The Project Gutenberg eBook of Daimoni: Itämainen tarina

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Daimoni: Itämainen tarina

Author: Mikhail Iurevich Lermontov

Translator: Martti Wuori

Release date: October 20, 2016 [eBook #53329]

Most recently updated: October 23, 2024

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/53329

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK DAIMONI: ITÄMAINEN TARINA ***

DAIMONI

Itämainen tarina

Kirj.

M. J. LERMONTOV

Suom. Martti Wuori

Kirjallisia pikkuhelmiä XXXXI.

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1911.

O.-Y. Hämeenlinnan Uusi Kirjapaino.

MIHAIL JURJEVITSH LERMONTOV.

Venäjän suurimman runoilijan A.S. Pushkinin rinnalla mainitaan aina ensimäisenä Mihail Jurjevitsh Lermontovin nimi. Onpa niitä, jotka eivät ole epäilleet antaa jälkimäiselle etusiaakin, ja ehkä syystäkin, ainakin mitä tuntemusten syvällisyyteen ja runolliseen voimaan tulee. Molemmat nämä runoilijat saivat vaikutuksensa siitä mahtavasta hyökyaallosta, joka viime vuosisadan alkupuoliskolla kulki koko Europan läpi, siitä päävirtauksesta, jonka suurin edustaja oli Lord Byron, mutta erotus heidän välillänsä oli etupäässä siinä, että Pushkin ehti, vaan Lermontov ei ehtinyt vapautua tuon raskaan "Weltschmerz'in" (maailmantuskan) tarttumataudista. Pushkin osasi sopia ihmisten kanssa ja mukautua oloihin, joita vastaan hän alussa niin innokkaasti ja vihasta leppymättömänä oli sotaan lähtenyt, Lermontov sitä vastoin ei voinut eikä tahtonut koskaan sopia, sillä tuo sovinto ei olisi koskaan ollut täydellinen, ja puolinaista ei hän voinut sietää. Pushkin oli etupäässä taiteilija ja rajoitettuaan itselleen rauhallisen sopukan, jossa tyynesti sai elää taiteensa parissa, ei hän enää ollut niin ankara kaikkea muuta vastaan. Mutta Lermontoville olivat taide ja elämä eriämättömät ja hän ei kyennyt koskaan erottamaan taiteilijaa ihmisestä. Pushkin saavutti täydellisen itsenäisen, kansallisen runoilija-asteen; Lermontov liikkui itsenäisenä omalla kansallisella alalla, vaikka aina kantaen byronismin leiman.

Niiden tuntomerkkien lisäksi, näet, jotka byronismilla oli, tuli vielä toisia, niin pian kuin se oli ehtinyt Venäjän kirjallisuuteen levitä. Lermontovin runouden kautta se ikäänkuin kehittyi, tietysti toisien olojen vaikutuksesta, ja siinä juuri Lermontovin itsenäisyys onkin. Hänessä tuo runouden daimonillinen aines tuntuu luonnollisemmalta, kuin Byronilla. Suuren englantilaisen runoilijan oli vain taisteltava sitä valhetta, sitä tekopyhyyttä vastaan, jota kaikkien aikojen ja maiden viisaat profeetat itkivät. Hän saattoi korottaa äänensä korkealle, taistella hurjasti, repiä pois ulkokultaisuuden naamarin ja lannistaa valheen totuuden terävällä miekalla. Mutta Lermontov, varustettuna synnynnäisellä taipumuksella kauneeseen, joka ilman hyvettä ja totuudetta ei voi olla olemassa, oli ypö yksin hänelle aivan vieraassa maailmassa. Häntä ympäröivät ihmiset eivät ymmärtäneet tahi eivät tohtineet ymmärtää häntä ja niin uhkasi häntä alituinen vaara erehtyä oman itsensä ja ihmiskunnan suhteen.

Lermontovin, niinkuin ylipäänsä jokaisen runoilijan teoksiin tutustuessa, ei saa jättää huomioon ottamatta myöskään hänen elämäänsä ja niitä oloja, joissa hänen elämänsä kului. Niiden kautta selviää ja puhdistautuu paljon. Mainitsemme siitä siis, vaikka lyhykäisestikin, pääkohdat.

Mihail Jurjevitsh Lermontov syntyi Moskovassa 2 p. Lokakuuta v 1814 (muutamissa lähteissä sanotaan, vaikka varmaan väärin, 3 p. Lokakuuta v. 1815). Hänen äitinsä kuoltua kolmea vuotta myöhemmin, otti hänen isoäitinsä E.A. Arsenjeva pojan kasvatettavakseen. Lermontovin isä, joka virasta eronneena kapteenina asuskeli Tuulan kuvermentissä, sai aniharvoin nähdä poikaansa, sillä sopu hänen ja hänen anoppinsa välillä ei ollut hyvä. Mutta tästä huolimatta, näkyy Lermontov kovin rakastaneen isäänsä, eikä syyttä ole huomautettu, että tämä perheellinen epäsopu oli jättänyt lähtemättömiä jälkiä runoilijan luonteeseen.

Kymmenen vuoden vanhana pääsi Lermontov isoäitinsä seurassa Kaukaasiaan, jonka jylhä luonto jo silloin vaikutti hänen mielikuvitukseensa ja herätti hänen runoilijataipumuksensa. Sitä paitsi rakastui hän siellä erääseen samanikäiseen tyttöön, eikä vaan leikillä, lapsen tavoin, vaan niin, että hän koko ikänsä sai tuntea tuota "kipua vanhan haavan": seikka, joka todistaa hänen sielunsa herkkyyttä tuntemuksia vastaanottamaan. Kolmentoista vanhana pantiin poika Moskovassa kasvatuslaitokseen, joka valmisteli oppilaita yliopistoon. Jo koulussa, viidentoista ijällä, oli Lermontov tavattomasti kehittynyt ja hänen mielikuvituksensa erittäin toimiva. Hän kirjoitteli sujuvia, sointuvia runoja, vaikka alussa mukaellen Pushkinia ja Byronia, jota viimeksi mainittua hän ihaeli eniten aikansa runoilijoista ja jonka teoksia hän alkukielellä saattoi lukea, sillä kodissaan, ennenkuin kouluun tulikaan, oli hän jo oppinut Englannin kielen oivallisesti. Byronin vaikutuksesta syntyi häneltä jo tähän aikaan koko joukko runoja ja näytelmiä. Ja näissä ensimäisissä kokeissa jo ilmestyi voimakas luonne, syvälliset tunteet, hieno runollinen vaisto ja elämän tunteminen, joka ei ollut lainkaan lapsellinen; heräsivät samat kysymykset, jotka sitte koko hänen ikänsä antoivat hänelle aihetta runoilemiseen. Tältä ajalta on tuo lyhyt, mutta kaunis runo, nimeltä "Enkeli" ja silloin jo syntyi hänen mielikuvituksessaan tuo daimonin, kaikkia hävittävän voiman kuva, jonka hän on esittänyt samannimisessä runoelmassa ja joka kuvastaa monista muistakin hänen teostensa luonteista.

Lermontovin tultua yliopistoon v. 1831 kasvoi hänen runoilijatoimensa kasvamistaan ja niiden kahden vuoden kuluessa, jotka hän Moskovan yliopistossa vietti, kirjoitti hän vihkoihinsa koko joukon runoja, jotka sittemmin korjaeltuina kuuluvat hänen parhaimpien tuotteidensa joukkoon. Valitettavasti ei hän kuitenkaan saanut lopettaa opintojansa yliopistossa. Toiset sanovat hänen tulleen erotetuksi osanotosta erään huonon professorin pilkkaamiseen, toiset taas sanovat hänen itsensä eronneen, siirtyäksensä Pietarin yliopistoon. Mutta koska häntä muutamien muodollisuuksien tähden ei otettu vastaan tähän yliopistoon, päätti hän ruveta sotilaaksi ja meni ratsuväen junkkarikouluun. Oltuaan junkkarina kaksi vuotta, päästettiin hän syksyllä v. 1834 koulusta kornettina kaartin husaarirykmenttiin.

Ensimäisen upseerivuotensa oleskeli Lermontov Pietarissa, ikävöiden seuraelämän tyhjyydestä ja tietämättä, minne suunnata neronsa voimaa. Tällä ajalla hän sai kuitenkin tuttavia sen ajan kirjailijoiden joukossa ja tuli yksityisissä piireissä tunnetuksi erinomaisena runoilijana. V. 1835 ilmestyi sitte hänen nimensä ensi kerran painettuna ja se tapahtui "Hadshi-Abrek" nimisen runoelman alla, joka herätti yleisössä suurta huomiota ja suuria toiveita. Vilkkaan esitystapansa ja sointuvain säkeittensä kautta oli sillä paljon yhtäläisyyttä Pushkinin runojen kanssa.

V. 1837 kaatui Pushkin kaksintaistelussa. Suurimmassa osassa yleisöä ja varsinkin nuorissa herätti tämä ennenaikainen kuolema kaipuuta sekä vihaa inhottavaa murhaajaa vastaan. Mutta olipa ylhäisiä henkilöitä, jotka olivat kylmiä Pushkinia kohtaan ja syyttivät häntä itseään kaikesta, puolustaen hänen vastustajaansa. Tämä herätti syvää harmia Lermontovissa ja jo ennen kirjoittamaansa ja yleisöön liekin nopeudella levinneeseen runoonsa Pushkinin kuoleman johdosta kirjoitti hän 16 loppusäettä, joissa hänen harminsa mitä mahtavimmalla runollisella voimalla ilmeni. Nämä säkeet levisivät yleisöön samalla vauhdilla ja joutuivatpa niiden henkilöiden korviin, joita vastaan ne olivat suunnatut. Asia ilmoitettiin keisarille ja Lermontov ajettiin maanpakoon Kaukaasiaan.

Tämä maanpakoon-ajo herätti suurta huomiota ja samalla korotti se Lermontovin runoilijamainettakin. Hänen Kaukaasiassa kirjoittamiansa runoja luettiin suurella innolla. Tältä vuodelta mainittakoon runo "Borodino", jolla on hyvin paljon yhtäläisyyttä Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden kanssa, ja tuo tositaiteellinen "Laulu tsaari Ivan Vasiljevitshista", jossa tämä muuten subjektiivinen runoilija, käyttääkseni vanhoja esteetillisiä lausumatapoja, esiintyy täysin objektiivisena. Hän on tässä runoelmassa aivan kansallinen runoilija; tapain kuvaukset ovat siinä pienempiin yksityiskohtiin saakka perin venäläisiä ja onpa itse runoelma mainiosti kirjoitettu vanhain venäläisten byliinien runomitalla. Saksalainen runoilija Bodenstedt sanoo, että tässä runoelmassa on "aivan Homeeron tapaista todenmukaisuutta, voimaa ja yksinkertaisuutta".

Lermontovin nimi oli kuitenkin hänen maapakonsa jälkeen joutunut sellaiseen epäsuosioon asianomaisten luona, että hänen mainio "Laulunsa" ainoastaan runoilija Shukovskin välityksestä ja silloisen sisäasiain ministerin Uvarovin vastuulla tuli painetuksi, ja silloinkin vain varustettuna hänen nimensä alkukirjaimilla.

Muutoin oli Lermontov jo ennenkin ollut tekemisissä sensuurin ja tuon kuuluisan "III osaston" kanssa. Hän oli v. 1836 kirjoittanut "Naamiaiset"-nimisen runomittaisen näytelmän, jossa hän, jäljitellen Gribojedovin merkillistä "Viisaan vastukset"-nimistä näytelmää, ankarasti ruoski aikansa tapoja ja oloja. Lermontov tahtoi nähdä teoksensa näyttämöllä, mutta huolimatta kaikista hänen ponnistuksistaan, ei mainitun osaston päällikkö hänelle siihen suostumustaan antanut.

Runoilijan ensimäinen maanpaossaolo ei kuitenkaan kestänyt varsin kauan. Iso-äitinsä toimesta siirrettiin Lermontov jo alussa vuotta 1839 takaisin entiseen rykmenttiinsä. Palattuaan Kaukaasiasta aikoi hän vakaasti erota sotilasvirasta, koska hän ei ollenkaan ollut päällikkyytensä suosiossa, mutta hänen omaisensa saivat hänet siitä pidätetyksi. Elämä, jota hän nyt vietti, oli hyvin säännötön ja hurja, mutta hänen runoilemisensa ei kuitenkaan tälläkään aikaa levännyt. Paitsi hänen vakavaa, voimakasta ja syvämietteistä runoansa, joka alkaa sanoilla: "Surumielin katselen mä sukupolveamme", pidetään viimeksimainittuna vuonna valmistuneena myöskin hänen "Daimoni"-runoelmansa, jonka hän jo v. 1829 oli alkanut. Syytä on kuitenkin olettaa, että runoilija kuolemaansa saakka paranteli ja viimeisteli sitä, sillä on olemassa käsikirjoitus, joka todistaa hänen sitä tehneen ainakin vuonna 1840.

Perusaatteena tässä runoelmassa on taistelu hyvän ja pahan, valon ja pimeyden välillä, jotka rakkauden muodossa ovat edustettuina Tamarassa ja Daimonissa. Samalla kuvastuvat siinä runoilijan omat toteuttamattomat haaveet lemmestä ja onnesta, hänen intohimoinen kauneen ihailemisensa, joka varsinkin Kaukaasian jylhän luonnon kuvailemisessa puhkeaa mitä kauniimpaan runomuotoon, sekä kopea oman voimansa tajuaminen ja ympäröiväin olojen halveksiminen. Ja juuri tämä alttius taistelemaan yhteiskunnan puutteita ja paheita vastaan, mikä ilmestyy muutamissa muissakin, niinkuin "Profeetta"- ja "Purje"-nimisissä kauniissa runoissa, erottaa Lermontovin sankarit Pushkinin apaatillisesta Onjeginista. Siitä samoin kuin runoilijan luonteesta ja elämän oloista johtuu se katkera satiiri, joka on vastakohtana Pushkinin leikilliselle ironialle.

Eräs puoli byronismia, joka osaksi jo "Daimonissa" ilmenee, nimittäin rakkaus luontoon, näkyy täydellisemmin Lermontovin "Mtsiri" (Alolokas)-nimisessä runoelmassa, joka on vuodelta 1839. Mutta runoilijaa ei huvita luonto sinänsä, vaan sen suhde ihmiseen; sen keskellä kuluu ihmisen elämä vapaasti ja voi hän käyttää voimansa itsenäisesti, rohkeasti, sitä vastoin kuin ne ihmisten parissa aina murtuvat esteitä vastaan. Siis taaskin sama himo taisteluun vapauden puolesta ja ylipäänsä pyrkimys toimintaan tyhjyydestä ja ikävästä. Tämän runoelman kauneuksista mainittakoon erittäinkin Mtsirin taistelu pantterin kanssa, joka tappelun kanssa "Ismail-Bei"-nimisessä runoelmassa (v. 1832) ja nyrkkitaistelun kanssa "Laulussa" on paraimpia kohtia Lermontovin runoudessa. — Paitsi osia "Aikamme Uros"-romanista, jota runoilija tänä samana vuonna kirjoitteli, ei saa jäädä mainitsematta runo "Kolme palmua", jossa lausutaan ajatus, että kaikki kaune hukkuu, niin pian kuin se joutuu kosketukseen maailman kanssa.

Helmikuussa v. 1840 tapahtui kaksintaistelu Lermontovin ja Barante'n, tunnetun ranskalaisen historioitsijan ja silloisen Pietarissa olevan lähettilään pojan kanssa. Vaadintansa kaksintaisteluun teki Barante tanssijaisissa kreivitär Lavallen luona Lermontovin häntä vastaan muka lausumista alentavista sanoista. Taistelussa sai Lermontov pienen naarmun, vaan itse ampui hän ilmaan. Asia, joka sitte joutui sota-oikeuden käsiteltäväksi, päättyi siten, että runoilija toistamiseen siirrettiin Kaukaasiaan.

Tultuaan määräpaikkaansa, lähti Lermontov sotaan vuorelaisia vastaan. Samallaisissa kahakoissa oli hän jo ollut ensimäisenkin maanpakonsa aikana. Nyt otti hän osaa Valerikin tappeluun, josta sitte sai aiheen samannimiseen runoelmaan.

Lermontovin ollessa Kaukaasiassa ilmestyi Pietarissa hänen kuuluisa romaaninsa "Aikamme Uros". Sen tarkoituksena on asettaa vastakkain elämän kaksi puolta, teeskentelemätön luonnonelämä ja n.k. sivistynyt ihmisluokka. Romaanin pääsankarissa Petshorinissa, jossa runoilija jotenkin räikeillä väreillä on kuvannut oman itsensä, ilmestyy tyytymättömyys elämään ja vastalause sitä henkistä tyhjyyttä vastaan, joka yhteiskunnallisessa elämässä on olemassa. Teoksen muista henkilöistä ovat parhaiten onnistuneet Bela ja Maksim Maksimitsh, nuo molemmat rakastavat, suoraluontoiset olennot, jotka herättävät ehdottomasti lukijan myötätuntoisuuden, edellinen — intoisan, kaikkea uhraavan rakkautensa, jälkimäinen — synnynnäisen hyvänsävyisyytensä ja helläsydämisyytensä kautta. Vastakohtana näille ovat romaanin muut henkilöt. Grushnitski on tyhjä lavertelija, sentimentaalinen teennäisen byronismin edustaja, ruhtinatar Mary ja hänen äitinsä edustavat suuren maailman sisällyksettömyyttä ja kerskaavaisuutta, Vera — niitä naisolentoja, joissa sydän ja tunteellisuus voittavat kaiken muun. Teoksen parhaimpia puolia tätä paitsi ovat Asamatin ja Kasbitshin sekä salakuljettajan luonteen kuvaukset ja kuvaukset vuorelaisten elämästä, mutta varsinkin Kaukaasian luonnosta. Ja niin hyvin suorasanaisessa, kuin runokielessä seisoo Lermontov luonnonkuvauksiensa suhteen taiteen korkeimmalla kukkulalla ja on luettava maailman kirjallisuuden ensimäisten joukkoon. Sanoopa jo ennen mainittu Bodenstedt, että Lermontovin teoksista saa paljoa paremman käsityksen Kaukaasian luonnosta, kuin mistä hyvänsä sitä koskevasta maantieteellisestä tahi muusta teoksesta.

Lopulla vuotta 1840 sai Lermontov luvan palata muutamaksi kuukaudeksi Pietariin, josta hän taas huhtikuussa v. 1841 lähti viimeiselle matkalleen Kaukaasiaan. Sinne tultuaan otti hän sairauden takia virkavapauden ja asettui asumaan Pjätigorskin kylpypaikkaan. Täällä tutustui hän erääseen Martinov-nimiseen upseeriin kenraalin rouva Versilinin perheessä, joka oli siellä kolmen tyttärensä kanssa kylpemässä. Mainitussa perheessä kokoontui usein iso joukko nuorisoa. Lermontov, joka jokaisessa tilaisuudessa oli valmis lausumaan sukkeluuksia, ja melkein aina hyvin pisteliäitä ja loukkaaviakin, oli eräässä iltamassa naisten läsnä ollessa suunnannut sellaisen Martinovia vastaan, ja niinkuin toiset tietävät kertoa, mustasukkaisuudesta tätä kohtaan. Martinovin sanotaan jo usein ennenkin varoitelleen Lermontovia ilmoittamalla, että hänen sukkeluutensa olivat hänelle vastenmieliset. Ja nytkin, iltamasta kotia palatessaan, oli hän jälleen toistanut, ettei hän niitä rakasta. Tähän muistutukseen sanotaan Lermontovin vastanneen: "jos ette rakasta, niin vaatikaa minulta hyvitystä". Ja molemmat erosivat, mutta Martinov lupasi lähettää sekundanttinsa Lermontovin luo.

Kaikki kokeet saada vihamiehet leppymään jäivät turhiksi ja kaksintaistelu määrättiin tapahtuvaksi 15 p. heinäkuuta klo 1/2 6 illalla. Rajojen väli mitattiin 15 askeleeksi ja niistä kummallekin puolen vielä kymmenen askelta. Martinov ja Lermontov asettuivat äärimmäisiin päihin. Sopimuksen mukaan oli kumpaisellakin oikeus ampua koska tahtoi ja joko paikaltaan tahi astumalla rajojen luo. Kun sekundantit antoivat merkin, jäi Lermontov paikalleen ja, jännitettyään hanan, suuntasi pistoolin suun ilmaan. Martinov sitä vastoin astui rajan luo ja tähtäsi niin kauan, että sekundantit jo huusivat hänelle: "ampukaa tahikka me erotamme teidät". Martinov laukasi ja Lermontov kaatui kuolleena maahan.

Kummallista on, että tämä kaksintaistelu, jossa Lermontov kaatui, oli monessa pienessä yksityiskohdassakin aivan sen kaksintaistelun kaltainen, jonka hän on kuvannut "Aikamme Uros"-nimisessä romaanissaan. Kaikesta kuitenkin näkyy, että Lermontov vakaumuksiltaan vihasi kaksintaistelua, mutta kerran siihen pakotettuna, ei hän sitä enää pitänyt leikin asiana, vaan tahtoi, että toinen tahi toinen oli kaatuva paikalle. Tällaisia kummallisuuksia ja ristiriitaisuuksia oli Lermontovin elämässä paljon, mutta ne ovat selitettävät syntyneen niistä vastakkaisista luonteenominaisuuksista, jotka hänessä itsessään olivat olemassa. Toinen oli se ihanteellinen hyvä, jonka puolesta hän taisteli, toinen se yhteiskunnallinen pahe, jota vastaan hän taisteli, mutta jota vastaan taistellessa juuri hän kukistuikin sen tähden, että sitä oli niin paljon hänessä itsessäänkin. Hän oli liian heikko jaksaakseen voittaa sen, mutta liian ylpeä salliakseen sen päästä hänestä voitolle. Ja nämä ristiriitaisuudet veivätkin hänen ennenaikaiseen hautaan.

Martti Wuori.

Ensimäinen osa.

I

Daimoni, hornanhenki liiti

Suruisna yli syntismaan

Ja ajat auvoisemmat kiiti

Parveillen hänen muistissaan, —

Kun valon kotimaassa vielä

Hän puhtoinen ol' enkeli

Ja lentotähti häntä siellä,

Hymyjä vaihtain ilomiellä,

Kuin ystävätä, tervehti;

Kun kautta usmain ikuisien,

Himoiten aina tietoa,

Hän seuras tähtein laumoja,

Aavassa taivaan harhaa vien;

Kun esikoisna luomisen

Hän uskoi, lempi, miekkonen,

Ei tiennyt vihaa, epäilystä

Eik' uhmaellut ymmärrystä

Onnea jona vuosien…

Ja monta, monta muuta kohtaa,

Joit' ei hän voinut mieleen johtaa.

II

Jo ammoin avaruutta näin

Hyljätty samos' suojaa vailla,

Yks'toikkoisesti jäljettäin

Vuos'sadat seuras hetkein lailla,

Maan mitättömän herrana

Hän kylvi aina pahetta,

Mut tuntematta nauttimusta;

Ja missäkään kun taiteelleen

Ei kohdannut hän vastustusta,

Niin kyllästyi hän paheeseen.

III

Ja paratiisin pakolainen

Kaukaasian näk' allaan maan.

Kuin hohtokivi loistavainen

Kasbék kiils' ikilumissaan,

Ja häämöittäin, kuin onkalossa,

Syvällä kyiden asunnossa,

Darjàl kiers' siellä mutkiaan,

Siell' ärjyi Terek vaahtoharja,

Kuin jalopeura pelmuten,

Ja vuorten kaikki villi karja,

Siinnossa kotka kaartaen

Sen juoksun jutteluja kuuli

Ja sitä kultahattarat,

Joit' etelästä kantoi tuuli,

Pohjoista kohti saattoivat;

Ja salamielin uinaellen,

Seisoivat vuoret ryhmittäin

Sen yli kumartunein päin,

Vuon vilinätä tarkastellen;

Ja kallioilla katsoivat

Lilp' usman linnat tornipäiset,

Kaukaasian portin vartiat,

Nuo hlrvittävät jättiläiset.

Ja jylhä, mutta ihana

Ylt'ympäri oli maailma.

Vaan ylenkatsein Luojan työtä

Silmäili henki korska vain

Eik' korkeell' otsellansa myötä

Ilmettä tunteen ollut lain.

IV

Ja kuva hänen eessään puhkee

Eloisa toisen maiseman:

Tuoll' leviää kuin matto muhkee,

Etäällä laaksot Grusian, —

Maan onnellisen, upean!

Patsaina seisoo raunioita

Ja kirjokivi-uomissaan

Solisten juoksee puroloita

Ja ruusuiss' sulotarten maan

Soi satakielet, jotk' ei voita

Heit' edes lemmenlauluillaan;

Muratin kiertäminä tarjoo

Plataanit tuuheet katvehen

Ja luolat arat hirvet varjoo

Säteiltä päivän paahteisen;

Siell' loistoa on, elämätä

Ja lehtipuiden lipinätä,

Tuhansin äänin tarinaa,

Satojen kukkain tuoksuntaa,

Puol'päivän helteet hekumaiset,

Yö, kasteest' aina vilpoinen

Ja tähdet kirkkaat, loistavaiset,

Kuin silmät Grusinittaren.

Mut paitsi kylmää kateutta

Ei saanut luonnon loistokaan

Tään rintaan ruumihittomaan,

Ei tunnetta, ei voimaa uutta —

Ja mitä näki edessään,

Vain halveksi tai vihas hän.

V

Gudal on, — vanhus, — tehnyt hovin

Tilavan, korkeen kartanon…

Työt', tuskaa maksanut se kovin

Orjille kuuliaille on.

Sen seinäin varjot aamuin kohtaa

Läheisten vuorten kupehet.

On kalliossa astimet,

Ne kulmatornist' alas johtaa;

Ja sieltä juosta vilahtain

Tamara ruhtinatar terho,

Kasvoillaan valkohuntu verho,

Käy Aagvasta vettä ain.

VI

On vuorelt' aina synkeänä

Tää talo laaksoon silmäillyt,

Vaan isot pidot siell' on tänään,

Soi soitto, vuotaa viini nyt:

Gudal, näät, naittaa tyttärensä;

Kaikk' kutsui häihin omaisensa.

Parissa istuu ystäväin

Katolla, mattoin peittämällä,

Nuor morsian ja aika näin

Kuluvi lauluin, leikein hällä.

Etäisten vuorten taa jo on

Kadonnut kehä auringon.

Käsiä lyöden määrän perään

Siell' laulavat ja morsio

Tuoss' ottaa tamburiinin jo; —

Kas nyt hän, sitä moneen erään

Pääns' yli kiertäen kuin kerään,

Laill' linnun liitämähän saa,

Nyt taukoaa — ja katsahtaa,

Ja silmäin kastekilo palaa

Kateiden ripsein alla salaa;

Nyt notkistaa hän ruumistaan

Ja mustaa kulmaa kohouttaa,

Nyt jumalaista jalkoaan,

Lipuen, liehuin, soljahuttaa;

Kuin lapsukainen iloitsee

Ja herttaisesti hymyilee.

Valoa kuun, min välkkymähän

Saa pinta vellovaisen veen,

Ei verrata voi hymyyn tähän,

Kuin elo, nuoruus, vilkkaaseen.

VII

Ma vannon kautta täht'yön valon,

Kautt' iltaruskon, päivänsalon:

Ei rikkaan Persian valtias

Eik' ykskään mailman kuningas

Suudellut silmää moisen jalon;

Ei suihkulähteet haaremin

Helteessä päivän yhtään kertaa

Sironneet kastehelmihin

Vartt', tälle joka vetäis vertaa;

Ei mainen käsi konsanaan

Otsalta armaan semmoisia

Oo silitellyt suortuvia;

Kun katos' Eeden päältä maan,

Siit' asti kaunotarta moista

Etelän päiv' ei nähnyt toista.

— — — — —

— — — — —

VIII

Tää immen viime karkelo…

Huomenna vartoo häntä jo,

Gudalin ainoata lasta,

Vapaata aina, riehakasta,

Naisorjan kurja kohtalo,

Kot' uusi alla vieraan katon

Ja heimo, hälle tuntematon.

Ja usein salaepäilys

Synkisti hänen silmiänsä;

Mut niin ol' ylvä viehätys,

Sulavuus suuri, hempeys

Jok' ainoalla liikkeellänsä,

Ett' oispa Daimon' nähnyt vain

Nyt hänet, ohi lentäessään,

Niin, veljesmuistot sydämessään,

Pois kääntynyt ois huo'ahtain.

IX

Ja Daimon' näki… Hetkiseksi

Povessaan kumman kuohun keksi

Äkisti hän ja sydämen,

Tuon aution ja mykän, täytti

Ihana sävel, auvoinen;

Pyhyyden käsittävän näytti

Hän lemmen, hyveen, kauneen taas…

Ja kauan suloisuutta kuvan

Hän ihaeli; — haaveen maass'

Siin' onnen aikain uudistuvan

Näk' edessänsä, syttyen

Kuin tähti tähden vierehen.

Salainen voima hänen kiehtoi,

Sai uuden surun syntymään,

Äkisti jälleen luonnon liehtoi

Tutulla entis äänellään.

Ennekö uuden syntymyksen?

Sanoja viekkaan viettelyksen

Ei järki pysty löytämään.

Unohtaa? — Sit' ei suotu yksin,

Eik' olis huolinutkaan hän.

X

Väsyksiin ajaa ratsuns' oivan,

Pitoihin, laskuun päivän sen,

Ehättäin, ylkä hätäinen.

Aragvan kirkkaan, vihannoivan

On rannan saavuttanut hän.

Häälahjain taakat selässään,

Töin tuskin tietä astuskellen,

Jonossa pitkäss' seuraa ain'

Kamelit häntä; kilahdellein

Soi niiden tiu'ut ajoittan

Rikasta matkuetta johtaa

Hän, Sinodàlin valtija.

On vyössä varsi solakka;

Tikarin, miekan hela hohtaa

Välähtäin paisteess' auringon;

Selässä uljas pyssy on;

Tuul' leikkii hänen nyt tshuhànsa [irtonaishihainen päällysvaate]

Hihoilla, kultapäärmeisen,

Ja kirjosilkin koreillen

On tehty hänen satulansa,

Ja tupsut riippuu suitsissansa;

Vaahdossa virma ratsu on,

Tuo kultakarva verraton.

Se korviansa luimistaapi,

Pelästyneenä korskuen,

Kun äyrähältä nähdä saapi

Tyrskettä kosken kuohujen.

Tie vaarallinen on ja kaita:

Täänpuolen seinät vuorien.

Tuonpuolen kuilun jyrkkä laita.

On myöhä. Huippuin ruskoraita

Jo sammuu. Usva kohoaa…

Kiireemmin joukko askeltaa.

Xl

Rukoushuone tuoss' on tiellä…

Ja muuan ruhtinas on siellä, —

Näät, koston uhri, pyhä nyt, —

Jo Herrass' ammoin levännyt.

Pitoihin, taistoon, siitä asti

Jos minne kulki matkamies,

Niin rukoella hartahasti

Sen haudan kohdall' aina ties;

Se teko suojas' matkaavaisen

Aseilta muhamettilaisen.

Mut tavan esi-isien

Halveksi nuori sulhanen —

Hänelle viekkaan haaveen ansan

Kavala Daimon' viritti:

Yön pimeässä, unissansa

Hän morsiantaan suuteli…

Vilahti eessä joku musta,

Jo toinen… Pari pamausta…

Jalustimille pian taas

Nous' vaiti uljas ruhtinas,

Papàhan painoi syvään ensin, [Kaukaasialainen päähine]

Välähti ase kädessään,

Navahti piiska, — kiitämään

Kuin kotka sai hän… Kuulat lensi,

Ja hurja huuto, voihkaus,

Kajahti syväll' laaksoloissa…

Vaan pitk' ei ollut tappelus:

Grusiinit arat oli poissa!

XII

Ja vait' on kaikki… Allapäin

Ruumiita ratsastajiensa

Kamelit katsoi. Hetkittäin

Helähti heidän kulkusensa.

On ryöstön saalis matkue

Ja kuollehitten ylitse

Yölintu kehää kiertäin, liitää.

Ei haudan rauhaan koskaan niitä

Saa sieltä luostarkalmisto,

Miss' isäin tomu lepää jo;

Ei tule huntuun verhottuina

Sisaret, äidit itkusuina

Mailt' etäisiltä suremaan,

Rukoillen, heidän haudoillaan!

Vaan käden hartaan pystyttämän

Tien viereen, suojaan vuoren tämän,

He muistoks' saavat ristin vain,

Min verkollansa vehreällä

Kietoopi, helläst' armastain,

Muratti vehmas kevähällä;

Ja tiellä tukalalla tällä

Väsähtyneiden matkaajain

Se siimessuojana on ain.

XIII

Kuin sarvas virma ratsu lentää

Ja korskuen, kuin sotaan, entää,

Äkisti milloin seisattuu

Ja, kuolaa pärskyvänä suu,

Tuult' tunnustelee sieraimilla;

Äkisti iskee rautaisilla

Hokilla maahan helähtäin

Ja, harjaa puistain pörröisätä,

Taas kiitää hurjast' eteenpäin.

Mies vaiti ajaa hevost' tätä,

Tuon tuosta ponnistellen ain,

Pään kaulalle sen painaltain,

Eik' ohjaa enää marhaimilla,

Vaan jalan hervon kannuksilla

Ja veri vuotaa virtanaan,

Valuen hänen loimellaan…

Veit, ratsu uljas, taistelusta,

Kuin nuoli, kyllä herrasi,

Mut hänen, yö vaikk' oli musta,

Katala kuula yllätti!

XIV

Häätalo itkee, voihkaa; pihan

Kaikk' kansa täyttää: kenen tuo

On ratsu, pakahtunut ihan,

Mi kaatui maahan portin luo?

Ken hengetön tuo ajajansa?

Nuo rypyt tummall' otsallansa

Sen tietää tuimat taistelut.

Veressä ovat ase, vaate;

Kuin viime hurjan otteen aate,

On käsi harjaan turtunut.

Ei kauan nuorta ylkää vuottaa

Tarvinnut katseen morsion;

Hän ruhtinas ei ollut suotta:

Kuin lupas, häihin tullut on.

Mut, voi, sen tietää toden pelkän,

Ei käy hän koskaan ratsun selkään!…

XV

Suruttomahan perheeseen,

Kuin ukkonen, löi viha taivaan!

Tamara raukka vuoteelleen

On itkuun vaipununna aivan;

Ajavi kyynel kyyneltä

Ja rinta nousee raskahasti…

Kas, on kuin äänen hurmaavasti

Hän kuulis soivan yllänsä:

"Äl' itke, laps', äl' itke syyttä!

Ei kyynelkaste elävyyttää

Voi hengetöntä ruumista;

Se himmentää vain katsees kilon,

Sun polttaa vienon poskes silon!

Ei kuule hän, on kaukana,

Ei tunne tuota surua;

Suloinen taivahan on valo,

Min näkee kuolleen silmä jalo;

Ja enkel'laulu hälle soi…

Mit' unet mitättömät olon,

Valitus, itku tyttöpolon

Vieraalle taivaan olla voi?

Ei maksa arpa kuolevaisen,

Mua usko, enkel' elon maisen,

Ees silmänräpäystäkään

Surusi kalleutta tään!

Yläilmain ulapalla

Ilman purjeit', ohjaajaa

Hiljaa huuruiss' soutamalla

Soihdut sorjat tuikahtaa.

Taivaan lakeutta laajaa

Jäljetönnä vaeltaa

Tapaamattomana taajaa

Pilvilaumain hahtuvaa.

Niille lähdön, tulon häivä

Huolt' ei, riemua ei tuo,

Sääliä ei mennyt päivä,

Toivoa ei uusi luo.

Tuskan tuokio kun painaa,

Niitä vain sä muistele,

Maallist' ylenkatso aina,

Ole huoleton, kuin ne!

Kun yötär hiljaa hunnullansa

Kaukaasian vuoret varjostaa,

Kun taikasanan kautta kansa

Lumottu uneen raukeaa;

Kun kalliolla rapisuttaa

Tuul' lehteä, jo kuihtunutta,

Ja pimennossa piilostaan

Pyrähtää lintu nopeaan;

Ja viiniköynnöksien alla,

Kastetta taivaan ahmimalla,

Kun puhkeaa yökukkanen;

Kuu kulta takaa vuorien

Kun hiljaa taivahalle palaa

Ja sua silmäilevi salaa, —

Niin silloin luokses lentelen,

Jään vieraaksesi aamuun asti,

Kult'-unelmilla ihanasti

Sun silkkiripses sulkien…"

XVI

Ja sanat vaikenivat… Loittoon

Ään' äänen jälkeen häipyi ain'…

Tamara katsoo, kavahtain,

Ja vaipuu kummaan sielun soittoon;

Ei kaiho, pelko, riemastus

Povensa ole ilmaus;

Kaikk' ovat tunteet päässeet voittoon.

Kahleensa sielu katkasi,

Valahti veriin tuli pyhä

Ja hälle korviin kaikui yhä

Tuo ääni outo ihmeesti.

Haluttu uni aamusella

Väsyneet luomet ummisti;

Mut mielen kiehtoi Daimoni

Näin oudoll' ennushaavehella:

Sanaton vieras, utuinen,

Ihanuutt' ylhää loistaen,

Kumartui hänen päätään kohti

Ja silmistä sen katse hohti

Niin leppeä, niin suruinen,

Kuin syvän säälin tuntien.

Mut enkel' ei hän taivahainen,

Ei suojelija jumalainen,

Ei sateenkaaren säteitä

Sen kiharoilla kimmellä;

Ei oo hän rietas manan henki,

Min pahaan kiusata on työ, —

Kuin kirkas ilta, muoto senki:

Ei valo, pimeys, päiv', ei yö!…

Toinen osa.

I

"Oi, isä, isä, uhkas heitä,

Tamaraas älä nuhtele!

Mä itken. Näätkö kyyneleitä?

Ei ensimäiset ole ne…

Suott' aivan tänne kosijoita

Noin joukoin tulvii muualta…

En ota miestä konsaan ma;

On kylliks maassa morsioita.

Oi, isä, älä toru näin!

Olethan nähnyt; päivittäin

Ma riudun, myrkyn kalvamana!

On riettahana kiusaajana

Ain' aatos pääsemätön tuo;

Menehdyn — mulle säälis suo!

Pois luostarihin täältä aja

Sun tyttäresi mieletön!

Siell' lientää huolein Vapahtaja,

Sisällä turvaa pyhäkön.

Huvia maailmass' ei mulla…

Levolla luostar' siunatulla

Siis minut kolkkoon kammioon,

Kuin hautaan, nyt jo ottakoon!"

II

Ja luostarihin yksinäiseen

Vei immen nuoren vanhemmat

Ja katumusta tekeväisen

He halpaan viittaan pukivat.

Vaan niinkuin koruvaatteen oman,

Viel' alla nunnan kaavun hän

Tuns' sydämessään elävän,

Kuin ennen, haaveen luvattoman.

Valaistun loisteess' alttarin,

Kun kaikui juhlalaulu pyhä,

Tuon tutun äänen kuuli yhä

Hän kesken rukoustakin.

Hämystä holvin katseen kiinsi

Taas kuva tuttu hetkisen,

Jäljiltä jälleen häipyen;

Kuin tähti hiljaa loistain siinsi

Se savuss' suitsun keveän

Ja kiehtoi, kutsui… minnehän?…

III

Katveessa vuorten vilpoisien

Lepäsi luostar piilossaan.

Se plataanien, poppelien

Ol' ympäröimä. Ajallaan,

Kun verhos' yö jo rotkot vuoren,

Läp' puiden lamppu nunnan nuoren

Käv' akkunasta tuikkimaan.

Ylt'ympär' alla mantel'puiden,

Miss' synkät ristit jonotti,

Nuo mykät vahdit kalman luiden,

Vireät linnut visersi;

Ja lähteet raikkaat lorinalla

Ylitse kiiti kivien,

Kuin ystävykset yhtyen

Taas vuoren äkkijyrkän alla,

Lomitse kuuraa kiiltäväin

Kukkasten entäin eteenpäin.

IV

Näkyivät vuoret Pohjaa kohti.

Kun idäss' aamurusko hohti

Ja savu helmast' alhojen

Sinervä nousi kiemurruksin

Ja muetsiinit,[1] kääntyen

Päin itään, kutsui rukouksiin;

Kun aamuhetkin rauhaisin

Herätti väen luostarin

Kumahtain kello kaikuvainen;

Kun kukkea Grusininainen

Vuort' astui jyrkkää ruukkuineen

Joesta vettä noutaakseen, —

Niin lumihuiput kuvastuivat

Sinisin seinin taivaallen,

Mut ruusuharsoin pukeuivat

Taas päivän mennen maillehen.

Ja siellä, pilvet puhkaistessaan,

Kohoten muita kauemmas

Heloitti juhlapukimessaan

Kasbék, Kaukaasian valtias.

[1] Henkilö, joka muhamettilaisten moskeeojen minareeteista (kirkontorneista) ilmoittaa rukoushetket.

V

Täynn' aivoitust' on rikollista

Tamaran sydän; puhtahista

Iloist' ei tiedä. Hänestä

On synkkä muoto mailman kaiken;

Syy kaikki siin' on tuskan vaikeen

Yönmusta, päivyt päilyvä.

Ja syleillyt kun luomakunnan

Yön viileys on unisen,

Jumalankuvan eteen nunna

Jo vaipuu hurjast' itkien.

Ja itku haikee pitkän ajan

Yön hiljaisuudess' eessä majan

Pidättää tiellä matkustajan,

Mi miettii: "vuoren peikko näin

Kahleissaan itkee tyrskähyttää!"

Ja, herkkää korvaa jännittäin,

Hevostaan ajaa väsynyttä…

VI

Vavisten, surren mietteissään

Tamara usein yksinään

Luon' akkunansa istuskelee

Ja katse kauas tuijottelee;

Öin päivin, huokain, oottaa vain…

"Hän tulee!" — joku kuiskaa ain.

Ei turhaan haave hellitellyt,

Ei turhaan hälle näyttäynyt,

Suruisin silmin silmäellyt

Ja puhein lempein vietellyt.

Näin, itse syytä tietämättä,

Hän päivittäin vain heikkenee;

Kun taivaan puoleen nostaa kättä,

Niin sydän toista rukoilee;

Kun väsyneenä taistelusta

Käy vuoteellensa nukkumaan,

Niin pielus polttaa, ahdistusta,

Kavahtain, tuntee rinnassaan;

Sykähtää sydän, povi palaa,

Tukehtuu, silmät — sumeat,

Syleillä ahnahasti halaa,

Huulillen sulaa suudelmat…

VII

Utuinen illan harso peittyi

Jo yli Grusian vuorien.

Miel'tavoillensa Daimon' heittyi

Ja luostariin tul' lentäen.

Mut, häiritä ei rohjeten

Pyhyyttä tämän rauhan majan,

Hän vartoi pitkän, pitkän ajan —

Ja näytti kuin jo jättämään

Ois' ollut valmis aikeen julman:

Edessä korkeen muurin kulman

Käy miettein; hänen käynnistään

Värisee lehti ilman tuulta.

Kas, katseen akkunaan hän luo:

Tamaran lamppu sieltä kuultaa;

Erästä ammoin vartoo tuo.

Ja nyt, kun uinui elo mainen,

Tshingàran soitto sointuvainen [kitaran tapainen soittokone]

Ja laulun sävel kajahti;

Se sävel juosta helmeili,

Kuin kyynelvirta valuu, valuu,

Ja niin ol' laulu suloinen,

Ikäänkuin taivas tehnyt sen

Hyväksi oisi ihmisten.

Ehk' enkelin se oli paluu,

Salassa sinne lentämän,

Luo unhotetun ystävän?

Kai mennehistä lauloi hän

Sen vaimentaakseen kärsimyksen?…

Ja lemmen tuskan, viehätyksen

Tuns' ensi kertaa Daimon' nyt…

Pelossaan pois ois lähtenyt, —

Hän yrittää, ei liiku siipi!

Ja silmään, jok' ei kyyneillyt, —

Mik' ihme! — kyynel raskas hiipi…

Tuon nytkin eessä kammion

Läp' poltettuna kivi on —

Ei ihmislapsen kyyneleellä,

Vaan kuumalla, kuin tuli, ve'ellä!…

VIII

Käy sisään; lemmest' avuton

Sy'än voitti sielun hyveen pelon;

Hän uskoo, että uuden elon

Haluttu aika tullut on,

Vavistus outo odotuksen

Ja kammo epävarmuuden,

Kuin ajall' ensi kohtauksen,

Kopean valtas' sydämen;

Se huono enne sallimuksen…

Hän astui sisään, katsahti:

Siin' airut taivaan, keruubi,

Hymyillen tiellä paholaisen,

Jo seisoi sädekehässään

Edessä kauniin syntisnaisen,

Suojellen häntä siivillään…

Ja säde taivaan äkkipian

Häikäisi katseen saastaisen

Ja hellän tervehdyksen sijaan

Kajahti nuhde tulinen:

"Levoton henki, pahe työnä,

Ken kutsui sinut sydänyönä?

Ei täällä sulla palvojaa,

Et synnin valtaa täältä löydä!

Luo lempein, pyhäkkööni käydä

Rikoksen polkua et saa!

Ken kutsui sun?"

Mut muhahtaa

Vain rietas viekkahasti hällen;

Kateesta katse hehkumaan,

Ja vanhan vihan myrkky jälleen

Sävähti hänen povessaan.

"Hän mun on!" — sanoi äänin vihan, —

"Sä jätä hänet! Hän on mun!

Sä tulit turvaks myöhään ihan,

Mua, hänt' ei tuomittava sun.

Löin leiman' ylpeyden tenää

Palavan päälle sydämen;

Tääll' ei oo pyhäkköäs enää,

Tääll' lemmin mä ja vallitsen!"

Suruisin silmin uhriin hentoon

Keruubi silloin katsahti,

Lehahti hiljallensa lentoon

Ja taivaan siintoon upposi…

… … … … …

X

Tamara:

Ken olet? Puheellas mun surmaat!

Sun toiko horna, taivasko?

Mitä tahdot?

Daimoni:

Olet kaunis, hurmaat!

Tamara:

Mut ken, ken olet?… Vastaa jo!

Daimoni:

Se olen, jota odotteli

Yön hiljaisuudess' sydämes,

Jonk' aatos sieluus kuiskaeli

Ja suru tunnossas jo eli,

Jok' oli kuva unies;

Se olen, jonka katse hukkaa

Jokaisen toiveen idussaan;

Se olen, jot' ei lemmi kukaan,

Mut kiroo kaikki päällä maan;

Rajoiss' en aikain, äärten häärää;

Oon ruoska maisten orjain mun,

Oon tiedon valta, vapaan määrä,

Oon taivaan viha, mailman väärä,

Ja näät — sun etees polvistun!

Sinulle kannan katumuksen

Ja lempein nöyrän rukouksen,

Poveni ensi ahdistuksen

Ja ensi kyyneltulvan tään.

Oi, kuule mua, säälihän!

Hyveelle minut, taivahalle

Yks' sanas palauttaa vois

Ja pyhän lempes suojaamalle

Uudelle enkelille ois

Sijalle pääsy loistavalle.

Rukoilen, mua kuulehan,

Oon orjas, sua rakastan!

Kun vain sun näin mä, äkist' ihan

Ma kuolemattomuuden vihan

Ja vallan kammon tunteen sain.

Iloa maan ma vaillinaista

Kadehdin vasten tahtoain;

Elämää elää toisellaista,

Kuin sinä, oisi katkeraa,

Erossa elää — kauheaa.

Tuns' sydän oudon polton saavan,

Veretön suli taas sen hyy

Ja kipu alla vanhan haavan

Elohon virkosi, kuin kyy.

Sinutt' en tunne ikuisuutta,

En valtojeni rajattuutta;

Ne helysanoja on vain,

Jumalitt' templi jumalain!

Tamara:

Pois luovu luotain, henki rietas!

Vait! Min' en usko kiusaajaa!

Oi, Luoja!… Rukoust' en saa

Ma huuliltani… myrkky kietas'

Tuhoisa järkein jäytyneen.

Sa, kuule, turmaan minut temmit;

Puhees' on poltto hornanve'en…

Miks', sano, minua sa lemmit!

Daimoni:

Miks', sulotar? Oi, tiedä en.

Elämän tuntein uudenlaisen,

Pois riistin päästäin rikosten

Ma kruunun orjantappuraisen,

Mit' oli, — kaikk' oon hyljännyt;

Elon' on, kuoloin katsees nyt!

Sua lemmin toisellaisin innoin,

Kuin sinä pystyt lempimään:

Palavin rinnoin, kaikin hinnoin

Ikuisen aatteen, haaveen tään.

Ajoista aikain, maailmojen

On kuvas' ollut sy'ämessäin

Ja eessäin kulkevan sen näin

Teill' iki-ilmain aavikkojen.

Ahdistain ammoin aatostain,

Suloinen kaikui nimes' ain;

Ja onness' autuaitten mailla

Sua yksin vain ma olin vailla.

Oi, jospa voisit ymmärtää

Tään tuskan katkeran ja haikeen:

Vuos'sadoittain ain', i'änkaiken

Kun kärsii, nauttii elämää,

Pahasta kiitoksetta jää,

Hyvästä ilman palkinnoitta,

Itselleen elää, kaihoten,

Ja, i'ät' aina taistellen,

Ei kukistu, ei taida voittaa,

Kun säälii ain', ei toivo lain,

Kaikk' kokee, tuntee, näkee, tietää

Ja tahtomattaan vihaa, sietää,

Kaikk' ylenkatsoo aina vain!…

Niin kohta kuin mun oli yli

Jumalan kirot täytetyt,

Minulle luonnon lämmin syli

Ol' ainiaaksi kylmennyt…

Edessäin äärettömyys siinsi,

Hääkorut katseheni kiinsi

Jo ammoin tuttuin tähtien…

Ne kultakruunut päässään kulki,

Mut joka ainut silmäns' sulki,

Kun kohtas veljen entisen!

Hylyjä, minun kaltaisia,

Nyt toivotonna etsin, — mut

Sanoja, katseit', uhmaavia

En ilmeit' itse tuntenut.

Pelossain lentoon pois mä läksin,

Vaan minne, miks, — en tiedä lain.

Jäin ystäväini hylkäämäksi

Mä entisten ja mailma ain'

Oli mulle mykkä, kuuro vain.

Vuon ajelehtii vuolaan mukaan

Näin vuodon saanut pursikin,

Min poiss' on purjeet, peräsin

Ja tietä jonk' ei tiedä kukaan;

Näin kiitää aamull' aikaisin

Myös ukkospilven lonkakin,

Uhaten, yksin siintehissä,

Ei tohdi seisattua missään,

Määrättä rientäin, jäljittä,

Ties Luoja, mistä, minnekä!

Ei kauan ihmisiä johtaa

Mun tarvinnut, — sain syntiin kohta!

Ma kaiken jalon häpäisin

Ja moitin kaiken kaunihin.

Sammuksiin helpost' i'äks' aivan

Heiss' uskon puhtaan tulen sain…

Ja tokko maksoivatkaan lain

Nuo hölmöt, tekopyhät vaivan?

Lymysin vuorten rotkoihin;

Ja sydänyöllä harhailin,

Kuin ilmanraana tulipäinen…

Kas, ratsumies kulk' yksinäinen

Läheisen tulen maanima;

Kadoten kuiluun, apua

Hän turhaan huutaa — valahtuvi

Jälk' äyrääseen vain hurmeinen…

Mut kauan vihan kolkko huvi

Ei mulle ollut mielehen.

Ja myrskyn kanssa raivokkahon

Sain usein otteluhun mä,

Pukeutuin sumuun, salamahan,

Jylisten kiidin pilvissä;

Parissa tahdoin luonnon raivon

Sydämen tyyntää nurinaa,

Erota ikiaatteest' aivan,

Unheettomankin unhottaa!

Mi taru olentojen maisten,

Nykyisten polvein, tulevaisten,

Suruista, puutteist', tuskist' on

Edessä yhden tuokion

Salaisten vaivain tämänlaisten?!

Mit' elo, työ on ihmisen?

Se tulee, menee haihtuen!

On taivaan päätös — toivo sen;

Se langettaa, mut anteeks' antaa!

Vaan loppua mun surullen',

Kuin mulle, ei, — ei rauhan rantaa,

Ei unta ees suo haudan hyy!

Se ajoin kiemuroi, kuin kyy,

Ja ajoin tulen tavat lainaa

Ja mieltä taas kuin kivi painaa,

Mi turhain toivoin, himojen

On patsaaks pantu haudallen!

Tamara:

Jo luovu mulle nurkumasta!

Miks' surus tietää tarvitsen?

Sa rikoit…

Daimoni:

Sinuako vastaan?

Tamara:

Voi joku kuulla meitä…

Daimoni:

Ken?

Tamara:

Jumala.

Daimoni:

Huolensa on taivaat,

Ei maa! Hän meit' ei huomaa lain.

Tamara:

Mut rangaistus? Ja manan vaivat?

Daimoni:

Kah, oothan siellä seurassain!

Tamara:

Ken outo ystäväni lienet,

Vaikk' i'äks' multa rauhan vienet,

Niin, tuntein riemun salaisen,

Sua, kurja, sentään kuuntelen.

Mut jos on puhees viekas vainen,

Jos petos siinä piilevi…

Oi, sääli!… Minkä voitat maineen!…

Mitä on sulle sieluni?

Taivaalle oonko kallihimpi

Ma muita, joit' et huomaa sa?

Oi, onhan moni kaunis impi,

Jonk' koskenut ei vuodetta,

Kuin täällä, mies oo konsana!…

Ei! Vannothan sa lujan valan?…

Sä nääthän minun mielialan',

Näät kaikki naisen haavehet!

Ja sentään sielun pelon siedät…

Nyt kaikki käsität ja tiedät,

Sä mua toki säälinet!

Siis vanno, että harrastukset

Kaikk' olet inhat heittänyt;

Vai eikö valat, lupaukset

Oo olemassa enää nyt?…

Daimoni:

Ma vannon luomispäivän kautta,

Ja kautta päivän viimeisen,

Häpeän, saadun synnin tautta,

Ja riemun ikitotuuden;

Kautt' tuiman tuskan lankeemuksen

Ja voiton haaveen haihtuisan,

Kautt' tämän ensi kohtauksen

Ja eron, pian uhkaavan,

Ma kautta henkiparven vannon

Ja veljein, jotka vallassan' on,

Kautt' enkelien puhtaitten,

Mun vihollistein valppaiden;

Mä vannon kautta pyhän kaiken,

Sun kautta, — taivaan, helvetin,

Ja viimeisen sun katsees haikeen

Ja ensi kyyneleesikin,

Sun sulohuultes henkäyksen,

Sun silkkikutris' aaltojen;

Kautt' autuuden ja kärsimyksen,

Ma vannon kautta rakkauten' —

Ett' olen korskat aivoituksen',

Ainaisen koston heittänyt

Eik' enää myrkky imarruksen

Ketäkään häiritä saa nyt;

Sopia tahdon kanssa taivaan,

Hyveesen tahdon luottaa aivan,

Rakastaa tahdon, rukoilla.

Sun arvoiseltas otsalta

Katuen, itkein jäljen liedon

Pois taivaan liekin pyyhin ma;

Minutta rauhass' epätiedon

Nyt kukoistakoon maailma!

Oi, usko mua: minä yksin

Sun arvos tunsin, ymmärsin,

Valittu mun oot pyhimyksen',

Nyt sulle valtan' alistin.

Sun lempes vastalahjaks' anon,

Saat ikuisuuden — hetkestä;

En horju, suur' oon — julki sanon —

Kuin vihassain, myös lemmessä.

Vien tuonne tähtitarhain taakse

Ma, vapaa ilman lapsi, sun;

Teen sinut mailman valtiaaksi,

Ja ensi lemmityksein mun;

Ja säälimättä, kaipaamatta

Sielt' tulet maahan katsomaan,

Miss' onnea ei oikeata,

Ei kauneus kestä kauankaan,

Miss' intohimot ainoasti,

Rikokset, kosto asustaa,

Miss' ihmisparka vapahasti

Vihata, rakastaa ei saa.

Vai etkö tunne hetkellistä

Sa rakkautta ihmisten? —

Vain nuoren veren hyökymistä! —

Mut aika kuluu, — hyytää sen.

Ken uuden kauneen viehätystä

Voi vastustaa, ken eroa,

Ken ikävää ja väsymystä,

Sydämen mielitekoja?

Ei, armahani, kuule mua,

Sun anna täällä sallima,

Kuin mykän orjan, lakastua

Kateessa, raa'ass' seurassa

Tekoystäväin ja vihollisten,

Katalain, kylmäin, typeräin,

Ja pelon, turhain toivomusten,

Raskaiden vaivain, ikäväin!

Ei kolkko, korkee luostarmuuri,

Min suojass' ihmisist' oot juuri

Niin kaukana, kuin Luojastas,

Saa sammuttaa sun halujas'.

Ei! Kaunokainen, sulle luotu

Muu elämän on kohtalo,

Muu kärsimys on sulle suotu

Ja muitten riemuin nautinto!

Sä jätä vanhat toivees omat

Ja kohtaloonsa kurja maa,

Niin ylhän tiedon pohjattomat

Syvänteet sielus sijaan saa.

Mun henkijoukkoin kuuliaiset

Ma lasken jalkais juurehen,

Kätyrit köykeet, hurmaavaiset

Sinulle annan, kaunoinen;

Kointähden otan kulmilt' ylvään

Sinulle kultaseppeleen

Ja sille kukkasien kylvän

Mä öisen kastekimalteen;

Ja iltaruskon purppuralla

Mä vyötän sinun vartalos,

Hienoimman tuoksun huo'unnalla

Utuisen täytän asuntos.

Ma soitoill' ihmeen hurmaavilla

Sua herkeemättä huvitan;

Kivillä, helmill' ehoimmilla

Koristan kotis uhkean;

Mä syöksyn alas meren pohjaan,

Taa pilvien mä tieni ohjaan,

Saat kaikki, kaikki päällä maan —

Mua lemmi!…

XI

— Ja hän huulillaan

Hipaisten koski hehkuvilla

Tamaran huuliin värjyviin;

Ja puheillansa viekkahilla

Hän vastas' immen rukouksiin.

Katseellaan katsoi valtavalla

Hän häntä silmiin polttamalla,

Ja väistämättä välähti

Yöss' siinä hän, kuin tikari.

Oi, rietas henki riemuitsi!

Nuo suudelmat, kuin myrkky surman

Toi oiti, sielun täyttäin, turman…

Parahdus haikee, hirmuinen

Yön rauhan rikkoi hiljaisen…

Kaikk' kaikui siitä: tuska, lempi

Ja soima viime pyyntöineen

Ja ero toivoton, kun hempi,

Nuor' elo eroo i'äkseen…

… … … … …

XII

Yövahti silloin yksiksensä

Edessä jyrkän muurin sen

Käveli hiljaa, määrällensä,

Kädessään levy rautainen;

Kohdalla nuoren immen majan

Hitaammin astui hetken ajan

Ja, hämmentyen, lyömästä

Pidätti käden levyä;

Kaikk' uinui luonto ja hän kuuli:

Sopuisin suli huuleen huuli, —

Pikaisen kotvan huudahdus

Ja heikko, vieno valitus…

Ja inhottava epäluulo

Sydämen valtas vanhuksen…

Ja kului vielä hetkinen —

Kaikk' oli vaiti; kaukaa kuulo

Erottaa vain voi tuulosen

Kuiskaaman lehtein napistuksen

Ja vuorivirran vaikerruksen

Pimeille rannan äyräillen.

Pelossaan pyhäin rukouksen

Kiireesti käy hän lukemaan,

Näin riettaan hengen houkutuksen

Pois karkoittaakseen sielustaan;

Vavisten siunas ristinmerkin

Rintansa, riehun täyttämän,

Ja vaiti, rientäin jaloin herkin,

Taas jatkaa kulkuansa hän.

… … … … …

XIII

Kuin uinuu taivaan enkel' hempi, —

Tamara lepää arkussaan;

On kääreliinaa valkoisempi

Hipiä hänen otsallaan.

I'äksi sulki silmä luomen…

Mut, taivas! ken ei uskois, ken,

Ett' eho katse alla sen

Uneksii, että suudellen

Sen herättää viel' uusi huomen?

Mut turhaan siihen aamunkoi

Säteitä kultaisia loi;

Ja, vaiti surren, heimo hukkaan

Rakasta suuta suutelee…

Ei, — kalman ikityötä kukaan

Ei koskaan tyhjäks' enää tee!

XIV

Ei juhlapuku oo Tamaran

Ees ilopäiväin konsana

Näin ollut kaunis, upea:

Koristain kukat kotivaaran

(Niin vaatii vanha tapa maan)

Hänt' ympäröivät tuoksullaan

Ja, hyväellen kylmää kättä,

Kuin hyvästi ne mailman jättää.

Ei mistään hänen kasvoillaan

Voi nähdä, ett' on kuolemaan

Haluinsa hurmoksessa käynnä, —

Niin kaikki niiden piirteet on,

Kuin aina marmor' eloton,

Vain sitä kauneutta täynnä,

Mi vaill' on ilmett' tunteiden, —

Kuin kuolo, salaperäinen.

Mut hänen huulillensa outo

On hymy kesken hyytynyt

Ja kertoa, min kärsi kouto,

Se tarkkaavalle tiesi nyt.

Siin' ilmen' ylenkatse jäinen

Sydämen, mi löi syvästi,

Ajatus viime näkyväinen,

Elolle kuiske: hyvästi!

Olemust' turhaan kuvastellen,

Näin kuolleemp' oli vielä nyt,

Ja toivottomamp' omaisellen,

Kuin silmä i'äks pimennyt.

Niin, tullen ehtoon juhlahetken,

Kun päivyt, päätettyään retken,

Sulanut kultamereen on,

Kaukaasian huiput purppurassa

Seisovat hetken hohtavassa,

Kohoten tummaan siintohon;

Vaan tämä puolikuollut valo

Ei toista enää luontoon luo

Ja tielle valaistusta palo

Jäähuippuin kellekään ei suo…

XV

On valmis lähtöön surusaatto, —

Omaiset, joukoin naapurit.

Rintaansa ääneti lyö taatto,

Kiharat repii kaunihit,

Kun selkään nousee viime kerran

Ratsunsa liinaharjaisen.

Niin alkoi matka saattuen.

Se kestää kolmen päivän verran.

Povessa sukukalmiston

Saa impi lepokammion.

Gudalin kantaisä eräs

Mi teiltä ryöstöin saaliit keräs',

Kun tauti hänet kahlehti

Ja tunnonvaivat valtasi,

Syntinsä oli sovittaakseen

Luvannut kirkon rakentaa

Huipulle vuoren, pilvein taa,

Min tuul' on tehnyt laulumaakseen,

Käymältä haukka nähdä saa.

Ja kirkko yksinäinen väleen

Kasbékin kohos lumihin

Ja rauhaan, lepäämähän jälleen

Pääs' sinne ruumis julmurin;

Näin kalmistoksi tullut tuoll' on

Tuo vuori, pilvein suosima:

Ikäänkuin liki taivasta

Asunto kodikkaamp' ois' kuolon,

Ei häiriytyisi uni tää

Viimeinen etääll' ihmisistä…

Vaan turhaa! Kuollut mennehistä

Suruist' ei, riemuist' unta nää.

XVI

Sinisen seesteen lakeuksilla

Siivillä kultaa hohtavilla

Lens' enkel pyhä, kantaen

Sylissään sielun syntisen;

Suloisin sanoin, toivein yksin

Epäilyt haihdutti hän sen,

Rikoksen jäljet, kärsimyksen

Pois kyynelillä huuhtoen;

Etäältä kuulivat he taivaan

Jo soittoa, kun äkist' aivan,

Pidättäin heidän lentonsa,

Ryöpsähti rietas hornasta…

Oli valtava, kuin pyörre huima,

Salaman loiste välkkyvän,

Ja ääni, mielettömän tuima,

Huus' ylpeästi: "mun on hän!"

Keruubin painui rintaa vastaan,

Rukoillen kauhun tyyntäen,

Tamaran sielu syntinen.

Tuoss' arpa hänen tulevastaan:

Taas seisoi henki siinä, mut

Ken oiskaan hänet tuntenut?!

On katse julma, täynnä ihan

Hän myrkkyä on tuhoisaa

Rajoitta raivoovan vihan

Ja haudan viimaa kamalaa

Vain jäykät kasvot puhaltaa.

"Katoa kolkko henki manan!"

Näin vastas' airut taivahan:

"Oot kylliks' ollut voittajana,

Nyt tullut hetk' on tuomar'sanan,

Vanhurskas päätös Jumalan.

Koetusaik' on ohi nyt;

Maantomun kanss' on jättänyt

Hän paheen kahleet. Kotihimme

Jo ammoin häntä odotimme.

Niit' oli tämä olento,

Joitten on elo tuokio

Vain ääretöntä kärsimystä,

Ain' uhkuvata viehätystä;

On heille kirkastuksestaan

Sydämen säikeet Luoja suonut,

Ei mailmaa varten heitä luonut,

Ei mailmaa heitä vartenkaan!

Hän kallihilla hinnall' aivan

Sovitti kaikki epäilyt…

Hän kärsi, lempi — ovi taivaan

On rakkaudelle auki nyt!"

Ja viettelijään ankarasti

Katsahti enkel viimekseen

Ja, viuhtoin siivin riemuisasti,

Hän häipyi taivaan kirkkauteen.

Mut voitettuna Daimon' tälleen

Hulluudet kiros' unelmain,

Vihaisna jäi hän elämälleen,

Kuin ennen, mailmaan yksin jälleen

Lemmettä, toivehitta ain!…

* * *

Liepeillä laakson Koishaurin,

Kupeella jylhän kallion

Nyt vieläi nähtävinä muurin

Muinaisen raunioita on.

Niist' yhä kulkee tarinoita,

Kauheita kuulla lapsien…

Tekoja taika-ajan noita

Todistaa, puihin lymyten,

Kuin aave, muistomerkki kolkko.

Alhaalla kylä kirjavoi;

Maa kukoistaa ja vihannoi,

Huminaan häipyy äänten solkko,

Ja karavaanit, helisten,

Kulkevat kulkuansa kaukaa.

Läp' usmain syöksyin, kuohuen,

Kimaltain, vuorivirta laukkaa.

Parissa kevään, auringon,

Suloisen elon, ikinuoren,

Iloiten leikkii luonto vuoren,

Kuin lapsukainen huoleton.

Vain linna synkk' on yksinänsä,

Aikansa kerran elänyt,

Kuin jäänyt jälkeen ystävänsä,

Omaisten vanhus raukka nyt.

Kuun nousua siell' oottaa illoin

Asukkaat näkymättömät:

Vapauden juhla niill' on silloin, —

Huristen vain ne kiitävät.

Eräkäs uusi, harmaa lukki,

Kutovi seitit, seinät tukkii;

Iloiten leikkii katolla

Perheineen ruohonpäinen lisko

Ja pimeästä ra'osta

Kyy arka kiemuroitaan viskoo

Luo vanhan portaan paateron:

Se ajoin kierryksissä on

Ja ajoin pitkäksensä oikoo

Ja läikehtien siinä loikoo,

Kuin kalpa urhon tarpeeton,

Kentälle jäänyt taistelon.

— Mi jylhyys! Elost' entisestä

Ei jälkiä: on tarkkaan pestä

Käs' uuras ajan ehtinyt;

Gudalin kuulumainehesta

Ja tyttärestä suloisesta

Ei mikään muistut' enää nyt!

Vain kirkko harjanteella siellä,

Tuo pyhän voiman suojaama,

Mi peittää heidän tomunsa,

Lomitse pilvein näkyy vielä;

Sen portin eessä seisovat

Kiviset mustat vartiat

Luminietoksien kattamina;

Povellaan heillä pantsarina

Jäät hohtaa sulamattomat.

On yltä jyrkänteiden posket

Synkästi riippuin peittäneet,

Kuin äkkijäätynehet kosket,

Uniset jättivyörykkeet.

Puhuri siellä käyttää kaulaa,

Tomussa seinäin harmajain

Välistä pitkään laulun laulaa,

Välistä huutaa ulvahtain.

Ja ihmekirkosta kun siitä

Saa kaukomaille viestit ain',

Idästä pilvet joukottain

Pyhissä käymään sinne kiitää;

Muu kenkään ei nyt itkekään

Kivillä kalman majan tään;

Kasbék vain, synkkä, povessansa

Kuin saitur kätkee saalistansa.

Siell' ikinurina ei maan

Ikirauhaa häiri konsanaan.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK DAIMONI: ITÄMAINEN TARINA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

MIHAIL JURJEVITSH LERMONTOV.

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XII

XIII

XIV

XV

XVI

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE