaikkinäkevätä Zeusiä

Ja kaikkivaltiasta, jonka valtikkaa

Maailman kansat, jumalatkin kumartaa?

Hän antaa voiman, neron, itse kuningas,

Hän havaitsee ja tietää huolet kuninkaan.

Ei tee ain' oikein valtias, jos katsoo hän

Vaan lähimmäistä oikeata, unhottain

Sen tähden kaiken muun. Kai toisin käytäksen

Se viisas, joka pyrkii määrään aivottuun.

Hän varovasti kiertäin karttaa estehet

Ja laivaansa ei laske luotoon syystä vaan

Ett' oisi suorin tie sen yli kulkeva.

Hän keinot valitsee kuin lääkäri, jok'ei

Suloa kukan katso mut sen hyötyä,

Ja hylkää tuoksuavan käyttäin myrkkyisen.

Ja kaikkialla, mitä näät ja havaitset?

Et oikeutta, mutta järjestystä vaan,

Jok' ompi tuimaa oikeutta jalompi

Ja korkiampi. Oikeus jos korkein ois,

Vois muurahainen, jonka tiellä tallailet

Sinua syyttää siitä loukkauksesta.

Mut ei se ole järjestyksen tarkoitus.

Pienemmän täytyy aina väistää suurempaa.

Se kaiken laki on. Kas tuota teurasta!

Se raiskaa pensaan, johon on se sidottu.

Ja kohta itse tapetaan sun tarpeekses.

Niin heikko vahvan elättää, niin jalompi

Ain' ottaa veron halvemmalta, edistyy

Ja riemuitsee ja niin vaan kasvaa, voimistuu.

Leontes, koska Teukros tällä rannalla

Väkemme äsken karkotti ja surmasi,

Sä nousit häntä vastaan, rohkeutensa

Kukistit, voitonsankarinkin pakotit

Pakohon voitettuna kiirein rientämään.

Sun sopineeko, haltiaksi syntyneen

Ja järjestäjäks kansan sekä isäin maan,

Sun osas siten menettää, ett' epäilet

Sä tappaa muurahaisen hyödyks tuhanten?

Iloni ole, niinkuin muussa kaikessa,

Myös siinä että katsot kaikki suuresti.

LEONTES.

Ei ollut, isä, koska vasten nuhdettas

Mun täytyy itsen' puolustaa, ei ollutkaan

Niin ahdas katseeni kuin luulevan sä näyt.

Mä pientä näin, näin suurta myös, vaikk' en

Ain' ihmisjoukossa, joss' usein käskyjä

Jumalten peittää mutkat mielten sokeain.

Mä näin, mit' itse näkisit, jos silmäsi

Sä loisit avaruuteen, maihin, merihin

Ja päivän sulouteen, tyyneyteen yön

Ja tähtiin ijänikuisiin, tai kukkaisiin,

Jotk' aamuin syntyvät ja illoin kuihtuvat.

Mä järjestyksen pyhän ynnä lujan lain

Näin kaikessa, niin pienessä kuin suuressa.

Ratansa tunsi tähti, taivaan vahvuus ei

Se murtain maahan laskeunut, ei janoissaan

Maa niellyt merta eikä meri näljissään

Oo syönyt maata; kukkanen sen rannalla

Rauhallisesti kasvoi aaltoin kuohussa.

Niin Zeuskin järjestää, niin oikeudella

Hän heikkoin kohtalotkin aina perustaa

Ja tyttärensä ain' on hänen rinnallaan,

Tuo Diike-jumalatar, kova, totinen;

Ja häneenpä Zeus luopi tarkan silmänsä.

Jos kasvons' ovat kirkkaat, Zeuskin hymyilee

Ja loistaa laupeasti niinkuin aurinko.

Jos silmät Diiken synkiks käy, niin vihoissaan

Zeus murtaa kansat, kaupungit, joiss' ompi vaan

Rikottu Diiken laki, vääryys vallitsee.

Mit' ihmislapsi kerskaa tarkoituksestaan,

Jos halveksii niin tielleen tulleit' esteitä?

Hän taitaneeko jumaloiden vaa'alla

Jokaista punnit' asiaa, hän tietääkö,

Kun kouran santaa koskemahan sattuu hän,

Ett' estänyt ehk' on se vierimistä maan?

Jos kohta on hän jalointakin aikonut

Ja vilpitönnä päässyt päähän toivonsa,

Ain' oliko se onneksensa? Eikö hän

Monasti pettynyt kuin unen näössä;

Samoin kuin lapsi, joka juoksee vuorelle

Syleilemähän ruskoa, mi usm' on vaan?

Ja tuohon tuntemattomahan määrähän,

Jok' ompi aivan toista saavutettuna,

Myös vääryydenkin tietä rientää ihminen

Ja päähän päästä koittaa vaikka syyllisnä!

LEIOKRITOS.

Ne arveluja.

LEONTES.

Arveluilla totuuden

Jos ostat, ei se ole kallishintainen.

LEIOKRITOS.

Sun kuninkaaksi olen voinut synnyttää,

Mut hallitsijaks' en.

LEONTES.

Niin munkin luulon' on.

Jos hallitsijan kaikkeen tulee käskeä,

Mut kuninkaan vaan siihen mik' on jaloa.

LEIOKRITOS.

On kuninkaankin täytyminen hallita.

LEONTES.

Oot kauvan hallinnut, nyt ole kuningas!

LEIOKRITOS.

Mua rohkenet sä, nuorukainen, oikaista

Ja nuhdella, vaikk' en mä pyydä neuvoas.

LEONTES,

Suo minun suoraan puhua ja kuuntele

Sanoja kerran, joit' ei sotke myrkyllään

Ei pelko, eikä vilppi, eikä imarrus,

Sä mitä pyydät? Valtaa, hallitusta vaan

Ja tahtos täyttämistä, se on tarkoitus,

Jot' arvaat suureks, johon pyrit, katsoen

Jokaista siihen viepää tietä oikeaks.

Mut mitä suurta tarkoitat? Sun hyötyäs

Vai kansanko? Mä sua tarkastanut oon:

On rauhas rauennut, on päiväs huolinen,

Yös levoton, ja otsas, ennen selkiä,

Nyt vihan, pelvon pilvihin on peittynyt.

Se onko onnes? Kansaas olen katsonut

Ja miten jalomielisiä poljetaan,

Uskollisuus ja totuus kauas kätketään

Valosta päivän niinkuin suuret rikostyöt;

Hävyttömyys ja väkivalta ylpeilee

Ja nielee saaliinsa ja pyytää lisää vaan.

Se onko kansan hyöty? Vaiko toivonet

Sä aikaa parempaa, jon' oisit vapaana

Avusta oston-alaisien ystäväin?

Se milloin tullee. Sama pelko aina vaan

Sun mieltäs karvastaa ja sua pakottaa

Niin hallitustas aina käyttämään kuin nyt.

On kuningasten entisten kaikk' ystävät

Pois häädettävät ennen kuin sä huoletta

Saat vallita. Mut mahdollista onko se?

Voit vainuella villipetoin jälkiä,

Mut miten rakkautta vainuta, jok' on

Salattu suoniin, sydämmihin ihmisten?

Ei auta siinä vainu koiran tarkimman.

Ja jos sä vuosisatojakin kokisit

Et koskaan voisi varmasti sä sanoa:

Ei elä ykskään Aiaan suvun ystävä.

LEIOKRITOS.

Oi hulluutta!

LEONTES.

No, varo ett'et myöhään vaan

Saa todeks nähdä mitä sanoit hulluudeks.

LEIOKRITOS.

Siis tahdotko ja vaadit, että pitäis mun

Pois heittää valtikkani, jonka ostanut

Kalliisti olen, lunastanut kaikella

Mun ruumiin' voimilla ja järjen nerolla

Ja murheettoman elonikin onnella?

Sen heittäisinkö joukkoon kenen hyvänsä

Otettavaks, ja käskijästä kuulijaks

Mä aleneisin? Oisko siinä järkeä?

LEONTES.

Ei niin, on valtikka myös hyvä, itse Zeus

Omansa kantaa, sentään ylimmäisenä

Jumalana hän pidetään ja palvellaan.

Ei kallis hinta ole vaivat, valvonta

Onnesta saada olla turva kansojen

Ja maiden riemu. Suureks sitä katson vaan,

Jok' uhrataan sen edestä mik' oikea

On jumalten ja ihmisien mielestä,

Jos Zeusin valtikkakin ois sen lunastus.

Siis kanna valtikkaas, jos sen sä käyttää voit

Niin ett'et lonkkaa Diiken pyhää käskyä;

Jos et, niin sitä kammoa kuin käärmettä;

Ann' ylhäisyyden, vallan mennä, säilytä

Mik' etevämpi valtaa ompi: tahratta

Elämän kunnia ja sielu viatoin.

LEIOKRITOS.

On helppo sille, jok' ei suurta tarkoita,

Vähintä loukkausta välttää, hän on juur

Kuin kilpakentän ulkopuolla seisova,

Jok' osaa naapurinsa hyvin varoa.

Mut joka nelivetoisilla vaunuillaan

On mennyt kilpa-ajoon, voiton kruunua

Omistamaan, on toinen laki hänellä.

Ei saa hän arastaa, jos joskus vitsansa

Käy hänen kilpakumppalinsa kasvoihin,

Jos vaununsakin ahtahassa käänteessä

Lyö kumoon eli särkee toisen vaunuja.

Mut tuommoista mä turhaan sulle selitän;

Se on kuin mereen hukkuneelle puhuisin;

Et käsitä sä mitään muuta aatosta

Kuin mikä omassa on päässäs kehinnyt,

Mut yhtä vaadin, sinun täytyy ymmärtää

Ett'et mun päätöksiini sotke omias

Ja ett'et pyydä muuttaa hallitustani.

LEONTES.

Oi isä, kuinka katkera on osasi,

Jos muakin sun täytyy peljätä.

LEIOKRITOS.

Jos niin

Sä mietit, päästä mua tästä murheesta!

Leontes, kauvan ei tää tila pysyne,

Jok' eroittaapi meidät.

LEONTES.

Milloin muuttunee?

LEIOKRITOS.

Kuin Aiaan suku tykkönään on sammunut.

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. Rhaistes.

RHAISTES.

Sun käskyäskö, kuningas, nyt seurataan?

LEIOKRITOS,

Mik' ompi tapahtunut?

RHAISTES.

Kuule! Laaksossa

Kun olin turhaan etsinyt Leontesta,

Katsastamahan nousen Xuthos-vuorelle.

Ei myrskystä juur paljo tunnu laaksossa

Mut vuorella se raivoaapi hurjasti,

Se taittaa, kaataa puut ja rannan karille

Luop' etelästä vaahtopäitä aaltoja.

Mä katson merelle ja kaksi laivaa nään

Sodassa aaltoin kanssa; toinen tunnettu

Tuo tänne sanansaattajias Spartasta,

Ja myötätuuleen pääsee suojaan sataman.

Mut toinen tuntematoin, tullen idästä,

Päin Pelopsia laskee, kiertäin Kreitonin

Salaista karia ja pyrkii sivuitse

Galastor-luodon päästä; silloin repaleiks

Lyö myrskytuuli purjeen, vasten luotoa

Nyt laiva, syösten niinkuin kaarna, särkeytyy.

Samassa kalastajan poika rohkea

Maamiesten joukon kanssa rantaan kiiruhtaa

Ja aluksista vedetyistä rannalle

Kahdeksan-hankaisen he valitsevat jo

Ja vesille sen työntävät. Nyt riennän mä

Ja auttamasta heitä kiellän nimessäs.

Mua toiset nurkuin tottelevat, Hyllos vaan

Hän käskee, uhkaa, rukoilee, ja viimein kun

Ei kenkään häntä kuule, ottaa raivossa

Hän venheen, kaataa minut, joka estää koin.

Ja lähtee yksinään.

LEONTES.

Sä roisto, rohkenet

Tät' ilkityötäs kuninkaalles ilmoittaa.

LEIOKRITOS.

En moiti Rhaistesta. Hän täytti käskyni.

LEONTES.

Sanasi kerro, isä! Sit' en tajunnut.

LEIOKRITOS;

En salli vieraan saarellemme saapua.

On mereltä, niin tietäjä mull' ennusti,

Mun turmioni kerran vielä tuleva.

Jos joku vieras jumaloiden vihaama

Siis ajautuisi saareemme, ei kenkään saa

Jumalten tahtoon tarttua, se käskyn' on.

Jos tahtoo toiset lepytetyt jumalat

Hädässä olevalle antaa apunsa,

Hän ihmisavuttakin pelastua voi.

Niin mietin.

LEONTES.

Suuri Diike, älä vihastu

Ett' uhritules pyhän nyt mä sammutan.

Kun ihmisrakkautta, vieraan hoitoa,

Sun pyhimpiä sääntöjäsi poljetaan,

On itse maa ja ilma täällä saastainen,

Ja uhri, sulle säätty, oisi pilkka vaan.

LEIOKRITOS.

Käyt pois?

LEONTES.

Pois.

LEIOKRITOS.

Minne?

LEONTES.

Jossa hätä, jalous

Mun apuani vaatii.

VIIDES KOHTAUS.

Leiokritos. Rhaistes.

LEIOKRITOS.

Rhaistes, poikaani

Sä älä jätä silmistäs, ja tarkasta

Jos joku vaara uhkaa, mutta varo vaan

Ett'et sä häntä suututa. Ei kovasti

Saa jousta jännittää. Mä rakkauteensa

Ain' turvaudun. Sä ole katsoja, ei muu.

Ja kaikki tehtävä sä jätä minulle.

Siis käy ja tänne saata sanansaattajat.

RHAISTES.

Sä ollos huoleti, (menee pois.)

KUUDES KOHTAUS.

LEIOKRITOS (Yksin.)

Zeus, kaikkivaltias!

Tää tahdon ynnä täytymisen taistelu,

Näin tuskainen ja tyhjä, kolkko, riemutoin

Ja tuima orjantappurainen elämä,

Jonk' okaat kauhistuttavina kasvavat,

Kun täytyminen, talvi-ilmaa kylmempi,

Se lehden idun, kukan hengen kuolettaa:

Tää riemutoin ja korpikylmä elämä,

Niin vähän kiitettävä kuin on kiitetty,

Tää onko kuninkaana olla? Miksi en

Mä ennen päässyt arvoasi tuntemaan,

Sä valta kuninkaan, sä patsas korkea

Mun autuuteni haudan päälle nostettu?

Mut mik' on autuus? Olemusta onkohan

Niin paljo sillä että tuhkaks muuttua

Se vois, jos sitä poltettaisiin? Autuus kai

On olematoin, on vaan uni unelman,

On uni uneksitun onnen saannista,

On päivän koite aamuruskon pilvillä,

Joit' ajaa tuuli. Kun se katoo, mikä siis?

Mut kuningas mä olen.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Leiokritos. Sanansaattaja.

SANANSAATTAJA.

Kuningas!

LEIOKRITOS.

Se soi!

Sä mitä tahdot?

SANANSAATTAJA

Lähettilääs, kuningas,

Nyt äsken tulleet, mua luokses käskivät.

Jos täällä heitä odotat, he tulossa

Jo ovat tänne, kohta saapuvat; jos taas

Sä toisen paikan määräät puhutellakses

Mä käskylläsi heidän tykö palajan.

LEIOKRITOS.

Oletko heidät nähnyt?

SANANSAATTAJA.

Puhutellut myös.

LEIOKRITOS.

He mitä virkkoivat?

SANANSAATTAJA.

Mit' äsken ilmoitin.

LEIOKRITOS.

Näit heidät. Näetkö kun katsot ihmiseen

Hänellä onko riemuja vai huolia?

SANANSAATTAJA.

Yö ompi surujen, päiv' ilon muoto on.

LEIOKRITOS.

Ja muotonsa?

SANANSAATTAJA.

Kuin päivä.

LEIOKRITOS.

Sanomia siis

He hyviä nyt tuovat. Tulkoot tänne vaan!

Mut mikä sua huvittaa kun kasvoillas

On päivä myös? Kai äsken lienet saanunna

Sä jonkun toivees täytetyksi.

SANANSAATTAJA.

Jumalat

Ain' auttaa mua.

LEIOKRITOS.

Mahtavampi minua,

Sun kuningastas, olet siis. Mik' ammattis?

SANANSAATTAJA.

Mä vuohiasi paimennan.

LEIOKRITOS.

Ja toiveesi,

Joit' aina täyttää jumalat, mitk' ovat ne?

SANANSAATTAJA.

Ne ovat: lähteen juoma, ruoka karjastain.

LEIOKRITOS.

Noin vähästäkö päivä loistaa kasvoillas?

SANANSAATTAJA

Ei riitä mikään, enemmän jos tarvitaan.

LEIOKRITOS.

Äl' itse koettele puhees totuutta.

KAHDEKSAS KOHTAUS.

LEIOKRITOS (Yksin.)

Siis hetki tullut ompi, jona kohtalon'

On mulle ilmestyvä, sitä tervehdin

Mä halulla, jos tois se turmionikin.

Ei mikään tieto, vaikka kuinkin surkea,

Voi sydäntä niin murtaa, voimaa särkeä

Kuin tämä tuskan heiluminen, heittävä

Mun vuoroin toivon, vuoroin pelvon povehen.

Jos kuninkuuskin multa kielletään, mi siis?

Viel' alamainen olla voin kuin ennenkin,

Mut pois tuo epäilys! Mun täytyy hallita

Itsenkin tähden mut Leonteen enemmän.

Voin hälle kerran jättää lujaks perinnöks

Vakaisen valtikan, se oiv' on kehoitus!

Hän rikoksitta on sen kantava, hän on

Sen riemuja vaan tunteva, ei huolia.

Mä hänen kunniansa tähden taistelen;

Mä kuorman kannan, palkan hän on kantava.

Mut katso, lähettiläät lähestyvät jo.

YHDEKSÄS KOHTAUS.

Leiokritos. Adamastor. Medon.

LEIOKRITOS.

No, terve tultuasi, Adamastor sä,

Ja poika Likhaan, sinä Medon! Sanoman

Nyt hyvän vaiko pahan tuotte myötänne?

Te toimituksistanne suoraan kertokaa,

Ei peittäin pahaa säälistä, ei lisäten

Mun mielikseni, hyvä jos on sanoma.

ADAMASTOR.

Iloa kyllin paljas totuus, kuningas,

On kaunistelematta sulle antava.

LEIOKRITOS.

Sua kiitän tuosta ilosanomastasi,

Sen vakuutukseks ilmoita nyt onneni.

ADAMASTOR.

Mitenkä myötä-, miten vastatuulessa

Sun asioissas purjehdimme merellä,

Se koskee meitä vaan. Nyt täällä olemme.

Mä tulen Menelaon luota Spartasta,

Tää Medon Delphosta. Niin erimatkoilla

Sun käskyjäsi kävimme ja yhdyimme

Taas aluksessa, joka meitä odotti.

Nyt ota ensin Menelaon terveiset.

Hän valta-oikeutes täällä tunnustaa

Ja tarjoomaasi liittoon suostuu mielellään.

Mä ilokseni sanojansa kuuntelin,

Kun urhoa tuot' uljasta mä katselin,

Jaloa, Hellaan häväistyksen kostajaa.

LEIOKRITOS.

Sua ystävällisestikö hän tervehti

Tavalla esi-isäin?

ADAMASTOR.

Kohtauksemme

Tällainen oli: Kohta esihuoneesta

Ma vietiin saliin, jossa ystävinensä

Hän istui, äsken retkiltänsä tultuaan,

Nyt surutonna atrioiden pöydässään.

Mun nähtyänsä heti kohta istuimen

Minulle vierellensä käski asettaa,

Ja minut syöttää, juottaa ylen runsaasti.

Kun olin syömä-, juomahalun täyttänyt,

Hän silloin vasta kysyi: ken ja kusta on

Tää vieras, mistä syystä on hän saapunut?

Kun nimen ilmoitin ja että kotimaan'

On Salamis ja että sieltä tulin mä,

Pimeni kasvot kuninkaan kuin pyhä yö

Ja mua kohtaan silmästään lens' salama.

Mä vapisin mut asiani toimitin.

Mä lausuin että olin lähetettynä

Tään saaren haltijalta, että yhteinen

On teillä viha vasten Aiaan sukua,

Ja että pyydät hänen kanssaan liittoa.

Kirkastui silloin kasvonsa ja silmistä

Pois lensi uhkauksen varjo, leppyen

Hän antoi vastauksen ystävällisen.

LEIOKRITOS.

Hän pimeni kun sanoit täältä tulevas,

Viel' eläneekö joku, jota pelkää hän?

ADAMASTOR.

Oi kuninkaani, kuule! Kun hän leppyi taas,

Mä varovasti sovitellen puheeni

Eurysakeesen kysymyksen johdatin;

Ja sivumennen huolistasi mainiten,

Ett' ehkä joku voisi pyytää valtaasi,

Sun riitaveljestäsi suoraan kysäsin,

Hänestä oisko mitään kuullut kuningas.

Atridi silloin hymyellen maljansa

Ain' ääriin asti täytti. Katso, sanoi hän,

Niin huoletonna vihamiehen' pojasta

Kuin maljani mä tyhjennän, niin voipi myös

Omansa kuninkaasi tyhjentää. Vaikk' on

Mont' epävarmaa, varmahan ei tarvitse

Kenenkään peljät' enää Aiaan sukua.

LEIOKRITOS.

Noin lausui Menelaos, Spartan kuningas?

ADAMASTOR.

Sä kuulit mitä hänen suustaan kuulin mä.

LEIOKRITOS.

Oi mik' on voima teillä sanat, kepeät

Kuin tuulonen, mun sielun' avaruudesta

Nyt siihen kootut huolten pilvet poistamaan!

Mut suo mun kuulla, mitä vastas jumala

Ja palvelija temppelinsä ennusti,

Sill' ihmissana ompi ihmissana vaan,

Ja sallimus voi oikealla kädellään

Hyväillä, vasemmallaan surmaa tarjoten.

ADAMASTOK.

Niin käypi. Tok' ei tällä kertaa taitane

Jumalan lause sallimusta syytellä

Kaksmielisyydestä. Nyt, Medon, lausu sä.

LEIOKRITOS.

Mä kuuntelen.

MEDON.

Siis kuningas, mä kerron nyt,

Mit' olen matkallani tarkoin tutkinut,

Ja tiedän toivees tulleen hyvin täytetyks,

Mä tulin Delphoon, saavuin pyhään luolahan

Parnasson juureen, temppeliin; naispappi sen

Siell' istui, tietäjä tuo tulevaisuuden!

Siin' unelmissaan tullessani istui hän

Niin lempeä, käs' otsan alla valkean.

Mut antimesi kun mä juureen jalkansa

Sain lasketuks ja esittelin asias,

Kas, muuttui muoto pyhän neitsyen. Hän nous

Nyt istuimeltaan, lausuin: vaiheitanne miks

Te heikot kuolevaiset tiedustatte, vaikk'

Iloineen, huolineen on lyhyt elonne?

LEIOKRITOS.

Hän turmiota ennustava oliko?

MEDON.

No kuule! Lähtehelle nyt Kastaalian

Hän meni, palasi ja, puhdistettuna

Edellisen ja nykyajan tiedoista,

Hän taitti lehvän laaker-puusta pyhästä

Ja söi sen saadaksensa hengen jumalan.

Hän kohta liikutetuks' luolan höyrystä

Ja vavistukseen joutui, huulet vapisi

Ja tukka pystyyn nousi, pyhä houraus

Se kauheana loisti hänen silmistään,

Niin aivan kuin ois noussut sydämmestä maan

Kaikk' ilot, kauhut, tuskat tulevaisuuden,

Naispapin hengen kautta ilmi tunkien.

Hän virkkoi viimein vavisten: sun kuninkuus

Siis tahtoo tietää kohtalonsa kauttani;

Siis kuule, tiedä, päätä: siks kun kaatunut

Isänsä miekan kautta on Leontes, siks

Leiokritos on Salaminin kuningas.

LEIOKRITOS.

Noin kuuluivatko sanat, Delphon jumalan?

MEDON.

Naispappinsa ne omat sanat olivat.

LEIOKRITOS.

Siis oikein, Adamastor, onnelliseksi

Sä lausuit lähetystänne, ja ilolla

Mä teitä kuninkaallisesti palkitsen.

Mut ensin toinen työ on mulla tehtävä,

Juur äsken haaksirikko liki rantaamme

On tapahtunut, kaikk' on pelastettava.

Siis Xuthos vuoren rantaan joutuun rientäkää

Ja nimessäni mun nyt kansaa käskekää

Vesille kiirein venheet kaikki laskemaan.

Rukoilkaa kansaa, pyytäkää sit' auttamaan.

Jos saatte jonkun noista onnettomista

Pelastetuksi maalle, älkää epäilkö

Jos oiskin henkensä jo sammumaisillaan,

Niin häntä henkiin jälleen saada pyytäkää.

(Lähettiläät menevät).

KYMMENES KOHTAUS.

LEIOKRITOS (Yksin.)

Mit' onnessani, ylpeintä mi toivoan'

On suurempi, mun ensin tehdä tulisi,

Ellei nyt kiittää teitä, kuolemattomat,

Jotk' ihmis-onnen keskenänne päätätte.

On helpot ehtonne. On varma valtani,

Ellei Leontes kaadu kautta miekkani.

Mun miekkani? Leontes poikani? Jos en

Mä surmaa lastani, on varma valtani.

Jos hänen kuoloons' onneni mun perustuis,

Jos mulle säätty oisi hänet surmata

Tai itse hukkua, mä onnen, valtikan

Ja hengestänsä henkeni ain' antaisin.

Ja nyt, nyt saan mä kaikki nämät omistaa,

Jos vaan mä tahdon säästää hänen henkeään.

Mut kenen edest' olen vaivaa kärsinyt,

Ja vallastani kovat sodat kestänyt?

Juur hänen edestään. Mä itse tuonelaan

Koht' olen lähtevä, sen ikän' ilmoittaa.

Mut hän on nuori, häness' elän uudestaan

Ja vallitsen, ja työni, kunniani taas

On hänen kauttaan jääpä suvun perinnöks.

Mä häntä kohtaan nostaisinko miekkani?

Jos elää hän, ei kuolo ole loppuni,

Mut hänettä jo elo ompi kuolemaa.

Mä kiitän teitä myöskin siitä että saan

Nyt olla kuningas, en hallitsija vaan,

Ja täyttää oman sydämmeni toivoja.

Mut katso, kalastaja lähestyypi. Hän

Mua väistää. Niin on tapahtunut ennenkin.

Ei enää niin saa olla. Joudu luokseni,

Eubulos, sua kutsuu kuninkaas.

YHDESTOISTA KOHTAUS.

Leiokritos. Eubulos.

EUBULOS.

Mlk' on

Sun tahtos?

LEIOKRITOS.

Lausu, riennätkö sä rannalta,

Kuss' alus tuntematoin hukkui äskettäin?

EUBULOS.

Mä saavun sieltä.

LEIOKRITOS.

Minkä sanoman sä tuot?

EUBULOS.

Sen sanoman, jok' ei lie sulle suloinen.

LEIOKRITOS.

Kaikk' onko auttamattomasti hukkunut?

EUBULOS.

Yks pelastettiin, vaikk' ei sulle mieluinen.

LEIOKRITOS.

Ken on se?

EUBULOS.

Nuorukainen, jonka pelasti

Mun poikan' aalloin kuohusta ja maalle toi.

LEIOKRITOS.

Ken olevansa sanoo hän ja mistä myös?

EUBULOS.

On suunsa suljettu ja niin myös silmänsä,

Ja hiukan henkeä vaan enää häness' on.

LEIOKRITOS.

Ja meren kuohuun hukkuneet on kaikki muut?

EUBULOS.

Uip' aaltoin harjoilla nyt pirstaleita vaan.

LEIOKRITOS.

Oi kova onni! Miks' en ennen tietänyt,

Nyt minkä tiedän? Tok' on pelastettu yks.

Ken hoitaa nuorukaista? Koetellaanko

Taas hengen kipunata häneen herättää?

EUBULOS.

Leontes, ollen läsnä, hänet korjasi.

LEIOKRITOS.

Ei huolta siis; on hällä hyvä hoitaja.

EUBULOS.

Jos mulle lupa sallitaan, oi kuningas,

Mä kysymyksen tekisin.

LEIOKRITOS.

Se sallitaan.

EUBULOS.

Siis sano, koska ihmisyyttä ilmoitat

Nyt puheessas ja muodossasi, valheko

Vaan oli puhe Rhaistehen tuon heittiön,

Kun nimessäs hän kielsi avun rannalla?

LEIOKRITOS.

Voi kaikki muuttaa silmänräpäys; en se,

Mik' olin ennen, enää olla tarvitse.

EUBULOS.

Kuin niin?

LEIOKRITOS.

Its', ukko, olet myös sen tunteva.

Jo ohitse on aika, jona rannalla

Sun täytyi ylenkatsottuna, köyhänä

Ja peljäten kuin lokki aaltoin kuohusta

Töin tuskin niukkaa saalistasi pyydellä,

On ohitse se aika, vanhus, eikä taas

Se palaja, niin voipi kaikki muuttua.

EUBULOS.

Voi!

LEIOKRITOS.

Maasi entisen saat kohta takaisin,

Omilla juhdillas saat kyntää peltosi,

Ja omat laihos leikata.

EUBULOS.

Voi kuningas!

LEIOKRITOS.

Sä vihaat Rhaistesta ja pelkäät että hän

On sulta ryöstävä, mit' olet saanut taas;

Saat olla huoleti, nyt olen turvasi,

Ja suurempi lie valtani kuin hänen on.

EUBULOS.

Voi mitkä mustan murheen pilvet nousevat!

LEIOKRITOS.

Mä tiedän ettei sua oma kohtalos

Niin huoleta kuin hänen, jok' on turvissas.

Tekmessan tähden pelkäät, jätä pelko pois!

Hän kadotettunsa on saapa minussa.

Vaikk' onkin Aias kuollut, jos hän huolehtii

Eurysakesta, kuningas mä olen myös

Ja voin ja tahdon häntä hoitaa hellästi

Ja kohtalonsa keventää.

EUBULOS.

Mä äsken näin

Lähettilääs kun palasivat luotasi.

Oi onneni, oi toivoni, jää hyvästi!

LEIOKRITOS.

En, vanhus, ymmärrä sun turhaa puhettas.

Sä vaikeasti valitat ja huudat "voi"

Kun sulle hyvää muutosta mä ennustan.

Sinua turmiollako mä uhkailen?

Siis onko paha rikastua köyhästä

Ja kurjuudesta päästä armoon kuninkaan

Ja nähdä kohtalonsa kukoistavan taas?

Vai luuletko sä että asuu viekkaus

Mun lupauksissan' ja että valheilla

Mä turvatonta tilaas tahdon pilkata?

Oi Zeusin kautta! Onnetonta polkemaan

En syntynyt. Jos olin kova kohtaasi

Mä ennen, olin pakosta, en halusta.

Mua ymmärrä.

EUBULOS.

Jo liiaks sua ymmärrän.

Se juuri että suoraan totta puhut nyt,

Se mua huolettaapi, sillä, kuningas;

Se näyttää ettet pelkää enää ketäkään.

LEIOKRITOS.

Siis onneani pelvotonta kadehdit?

Sä peität itses syviin arvoituksihin.

EUBULOS.

Ne, kuullen kysymykseni, ehk' ymmärrät:

Viel' onko elossa Eurysakes, vai ei?

LEIOKRITOS.

Ei ole. Perusta siis toivos toisehen,

Eurysakeessa turvaa etsit turhaa vaan.

EUBULOS.

Oi ilkityötä! Eikö kosto jumalten

Noit' ole kukistava, jotka murhaavat

Mit' isäin maa on synnyttänyt jalointa?

Ei löytyne siis sallimuksen johtajaa?

Mä elän, Telamon on kuollut, kuollut on

Myös Aias, ompi murhattu Eurysakes.

Mä mato ryömin vielä päivän valossa

Ja heitä peittää yö! No, äsken lupasit

Sä onneani edistää; nyt miekkasi

Mun sydämmeeni pistä. Se on ainoa

Työ hyvä, josta tahdon kiittää sinua.

Mä eläisinkö nähdäkseni valtaasi,

ja maineen kuullaksen' Atridin voitoista,

Kun olen kaiken rakkauden puutteessa,

Ja tulevaisuus kieltää koston nautinnon.

Mun vereni nyt jalkais juureen vuodata.

Mä soisin että Nesson myrkyn lailla se

Sun päälles vuodattaisi kaiken vihansa

Ja sinut korventais.

LEIOKRITOS.

Sä olet katkera,

Mut murhe katkeroittaa, itse katkera.

Jos oikein tahi väärin vihaat minua,

Sen päättäköhön Zeus, mä annan anteeksi.

En onneani ansaitseva ois, jos en

Mä tuntisi myös ett' on parhain lahjansa

Ett' armias ja suopea nyt olla saan.

Mua vihaat. Viha, ei se pysy ainiaan,

Ei enemmän kuin talven lumi vuorilla:

Se sulaa kun vaan hyvyys kevät-ilmallaan

Sit' uupumatta päiväkaudet hautelee.

On aika tuleva, sä jolloin ymmärrät

Ett' Aiaan suku yksinään ei ansaitse

Sun rakkauttas, eikä yksinänsä myös

Sit' omista. Siks pane jääsi vastaani,

Sen lempeyden auringolla sulatan.

(Eubulos menee pois.)

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

LEIOKRITOS (Yksin.)

Hän menee pois, ei viitsi edes vastata.

Vaan en voi vihastua. Milloin, jumalat,

Noin rakkaana mun sukuani pidetään?

Jos saarellan' ois joku tunne, jossa ois

Noin jalo itu höystyvä, mä siemeneks

Mun sydämmeni kappaleiksi hakkaisin

Ja kostuttaisin verelläin. Oi rakkaus,

Uskollisuus! Oi teidät vielä löydän mä,

On mulla tahto, eikä löydy ketäkään

Nyt enää, jota pelkään, olen kuningas.

KOLMAS NÄYTÖS.

(Aukea ranta. Kaukana merellä luotoja ja karia. Rannalla venheitä ja laivan kappaleita. Hiekalla, lähellä tuuheata, väärää puuta makaa hengetönnä haaksirikkoon joutunut nuorukainen.)

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

Leontes. Hyllos.

HYLLOS.

Pois käskit kansan, käskit meidät jättämään.

LEONTES.

Mit' auttaa meitä tyhjä uteliaisuus?

HYLLOS.

Mun käskit jäämään, olen huono auttaja.

LEONTES.

Sä tahdot auttaa sä, sen tekos todistaa.

HYLLOS.

Myös muut niin tehneet ois, jos ois vaan tohtineet.

LEONTES.

Kai tuulen, meren myrsky heitä säikytti.

HYLLOS.

Ei ne, mut isäs viha meitä uhkaava.

LEONTES.

On tämän nuorukaisen hengen kipuna

Kai syvään nukkunut, jos ei sit' aalto lie

Jo sammuttanut. Mene, vuode valmista

Puun suojaan tuohon, jossa hän saa levätä

Siks kunnes hänen herättävät jumalat,

Me turhaan koemme.

HYLLOS.

Nyt kuule, ruhtinas,

Mun ajatukseni, vaikk' et sä tahtone

Sun isästäsi kuulla mitään. Vihattu

Leiokritos on täällä. Eipä yksikään

Hänelle sydämmestään soisi onnea;

Toist' ahneus ja toista pelko pakottaa.

Ei rakkauskaan kuninkaihin entisiin

Vihamme syynä häneen ole; isät vaan

He Aiaan ynnä Telamonin muistavat.

Me nuoret hänen tekojansa vihaamme,

Juur' julmaa, väärää väkivaltaisuuttansa.

Myös sinun täytyy varmaan niitä vihata.

Mut sano sana vaan, me sua seuraamme

Jos minne käsket; tule kuninkaaksemme.

Sua rakastamme, suosimme ja tunnemme

Myös mitä sydammessäs kätket. Tekosi

On todistanut jalouttas ylevää.

Siis ota valtikka ja poista häpeä.

Jok' isäin maata painaa: väkivalta vaan

Se täällä vallitsee, ja ihmisapua

Nyt täällä hädänalaiselta kielletään.

Me sinuun turvaamme.

LEONTES.

Eubulos onpiko

Sun isäs, kalastaja, jonka puolesta

Sä äsken vasten väkivaltaa taistelit?

HYLLOS.

Miks' kysyt, ruhtinas? Ei tuntematonta

Lie sullo ett' Eubulon poika olen mä.

LEONTES.

On mulla myöskin isäni, Leiokritos.

HYLLOS.

Maan oman pojiks' itsemme me katsomme,

Me nuoret, niin myös sunkin tehdä tulisi.

On Salaminin käsky meille kallihin;

Ja jos se huutaa ankaralla äänellä:

Kukista hirmu-haltia, maan sortaja;

Ei silloin kenkään meistä viivy epäillen,

Mut meitä johtaa tulee sinun.

LEONTES.

Hurja mies!

Mua etkö ymmärrä, vai halveksitko sä

Mun hellää varoitustani, kun rohkenet

Kapinan huutoa nyt vielä uudistaa?

Jos vielä tuota kieltä käyttää uskallat,

Mä tällä kaksiteräisellä miekallani

Sun pääsi häijyn kieles juureen halkaisen.

Sä ymmärrätkö nyt mun mielipiteeni?

HYLLOS.

On selvä puheesi, mä sua tottelen,

Sen teen mä rakkaudesta, en pelosta.

LEONTES.

Mä luulen hukkunut tuo kättään liikutti.

HYLLOS.

En aatoksissani mä sitä huomannut.

LEONTES.

Oi eikö täällä lääkäriä parempaa

Meit' ole? Eikö taito ruohoin voimalla

Vois tuottaa apua?

HYLLOS.

Suo tänne kutsua

Sokea vaimo; vaikka onkin sokea

Hän tietää, näkee enemmän kuin näkevä.

LEONTES.

No, nouda hänet!

HYLLOS.

Häntä tänne johdattaa

Voi ehkä saattajansa. Jos hän saapuu, pois

Mä mennä saanen.

LEONTES.

Kas, mun isän' lähestyy.

Nähnenkö unta, onko tuo Leiokritos,

Niin muuttunut, niin tyyni nyt ja iloinen

Kuin äsken synkkä, suruinen. Oi jumalat!

Mit' on nyt tapahtunut? Muuttaneetko on

Lähettiläät, vast'ikään tänne saapuneet,

Hyvillä sanomilla hänen mielensä.

Mä heiltä ihmetellen kuulin, ett' ois hän

Pelastamahan käskenynnä kaikkia.

Nyt ihme suurin kun nään hänen tuommoisna.

TOINEN KOHTAUS.

Leiokritos. Leontes.

LEIOKRITOS.

Leontes, jalo poikani! Kuink' edistyy

Sun jalo työsi ihmis-avun annossa?

LEONTES.

Yks, näät, on pelastettu meren vallasta

Mut kuolon ei.

LEIOKRITOS.

Hän näkyy syvään nukkuneen,

Ja paha ol' ett' apuamme viivytti

Nuo asiat ja pahin niitten suhtehen,

Jotk' aallot nieli. Ehkä kansalaisia,

Helleniläisiä ne oli. Orja vaan

On tää ja jos vaan katsoo hänen vaatteitaan,

On muukalainen, ostettu tai ryöstetty.

LEONTES.

Pukunsa, pedon pikemmin kuin ihmisen,

Sen luulon todistaa; mut katse kasvojaan,

Oi isä, liekkö Hellaan maassa syntynyt

Tuon valjun nuorukaisen kuvaa kauniimpaa?

LEIOKRITOS.

Haa!

LEONTES.

Mikä jalous on tuolla otsalla!

LEIOKRITOS.

Mi näky!

LEONTES.

Noiden silmäin kanssa sammuneet

On varmaan monet salamat.

LEIOKRITOS.

Oi ihmettä!

LEONTES.

Nuo huulet, uhkaavaiset vielä kuolossa,

Ja kuinka hellät kuitenkin! Hän varmaan on

Helleniläinen, vaikk' on kova onnensa

Hänt' asettanut halpaan tilaan.

LEIOKRITOS.

Olit laps

Kun Trojaan riensi sankarimme. Muistatko

Sä kilpiurost' Aiasta?

LEONTES.

On silmissäin,

Kuin öinen näky, laivasto ja sankarit;

Mä muistan lähdön riemut, valitukset myös;

Jaloa sankaria, joukon johtajaa

En muista.

LEIOKRITOS.

Tuohon nuorukaiseen silniäs luo.

Juur semmoinen ol' Aias, vähän vanhempi

Ehk' oli hän, mut kasvoiltansa pulskempi

Ja loistavampi voimissansa nuoruuden,

Vaan muuten kaikin puolin yhden näköinen,

Niin että hämmästyin kun hoidettavas näin.

LEONTES.

Voi, isä, meitä, voi, jos oisi sallimus

Eurysakeen nyt rantahamme saattanut.

LEIOKRITOS.

En tiedä minkä turmion hän meille tois,

Kun makais kuolleena kuin nuorukainen tää.

LEONTES.

Hän näyttää kuolleelta, mut elpyis uudestaan

Jos häntä taitavasti hoidettaisiin vaan.

LEIOKRITOS.

Tääll' onko ketään taitavata hoitajaa?

LEONTES.

Sokea vaimo kalastajan majassa

On toivoni, mä tänne hänet kutsutin.

LEIOKRITOS.

Mut jos hän Aiaan pojan henkiin herättää?

LEONTES.

Se oisi onnensa, mut meille turmio.

LEIOKRITOS.

Huoletta ole, auta häntä minkä voit.

Ken ikään lienee hän, ei vaan Eurysakes

Hän ole, syvään nukkuu Aiaan suku jo

Eik' ihmistaito sitä enää herätä.

LEONTES.

Oi ilosanomaa! Mä oikein lienenkö

Sua, isä, ymmärtänyt.

LEIOKRITOS.

Aika surkea

On kadonnunna, jona pelvon orjana

Mun täytyi poveen peittää parhaat toiveeni.

Nyt kuninkaana olla saan, saan tahtoni

Ja työni yhteen sovittaa. Ei horju, ei,

Mun valtikkan', on kuollut kilpailijani.

LEONTES,

Ja miten, missä? Ken toi ilosanoman?

LEIOKRITOS.

Sen Spartan kuninkaalta, Menelaolta,

Toi lähettini äsken. Missä, mitenkä

Eurysakes on kuollut, en mä tutkinut,

Ja tutkia en huoli; todeks kuolonsa

On ilmoitettu minulle, se kyllin on.

LEONTES.

Oi suuret jumalat! nyt loppui huoleni,

Jok' ilopäivää nuoruuteni pimitti

Ja sorti elon innon. Nyt se loppui siis.

Nyt kirkas tulevaisuus mua odottaa

Ja pitkä ikä, Moirain langan lupaama.

LEIOKRITOS.

Nyt vasta valtikkani mulle iloks on,

Kun saan sen jättää perinnöksi miehelle,

Jok' ymmärtää sen arvoa, kun havaitsen

Miten jo miellyttää se sua toivossa.

Sä ennen olit kylmä; valtaa, kunniaa,

Noit' elon kultalahjoja, sä halveksit.

Nyt onnellinen olen, täys' on toivoni,

Kun onneni myös sinä tunnet, tahdot myös

Siin' osaa ottaa.

LEONTES.

Nyt siis olet kuningas;

Ja oikeutta Salaminin hallintoon

Ei kellään ole suurempaa kuin sulla on.

LEIOKRITOS.

Viel' elää Teukros entis-suvun sukua,

Mut hältä puuttuu ystäviä, voimia.

LEONTES.

Jos tuliskin hän sotajoukkoineen, mi siis?

Miekalla oikeutta miekan vastataan,

Muut' oikeutta ei oo hällä. Telamon,

Isänsä, hänet hylkäs jo ja vihassaan

Pois ajoi kodistansa, Salaminista.

Hän miekkaan vaan ei oikeuteen luottaa voi.

Ken häntä pelkää?

LEIOKRITOS.

Sua siis Eurysakes

Peloitti oikeudellansa valtikkaan?

LEONTES.

Ol' oikeudessansa voima verraton.

LEIOKRITOS.

Niin, jos se oisi tunnustettu, muuten ei.

LEONTES.

Se kiellettynä kauheampi ollut ois

Mun silmissäni.

LEIOKRITOS.

Nyt sä lasket leikkiä!

LEONTES.

En isä. Kuninkaana jos Eurysakes

Ja tunnustettuna ois tänne tullut, sä

Häll' oisit kieltämättä vallan antanut.

Mut jos hän ois vaan valtaoikeudellaan

Ja yksin ystävittä tullut vaatimaan

Taas valtikkaa, jok' oli ollut isänsä,

Oi silloin.

LEIOKRITOS.

Miekkani ois riidan ratkaissut.

LEONTES.

Mä sitä, isä, pelkäsin, mut ensin ois

Tuo miekkas meidän välillämme päättänyt.

LEIOKRITOS,

Hänt' olisitko puolustanut hengelläs?

LEONTES.

Ja oikeuttaan miekallani, vaatinut

Velvollisuus sit' oisi.

LEIOKRITOS.

Isääs vastaan myös

Sua ryntäämähän vaatinunna puolesta

Tuon muukalaisen?

LEONTES.

Kuule, mitä aina oon

Ma kauhistunut tulevaista miettien

Ja muistaissani mikä tapahtua vois;

Mun alakuloisuuteni nyt ymmärrä.

Mä vaivoissani aattelin, ja nukkuen,

Kun joskus sylihinsä armas unetar

Mun sulki säälivästi, aina uneksin,

Ett' Aiaan poika ehkä tänne saapuisi

Ja valtikkansa anastetun vaatisi.

Mä silloin välillänne oisin seisonut

Ja nähden isän tuossa, tuossa ruhtinaan,

Mun oisi tullut valita.

LEIOKRITOS.

Haa, vaikea

Tuo vaali sangen!

LEONTES.

Eipä juur niin vaikea

Kuin raskas sekä sydäntäni särkevä,

Kun päätökseni tein jo.

LEIOKRITOS.

Kuinka kuuluu se?

LEONTES.

Mua rakkaus sun avuksesi vaatii, mut

Velvollisuus mun kuningastan' auttamaan.

Jos semmoisna hän vaatii turvaa käteni,

Sen nostan sua vastaan, vasten kaikkia.

LEIOKRITOS.

Kuin miettiväinen tieto-viisas unhotat

Sä aatteen tyhjän tähden luonnon kaikki lait

Ja tosi-olot. Suuttunenko, poikani,

Vai nauranenko? Hyv' on, ettei sallimus

Suo houreillesi tilaa työhön ryhtymään.

Unohtukoon se. Aika uusi alkaa nyt.

KOLMAS KOHTAUS.

Edelliset. Sanansaattaja.

SANANSAATTAJA.

Hyv' ompi että löysin sinut, kuningas,

Sua kauvan turhaan etsin.

LEIOKRITOS.

Miksi?

SANANSAATTAJA.

Kutsumaan

Sua heti asuntoosi.

LEIOKRITOS.

Heti lausut sä;

Mi pikaisuutta vaatii?

SANANSAATTAJA.

Oma onnesi.

LEIOKRITOS.

On vakaa onneni.

SANANSAATTAJA.

Sun linnas, kuningas,

On rahvas piirittänyt. Yhä lisäytyy

Väkeä. Huhu kertoo Aiaan suvun nyt

Eurysakeessa ikipäiviks sammuneen,

Ja kansa tahtoo tietää kussa, kuinka on

Hän, Aiaan poika, kuollut. Vasten toisiaan

Kaks puoluetta seisoo. Rhaistes puolellaan

Hän kiljuu kovasti, ja rahvas toisella

Niin huutaa ettei eri ääntä kuulla voi.

Mut sua kaikki nimittää ja sulta vaan

He vaatii, toiset turvaa, toiset selkoa.

Siis joudu. Kiviä jo heitetään, ehk' on

Jo kohta miekat paljastetut.

LEONTES.

Isäni,

Jää tänne, minä riennän, pian miekkani

On rauhaan asettava kansan kapinan.

LEIOKRITOS.

Sä jää, mä riennän, olen itse kansani

Mä hillitsevä. Levätköhön miekkasi;

Miekalla tehty rauha on kuin hiljaisuus

Välillä ukon salaman ja jyrinän.

LEONTES.

Mut millä keinoin noita valapattoja

Sä mielit hillitä?

LEIOKRITOS.

Mun huolen' olkoon se.

LEONTES.

Siis mennään molemmat.

LEIOKRITOS.

Ei, yksin menen nyt,

Mä sinut tunnen, sinä vihaan vimmastut.

On varmin rauhan rakentaja laupeus.

LEONTES.

Oi kummaa eri-mieltä! Mitä suhteita

Mä säälin, niitä poljet sä, ja rikoksiin,

Mä joita rangaisisin, et sä vihastu.

Ken antaa vallan sokealle rahvaalle

Sua vastaukseen vaatimahan kuolosta

Eurysakeen? Hän kuollut on, se kyllin on.

Sä olet kuningas.

LEIOKRITOS.

Ja siis mä laupias

Voin olla. Hyvästi!

LEONTES.

Käyt yksin, enkö saa

Mä olla apunas jos rahvaan vimmassa

Mua tarvitsisit?

LEIOKRITOS.

Vertasi ei tippaakaan

Näy miekallan', ei huolta siis, jää hyvästi!

(Menee.)

NELJÄS KOHTAUS.

Leontes. Haaksirikkoinen.

HAAKSIRIKKOINEN.

Hoi, odota!

LEONTES.

Hän herää, kieli Hellaan on.

HAAKSIRIKKOINEN.

Oi viivy, viivy hetki, hurja!

LEONTES.

Hämärtää

Nyt uni hänen mielessään.

HAAKSIRIKKOINEN.

Mies, sanon ma,

Luodosta pidä kiinni.

LEONTES.

Toverillensa

Hädässä noin hän huutaa.

HAAKSIRIKKOINEN.

Äiti, äiti, oi!

LEONTES.

Hän äitiänsä mainitsee, hän lieneekö

Myös hädässä, vai hyvästikö äidilleen

Hän huutanee? Oi kuink' on sulo äänensä!

Hän nuori on; ja nimi kallein kaikista

Ei vielä ole kuollut hänen huulillaan.

HAAKSIRIKKOINEN.

Sun pelastan, ei huolta! Haa, sä pettäjä,

Nyt kuole! Voi!

LEONTES.

Hän mielessänsä taistelee,

Vaikk' ei nyt toimeen pysty kuollut kätensä.

Mä tahdon häntä puhutella. Nuori mies,

Sä pelastettu olet, lepää.

HAAKSIRIKKOINEN.

Jumalat!

Hän luodolla on yksin, turvaton. Oi kuin

Hän huutaa: armoa!

LEONTES.

Ken on tuo turvaton?

HAAKSIRIKKOINEN.

Maa, syöksy Hadeen hautaan, ettei löytäisi

Zeus ketään, jota salamansa peljättäis,

Kun sen hän tänä hetkenä on säästänyt.

LEONTES.

Mies nuori, silmäs aukaise ja toinnu taas.

Oi mitkä näöt kauheat nyt herättää

Näin suuren raivon?

HAAKSIRIKKOINEN.

Surmaa minut koska et

Suo mulle voimaa kukistamaan kaikkea.

Voi äiti, äiti, en voi sua pelastaa.

LEONTES.

On suuri tuskansa, kun mereen hukkuvan

Hän näkee kalliimpansa, eikä auttaa voi.

HAAKSIRIKKOINEN.

Sä kuningas, noin ihmisien kiittämä

Ja kuitenkin noin rietas; eikö milloinkaan

Sua kosto kohdanne?

LEONTES.

Mua hirvittää kun noin

Hän kauheasti soimaa ehkä Zeusiä.

HAAKSIRIKKOINEN.

Sua kansain ylikuninkaaksi kutsutaan,

Sua kuulee rahvas, kavala kuin sinäkin.

Edestäs, konna, vuoti Hellaan veri siis.

LEONTES.

Hän vasten ketä ihmistä tai jumalaa

Vihassaan raivoaa?

HAAKSIRIKKOINEN.

Te rosvot, laskekaa!

En syntynyt mä orjankahleen kantajaks,

Mut pojaks kuninkaan.

LEONTES.

Kai sammuttaneet on

Jo meren aallot valon hänen järkensä.

HAAKSIRIKKOINEN.

Kas, purje näkyy, hiljaa, jo se lähestyy

Ja laskee sinne, minne hänet jätettiin,

Nyt kaiu ääneni kuin jyry ukkoisen!

Oi tähden jumalten, Foboinaan laskekaa!

LEONTES.

Nuo sanat kertoi äsken vaimo sokea.

Mies nuori, kenen suusta olet saanut ne?

Ma sinuun tartun, herää, seikka selvitä!

Ken olet?

HAAKSIRIKKOINEN.

Haa, sä yksin olet, silmäni

Mua pettäneekö? Orja, miss' on kumppalis?

Sun yksin nään.

LEONTES.

Et pety, yksin olen vaan.

HAAKSIRIKKOINEN (nousten ylös)

Siis kuole!

LEONTES.

Kauttasi? Sä hullu, henkesi

Pelastajata noinko kiität, palkitset?

HAAKSIRIKKOINEN.

Voi teitä jäseneitä kunnottomia,

Miss' on nyt voimanne?

LEONTES.

Sua kiittämätöintä

Mä rangaisisin ellen katsois käytöstäs

Jumalten suomaks, tähden järkes puutteisen.

HAAKSIRIKKOINEN.

Oletko muita, etkä noita rasvoja?

Mun silmän' aukenee ja muisti heräjää.

Mä enkö äsken aaltoin kanssa taistellut?

Miss' ovat toiset saman hädän alaiset?

En ketään huomaa.

LEONTES.

Meren aalto säälittä

On kaikki niellyt.

HAAKSIRIKKOINEN.

Kaikki, kaikki, sanot sä.

LEONTES.

En vastausta parempaa sull' antaa voi.

HAAKSIRIKKOINEN.

Ei jäänyt ketään? Kerro kerran vieläkin

Tuo sulo sana: kaikki.

LEONTES.

Julma oot!

Kov' onni kumppalies sua miellyttää.

HAAKSIRIKKOINEN.

Zeus, ota kiitos sydämmeni vastahan.

On päivän valo silmilleni suloinen,

Ja vihatulla elollan' on arvonsa

Niin kauan kun vaan ajatus tuo tyydyttää,

Ett' ovat kovat vaivani nyt kostetut.

LEONTES.

Käy kohtalosi mulle aina oudommaks

Ja synkeämmäks, uhkaavammaks. Lausu siis

Ken olet?

HAAKSIRIKKOINEN.

Olen vieras haaksirikkoinen,

Pyhällä oikeudellansa kysyvä:

Maan minkä rantaan olen pelastettuna?

LEONTES.

Sä jouduit maahan, jonka maine kauaksi

On kuulunut, tää Salamis on mainio.

HAAKSIRIKKOINEN.

Maa, kallis maa!

LEONTES.

Hän kasvoillensa lankeaa

Ja huulillansa vaaleilla hän suutelee

Maan multaa hellemmin kuin sulho neitoaan,

Ja joka kerta kun hän päänsä kohottaa

Nään kyyneleitä kasvoiltansa valuvan.

Mit' ajatella tästä?

HAAKSIRIKKOINEN.

Terve isäin maa!

Mun kotimaani, Telamonin, Aiaan maa!

Sun näänkö, koskeeko nyt sua huuleni?

LEONTES.

Mua enemmän vaan oudostuttaa puheensa.

HAAKSIRIKKOINEN.

Mun aatosteni ikävöimä satama,

Sä, jonne toivoni on aina lentänyt,

Mun autuuteni koti olet Salamis,

Sä saari, jonka nimeä mun kieleni

Samahan aikaan lausumahan oppi kuin

Isän ja äidin nimeä. Nyt löysin sun,

Mä nään, mä kosken sinun pyhää maatasi,

Mä sitä syleilen ja nyt sen omistan.

Sä olet mun, ei kenkään meitä eroita.

LEONTES.

Oi järkikö vai hulluus häntä vallitsee?

HAAKSIRIKKOINEN.

Maan tämän lapsi, nuorukainen, olet myös,

Siis polves notkista ja kiitä armoa

Zeus jumalan, kun pelastajakseni on

Sun valinnut ja ensimmäiseks kaikista

Sun kuningastas tervehtimään maassansa.

LEONTES.

Mahdollisuus nyt liekkö rajans' au'aissut,

Mahdottomuuden vallan vienyt, koska nyt

Voi tapahtua mik' ei ennen saattanut?

Vai valtikkansa kadottanut tuoni lie,

Ja haamunsa taas päässeet ruumiillisesti

Vaeltamahan elävinä kuoltuaan?

HAAKSIRIKKOINEN.

Puhettan' etkö ymmärtänyt koska noin

Sä vaivut aatoksiin, ja etkä riemuitse,

Vaikk' olet jälleen saanut oman kuninkaas?

LEONTES.

Hän Aiaan näköinen on, sanoi isäni,

Ja oma kielensä, kun taannoin tunnoton

Hän uneksien näki äiti raukkansa

Luodolla seisovan, ja vihanvimmansa

Ja avunhuutonsa, ne kaikki yhtehen

Tekmessan kertomuksen kanssa sopivat.

Ei! mahdotonta! Kuollut on Eurysakes,

Ei kuolo heitä saalistaan. Jos miekkani

Juur heti huolet päättäisi ja pettäjän

Nyt rangaisisi rohkeasta valheestaan!

(ääneen)

Maan tämän kuningas siis olet, sanot sä,

Mik' ompi nimes.

HAAKSIRIKKOINEN.

Vieras tahi orja vaan

Sä lienet tässä maassa, joll'et tietäne

Mut kysyt, kuinka Aiaan poikaa kutsutaan.

LEONTES.

Mitenkä taidat todistaa ett' olet hän?

HAAKSIRIKKOINEN.

Sen todistavat kasvoni. Ei unhota

Zeus hallitsija-sinettiään istuttaa

Otsalle kuninkaaksi syntyneen.

LEONTES.

Ei vaan

Se otsan merkki aina riitä, jos niin ois,

Mun myöskin kuninkahan pojaks tuntisit.

HAAKSIRIKKOISEN.

Siis olet vieras täällä niin kuin arvasin.

Jos totta puhut sä, jos juoksee suonissas

Niin jalo veri, terve, terve meille siis!

Kuin tuntee nuori kotka, vuoren kasvatti,

Veikkonsa luonnon, lento-tavan rohkean,

Niin toisiamme tuntekaamme, auttakoon

Siis toinen toistaan. Työhön kiinni käykäämme!

Mult' ihmiset ja aallot vaatteet ryöstivät

Ja alastonna seison valtakunnassani.

Se sopimatont' on. Siis linnaan kiiruhda

Nyt pian Aiaan entisehen asuntoon,

Ja käske linnan ja sen aarteen hoitajaa

Lähettämähän mulle kaikkein kauniimman

Ja kallihimman asepuvun isäni.

Myös tulkoot orjattaret mua huuhtomaan

Ja voitamahan, että suolavedestä

Noin jähmettynyt ruumiini taas virkistyis.

Mua sitten seuraa kansan kokouksehen,

Ja katso silloin, ainoastaan sanoissa

Olenko Aiaan poika, täällä kuningas.

Sä katso saaren harmaapäitä urhoja,

Jotk' ovat nähneet isäni. Jos eivät he

Mun nähden riemukyyneleitä vuodattais,

Ois pettääksensä maininnut mun äitini

Nimeä Aiaan, Salaminin urhot ois

Mua suotta muinoin kilvillänsä kantaneet.

LEONTES.

Nyt kaikki yhdistyy sen todeks näyttämään,

Jot' olen peljännyt ja jot'en kuitenkaan

Voi estää. Mutta vielä keinon käyttänen,

Ennenkuin kokonaan mä jätän toivoni.

Sokea vaimo tulee tuolla.

HAAKSIRIKKOINEN.

Mietitkö

Pitäiskö antaa apu anottu vai ei.

Jos niin, oot työstäs palkkaa saamaan tottunut

Ja väärin kutsut itses pojaks kuninkaan.

LEONTES.

Odota joku hetki vielä tyynenä.

Käy selväks kaikki, kun vaan ennätän

Mä puhutella sokeata vaimoa.

HAAKSIRIKKOINEN.

Mi pilkkaava on näkö yhtäläisyyden!

Pois käännän kasvoni ja tammen tuuhean

Mä taakse kätkeyn ja suljen silmäni

Jott'ei se kuva, jonka, etääll' ollen, hän

Mun nähdä suopi, muuttuisi ja hälveneis,

Kun lähemmä hän lähestyy. Oi äitini!

Sua saanenko ma koskaan nähdä hengissä

Niinkuin nyt näen haamusi?

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset. Tekmessa, (mukana.) SAATTAJA.

SAATTAJA.

Käy tänne päin,

Oi kuningatar, täss' on paikka.

TEKMESSA.

Kuuleeko

Leontes jos mä häntä täältä tervehdin?

LEONTES.

Edessäs on hän.

TEKMESSA.

Terve, nuori ruhtinas!

Miss' ompi avunpuutteinen?

LEONTES.

Kuink' alttiisti,

Jalosti astut, itse huolen alainen,

Lievittämähän muitten huolia! Mist' on

Se suuri taito sulla, muitten haavoja

Omilla kärsimisilläsi parantaa,

Sen kukan lailla, joka taitettunakin

Suloisen tuoksun vielä meille lahjoittaa?

TEKMESSA.

Mun murheistani ällös puhu, ruhtinas;

Nyt olen onnellisempi kuin ennen, ei

Mua murheet paina, kuollut on Eurysakes.

LEONTES.

Käy puhe hänen kuolostaan, se kuitenkin

On epäiltävä. Mutta tuota vierasta

Nyt itse puhuttele, äsken tointui hän;

Hän ehkä tietää enemmän.

TEKMESSA.

Oi miss' on hän?

LEONTES.

Niin kaukana ei ole, ettei huutoas

Hän kuulisi.

TEKMESSA.

Sä vieras tänne lähesty!

HAAKSIRIKKOINEN.

Hän on se!

TEKMESSA.

Ääni!

EURYSAKES.

Äitini!

TEKMESSA.

Eurysakes!

EURYSAKES,

Sä elät!

TEKMESSA.

Sydämmesi sykkii, lapseni!

Mä tunnen sinun hengitykses lämpimän

Mun kasvoillani.

LEONTES.

Hän se ompi. Outo tää

On kuolon kolkko rauha, jonka tunnen nyt,

Kun kovan kohtaloni mitta täysi on.

TEKMESSA.

Oi silmäni, nyt vasta kaipaan valoasi!

EURYSAKES.

Valoksi silmäs muinoin mua mainitsit;

Nyt sit' et kaipaa, olen luonasi.

TEKMESSA.

Niin kyllä, vaan oon sokea, en sua nää.

EURYSAKES.

Oi kauheata, milloin tulit sokeaks?

TEKMESSA.

Maailma pimeni kun sinut kadotin.

EURYSAKES.

Oi kosto, kosto, toivossa jo suloinen,

Kun todeks tulet, kuinka lienet makea!

Iloitse äiti, kohta kova onnemme

On vainoojaimme päälle lankeava; nyt

On hetki minun, nyt on minun kosto myös.

TEKMESSA.

Oi lapseni, ei uhata vaan rukoilla

Sun tulee tilassas.

EURYSAKES.

Ja miksi? Kuningas

Mä enkö ole maassa esi-isien,

Jot' ai'on mä, kuin hekin ennen, hallita?

Sopiiko hallitsijan ketään rukoilla?

TEKMESSA.

Sua kohtaan, jalo ruhtinas, mä rukoillen

Mun käteni nyt nostan; sulje korvasi,

Ett'ei ne kuulis hänen rohkeutensa

Lapsellisesti vilpitöntä puhetta.

Hän kalttaisensa isän, Aiaan poika on.

Noin Aias vapaana ja rohkeana myös

Ain' astui tietään, kunnes joutui turmioon.

Sä ole poikaa kohtaan laupiaampi kuin

Ol' Aias-isällensä Hellaan ruhtinaat,

Ja vaatimuksiansa älä turmioks

Hänelle käännä. Hälle suo, jos valtaa et,

Tok' ilmaa, päivää, metsän vehreyttä ees

Isäinsä maassa: täällä elää kanssani

Suo hänen, jonka hengen äsken pelastit.

LEONTES.

Hän kuninkaani on; sä hänen henkeään

Et paremmin voi varjella kuin mä; vahv' on

Velvollisuuden side niin kuin lemmenkin.

Velvollisuus, tuo pyhä, vaatii minua

Ei ainoastaan hänet rauhaan jättämään,

Vaan häntä puoltamaan ja hältä poistamaan

Jokaisen vaaran, joka häntä uhkailee.

Mä tiedän kyllä uhraavani onneni

Ja enemmänkin Diiken alttarille nyt.

Mut mitä painaa kaikki mitä mulla on,

Mit' ollut on, ja mitä voisin kadottaa,

Kun Diiken käskyn rinnalla ne punnitaan?

Siis, Aiaan poika, vaikka onkin turmios

Mun pelastuksen' ainoa, mä varoittaa

Sua tahdon syöksymästä omaan turmioos.

Siis tiedä ett' on sulla tällä saarella

Enemmän mahtavia vihollisia

Kuin niitä, jotka ystävikses yhtyvät.

Jos joku vihollisistasi aavistais

Sun sukuperääs, oisi turhaan säälinyt

Sua meri, eihän sääli nämät ihmiset.

Siis sulje suusi ettei sanaa yhtäkään

Varomatonta pääsisi sen sulusta

Sua ilmaisemaan. Näytäte vaan semmoisiin

Kuin olet, haaksirikkoisena kurjana,

Ja hiljaa seuraa äitiäsi kotiinsa.

Ehk' aika muuttuu pareinmaks, sit' odota.

Sä nuori olet, vanhuus häntä painaa jo,

Jot' enin on sun peljättävä. Odota

Siks kunnes luonto kohta vaatii velkansa;

Kun astut sitten esiin Aiaan poikana,

Saat kieltämättä valtikan.

EURYSAKES.

Tuo puhuja

Hän onko vihollinen taikka ystävä?

TEKMESSA,

Ei vihollinen varoittaisi noin kuin hän.

Hänt' opi tuntemaan. Vaikk' on hän poika sen,

Jok' isäs valtikkaa nyt pitää täällä, ei

Hän tahdo sua turmella vaan varjella.

Sä vaadit hänen isältänsä valtikkaa,

Hält' itseltänsä vastaisuuden loistehen;

Ei ole hällä vihollista pahempaa

Kuin olet sä, ja kuitenkin hän sinua

Nyt tahtoo pelastaa, ei katsoin itseensä

Mut siihen mik' on jumalten ja ihmisten

Edessä oikea. Siis seuraa neuvoaan.

Ei voisi hän, jok' edestäs nyt vapisee,

Ei voisi äitis parempaa nyt antaa neuvoa.

Nyt mennään!

EURYSAKES.

Jumalat, siis onko semmoinen

Tää suku maailmassa, teidän johtama,

Ett' avosilmin julki tietään astua

Ei kenkään saa, mut salaisesti hiipiä

Vaan sinne, minne viepi häntä sallimus.

Mä luulin viekkauden, valheen löytyvän

Vaan Iiliossa, luulin yksin Odysseun

Ja Atreun pojat ilkitöihin tottuneiks.

No, valmis olen kaikkiin, mull' on tarkoitus,

Johon mä pyrin, jota vielä tavoitan,

Jos niinkuin jalopeura julki astunen

Tai maassa matelen kuin käärme myrkkyinen.

Sen tarkoituksen tähden, tähden kostoni,

En henkeni, mä aaltoin kanssa taistelin.

Mut äiti, äiti, täytynenkö polkuja,

Joit' Aias sankar-aseissaan on astunut,

Mä, hänen poikans', aseetonna hiipiä,

Ja ryysypukuun peittää kuninkuuteni!

Mut olkoon! kaikki tahdon kantaa, kärsiä.

On työni tehtävä, mun täytyy elää. Pois

Nyt menkäämm', äiti!

TEKMESSA (Saattopojalleen.)

Poika, mennään kotiini,

Ja muista, jos on sulle kallis henkemme,

Ett'et sä julkaise mit' olet nähnyt nyt.

NELJÄS NÄYTÖS.

(Maisema saaren sisemmäsaä. Laaksoja ja viljeltyjä maita. Lähempänä syrjässä louhinen kallioseinä. Taajempana Eubulon maja lehtojen suojassa. Samalta puolelta siintää meri.)

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

Eubulos. Hyllos.

EUBULOS.

Luo lapiolla vielä, poika. Syvemmäks

On hauta tehtävä, niin syväks että se

Kuin tuonen yö sen kätkee mitä saanut on.

HYLLOS.

Tää kenen rakkaan luille, isä, kaivetaan?

On rakkahasi täällä pian luetut,

Ja nekin harvat, vielähän ne elävät.

EUBULOS.

Ne elää, laps, jos elää se ku henkii vaan.

HYLLOS.

Ken epäileepi henkiväisen elävän?

EUBULOS.

Kun poistetaan mit' elossa on rakkainta

Ja rakkaudelle jää kaihon tyhjyys vaan,

Kun olennoss' on yö ja päivä sydämmen

On laskenut ja aamun toivo hukkunut.

Ei silloin eletä, jos kohta hengitään.

HYLLOS.

Noin paljastettu kenen sydän olla voi?

EUBULOS.

Se on sun isäs, onnettomaks syntyneen.

HYLLOS.

Sun? Eikö sua omaisesi rakasta?

EUBULOS.

Kuin kuori simpukan, jost' ompi matanut

Jo henki, tyhjä olen, ihmisraunio.

HYLLOS.

En voi sun kummaa puhettasi ymmärtää.

Äl' aatteitasi kääri tummiin kuvihin;

Mik' on näin kovin sydämmeesi koskenut

Ett' ompi, vaikka elät, halu elämän,

Sen toivo tuiki sammunut?

EUBULOS.

Mik' eloni

Ja vanhuuteni toivo oli ainoa?

Mik' oli päivän työssä ajatukseni,

Yön helmoissa mun maatessani uneni?

Sit' etkö muista, etkö kuullut?

HYLLOS.

Oli se

Ett' Aiaan suku täällä vielä kukoistais,

Ja kuninkaana vallitseis Eurysakes.

EUBULOS.

Se toivo sammui, kuollut on Eurysakes.

HYLLOS.

Hän milloin, miten kuoli? Hänet surmasi

Apollon nuoliko, vai käsi ihmisen?

EUBULOS.

Voi, kuollut on hän. Sen vaan tiedän. Kuninkaan

Nyt äsken tulleet lähetit sen kertoivat.

HYLLOS.

Siis nöyrry alle tahdon suurten jumalten;

Tee hälle hauta, kutsu lepoon haamunsa

Jos hautaamaton ois hän maassa vieraassa.

Et enää muuten taida häntä palvella.

EUBULOS.

Noin kylmä olet, järkevä, ja kuitenkin

Noin nuori vielä. Lämpimillä huulillas

Jokainen sana on kuin järven jää, kuin ois

Se harmaapäisen suussa ammoin jäätynyt.

Voi nuorukaisen osaa, joka niinkuin sä

On nykyisehen Salaminiin syntynyt.

Oi talvitaimi raukat synnyinmaassanne!

Ei leuto kesäns' ole teille loistanut,

Se katos Aiaan kanssa, eikä palaja.

Te tänne synnyitte, mut ette kukkimaan,

Vaan tutaksenne väkivallan myrskyjä,

Petoksen pimeyttä, vihan kylmyyttä.

Mi jumaloille, ihmisille armaint' on:

Ilo ja rauha, hurskaus ja vapaus

Ja tahto yhteinen; et niitä ole sä

Eik' ikäkumppalisi täällä nauttineet,

Me vanhat vaan.

HYLLOS.

Sun sanas ovat outoja,

Sä hourit, isä.

EUBULOS.

Hourin! En, mä näytän vaan

Syys-perhoselle synkän syksyn, sanoen:

Myös täällä kesä kukoisti.

HYLLOS.

Nyt onko jo

Tää hauta kyliin syvä?

EUBULOS,

Kyllin kätkemään

Tään Salaminin muinaisloisteen jäännöksen.

HYLLOS.

Nyt saanen mennä tiedustamaan onkohan

Tekmessa vieraan herättänyt kuolosta?

EUBULOS.

Et vielä. Köyhä hauta, kas, nyt rikastuu.

HYLLOS.

Oi isä, Aiaan pojalle jos teetit sen,

On tyhjä haamu oleva sen rikkaus.

EUBULOS.

Näät, Hyllos, kallion tuon jyrkän, korkean,

Jok' ompi mustiin kappaleihin haljennut.

Nyt lapiosi heitä, sieppaa kirveesi.

Tuon louhen reunalla näät pensaan tuuhean.

Se pois on raivattava.

HYLLOS.

Miksi, isäni?

Ja mitä varten ai'ot sitä hävittää?

Se lapsuudestani on saanut höystyä.

EUBULOS.

En salli muiden eteheni ennättää.

Mut joudu ettei kenkään työtäs keksisi.

(Hyllos menee.)

TOINEN KOHTAUS.

EUBULOS (Yksin.)

Nyt päivään nostetaan mi muinoin kätkettiin

Ja taas on kätkettävä ajaks ikuiseks.

Jos hauta synkkä on, on loiste saaliinsa

Sen kirkkahampi ollut, nyt se sammukoon.

Siis kätke, maa, se kallis lahja poveesi,

Jok', ennen laina, nyt jää omaisuudekses.

Se kätke, varjele niin huolellisesti

Yö-vuoteessansa alla kukka-katoksen,

Ett' ihmis-silmä ei sit' enää nähdä saa.

Mut katso, Rhaistes saapuu.

KOLMAS KOHTAUS.

Eubulos. Rhaistes.

RHAISTES.

Hyvä että mä

Sun täällä tapasin. Et niiden joukossa

Siis ollut, jotka sorti rauhaa kuninkaan.

En niitä uskonunna, jotka vannoivat

Ett'et sä ollut siellä, omin silmin siis

Mä tahdoin nähdä.

EUBULOS.

Mene siis kun nyt sen näit.

RHAISTES.

Viel' on mun kysyttävä; miss' on poikasi?

Ett' oli hän, sun opettamas kapinaan,

Myös siellä, todistaapi rahvaan rohkeus,

Kun sitä kuninkaamme koki hillitä.

EUBULOS.

Ja joko kansa asettui?

RHAISTES.

Se väistyi pois,

Kun lähettien lausehet se kuulla sai.

EUBULOS.

Niin väisty sinäkin nyt täältä!

RHAISTES.

Missä on

Sun poikasi, se sano, sitten väistyn mä.

EUBULOS.

Hän äsken kaivoi tämän haudan, sitten hän

Läks kotihimme tuonne, jossa nyt hän on.

RHAISTES.

Hän jääkö sinne taikka tänne palajaa?

EUBULOS.

Hän tulee kohta.

RHAISTES.

Siis mä viivyn nähdäksen'

Ett' olet, niinkuin luulen, valhetellut sä.

EUBULOS.

Mä oisin sua roistomaisempi, jos en

Edessäs rohkenisi totta puhua.

RHAISTES.

On ylpeyteen, pilkkaan kieles tottunut.

Mut jos mä sulta kysyn, kelle hautaa teet,

Niin kyllä osaat kiertää kysymykseni;

Et tunnustaisi todeks että olet sen

Sä tehnyt kuninkaasi pojan haamulle.

EUBULOS.

Ken muu siis hälle haudan suojan suonut ois?

Kas, tuoss' on Hyllos. Oonko totta puhunut?

RHAISTES.

Oi Zeus! hän tulee, mutta kirves kädessä.

Mua aikoneeko murhata tuo hurja mies?

Hänt' estä siitä, niin mä rauhaan jätän sun.

(Menee.)

NELJÄS KOHTAUS.

Eubulos. Hyllos.

EUBULOS.

Ei tuota miestä kavalampi maatamme

Lie polkenut, ei pelkuria arempaa.

Ei palaja hän kohta tänne takaisin,

Se tästä käynnistään on hyvä voittoni.

HYLLOS.

Kyykäärme, Rhaistes, eikö täällä käynyt taas?

EUBULOS.

Hän tuli, meni, hetken täällä viipyi vaan.

HYLLOS.

Mit' etsi hän, mik' asiansa kavala?

EUBULOS.

Hän kävi tutkimassa oisimmeko me

Myös olleet kapinassa, jota äskettäin

Leiokritoa vastaan kansa yritti.

HYLLOS.

Herääkö viimein into, viha syttyykö

Tulehen, joka monen sydämmessä on

Jo kuohunut? Josp' oisin ollut siellä myös!

EUBULOS.

On kaikki loppunut ja turhaan rauennut.

On sama kuka Aiaan vallan perii nyt,

Kun sukuns ompi sammunut. Käy työhösi.

HYLLOS.

Raosta louhen synkkä syvyys näytäksen,

Pimeä luola. Mutta mitä keksin mä?

Metallin loiste, isä, sieltä välkkyvi.

EUBULOS.

Käy alas luolaan, sisällys sen esiin tuo.

HYLLOS.

Kas, vaski-kypäri, ja sfinksi kultainen

Sen harjalla, oi taide-työtä kaunista!

EUBULOS.

Se anna tänne, poika. Vanha silmäni,

Sä ällös synkisty, vaan kyynel pidätä,

Mi nousta tahtovi nyt sydämmestäni,

Ett'ei se sua näkemästä estäisi.

Oi kypäri, on kirkkautes tummennut,

Ja vaskes homehtunut, kultas kiiltää vaan,

Uskollisuuden kuva, jota murtaa ei

Voi mitkään vaihtelevan onnen kohtalot.

HYLLOS.

Isäni, ota haarniska tää mainio

Ja kilpi, miekka. Ihmettelen kuvaillen

Tuon ase-puvun väkevätä kantajaa.

EUBULOS.

Jo heikontunut olen paljon sitten kuin

Tuon haarniskan mä nostin, huolet heikontaa.

Se tuntuu raskahalta vaikka tyhjä on,

Ehk' enin tyhjyytensä tähden. Muinoin se

Sisälsi sydämmen, joss' oli yhteinen

Kotinsa koko Salaminin kansalla.

Oi kilpi, miekka, todistajat arvokkaat

Tuhosta monen miehen, loppui aikanne.

Nyt ketään koskematta maassa ruostukaa.

Pois tule, poika, luola ompi tyhjä jo.

HYLLOS.

Mit' ai'ot tehdä, isä, tällä aarteella?

EUBULOS.

Sen mielin haudata, sentähden hauta tuo.

HYLLOS.

Noin kaunihita aseita, joit' ihminen

Ei tehdä taida, haudan helmaan hävität.

Ne mulle anna taikka myö ne kultahan.

EUBULOS.

Niit' ompi kuninkaamme Aias kantanut,

Tuo poika Telamonin. Tältä saarelta

Kun purjehti hän Troian sotaan, huostaani

Hän antoi ne. Niit' ai'on myöskin varjella.

Siis upota ne hautaan.

HYLLOS.

Sua tottelen,

Vaikk' ensi kerran murhemielin tottelen.

Siis maineetonna lepää tuossa haarniska,

Ja ruostukaa te, kilpi, miekka, kypäri!

Oi ett' ois mulle suotu teihin puetun

Tään kurjan kansan pelastajan nähdäksein.

Mut kas, Tekmessa saattajoineen lähestyy,

Ja vieras myös; oi jumalat, hän henkiin taas

On herätetty ihmeen kautta.

EUBULOS.

Joudu vaan!

Ja taita lehdon oksia ja hautahan

Ne syydä päälle aseitten niin kosolta,

Ett'ei vois nähdä silmä jonkun kavalan

Mit' ompi niiden alla.

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset. Tekmessa (mukana) Saattaja. Eurysakes.

TEKMESSA.

Ihmisääniä

Mä kuulen. Hiljaa, liekkö meidät huomattu?

SAATTAJA.

On, kuningatar.

TEKMESSA.

Seiso! Montako aiell' on?

SAATTAJA.

Eubulos vaan ja Hyllos, muita en mä nää.

TEKMESSA.

Nyt katso vielä tarkemmin, Eurysakes,

On silmäs tottuneempi, katso, mitä näät?

EURYSAKES.

Kaks miestä näen, toinen niistä nuori on

Ja toinen vanha, köyhänlaiset kumpikin

Ja aseettomat molemmat.

TEKMESSA.

Ei vaaraa siis,

Lähemmä mennään. Kuulevatko ääntäni?

EUBULOS.

Oi kuningattareni, terve tultuas,

Tuolt' avunteostasi! Jos oikein arvannen,

On tämän vieraan pelastus sun palkkasi.

TEKMESSA.

Eubulos, katso häneen, kenen näköinen

Hän ompi? sano!

EUBULOS.

Kuningatar, kenenkä?

TEKMESSA.

Sä kysyt. Oi kun muinoin silmilläni mun

Viel' oli näköns', oli suurin riemuni

Tuot' yhdennäköisyyttä katsella.

EUBULOS.

Siis näit

Jo ennen nuorukaisen?

TEKMESSA.

Synnyinhetkestään.

EUBULOS.

Mua kummastutat. En mä hänen vaatteistaan

Voi päättää muuta kuin ett' on hän syntyään

Niin köyhä, kurja ett'et hänt' ois huomannut.

TEKMESSA.

Kas tuota muotoansa, eikö ole se

Sen näköinen, jonk' ennen onnen päivinä

Sä näit ja etkä unhota?

EUBULOS.

Niin, muoto tuo

Pitemmän ajan huolia se ilmoittaa

Kuin ikävuosia lie tällä vieraalla,

Se kaunis ollut on, mut tuska kauhea

Sen lienee sortanut.

TEKMESSA.

Oi poika raukkani!

EUBULOS.

Ellei ois hänen uhkuvia huuliaan

Jo kalma kalventanut, oisko kasvoillaan

Viel' elon karva, tulen kiilto silmissään

Mä ehkä näkisin — — —

TEKMESSA.

Oi kenen näkisit?

EUBULOS.

Mä näkisin — — — ken mahdotonta nähdä voi?

TEKMESSA.

Ehk' ei niin mahdotonta kuin se näytäksen.

EUBULOS.

Ma katsoisin tään vierahan, oi ihmettä,

Sen näköiseks', jok' ennen ol' — — — en rohkene

Niin suurta nimeä, jok' oli hänellä,

Nyt mainita ja häntä tähän verrata.

TEKMESSA.

No sano hänet suoraan Aiaan näköiseks.

EUBULOS.

No niin, hän totta ompi Aiaan näköä,

Mut niinkuin aamupuhde päivän rinnalla.

TEKMESSA.

Täst' aamupuhteesta voi päivä syntyä,

Siis riemuitse, tää kuninkaasi poika on.

EUBULOS.

Ei mahdollista, kuningatar; erehdyt.

Sun kovan onnes täyteläiseen maljahan

Sä ällös lisää pettäväistä riemua.

EURYSAKES.

Äitini todistusta tohdit epäillä.

TEKMESSA.

Mä enkö tuntis ääntä oman lapseni?

Sokea vaikk' on silmäin, kuulee korvani.

EUBULOS.

Ei mahdollista! taitaa ääni pettää niin

Kuin korvat.

EURYSAKES.

Loppuu mielestäni maltti jo.

TEKMESSA.

Mä pian hänet tunsin, minut tunsi hän

Myös samassa, ja sydäntemme todistus

Tuhannet epäilykset ompi voittava.

EUBULOS.

Oletko tullut, vieras, meitä pettämään?

EURYSAKES.

Mä pettämäänkö?

TEKMESSA.

Vanhus, ken sun sokaisi?

HYLLOS.

On kaikki selvää, voitko, isä, epäillä?

EUBULOS.

Oi ihmeellistä! Kuollut on Eurysakes,

Ja tuoni, kuningatar, pitää saaliinsa,

Se haamuja vaan päästää, tuo ei haamu oo.

EURYSAKES.

Nyt onko häijy suusi kyllin puhunut?

Oon kyllin kärsinyt. Nyt saanko puhua?

Siis kuule, epäilijä kurja, hävytön,

Sä mato maan, sä kunniaton orja vaan,

Sä koiran silmä!

TEKMESSA.

Jumalat! Oi malta, laps'!

EUBULOS.

Oi kuningatar, hiljaa, vaiti ole vaan.

EURYSAKES.

Sä tylsä ihmiskuva, epäluuloinen,

Jos mull' ois miekka halkaisisin otsasi

Ett' älyisit mun olevan Eurysakeen.

TEKMESSA.

Sä valo silmäni, sä jälleen löydetty

Mun sydämmeni turva, ällös raivoa,

Vihasi hillitse! Sä uskollisinta

Harvoista ystävistämme nyt uhkailet.

EUBULOS.

Vait' ole, kuningatar! Pauhaa, vieras, vaan!

On kauniin näky mulle, kun mä sinut nään

Noin vihaan syttyvän. Mun vielä katsella

Suo silmäs säteitä ja muotos hohtoa!

Siis pauhaa!

EURYSAKES.

Hullu olet, surkuteltava

Pikemmin kuni rangaistuksen alainen,

Kun minun vihaani et pelkää ensinkään.

EUBULOS.

Sun polviesi eteen, nuori ruhtinas,

Mä lankean ja suutelen sun jalkojas.

Sä olet Aiaan poika, aivan tuommoinen

Hän oli, vihasta kun muuttui muotonsa,

Kun silmäns' otsan pilven alla säteili,

Juur tuommoisna hän usein seisoi eessäni.

Mun kuninkaani poika, olet kuningas,

Mun jalo kuninkaani, kauan kaivattu,

Nyt terve tultuasi, suoma jumalten!

TEKMESSA.

Et epäile siis enään.

EUBOLOS.

Epäillä! Oi kun

Hän tuli puolikuolleena, ken kummeksii

Ett' en mä Aiaan poikaa heti tuntenut?

Nyt on hän elpynyt ja intoon syttynyt,

Nyt tunnen Aias kuninkaani hänessä.

TEKMESSA.

Oi tulinen ja kiivas oli mainio

Isänsä myös ja siksi joutui turmioon.

Rukoilen kaikkivaltiasta Zeusiä

Ja tytärtään Athenea ett' antaisi

He pojallein mit' Aiaalta he kielsivät:

Tasaisen mielen, viisauden malttavan.

Oi poika, äsken sylihini saapunut,

Niin alaston, niin aseeton ja avuton

Kuin olit synnyttyäs siihen tullessas,

Sä vihastua rohkenetko? Pakene

Nyt ihmisiä, piile äitis turvihin

Ett'ei hän sua ainiaksi kadottais.

HYLLOS.

Nyt, kuningatar, toimehen.

TEKMESSA.

Sä myös?

EUBULOS.

Ja mä.

Tulevaisuuden muodon määrää hetki tää;

Siis joutukaamme!

EURYSAKES.

Aseita!

EUBULOS.

Sä, Hyllos, nyt

Talosta taloon saarellamme kiiruhda,

Ja julistain ett' Aiaan poika, kaivattu,

On täällä, kutsu ystävämme kokohon

Tään nuoren kuninkaamme puolta valvomaan.

Nyt kiiruhda vaan!

HYLLOS.

Ei nyt enään epäilys

Saa heitä masentaa, nyt väkivallalla

On väkivalta kumottava. Pois!

TEKMESSA.

Ei, seis!

Sä saatat meidät hukkaan.

EUBULOS.

Myöhä! ääntäsi

Ei enää kuule hän.

TEKMESSA.

Oi ukko onneton,

Miks tuhotyöhön nuorukaista kehoitit?

Me hukkaan joudumme nyt. Oi Eurysakes,

Sun äitis syliin riennä, että syleillä

Sua saisin vielä kerran. Ennen ehtoota

On aamusi jo muuttunut taas illaksi

Ja iltas päivätönnä yöksi synkäksi;

Ken meitä suojelee?

EURYSAKES.

Oi mistä miekan saan?

Vasemman käten' annan maksuks kun vaan saan

Mä miekan oikeaan.

EUBULOS.

Viel' Aias elääpi

Ja rohkeana, uhkaavaisna vielä nyt

Tuo jalo Telamonin vesa seisovi.

Oi kuningatar, onnellisin äidistä,

Kun jalon miehen synnyinmaalle synnytit

Pelastajan.

TEKMESSA.

On pelastuksen pyytäjä

Nimensä oikea.

EURYSAKES.

Oi liekkö kurjuutta

Mun kurjuuttani kovempaa. On aseita

Kaikilla eläimillä, pienimmilläkin,

On hammas taikka kynsi; mä oon aseeton.

Ja mulla, kuninkaaksi syntyneellä, vaan

On tyhjä kämmen.

EUBULOS.

Terve ruhtinaani, pois

Nyt huolet, rikas olet, ota perintös,

Se ompi täällä.

EURYSAKES.

Haudassa.

EUBULOS.

Juur haudassa

On jalo isäs laina, mulle uskottu.

So ota nyt.

EURYSAKES.

Ma mitä kuulen? Oksille

Kun hyppäät, kuuluu niinkuin kalske aseitten.

EUBULOS.

Kas tässä.

EURYSAKES.

Kilpi.

EUBULOS.

Tässä.

EURYSAKES.

Miekka.

EUBULOS,

Tässä on.

EURYSAKES.

Haarniska, kypärä! Oi jos nää täynnä ois

Timanttia ja kultaa, vanhus uskottu,

Sä kuninkaita rikkaammaksi pääsisit,

Ne lunnaaks saisit kätketyistä aarteista,

Nous' ylös haudasta, ja lisää ansios,

Mun päälleni nyt auta tämä haarniska.

Kas, kilpeä jo kannan.

EUBULOS.

Suu se kaunistaa.

EURYSAKES.

Nyt soljet kiinnitä.

EUBULOS.

Tää haarniska, se on

Niin sulle sopiva kuin ylles tehty ois.

Kuink' olet isäs näköinen nyt! Silmäni

Se kyynelöittyy vaikka sydän riemuitsee.

TEKMESSA.

Mun poikaniko sota-asuun puetaan?

EURYSAKES.

Kas äitini, sun suljen rautaan, teräkseen,

Kun riemuiten nyt sinua mä syleilen.

TEKMESSA.

Oi syli, oi! Oi Aias! Aika entinen,

Iloinen Xanthon rannalla! Nyt, poikani,

Mua paina rauta-rintaas vastaan! Isäsi

Noin muinoin mua syleili kun palasi

Hän voittajana taisteluistaan. Haarniska

On pehmiä, kun rakkaan rinnan kätkee se.

EUBULOS.

Painaako pukus, kuningas? Viel' Aiasta

Sä olet nuorempi, eik' ole voimasi

Nyt vielä palanneet.

TEKMESSA.

On kylmät kasvosi,

Mun poikani, ja kätes meren kylmästä

On kohmeessa.

EYRYSAKES.

Oi kohta, kohta, äitini,

Tuo riemu mulle voimat jälleen.

TEKMESSA.

Kotiini

Mua seuraa että saisin hoitaa sinua,

Ja puhdistaa sun jäseniäs suolasta,

Jok' ompi niihin hyytynyt. Mun armaani,

Mua seuraa!

EUBULOS.

Seuraa äitiäs ja neuvoaan;

On hänen hoidollansa jäykkyys sulava,

Ja voimas jälleen vahvistavat jumalat.

EURYSAKES.

Pois menisinkö, vaaraan sinut jättäen?

Mua eikö tarvittane?

EUBULOS.

Kuningas, ei nyt

Kun tyyni on, mut kohta myrskyn noustua.

EURYSAKES.

Siis menkäämm' äiti. Työläs, tuima taistelun'

Ol' äsken aaltoin kanssa, sen mä tunnen nyt.

On ruumis rauennut ja häpeäkseni

Nyt tarvittavat voimani on vaipuneet.

(He menevät.)

KUUDES KOHTAUS.

EUBULOS (Yksinään.)

He astuvat, mut heikko pojan kulku on,

Mun nuoren, kalliin kuninkaani. Ankara

Kai oli taistelunsa kanssa aaltojen,

Julmimman jättiläisen. Suokoon jumalat

Ett' äidin hellän hoidon alla kostuisi

Hän kohta. Oi kun viha äsken punasi

Hetkeksi hänen kasvojansa kalpeita,

Kuink' ihana hän oli! Jospa semmoisna

Tuo armas poika näyttäytyis, kun kokoontuu

Koht' ystävämme; oi jos heidän intonsa

Hän levättyään nostaa voisi! Muuten hän

Ja kaikki ystävänsä hukkaan joudumme.

Mut mitä. Asehissa joukko lähestyy,

En tiedä liekkö vihamies vai ystävä.

Mut katso! Rhaistes joukossa. Voi, pelastust'

Ei meillä ole. Meillä? Vähät meistä, jos

Me hukkuisimme. Mutta, nuori kuningas,

Sua kohtaa sama kohtalo.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Eubulos. Rhaistes (joukkoineen).

RHAISTES.

Siis viimeinkin

Sun julkisessa ilkityössä tapasin,

Sä viekas kettu, salaa olet hiipinyt

Ja kansan sydämmiä kuninkaaltamme

Varastanut. Nyt kiinni olet; valmis on

Sun rangaistukses. Miehet, hänet sitokaa;

Hän on se jok' on lähettänyt poikansa,

Tuon hurjan, saarnailemaan julki kapinaa

Nyt Salaminissamme, Hänen lorunsa

Se on ett' Aiaan poika oisi palannut.

Oi hävytöntä valhetta! Haa, kuninkaan

Hän luopi veden ajamasta orjasta.

Miss' on hän? Näytä esiin Aiaan poika tuo;

Me häntä katsoisimme, missä piilee hän?

Välehen vastaa henkes uhalla. Meill' on

Nyt kiire.

EUBULOS.

Tähtesi en tuhlaa sanoja,

Niit' olen turhaan tuhlannut sun koiruutees.

Mut teille, maamme pojat, jotka pakosta

Nyt väkivaltaa puolustatte, ilmoitan:

On tosiaankin palannut Eurysakes.

Siis ketä kuninkaaks ja ketä haltijaks

On meidän katsottava, sitäkö

Jok' oli vertaisemme vaan, vai häntäkö,

Jok' ompi sukuperää jumalallista,

Ja perillinen haltijaimme muinaisten?

Siis älkää epäilkö, pois pankaa päältänne

Nyt valloittajan ies sitä palvelkaa,

Jok' on jo syntyänsä kuningas.

KANSA.

Se on,

Sä vanhus, kuninkaamme, jonka vallassa

On rangaista ja palkita. Jos sinä myös

Niin aattelisit, vangittu et olisi,

Et surman teillä.

EUBULOS.

Kurja ihmismahtavuus!

Niin itse kerjäläisen koira, nälkäinen

Kuin isäntänsä, häntä seuraa, karttaen

Hovien herkku-pöytiä, ja iloisna

Uskollisuudessansa kärsii kaikkia,

Vaan yksin rakkauden nälkää kammoen.

Ei muut kuin ihmiset voi nuolla käsiä

Vihollisensa, teeskennellä nöyryyttä.

Ja isäntiä vaihtaa.

KANSA.

Ennen katkera

Sä olit, vanhus, kuoloon saakka katkeruus

Sua seuraa.

RHAISTES.

Älkää hullusta nyt huoliko.

On täysi määränsä, jo veressänsä hän

Ois tuossa, ellei kuolleena hän mykkä ois,

Meit' on nyt hyödyttävä häijy kielensä.

Siis katso, tyhmä, tätä miekkaa paljasta,

Ja valitse nyt, tahdotko tuon sydämmees,

Vai julkaisetko miss' on vale-kuninkaas.

EUBULOS.

Sä kysyt?

RHAISTES.

Vastaa elokses tai kuolokses.

EUBULOS.

Siis kuule: kuninkaani, hän on povessain;

En estä, häntä etsi sieltä miekallas.

KANSA.

Noin arvotonko sulle, hullu, henkes on?

EUBULOS.

Niin ois jos kuolo voisi mua säikyttää.

RHAISTES.

Niin olkoon, mutta puhua ja ilmaista

Sun täytyy, mihin kätketty on kuninkaas.

Jos uhkausta miekan et sä tottele,

Sun voinee ruoska vähitellen lannistaa:

Siis työhön miehet, tänne ruoska tuokaatte.

EUBULOS.

Kas Hyllos, loiste yössä!

KANSA.

Rhaistes, katsahda!

Sun vihollises lähestyy.

KAHDEKSAS KOHTAUS,

Edelliset. Hyllos (aseellisella joukolla).

HYLLOS.

Jos liikutat

Hiuskarvaa ukon, riettaan henkes menetät.

RHAISTES.

Oi häpeää, kas joukkoa, sen johtaja

On kalastajan hurja poika! Minua

Hän ensin etsii, ystäväni, suojelkaa

Mua, kuninkaanne uskottua. Torjukaa

Lujasti ryntäystä verkkaan väistyen.

HYLLOS.

Käsiimme päällikkönne Rhaistes antakaa

Nyt viipymättä.

KANSA.

Ensin miekkaa mitellään.

HYLLOS.

Niin tehkäämme!

(Tappelu. Rhaistes ahdistettuna väkineen pakenee.)

YHDEKSÄS KOHTAUS.

EUBULOS (Yksinään.)

Nää alkajaiset surkeat

Vaan ovat tappeluihin vielä surkeempiin!

Se sallimust' on. Rhaistes tosin pakenee,

Mut kuninkaansa joukoilla taas palajaa,

Ja mikä lopuks? Suojelkaa, te jumalat,

Nyt häntä, jonka nuori henki kallis on.

Mä vanhus, surun sortama ja vuosien,

Tapella puolestaan en voi, voin kuolla vaan,

Mut kuolen iloisna kun hänet nähdä sain.

Vaan kas, Leontes näkyy tänne tulevan.

KYMMENES KOHTAUS.

Eubulos. Leontes.

LEONTES.

Oot, vanhus, varomattomasti toiminut,

Kun päästit irti myrskyn, poikas lähetit

Herättämähän nukkuvaista rahvasta

Nyt kapinaan. Ken voi sen enään hillitä,

Sen turmelusta estää? Missä vieras on?

Välehen vastaa. Hän on pelastettava.

EUBULOS.

Mä luotan varmaan sinuun, nuori ruhtinas,

Ja sinulle siis uskon salaisuuteni.

Siis kuule, majassamme kuninkaamme on.

Äitinsä hoidossa hän, suoma jumalten,

On kohta, puhtahana suola-hyyteestä,

Aseissaan, voimissansa tänne tuleva.

LEONTES.

On suuri puhees aseista. Sä hourailet,

Ken hankkisi ne?

HYLLOS.

Minä.

LEONTES.

Turhaan kerskailet!

Voit ehkä sauvan taikka airon katkaistun

Hänelle antaa.

EUBULOS.

Ruhtinas, ei aseitas,

Vaikk' oivalliset, sovi niihin verrata,

Joit' Aias muinoin kantoi.

LEONTES.

Sulla olisko

Ne kalliit aarteet sankarin?

EUBULOS.

Sä odota,

Jos tahdot nähdä ne; jo nuori kuningas

Ehk' ompi puhdistettu, niihin puettu

Ja valmis sua kohtaamaan; mä kiiruhdan

Nyt häntä kutsumaan.

(Menee.)

YHDESTOISTA KOHTAUS.

LEONTES (Yksin)

Oi valta rautainen,

Sä sallimus, ken käsivartes kääntää voi

Kun tahdot kaataa? Olisko Leiokritos

Tyranni? Ei niin lempeätä sydäntä

Lie Salaminissa. Mut kova sallimus

Kun tahtoo sortaa hänen lastaan, vihaksi

On muuttununna hänen lempeytensä.

Samassa kun tuo nuorukainen rohkea

Sai puheen käymään tulosta Eurysakeen,

Mä tälle oikealle haltiallemme

Isältän' olen rukoillunna armoa.

Vaan turhaan! Ei nyt rukous, ei uhkaus

Vihalla jumalten voi häntä pehmittää.

Hän, ennen aina lempiä, on kova nyt.

Siis arpani on langennut. En muuta voi

Kuin miekkaa vastaan miekan terän asettaa

Ja väkivallan väkivaltaa vastahan,

Ja pantava on vasten sallimusta se,

Jok' ompi sallimusta suuremp', oikeus.

Mut nuoruuteni hilpeä, jää hyvästi!

Nyt voittonani pidän tuonen talvehen

Sun meluavan kukoistukses kätkeä.

Mut tyhjät aatteet pois! Nyt tointa tarvitaan.

Mä eri haaroilta ja eri aseissa

Nään joukon tulvaavan. Kas, tänne näkyvät

He, ukot, miehet, pojat, kaikki rientävän;

Nyt kapina ja sota nousee.

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

Leontes. Hyllos. Kansanjoukkoja.

HYLLOS.

Rhaistes, hän

On paennut kuin säikytetty hirvi, mut

Ei kauas pääse hän.

LÄHESTYVÄ KAKSAJOTJKKO.

Tään, Hyllos, määräsit

Kokouspaikaksi. Miss' on Eurysakes?

HYLLOS.

Leontes, jos sen tiedät, vastaa miss' on hän.

TOINEN KANSAPARVI.

Sä varo Hyllos, jos meit' olet pettänyt!

HYLLOS (Leonteelle).

Sä näitkö hänen, ehkä läks hän kotiini?

LEONTES.

Nyt silmäs nosta vaan, hän tuossa saapuu jo.

HYLLOS.

Kuink' uljas, jalo! kuninkaamme! Katsokaa!

VANHA MIES.

Kas, Aias, Aias! valhetta vaan puhe on

Ett' ois hän kaatunut, kas, vielä elää hän.

TOINEN.

Mi riemu! terve nuoruuteni kuningas!

KOLMAS.

Kas kuinka kaunis, muuttumaton!

NELJÄS.

Jumalat!

Jo tuonen linna lienee täys kun palajaa

Nuo jalot haamut.

JOUKKO NUORUKAISIA.

Ken hän lienee, Aiasko

Vai lie Eurysakes, nyt tappeluhun vaan,

Ja sortajaamme vastaan häntä seuratkaa!

VANHA SOTURI.

Se oikein, nuoret! Valta Salaminissa

On sillä oleva, jok' on sen perijä;

Mut väkivalta kumottava on. Kyll' on

Jo Aias kuollut, sen me vanhat tiedämme';

Olemme surreet häntä Troian kentällä,

Mut vaimon, joka tulee tänne, tunnemme,

Hän on Tekmessa, sama vaikka vanhennut;

Ja nuorukainen hänen rinnallaan — — —

TOINEN SOTURI.

Hän on

Isänsä kuva; veikko, muistatko sä kun

Me häntä kiivillämme muinoin kannoimme?

ENSIMMÄINEN SOTURI.

Se Xanthon rannalla ol' iltamalla.

TOINEN SOTURI.

Laps

Hän oli vaan, nyt täyttää mitan isänsä,

Hän on, kuin isä, sankari. Mut varokaa!

Leontes läsn' on, vihollinen ehk' on hän?

KOLMASTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Eurysakes. Tekmessa. Eubulos.

EUBULOS (Leonteelle.)

Kas, aseeton hän onko?

EURYSAKES (Leonteelle).

Jalo nuori mies,

Pelastajani kylmän kuolon kourista,

Sua kiitän; lahjas, henkeni on kallis nyt,

Kun miekka kädessä saan sitä suojella.

KANSA.

Oi terve Aiaan poika, nuori kuningas!

EURYSAKES.

Tuo tervehdys mun sydämmeeni tunkeutuu,

Ma näyttää mielin, kansa, että ansaitsen

Kuninkaananne olla.

KANSA.

Terve, meitä vie

Nyt sortajaamme vastaan!

EURYSAKES.

Nyt, Leontes, nyt

Kun kuulet huudot, vastaa vielä lienenkö

Mä turvaton ja täytynenkö peljätä

Isäsi valtaa?

TEKMESSA.

Poika, ällös ylpeile!

LEONTES.

Oi Salaminin miehet, teihin käännän mä

Puheeni ennen kuin te ette taistelun

Pauhulta kuule ääntäni. Siis huomatkaa.

En huoliani mainitse, en ankaraa

Sydämmen taistelua tänne tullessain

Mun rakkaintani vastaan kapinoitsemaan.

Sen sanon: täytymyksen voima minutkin

Voi murtaa, mut ei oikeasta eroittaa.

Siis työhön käsin koska vielä aika on.

Kas, harvat joukot teitä kokoontunut on

Tään nuoren turvaks, moni aivan aseeton.

Mut ympärillä isäni, Leiokriton,

On suuri joukko, varustettu paremmin,

Jonk' onni riippuu tieten hänen onnestaan.

Jos nyt se tuntee (mikä varmaan tapahtuu)

Aseista Aiaan hänen poikansa, ja siis

Juur hänen, yksin hänen päällens' karkaapi,

Hän turmiotaan kuinka silloin karttaa voi?

Hän äsken henkiin virkistynyt, väsynyt

Viel' ollen, välttämättä kukistuva on.

Ei saa se tapahtua, sotapukunsa

Hän tänään vaihtakohon minun pukuuni

Niin vihollista eksyttäen.

KANSA.

Molemmat

On samaa nuorta näköä, jok' eksyttää.

Se ehkä onnistuu.

LEONTES.

On kypäreissämme

Molempain Kaarilainen silmävarjostin.

Jos päähän syvään painetaan nää varusteet,

Ken meidät eroittaa?

KANSA.

Se neuvo viisas on

Ja jalo myös, siis seuraa sitä, kuningas!

EURYSAKES.

Niin arveletko?

KANSA.

Niin varovaisuus käskee myös.

EURYSAKES.

Lie niin, mut kuulkaa munkin mieltäin. Kuningas

Olenko tunteekseni vaivojansa vaan,

En riemujansa? Tuleeko mun suojella

Maatanne ilman tuota palkkaa ylevää

Ett' ensimmäisnä saan ma vaarat kokea?

Sen suuren palkan omistan; enk' odota

Siks' kunnes voiton neitseellinen kunnia

On toisen lemmitty.

TEKMESSA.

Sä kansa, kuuntele!

Oi hetki suloinen, oi hetki katkera!

Oi äidin riemu, äidin pelko, tuntehet

Mitk' ovat teidän kalttaiset? Mä vapisen

Sun tähtes, laps, mut riemuitsen kun rakastat

Noin vaaran kunniaa. Siis mieltäs noudata,

Ei petä se.

KANSA.

Oi kuningatar, hillitse

Sä hänen rohkeuttaan. Hänen hengestään

Henkemme riippuupi.

TEKMESSA.

Hän Aiaan poika on.

EUBULOS.

Oi kuninkaani, kansan ääntä kuuntele.

Sun jalo isäs usein sitä tiedusti,

Ja jyrkän tahtonsa sen jälkeen taivutti.

Et yksin seiso, et myös yksin laukea;

Sun kanssas seisoo tuhannet ja kaatuvat,

Siis muista myöskin meitä.

EURYSAKES.

Mitä pyydätte

Ja tahdotte? Mun pukuni, niin lausuitte,

Mua vastaan vihollisten joukon yllyttää.

Leonteen päälle heidät saattaisinko siis?

Mun senkö tähden pelasti hän että hän

Hyvästä työstään saisi surman palkakseen?

LEONTES.

Se palkka, kuningas, ois parhain, jonka nyt

Sä voisit antaa. Luuletko sä että on

Minulle elo kuolemata rakkaampi?

Mua velvoittavat käymään suuret jumalat

Isääni vastaan kukatonta polkua.

Kiitollisuutta jos mä hiukan ansaitsen,

Suo mulle tämä keino, jolla yksin vaan

Voin puolustustas parhaimmiten toimittaa:

Tuo sotapukus anna mulle! Suo ett' en

Mä turhaan uhrais uhriani. Kaatuen

Mun kuolla iloisella tuntehella suo.

Ett' aina koin täyttää käskyt jumalain.

Siis anna pukus, kuningas!

TEKMESSA.

Mun poikani,

Näät jalouden!

KANSA.

Kuningatar, taivuta

Nyt hänet tuohon suostumaan, niin totta kuin

Hän toivonee meilt' apua, Me tunnemme

Leonteen voiman, poikas tuntematon on.

EURYSAKES.

Haa, koska hänet voimakkaammaks katsotte,

Hän koetelkoon, etsiköön myös paikan sen

Miss' enin loistaa voi. Ei vaaran tarvitse

Minua etsiä, mä kyllä löydän sen.

Leontes, kilpailkaamme! Kansa, käskyäs

Mä tottelen. Jos olen sulle vieras nyt,

Mun opit tuntemaan. Mut tiedä, kuninkaas

Nyt tottelee, mut aikoo toiste käskeä.

VIIDES NÄYTÖS.

(Sama maisema. Hämärtävä ilta.)

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

Tekmessa, (mukana) Saattaja.

TEKMESSA.

Jo onko päivä metsän taakse laskenut,

Vai ruskottaako taivas vielä? Sano se.

Mun kasvoillani tuntuu illan viileys,

Vaikk' ilma tyyni on. Jo eikö joudu yö?

SAATTAJA.

On hämärtävä päivä vielä valveilla.

Viel' ehtii veri tulvaella ennen kuin

Pelottamasta katsojata lakkaa se.

TEKMESSA.

Siis kauan vielä tappelu on kestävä.

Oi Zeus! Myös luonto tyyntyy, myrskyt nukkuvat

Povehen iltapäivän; myrskyt ihmisten

Ne vaan ei huoli levätä, ei yölläkään;

YÖ kuoleman vaan voi ne asettaa.

SAATTAJA.

Oi, noin

Sä ällös sure, kuningatar, kestäköön

Vaan tappelu, on voitto puolellamme nyt.

TEKMESSA.

Niin kuuluu, kiitos Zeusin!

SAATTAJA.

Alku tappelun

Lähellä oli, ensin melske aseitten

Ja huudot kuului niinkuin jyry ukkosen.

Ne hälvenivät verkalleen; se todistaa

Ett' on nyt vihollinen poispäin paennut.

TEKMESSA.

Sä näitkö nuoret ruhtinaat, mun poikani

Ja hänen sotakumppalinsa, molemmat

Puvuissa vaihdetuissa? Loistivatko he

Muun joukon ylitse?

SAATTAJA.

Kuin taivaan laella

Nuo kaksoistähdet.

TEKMESSA.

Etkö heidän välillään,

Sä lapsi, jotain eroitusta huomannut?

Vai eikö mitään etevämpää toisessa

Kuin toisessakaan ollut? Eikö toisen pää

Ylemmä toisen kohonnut ja eikö hän

Myös kauniimmalta, jalommalta näyttänyt

Ja eikö silmäin loiste häntä syntyneeks

Hallitsijaksi todistanut?

SAATTAJA.

Vaaditko

Sä vastuun äidin mielen mukaan?

TEKMESSA.

Sydämmein!

Oi kuinka heikko, kuinka läpikuultava

On äidin sydän! Saattajani, vastaus

Mun vaatimani olkoon todenmukainen.

SAATTAJA.

Siis vastaan ett'ei kenkään voinut huomata

Välillä ruhtinasten erotusta, ei

Jalossa käytöksessä eikä voimassa.

Kuin kaksi kotkaa vuoren päällä kiitävää,

Niin yhdenlaiset olivat; heit' eroitti

Paljaastaan kypärät ja puvut toisistaan.

TEKMESSA.

Mut kasvot?

SAATTAJA.

Kyllä erosivat ennen kuin

He kypärinsä varjostimet laskivat

Ja niiden taakse otsat, silmät kätkivät.

Mut sittemmin kun sotatorvi särähti

Ja päivä loisti heidän poskillensa vaan

Ja huulillensa hilpeille, sä itsekään,

Jos oisit nähnyt, tuskin heitä muusta kuin

Aseista oisit eroittanut toisistaan.

TEKMESSA.

Niin yhdenlaiset siis?

SAATTAJA.

Niin ihmeellisesti.

TEKMESSA.

Oi sinä neitseellinen kilven kantaja,

Sä turva sotajoukkojen ja tuho myös,

Sä vaihteleva jumalatar voittojen!

Mua kuule, äitinä en nyt mä rukoile,

Mä tiedän äidin rukouksen olevan

Sun kuullaksesi halvan, tuntemattoman,

Kun et sä tunne, mit' on ihmisheikkous.

Mun rukoukseni nyt lähtee lähteestä,

Jok' on niin puhdas inhimillisyydestä

Kuin vuotais se sun mielestäs, se tulvailee

Kiitollisuuden lähtehestä kirkkaasta.

Siis kuule! Sodan tappeluissa varjele

Sä auttajaamme, nuorukaista jaloa.

Aseta kilpes vasten niitä nuolia,

Jotk' etsii hänen sydäntänsä, hajoita

Vihollisjoukot, jotka häntä piirittää,

Ettei hän kaatuis. Lisää hänen voimiaan

Jalosti miekkaa käyttämään, siks kunnes hän

Saa voittorikkaana sen hälle tarjota,

Jonk' on hän vallan perustanut. Rukoilla

Mun suo myös toisen, toverinsa edestä!

En rohkene ma kunniata rukoilla,

En edes turvaakaan, mut säälimistä vaan.

Armahda, sääli häntä, ällös rangaise

Sä vainottua poikaa tähden isänsä.

Ja unhot' Aiaan pahat työt, sä kostaja.

Ne säätämääsi hulluutta vaan olivat.

Mut hiljaa! Leppymätön, onko pyyntöni

Sua vihoittanut? Kuule, sota lähestyy!

SAATTAJA

Sä erehdyt, oi kuningatar!

TEKMESSA.

Poikasein,

Mä kuulen kaukaa aivan selvän huminan.

Athenen viha nousee taas, voi mua, voi!

Nyt meikäläiset peräytyvät. Kuuntele!

SAATTAJA.

Se aallon kuolonhuokaus on, kuuluva

Tuon niemen kaukaiselta ulkorannalta.

Siis malta vaan ja ällös korvaas kiihota;

Koht' ompi kaikki hiljaa; nyt mä huomaan kuin

Jo aallot alkaa tyyntyä ja nukkua

Yö-vuoteillensa.

TEKMESSA.

Kuule miekkain melskettä;

Vaikk' on se aivan kaukana, se kuitenkin

Jo kuuluu.

SAATTAJA.

Erehdyt. On laakson takana

Tuon vuoren huipun seeterpuihin kyyhkyjä

Asettunut, ja haukka niitä ajelee;

Nyt kuulet siipein suhinan.

TEKMESSA.

Ei vierahat

Nuo äänet ole, ovat Areen terveiset

Kun verisiä retkiään hän matkustaa.

Nyt ensi kerranko mä niitä kuuntelen,

Ett' en mä niitä kyyhkyin siipi-humusta

Vois eroittaa? Oi, monet vuodet sotaiset

Tekmessa muinoin, istuin Xanthon rannalla

Ja Siimoin, päiväkaudet kuuli pauhinaa.

Kuin nyt, niin olen ennen vavissut, kuin nyt,

Niin kuunnellunna tietääkseni minne päin

Ol' onni sodan vaihetellen kääntyvä.

Mua silloin Aias neuvoi kuulo-taidossa,

Eurysakes nyt siitä mua muistuttaa.

SAATTAJA.

Oi kautta jumalain!

TEKMESSA.

Sä mitä vakuutat?

SAATTAJA.

Mä luulen oikein kuullees.

TEKMESSA.

Hyvä! Kilvet kun

Jo kumisevat keihään, miekan iskuista

Ja torvein vaskiäänist' ilma vapisee,

Sä silloin vasta kuulet. Neitsy vihainen

Ei salli mainita mun Aiaan nimeä;

Nyt sortaa hänen poikansa.

SAATTAJA.

On tappelu,

Oi kuningatar, kaukana, ja verkalleen

Sen mieto jyry, jota kuulet, lähestyy.

Se ehkä katoo jälleen.

TEKMESSA.

Etkö mitään nää,

Et ketään lähestyvän?

SAATTAJA.

En nää ketäkään.

TEKMESSA.

Nyt tarkkaa; kuului tuolta selvä kahina,

Mä askeleita kiiruhtavan eroitan.

Ken tulee?

SAATTAJA.

Kumma aavistus, kas, metsässä

Mä monen nuolenlennon matkan päästä nään

Nyt miehen tänne kiirehtivän.

TEKMESSA.

Taidatko

Jo kasvot eroittaa sä, onko tuttu hän?

SAATTAJA.

En vielä, hämärtää.

TEKMESSA.

Hän onko aseissa?

SAATTAJA.

Niin näyttää, juurkuin oikeassa kädessään

Ois miekka taikka joku kirves kiiltävä.

TEKMESSA.

Ken lie hän, ei hän meitä mahda uhata.

Lähellä hän jo eikö oo?

SAATTAJA.

Jo, Hyllon nyt

Mä tunnen käytöksestään. Tänne rientää hän.

TEKMESSA.

Oi millä sanomilla? Ole varoillas.

Ei ilosanomaa hän tuone, kosk' on hän,

Tuo urhoollisin, sotakentän jättänyt.

Mut nyt hän saapuu. Hyllos, astu tänne päin

Ja kiiruhda!

TOINEN KOHTAUS.

Edelliset. Hyllos.

HYLLOS.

Oi kuningatar, tänne on

Mun lähettänyt poikasi.

TEKMESSA.

Hän elääkö?

HYLLOS.

Sun löysin, hyvä.

TEKMESSA.

Vastaa nyt, hän elääkö?

HYLLOS.

Hän eli, tänne koska minut lähetti.

TEKMESSA.

Zeus, kaikkein varjelija olkoon siunattu,

Ja Ares, turva sankarin ja muinoin myös

Mun Aiaan' auttaja. Oi kuule, sydämmein,

Eurysakes viel' äsken eli, muisti myös

Mua. Lausu oliko hän haavoitettuna

Vai terve, jalo, urhokas? Ah, vastaa jo!

HYLLOS.

Ei haavoitettu ollut hän, mut pukunsa

Ol' päästä jalkapohjiin saakka verinen,

Ja miehuullisna, jalona hän johdatti.

TEKMESSA.

Hän mille asialle sinut lähetti?

HYLLOS.

Sua näiltä rannoilta nyt pian saattamaan

Pois johonkuhun saareen, jossa piilossa

Sa voisit olla.

TEKMESSA.

Taivas, onko kaikki siis

Jo kadotettu?

HYLLOS.

Kuningatar, joudu pois!

Mun venheeni on valmis. Ehkä ennätän

Mä vielä tappeluhun ennen loppuaan.

TEKMESSA.

Kas tuonne, siellä hengittää Eurysakes;

Miss' elää hän, siell' elän mä, en muualla.

Mua vie, jos tahdot, häntä vielä lähemmä,

Mä seuraan, mutta hänestä en luovu, en.

HYLLOS.

Siis mitä tehnen? Kuningatar, onni on

Nyt kauheasti kääntynyt; Leiokritos

On saanut oivat lisä-joukot avukseen,

Ja rivimme jo harvenee. Kun aikaa on.

Suo sinut pelastan.

TEKMESSA.

Mä mitä vainoa

Sokea vaimo raukka voisin peljätä?

Mut jospa joku syntynynnä vaimosta

Niin säälimätön ois, tät' että kurjuutta

Hän tahtois enentääkin, mitä voisi hän?

Ei sais se enentyä jos Eurysakes

Ois hengissä, jos kuollut, ei se taitaisi.

HYLLOS.

Se onko sanas viimeinen?

TEKMESSA.

Sen kuulit jo.

HYLLÖS.

Siis palajan. Jo läheneepi tappelu,

Mä siihen riennän.

SAATTAJA.

Kuningatar, verissä

On Hyllon käsivarsi.

HYLLOS.

Keihään raapima

Timokleen, hän ei enää sitä lennätä.

TEKMESSA.

Sä viivy, haavas sidon; onhan käteni

Mun taitava, vaikk' onkin silmäin sokeat.

Käy, saattajani, nouda vettä lähteestä

Majamme luota.

HYLLOS.

Vettä! Kylmä juotava

On polttavalle janolleni virvoitus,

Mä viivyn hetken.

TEKMESSA.

Näytä käsivartesi!

Mä tutkin haavas. Sillä aikaa kertoile

Sä tappelusta, kuinka nuori kuningas

Itsensä käyttää.

HYLLOS.

Varo!

TEKMESSA.

Kärki syvähän

On keihään mennyt, suonen poikki katkaissut.

Nyt side aluks, kunnes vesi joutuupi. — —

Mut kuinka soti kuninkaasi?

HYLLOS.

Leijonan

Hän lailla taisteli, kun sai vaan taistella.

TEKMESSA.

Sai taistella? Se onni varmaan runsaasti

Hänelle sallittiin.

HYLLOS.

Ain' ensihetkestä

Pakeni häntä nähtävästi joka mies.

Myös itse vallan riistäjä Leiokritos,

Vaikk' ikämies, nyt riehuin nuorten innolla,

Sun poikaas kartti niinkuin ruttotautista,

Ja väellensä huusi että karttaisi

Se häntä.

TEKMESSA.

Aseet vaihdetut, ne petti, voi!

Kuink' on Leonteen laita?

HYLLOS.

Häntä etsivät

Ja ahdistavat kaikki joukot, uhaten

Kuin myrskyt vuorta.

TEKMESSA.

Entäs jalo sankari?

HYLLOS.

Hän rynnäköitä horjumatta vastusti

Siks kunnes saapui päivä pilvet poistaen.

TEKMESSA.

Muu poikaniko?

HYLLOS.

Hän.

TEKMESSA,

Hän auttoi vuorostaan

Pelastajaansa. Sulon sanoman sä tuot.

HYLLOS.

Niin teki hän, mut ei vaan vuorostaan, hän myös

Tuhansin kerroin toisen avun korvasi.

Leonteen ympäriltä joukot poistumaan

Kun saanut oli hän ja tämän jättänyt,

Niin jälleen nähden ystävänsä hädässä

Taas avuksi hän ehätti. Niin tarkasti

Ei kotka, kiitäin ilman avaruudessa,

Voi silmäellä pesää poikainsa, kuin hän

Tarkasti paikkaa, jossa veikko tappeli.

Hän aina oli siellä, missä vaarakin,

Ja kun se poistui, kiiti hänkin kaukana.

Niin kävi tappelu.

TEKMESSA.

Niin eikö vieläkin?

HYLLOS.

Kun Rhaistes joukon suuren, voittamattoman

Vihollistemme avuks toi, niin raukesi

Jo meikäläisten voitonsaannin luottamus

Ja luottamuksen kanssa heidän intonsa;

He vainottuina, hajonneina kaatuvat

Nyt tänne peräytyen.

TEKMESSA.

Mit' Eurysakes

Nyt tekee ja Leontes? Vastaa! Joudu jo!

HYLLOS.

He tappelevat, kuningatar, rinnakkain

Ja toinen toista suojeleepi juuri niin

Kuin nähdään kahden ison varsan sotivan

Parissa hukkaparven nälkään nääntyvän.

He vitkaan peräytyvät, myövät vereen vaan

Jok' askeleensa.

TEKMESSA.

Vieläkö Leiokritos,

Kuin ennen, toista karttaa?

HYLLOS.

Kaukaa näkyy vaan

Hän katselevan tappelua huutaen

Tuskallisesti: poikaan' älkää tappako,

Mut toinen, tuo, jok' ompi Aiaan puvussa.

TEKMESSA.

Oi raukkaa! Mikä outo, synkkä erehdys

Nyt hänen mieltään pimittää! Hän suojelee

Juur vihamiestään, jolle soisi kuoleman,

Ja tahtoo pelastettavansa surmattaa.

Hän lienee ahne vallalle, ei syömmetöin

Hän varmaan ole. Isän sydän hällä on,

Jok' anteeks' antaa, vapisee ja rakastaa.

Oi onnetonta!

HYLLOS.

Tahdotko sä minulle

Viel' antaa apuasi? Miss' on saattajas?

TEKMESSA.

Juo janoosi ja mulle vesiastia

Ja käsivartes anna.

HYLLOS.

Kuule, meteli

Ja huuto lähestyy! Suo sinut pelastan! — — —

Et tahdo, kuningatar. Jää siis! Juoma on

Mua vahvistanut, virkistänyt intoni.

On helppo haavani, siis riennän taisteluun!

(Menee.)

KOLMAS KOHTAUS.

Tekmessa. Saattaja.

TEKMESSA.

Ei vielä.

SAATTAJA.

Hän jo meni.

TEKMESSA.

Into nuoruuden!

Zeus häntä suojelkoon, nyt apu jumalten

Vaan hänet voipi pelastaa; jo lähellä

On tuhon tuova tappelu.

SAATTAJA.

Jo näkyvät.

TEKMESSA.

Sä mitä näät?

SAATTAJA.

Nään hajonneita joukkoja,

Oi kuningatar, vuorilla ja metsissä

Ja kaikkialla hurjimmassa vauhdissa.

Yks tänne rientää.

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. Pakolainen.

PAKOLAINEN.

Auttakaa, oi auttakaa!

Oi missä löydän suojan, turvan, puoltajan?

Nyt meikäläiset kaatuu. Itse ruhtinaat

Molemmat, jotka virtaa vasten vierekkäin

Jalosti seisoivat, nyt eri haaroille

Vei kuohuvainen virran koski mukanaan.

Jo loppuu kaikki.

TEKMESSA.

Ruikuttava pelkuri!

On ruuhi tuossa, sillä henkes pelasta!

SAATTAJA.

Tuo kurja seuraa neuvoasi.

TEKMESSA.

Tahdotko

Sä myöskin tehdä samoin?

SAATTAJA.

Kuningatar, en

Sinusta luovu, vähin tänä hetkenä.

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset. Rhaistes (pakeneva Leontesta, joka hänet saavuttaa).

LEONTES.

Sä turhaan kartat kostoa, kas, miekkani

On ylitsesi, konna, tilis pian tee.

RHAISTES.

Oi kasvot, ääni! Ruhtinaaniko se on?

Mun kuninkaani jalo poika? Armahda,

Jos tosin olet hän, jok' olevan sä näyt!

Rukoilemaan mä lankean sun eteesi:

Äl' ota henkeäni, ota lunnahat.

On mulla maita, kultaa, kalleuksia.

Niist' ota minkä tahdot, minut säästä vaan,

Mut älä tapa!

LEONTES.

Nöyrä olet nyt, mut et

Niin ollut kun sä äsken joukon ärsytit

Mun miehiäni vastaan.

EHAISTES.

Älä rangaise

Mua, paljaast' erehdyksestä vaan rikkonutta!

Sun ken ois tuossa puvussasi tuntenut?

Mä hämärässä siksi vihamieheksi

Sun luulin, joka isäs valtaa uhkailee.

Mä kuninkaani käskyä vaan tottelin

Kun tappelin. Mut kas, nyt heitän aseeni

Ja aseetonna makaan tässä kerjäten

Sult' armoa.

LEONTES

Pois! Kovin kallis miekkan' on

Sun rangaistukseen käyttää, mene aseitta

Ja häpeätäs todista.

(Kääntyy pois).

RHAISTES.

Tok' henkeni

Lahjasta ota vasta-lahjaks teräs tää.

LEONTES.

Kyykäärme, mua pistit; kiitos Zeusille,

Voin vielä kostaa.

(Lävistää Rhaisteen.)

RHAISTES (kuolemaisillaan.)

Koston jumalattaret!

Oi syy on teidän että petti teräksein.

Elossa teidän, teidän kuolossakin oon.

(Kuolee.)

LEONTES (istuen kivelle.)

On haavoitettu rintain, silmät hämärtää,

Yön pitkän ennustava vieras ilmestyy.

Nyt Diike valmis uhris on ja veressään

Se alttarillas lepää kohta vaivoistaan.

Oi kuolon suloisuutta koska viimenkin

Se oikeuden kilvoittajan palkitsee!

Mit' oisi mulle valtikka, mi nuoruuden

Ja rakkauden riemu tiedon rinnalla,

Ett' yhteyteen pääsen jumalattaren,

Sen, jolle henken' olen alttiiks antanut?

TEKMESSA.

Mä kuulen äänes, kalliini, ja tunnen sen,

Ja huudan tuhatkerroin voi, kun puheestas

Mä huomaan että olet haavoitettuna.

Oletko pelastumaton, mä enkö voi

Sua auttaa?

LEONTES.

Kuningatar, turha apus on.

TEKMESSA.

Sä älä hylkää huolta vaimon sokean,

Hän näkee sydämmen ja sormen avulla.

Siis tule tänne jos sä voit, tai tulen mä

Sun luokses, miten tahdot.

LEONTES.

Suo mun levätä

Nyt rauhassa. Mun elon' oli murheeni,

On kuolo ilon' oleva, se mulle suo.

Mut kosk' on mulla ystävä nyt, jolle ma

Saan uskoa jäähyväiseni ainoat,

Leiokritolle isälleni vietäväks.

Sä lausu että huokauksen viimeisen

Omistin hänen isän-rakkaudelleen.

Se häntä lohduttaa, ja lohdutusta kai

Hän tarvitsee kun kuolostani tiedon saa.

Ja viimein lausu että vahva toivoni

On häneen yhtyä kun yössä tuonelan

Ei kuninkuuden loiste häntä sokaise.

Velvollisuus meit erotti vaan, viha ei — — —

Mut — — — sodan aalto kuohuu tänne. Voimani,

Nyt kestä vielä!

KUUDES KOHTAUS.

Edelliset. Leiokritos (äkkiä syöksyen esiin).

LEIOKRITOS.

Onnellinen näky, haa!

Sun, kansan häiritsijä, viimein tapasin.

(Lyö Leonteen kuoliaaksi).

Tää ota valtikasta, jota minulta

Sun häijy kätes pyysi ryöstää. Loppukoon

Noin kukin kurja, maansa rauhan rikkoja.

TEKMESSA.

Voi, voi nyt valitus vaan täällä kaikukoon!

LEIOKRITOS.

Se siis on tehty, ilomielin käännyn nyt

Pois hänestä, pois verestä ja vihasta

Luo hänen ensin, joka voiton mulle soi,

Ja vahvisti mun valtani tuon kuololla.

Zeus, kaikkivoipa, kuningasten kuningas,

Mua kuule kun mä polvillani ollen nyt

Sua kiitän varjeluksestas ja armostas,

Ja lupaan hekatombin alttarillesi.

Mut yhden uhrin tunnen paljo kalliimman

Noit' eläimien verisiä paistia,

Sen poltto-uhrin, jossa polttaa ihminen,

Sun lepyttämäs, vihansa ja kostonsa.

Sen uhrin nyt mä tahdon sulle pyhittää.

Siis tänne, kansa, sua kutsuu kuninkaas!

(Kansalle, joka on kokoutunut hänen ympärillensä.)

Kas, tuossa makaa valtikkani pyytäjä;

Mua pelko ei nyt enää sotaan pakota.

Siis menkää kaikkialle, rauhaa, armoa

Kaikille huutakaa, jotk' ovat rikkoneet,

Ja sovintoa, rakkautta kullenkin.

On verta kyliin juossut, nyt se tauotkoon.

Julistakaa se ensiksi Leonteelle,

Julistakaa ett' isänsä hänt' odottaa

Nyt avoin sylin. Joutukaa!

(Joukko hajoaa.)

TEKMESSA.

Mies onneton!

Jos tosin olet se, jok' olevan sä näyt,

Leiokritos, voi sua, tuhatkerroin voi!

LEIOKRITOS.

Ken riemuani estää voivotuksillaan?

Sä onneton! Siks sua nimitän, vaikk' ei

Sun nimes ole vieras, olet varmahan

Tekmessa, jonka tulost' olen kuullunna.

TEKMESSA.

Se oon, sä Diiken koston uhri sokea.

LEIOKRITOS

Its' olet sokea, jumalten hylkäämä.

TEKMESSA.

Voi kurjaa sua, voi!

LEIOKRITOS.

Mut armo, rauha vaan

Suu osas olkoon, äiti parka, niillä jos

Voit sydäntäsi lohduttaa. Mä ymmärrän

Sun katkeruutes; suo sen toki leppyä.

Jos sallimus sai minun sulta ryöstämään

Ilosi suurimman, sä tiedä että se

On tapahtunut pakosta, ei tahdosta.

Voit luottaa että tahdon antaa pojastas

Mit' antaa taidan: lemmen, turvan, kunnian

Mä täällä sulle suon jos tänne asetut.

Jos tahdot muille maille kaukaisille, tai

Jos läheisille, laiva varustettu on

Varoilla runsailla ja kunnon väellä

Sua saattamaan: vaan vihasi nyt aseta,

Se polttaa mieltäni.

TEKMESSA.

Kuin hellä puheesi

Mun mieltäin polttaa. Saattajani, kaatuneen

Luo mua johda.

LEIOKRITOS.

Suo mun sua kuljettaa,

Mä olen sulle arvoisampi saattaja.

TEKMESSA (langeten kaatuneen viereen).

Oi kallis kukka, kukkiessas katkaistu!

LEIOKRITOS.

Näät ihmistaimen usein nähdyn kohtalon.

TEKMESSA.

Oi, tämän veren vuodattaja keksivä

On kohta, kennen veri on.

LEIOKRITOS.

Äl' uhkaile!

Ei uhkaus, vaan murhe heikon voima on.

TEKMESSA.

On halpa murheeni sun murhees rinnalla.

LEIOKRITOS.

En pelkää ennustustas, uhkaustas en.

TEKMESSA (irroittaen Leonteen kypärän ja kohottaen hänen päätänsä).

Kun näät sä kasvot nuo, mua silloin uskot kai!

LEIOKRITOS.

Leontes!

TEKMESSA.

Tunteeko nyt isä poikansa?

LEIOKRITOS.

Leontes!

TEKMESSA.

Siks tää kallis uhri mainittiin.

LEIOKRITOS.

Leontes, onko taivaan suuret jumalat

Mua rangaisseet?

TEKMESSA.

On miekkaa syvään leikannut

Ja hengen majan murtanut, hän kuollut on.

LEIOKRITOS.

Hän kuollut kautta miekkani! Oi ihminen

Kuink' on hän halpa jumaloiden edessä;

Vaikk' onkin jalo, on hän heille leikki vaan,

Siis heidän tahtoansa yksin noutakoon.

Jos omast' edestään, ei heidän edestä,

Hän jotain tekee, turrnioks se hälle on — — —

Hän kuoli kautta miekkani! Se, jumalat,

Ol' päätöksenne, kuoli ehkä vihaten,

Oi katkeruutta, sitä miestä, joka ois

Tuhansin kerroin kuollut hänen edestään.

TEKMESSA.

Jos lohdutuksen lause huoles helpottaa,

Se kuule: kuoloon saakka rakasti hän sua!

LEIOKRITOS.

Ken sanoo sen?

TEKMESSA.

Viime huokauksensa,

Jonk' omisti hän sulle nyt sun tullessas.

LEIOKRITOS.

Oi kallis lapsen sydän, senkö palkan sait?

Mut vaikka rakkautes lisää tuskaani,

Se lohdutukseni on myös. Leontes, oot

Mun omaisuuten' ainoa myös kuoltuas.

Josp' oisin sua rakastanut vähemmin

Ja neuvoasi seurannut kun varoitit

Mua usein vallan pettävästä loistosta!

Mut rakastinko valtaa itse tähteni?

En, sun vaan tähtesi. Mä sulle perinnöks

Sen jättääkseni sodin vasten sinua

Ja jumaloita, ihmisiä, itseäin.

Sä unelmaini Salaminin kuningas,

Nyt nuku kruunutta, mut myöskin huolitta

Helmoissa jumaloiden, joiden asiaa

Maan päällä valvoit. Ma en voi noin nukkua.

Valittamatta tuskan tään oon kärsivä

Kun taivaallisien sen tiedän sallimaks,

Ett' oisin mä myös todistaja voimainsa.

Niin, raskas muuttuu helpoks heidän tahtoissaan

Ja mahdolliseks mahdoton, sen todistan.

TEKMESSA.

Oi herkeä, sä olit vihamiehemme,

Viel' olet se, mut puhees särkee syömmein.

LEIOKRITOS.

Miks mua kutsut vihamieheks? Viha on

Maan päällä vaan; en maahan kuulu, kotini

On tyyni tuonela, Leontes siellä on.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Edelliset. Soturi (rientäen esiin).

SOTURI.

Mä tänne juoksin, mua seuraa vihamies.

Nyt joudu, kuningas, sun valtaas uhataan.

LEIOKRITOS.

Vai uhataan! Ei koske minuun uhkaus.

SOTURI.

Mua usko, ihmettele sodan menoa,

Miten se syystä vähästä voi vaihtua.

Näit voittomme, se näkyi meille varmaks jo.

Me sotureille ilmoitimme käskysi

Rauhasta, armosta ja laupeudesta,

Ett' oli miekkas surmannut Eurysakeen.

Hän silloin, jonka me Leonteeks luulimme,

Paljasti päänsä, kasvoillaan ja lauseillaan

Valheeksi näytti luulomme. Oi kuningas,

Jos oisit meidät silloin nähnyt! Miekkaa ei,

Ei keihästä nyt kohotettu: hämmästyi

Jokainen kuin ois nähnyt kuolleen nousevan

Ja valittaen ennusti ett' ehkä ois

Isänsä miekan kautta poikas kaatunut.

LEIOKRITOS.

Oi kova totuus!

SOTURI.

Kuningas, pois joukko läks

Uhalla lausuin sotaan tullehensa vaan

Leonteen edestä ja hänen valtansa.

LEIOKRITOS.

Niin samoin kuin myös hänen kurja isänsä.

SOTURI.

Nyt kokoontuneet viholliset ryntäävät

Taas päällemme. Ei auta heitä vastustaa.

He tulee, kuule, joudu, itses pelasta!

KAHDEKSAS KOHTAUS.

Edelliset. Eurysakes. Eubulos. Hyllos. Sotajoukkoa.

EUBULOS.

Mä miehen nään.

HYLLOS.

Hän on se, tänne, kuningas!

EURYSAKES (kohottaen miekkansa Leiokritoa kohtaan).

Sua etsin. Kuole! täm' on kosto jumalten!

LEIOKRITOS (lyöden miekan hänen kädestään).

Pois, nuorukainen! älä koske kuololle

Vihittyä, hän kaatuu kautta valtojen

Ylhäisempien, mut ei sinun kauttasi.

Kas verta kärjellä tään kalvan kirkkahan,

Se vuotaa sydämmestäin, sinne pyrkii taas.

Sä pidä, jonka luulet kalliiks, valtikka

Ja nimi kuninkaan: kuin ne, niin tyhjät ei,

Mut rauhaisemmat ovat haamut tuonelan.

Elolle kavalalle lausun: hyvästi!

(Lävistää itsensä miekallaan ja kuolee).

EURYSAKES.

Oi äiti! Voitin, riemuitse, nyt hallitsen.

TEKMESSA.

Ilosi ylpeä nyt ensin hillitse.

Velvollisuudet voittajan on lempeys

Ja laupeus ja kiitollisuus, muista se.

EURYSAKES.

Ja oikeus, se lisää. Kiitollisuus kai

Siis olkoon työni alku. Sulle kuolleelle,

Lujalle ystävälleni sen omistan,

Sen jumaloita lähinnä oot ansainnut.

Oi jos sä eläisit, jos oisin korottaa

Sinut ma saanut rinnalleni kunniaan

Siks että meitä oisi Salaminissa

Niin palveltu kuin taivaan kaksoistähtiä!

Mut kaaduit, muistossani kohta loistat vaan.

Eubulos, Hyllos, ystäväni, teille nyt

Mä uskon hänen ruumihinsa siksi kun

Mä kuninkaallisella hautapatsaalla

Saan sitä kunnioittaa; saatte palkkanne.

Myös teitä kaikkia, jotk' alttiiks annoitte

Mun edestäni henkenne, mä kiitän myös,

Ja lupaan palkita, enk' ole pettävä,

Vaikk' itsevaltiaan en käytä keinoja.

En ystäväni hyödyks vihollisia

Mä mieli ryöstää, niinkuin hän. Nyt olenko

Kiitollisuuden, laupeuden velkani,

Oi äiti, maksanut?

TEKMESSA.

On maksu alkanut,

Ja hyvä alku ilahuttaa minua.

EURYSAKES.

On vielä velvollisuus mulla tehtävä

Ja viimeisehen ropoon vaatimuksensa

Saa multa oikeus. Kas tänne, kansani!

Näät tuossa verenvuodattajan makaavan

Ja vieressänsä kumppalinsa kaikessa

Vääryydessänsä. Miehet, tulkaa, hilatkaa

Nuo molemmat, tuo valtias ja veikkonsa

Pois Xuthos-vuoren kukkulalle paljaalle.

Ja sinne tullen heiltä vaatteet riistäkää,

Alastomiksi ruumihinsa jättäen,

Ett' taivaan haukat nälissänsä helpommin

Sais vainun heistä, päästäksensä ruoalle.

TEKMESSA.

Mi rietas henki antoi sulle neuvon tuon?

EURYSAKES.

Its' oikeuden jumalatar, Diike juur.

TEKMESSA.

Ei vaadi Diike että noin sä rangaiset

Jaloimman ystäväsi isän rikoksen.

KANSA.

Armahda isää pojan tähden, kuningas.

EURYSAKES.

Saa poika palkkans', isä rangaistuksensa.

TEKMESSA.

Mainitsit Diikeä, hän onko käskenyt

Sua manalaisten oikeutta rikkomaan,

Kun haukoille, et heille, jätät ruumiin tään?

EURYSAKES.

En tiedä kuinka jumaloita loukataan,

Jos haudatta tää haukkain ruoaks jätetään.

TEKMESSA.

On lyhyt lapsen mieli, se kuink' erehtyy!

Ellei lie jumaloiden, kenen kuollut on

Tilinsä päätettyään kanssa ihmisten?

Kas iltapilviä, niilt' ota oppia.

Ne hetken loistaa taivahalla, kohta taas

Ne sätehissä hiljaisissa laskevat

Emonsa poveen, maahan. Käsittänet kai?

Kuin ne, niin nousee tuonelasta jumalten

Lähettämiä haamuja; ne liikkuvat

Valossa päivän hetken ihmisnimellä.

Näät tänään niiden vuorotellen loistavan

Ja vaalenevan, huomenna jo katoovat.

Mut jumalat, ne vaatii jälleen lahjansa,

Ja voi, voi ihmistä, jos sen hän pidättää.

Oi armahani, ällös heitä suututa;

Suo sijaa sydämmeesi varoituksellein,

Ja hauta hälle salli! Vaikka rikkoi hän,

Sä ällös riko!

KANSA.

Seuraa äitis neuvoa,

Ken kieltää haudan kuolleelta, se rangaistaan.

EURYSAKES.

En pelkää tuonen jumaloita, taivahan

Jos kunnioitan tuolla rangaistuksella;

Mut, äiti armas, sua tahdon totella,

Ja sinun tähtes kunnialla haudata

Mun vihamieheni kuin ois hän ystävä.

Ei vihan yötä mieleni voi kärsiä

Kun mieles päivänloiste sitä valaisee,

Sä kirkas, loppumaton lähde sovinnon!

Leiokritolle myös on hauta tehtävä,

Niin vierekkäin saa maata isä poikineen,

Ja maahan kätkettäkööt kaikki kalut myös

Jotk' ovat rakkaat sankareille haudassa,

Nuo sotapuvut miekat, kilvet, kypärät.

Ja sitten taitavasti tehdyn patsahan

Mä nostan haudoille ja heidän nimensä

Ja mainehensa hakkaan patsaan marmoriin.

Mut koska vieras saapuu tähän saareemme

Ja näkee nämä nimet sekä kyselee:

Tuo eikö ollut kuninkaanne vihamies?

Ken rohjennut on nostaa muistopatsaan tuon

Viel' eläessä hallitsijan? Vastataan:

Äl' ihmettele, hyvä vieras, valtaa kaks

Hallitsijata väkevämpää nosti sen:

Rukous äidin ynnä lapsen rakkaus.

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SALAMININ KUNINKAAT

SALAMININ KUNINKAAT.

HENKILÖT:

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

VIIDES KOHTAUS.

KUUDES KOHTAUS.

SEITSEMÄS KOHTAUS,

KAHDEKSAS KOHTAUS.

YHDEKSÄS KOHTAUS.

TOINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

VIIDES KOHTAUS.

KUUDES KOHTAUS.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

KAHDEKSAS KOHTAUS.

YHDEKSÄS KOHTAUS.

KYMMENES KOHTAUS.

YHDESTOISTA KOHTAUS.

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

KOLMAS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

VIIDES KOHTAUS.

NELJÄS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

VIIDES KOHTAUS.

KUUDES KOHTAUS.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

KAHDEKSAS KOHTAUS,

YHDEKSÄS KOHTAUS.

KYMMENES KOHTAUS.

YHDESTOISTA KOHTAUS.

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

KOLMASTOISTA KOHTAUS.

VIIDES NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

VIIDES KOHTAUS.

KUUDES KOHTAUS.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

KAHDEKSAS KOHTAUS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE