The Project Gutenberg eBook of Tottisalmen perillinen

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Tottisalmen perillinen

Author: Anni Swan

Release date: October 20, 2019 [eBook #60534]

Most recently updated: October 17, 2024

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/60534

Credits: Anna Siren and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TOTTISALMEN PERILLINEN ***

TOTTISALMEN PERILLINEN

Kirj.

Anni Swan

Porvoo * Helsinki, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1918.

SISÄLLYS:

1. Nuori herra.

2. Kepposia.

3. Pappilassa.

4. Yrjö.

5. Ystäviä ja vihollisia.

6. Uusi koti.

7. Koulussa.

8. Muukalaiset.

9. Salaperäisyyttä.

10. Tottisalmen perillinen.

11. Ateenassa.

12. Taaskin Tottisalmessa.

Ensimmäinen luku.

NUORI HERRA.

Maisteri Amos Ticklenius seisoi hajasäärin koulupöydän ääressä. Hänen pienet hailakansiniset silmänsä hohtivat pyhää tulta silmälasien takaa, ja luiseva oikea käsi haravoi tuon tuostakin punaista pystytukkaa. Hän opetti mieliainettaan Kreikan historiaa.

— Ja silloin nuo jalot kolmesataa, Spartan uljaat pojat, pelkäämättömät sankarit, päättivät yhtenä miehenä mie-mie — — —

— Kas niin, nyt hän taas alkaa änkyttää, kuten aina, kun innostuu, kuiskasi Beata, lihava kymmenvuotias tytöntyllerö, veljelleen Klaukselle.

Mutta Klaus ei häntä kuullut. Hänellä oli muuta tärkeämpää tointa. Hän oli juuri avaamassa sikarilaatikkoa, jonne suurella vaivalla oli samana aamuna saanut ampiaispesän suljetuksi, ja juuri samalla hetkellä kun sparttalaiset maisteri Tickleniuksen johdolla viimeiseen mieheen suistuivat Thermopylain solassa, kuului huoneessa kauhea pörinä, ja parvi ampiaisia lentää pörräsi pitkästä vankeudestaan vimmastuneena ympäri huonetta. Beata kirkaisi ja kätki kasvonsa esiliinaan, ja maisteri Ticklenius seisoi kuin salaman iskemänä.

— Tämä on kerrassaan julkeata kuulumatonta.

— Teillä ei ole rahtuakaan ymmärtämystä. Minä teille ke-ke-kerron sparttalaisten sankarikuolemasta, ja te vain ampiaisia pör-pörr —. Ja maisteri niisti pitkää terävää nenäänsä kuuluvasti punaiseen pumpulinenäliinaan.

— Minä tuon vain hiukkasen eloa kuivaan esitelmäänne, maisteri, ilkkui Klaus. Ampiaiseni ovat tietysti persialaisia. Sparttalaisten kaaduttua ne hyökkäävät Ateenaa kohti, ymmärrättehän.

— Se on ke-ke-kerrassaan liikaa, änkytti maisteri, joka hyvänsävyisyydestään huolimatta oli todella suuttunut. Hän avasi ikkunan, ja nyt alkoi hurja ampiaisenajo. Klaus ja Beata hyppivät ja kirkuivat tarmonsa takaa, meluten minkä ikinä jaksoivat. He kaatoivat tuolit ja saattoivat tuossa tuokiossa koko kouluhuoneen mullin-mallin. Maisteri huitoi karttakepillä kuin hullu, kadotti silmälasinsa, josta oli seurauksena, ettei hän nähnyt mitään, ja kompastui viimein kaatuneeseen tuoliin, kellahtaen pitkin pituuttaan lattialle. Ampiaiset lensivät sinne tänne vihaisesti pöristen ja pistellen. Vihdoin viimein palautui rauha ja järjestys. Tuntia saatettiin jatkaa. Maisteri Ticklenius nosti nenälleen silmälasit, jotka Beata hurskaan näköisenä hänelle ojensi, pyyhkäisi nenäliinallaan hiestyneitä kasvojaan ja sanoi: — Meillä ei tosin ole enää monta minuuttia jäljellä, mutta tahdon kuitenkin näyttää teille ihmeen ihanan kuvan, näytteen kreikkalaisesta taiteesta. Te saatte nyt nähdä Praksiteleen mestariteoksen.

Maisterin ääni kävi hartaaksi. Miltei pyhällä kunnioituksella hän veti pahvikotelosta esille kuvan.

— Tässä on Hermes, maailman kenties ihanin kuvanveistos, joka — — —

Kaikuva nauru keskeytti hänet. Beata ja Klaus nauroivat niin, että kyynelet tippuivat pitkin poskia.

— Te nauratte, nauratte Hermestä, äänsi maisteri ällistyneenä.

— Se on niin hullunkurinen, nauroi Beata yhä.

— Hullunkurinen! Maisteri käänsi nopeasti kuvan itseensä päin, mutta pudotti sen heti kädestään ja vaipui masentuneena tuolille istumaan. Kuva jäi lattialle, kasvot ylöspäin. Se oli todellakin harvinaisen hyvä jäljennös Praksiteleen Hermeestä, mutta voi kuinka turmeltu! Posket oli maalattu tulipunaisiksi, nenässä riippui viheriäinen rengas, otsalla törrötti siniset sarvet — ihana kuva oli aivan pilalla.

Beata vaikeni äkkiä arastellen maisterin äänettömyyttä, mutta pahankurinen Klaus tirskui yhä.

— No, maisteri, mitä pidätte Praksiteleen mestariteoksesta? Minusta se on enemmän faunin näköinen.

Maisteri ponnahti pystyyn kuin jänne.

— Ilkeä nulikka, hän huusi. Sinä — sinä — olet kerrassaan sietämätön.

Klauksen posket kivahtivat tulipunaisiksi.

— Te, maisteri, tekö uskallatte minua noin puhutella? Nulikka! Te, köyhä lukurotta, jonka äiti oli minun äitini palveluksessa, ja joka olette saanut kasvatuksensa isoisäni kukkarosta. Hän suoristi ylpeästi itseään. — Ettekö tiedä, että minä olen Tottisalmen perillinen ja voin milloin tahansa ajaa teidät pihalle?

— Et vielä, Klaus, et vielä, kuului syvä ääni.

Kaikki kolme kääntyivät säikähtyneenä oveen päin. Kynnyksellä seisoi solakka, valkohapsinen ja harmaapartainen vanhus. Hänen tuuheat, vielä mustat kulmakarvansa olivat rypyssä. Ankarasti hän katseli tummansinisillä silmillään poikaan.

— Olen kauan aikaa tuolta parvekkeelta tarkannut käytöstäsi, Klaus, jatkoi hän tyynesti. Maisteri on oikeassa, sinä olet todellakin sietämätön nulikka.

Hänen katseensa osui turmeltuun Hermeskuvaan.

— Sinäkö tuon olet tehnyt?

Klaus oli häpeissään ja nolona, mutta sitä salatakseen hän vastasi kopeasti:

— Entä sitten! On kai minulla rahoja sen verran, että voin korvata maisterille tuommoisen pikkuvahingon.

Hän sieppasi pienen virkatun kukkaron taskustaan ja heitti sen maisterin jalkojen juureen.

— Siinä saatte.

Maisteri hätkähti ja teki torjuvan liikkeen kädellään.

— Klaus! kuului Beatan kauhistunut ääni.

Vanhan paronin otsasuonet pullistuivat. Näytti siltä kuin hän olisi tahtonut iskeä poikaan käsiksi. Mutta hän sanoi vain luonnottoman tyynellä äänellä: — Nyt sinä menet paikalla huoneeseesi etkä tule sieltä, ennenkuin kutsutan sinut.

Klaus seisoi hetken aikaa uhkamielisenä paikallaan, epäröiden totellako vai ei.

— Tottele, Klaus-kulta, tottele, kuiskasi hätääntynyt Beata.

Klaus heitti ylpeästi niskansa taaksepäin, teki kokokäännöksen ja meni uhmaavana huoneesta.

Beata hiipi hänen jäljestään masentuneena ja punaisena.

Pyydettyään Klauksen puolesta anteeksi loukkautuneelta maisterilta palasi paroni takaisin parvekkeelle, jolta vanha kaljupäinen tohtori, talon uskollinen ystävä, oli kohtausta seurannut.

Paroni kohautti olkapäitään pahastuneena.

— Siinä veli nyt näkee hänet kaikessa loistossaan. Kiivas, uppiniskainen ja ylpeä. Ei kukaan ihminen tule toimeen hänen kanssaan paitsi Jonas, tuo Fredrikin liehakko palvelija, joka mielistelee ja turmelee pojan pilalle. Hän on opettajainsa epätoivo ja palvelijain kauhu.

Vanha tohtori pisti valkoisilla, hyvin hoidetuilla sormillaan nuuskaa nenäänsä, veti esille silkkinenäliinansa ja aivasti pari kertaa. Sitten hän hitaasti ravisti kaljua päätään.

— Hm-hm, ylpeä ja kiivas. Mutta onko ylipäänsä Tottisalmessa koskaan elänyt ketään sen suvun jäsentä, joka ei olisi ylpeä ja kiivas? Vai mitä veli arvelee?

Vanha paroni naurahti vasten tahtoaan.

— Veli on oikeassa, ylpeitä ja kiivaita me kaikki kyllä, Jumala paratkoon, olemme olleet, mutta emme halpamielisiä kuten Klaus usein, emme myös laiskoja ja velttoja.

Tohtori katseli miettiväisenä eteensä.

— Hm. Poika on varsin pahansisuinen, sitä ei voi kieltää. Hän tarvitsisi ankaraa kättä, lujat ohjakset, päättäväisyyttä ennen kaikkea.

— Niinpä niin, mutta meissä ei enää ole kenessäkään miestä siihen. Minä olen liian kiivas minäkin, ei vanha soturi kelpaa kasvattajaksi. Turmelen vain kalliit taimet. Vanhuksen kasvot synkistyivät, oli kuin jokin varjo hetkeksi olisi pimittänyt hänen kasvonsa. Hän huokasi ja jatkoi:

— Fredrikin sinä tunnet, hän ei ajattele nykyjään muuta kuin terveyttään ja Svedenborgia. Hän antaa pojalle kaikessa myöten. Ottilia-sisar on aivan liian leppeä ja mukautuva ja Riikke-mamseli liian vanha. Maisteri Ticklenius taas on kyllä oppinut ja kelpo mies, mutta aivan mahdoton ohjaamaan sellaista luonnetta kuin Klauksen. Hänen edeltäjänsä oli vielä mahdottomampi pitämään poikaa kurissa.

Tohtori tarkkasi nuuskarasiansa kantta, kuin olisi se ollut viisauden lähde.

— Lähettäkää poika pois kotoa, sanoi hän sitten äkkiä ja päättävästi.

— Pois kotoa!

— Niin! Lähettäkää hänet johonkin syrjäiseen, vaatimattomaan perheeseen, jossa häntä kohdellaan lempeästi, mutta samalla lujasti, jossa hän saa tehdä työtä kuin köyhän miehen poika ja elää yksinkertaisesti.

Vanha paroni vaipui mietteisiin. — Veli saattaa olla oikeassa, lausui hän hetkisen kuluttua. — Mutta suostuuko hän siihen, suostuvatko Fredrik ja Ottilia-sisar siihen?

— Pojalta emme kysy ensinkään lupaa, Ottilia-neiti suostuu kyllä, jos saamme hänet ymmärtämään, että tarkoitamme pojan parasta. Fredrikistä lupaan minä taas hänen lääkärinään pitää huolen. Hänelle on terveys miltei kalliimpi kuin hänen lapsensa. Minä olen jo kauan aikaa tarkannut Klausta, ja ellei hän ajoissa joudu pois tästä ympäristöstä, kehittyy hänestä ennen pitkää luonne, jota ei kukaan ihminen voi rakastaa eikä kunnioittaa. Tohtori hiljensi ääntään. — Hän muistuttaa suuresti isosetäänsä: hillitön, oikullinen luonne, itsevaltainen ja omapäinen.

Vanha paroni rypisti silmäkulmiaan. — Olen sen kyllä itsekin huomannut, ja minua peloittaa jättää Tottisalmi hänen käsiinsä. Jos asiat olisivat olleet toisin… mutta siitä ei kannata puhua.

Tohtori katseli osaaottavasti nuoruudenystäväänsä. Hän tiesi, että tämä ajatteli tällä hetkellä poikaansa, joka kuusitoista vuotta sitten oli lähtenyt kotoaan eikä sen jälkeen ollut antanut tietoa itsestään. Huhuttiin väärennetyistä asiapapereista ja suurista peliveloista. Mutta suku oli pitänyt asian tiukasti salassa, niin ettei mitään varmaa tiedetty. Ja vähitellen oli nuori kaunis Yrjö-paroni eli luutnantti, joksi häntä yleisesti oli sanottu, unohtunut. Ei tosin isän sydämestä, sen tohtori yksin tiesi. Hän ei antanut kylmän kuoren pettää itseään. Isän sydän ei koskaan ollut lakannut kaipaamasta poikaa, joka oli ollut hänen ylpeytensä ja kaikkensa maailmassa senjälkeen kuin paronitar, hänen vaimonsa, oli kuollut.

Pieni, liukasliikkeinen, huolellisesti puettu mies astui huoneeseen.

— Herra kapteeni käskee kysyä, eivätkö herrat suvaitse tulla keltaiseen saliin pelaamaan whistiä.

— Kyllä, me tulemme kohta, vastasi paroni.

— Aina yhtä sileä ja kohtelias, huomautti tohtori hymyillen, kun palvelija nöyrästi kumartaen oli poistunut.

— Minä en pidä hänestä, mutta Fredrik ei voi hänestä luopua, ikävä kyllä, sillä hän mielistelee Klausta ja kiihoittaa hänen huonoja taipumuksiaan.

— Onnenonkija, luulen, mutta hän hoitaa isäntäänsä erinomaisen hyvästi. Luulenpa, että hän todellakin pitää hänestä.

— Niin, Fredrik on kerran pelastanut hänet jostakin pälkähästä ulkomailla, missä hän eli sangen kurjissa oloissa.

Kun herrat saapuivat niin sanottuun keltaiseen saliin, istui kapteeni Fredrik jo whistipöydän ääressä. Hän oli laiha, kivulloisen näköinen mies, kaukaista sukua paronille ja Yrjön, paronin ainoan pojan, kasvinkumppani sekä naimisissa paronin tyttären kanssa. Tämä oli kuitenkin jo aikaisin kuollut, jättäen jälkeensä kaksi lasta, pojan ja tytön. Vaimonsa kuoleman jälkeen kapteeni oli ottanut eron sotaväestä ja oleskeli enimmäkseen ulkomailla huvittelemassa. Lapset kasvoivat Tottisalmessa hemmoteltuina ja tavallaan laiminlyötyinä. Kaikki säälivät heitä, koska he olivat äidittömiä, mutta kukaan ei oikein ymmärtänyt ohjata heitä… Ottilia-neiti, paronin naimaton sisar, osasi paremmin kasvattaa kissoja ja kukkia kuin vilkkaita, elämänhaluisia lapsia. Tehtyään useita onnistumattomia yrityksiä siihen suuntaan hän viimein huomasi mahdottomuutensa lastenkasvattajaksi ja hankki lapsille ranskalaisen opettajattaren. Mademoiselle Denise oli rauhaa rakastava olento, hän opetti lapsia ääntämään moitteettomasti ranskaa, soittamaan hiukan pianoa ja kumartamaan sirosti, mutta muutoin hän enimmäkseen virkkasi pitsejä tai luki romaaneja.

Kun Klaus oli kuuden vuoden vanha, palasi kapteeni Tottisalmeen tuhlattuaan vaimonsa omaisuuden mitättömiin. Hänen mukanaan palasi hänen ruotsinmaalainen palvelijansa Jonas. Tämä palvelija oli isäntänsä oikea käsi sanan täydessä merkityksessä. Fredrik-kapteeni ei näet ollut kadottanut ulkomailla ainoastaan omaisuuttaan, vaan myöskin terveytensä. Häntä vaivasi kova nivelleini, joka sitoi hänet pyörätuoliin suureksi osaksi vuotta. Iloisesta sotilaasta oli tullut kärttyisä ukko, joka alati puhui sairaudestaan ja vaati suurta huomaavaisuutta ympäristöltään. Paroni oli luovuttanut hänelle ja lapsille koko yläkerran, joka oli uusittu ja hienompi. Itse hän ynnä Ottilia-neiti asuivat alakerrassa, missä heidän vanhempansakin olivat asuneet.

Klaus, jonka oli määrä paronin kuoleman jälkeen periä Tottisalmen vanha ja komea perintötila, ei paljoa piitannut kärttyisestä isästään, mutta sitä enemmän Jonaksesta, joka pian sai pojan vaikutuksensa alaiseksi. Heikon, ylimysmielisen isän ja mielistelevän palvelijan seurassa kehittyi Klauksen ylpeä, vallanhimoinen luonne peloittavasti. Hän halveksi kaikkia, jotka eivät olleet aatelisia, ja piti itseään sangen tärkeänä henkilönä. Liiankin hyvin hän tiesi olevansa Tottisalmen tuleva isäntä ja suuren rikkauden perijä.

Mutta tällä hetkellä istui itsetietoinen perillinen varsin masentuneena huoneessaan vankina. Maisteri oli paronin määräyksestä vääntänyt oven lukkoon, ja ikkunasta oli mahdoton paeta. Harmistuneena hän purki vihansa tuoleihin ja pöytiin, antaen niille tuon tuostakin kostonhimoisen potkun.

Kuului hiljainen koputus.

Klaus juoksi ovelle ja painoi korvansa avaimenreikään.

— Sinäkö, Jonas?

— Ei, Beata. Kuule, Klaus, me olimme kuitenkin hirveän pahoja maisterille. Minä pyysin jo anteeksi, ja hän oli niin kiltti.

— Raukka, kuului halveksivasti avaimenreiästä.

— Ei ole raukkamaista pyytää anteeksi, kun huomaa tehneensä väärin, sen on isoisä usein sanonut, puhui Beata kiihkeästi omalta puoleltaan. — Tee sinäkin niin.

Äänettömyys.

— Mitä he tekevät alhaalla? kuului sitten.

— Pelaavat whistiä. Illallinen on pian valmis. Minä kävin keittiössä kurkistamassa. Porsasta, sillisalaattia, piiraita ja marenkeja. Minä aion piiloutua Riikke-mamsellin huoneeseen, kunnes on syöty. Mademoiselle tietysti hakee minua joka paikasta, mutta minäpä en aio tyytyä pelkkiin korppuihin ja teehen, kun kerran saan porsasta.

— Voisit olla siitä minulle kertomatta, sanoi poika katkeralla äänellä.

— Minä hommaan sinulle jotakin hyvää, kun Emma tuo illallista. Marenkeja. Ja lintupasteijaa. Siellä on sitäkin. Hyss, mademoiselle tulla sipsuttaa.

Ja Beata syöksyi nuolen nopeudella portaita alas.

Synkkänä Klaus palasi paikalleen. Varmaan hänen mielensä olisi ollut vieläkin mustempi, jos hän olisi tiennyt, että hänen kohtaloaan parhaillaan pohdittiin alhaalla keltaisessa salissa.

Kapteeni oli tohtorille valittanut huonoa terveyttään. Osaaottavana tohtori kuunteli.

— Olet todellakin huonossa kunnossa, Fredrik, ja lääkkeet eivät yksin auta. Sinä tarvitset minun ymmärtääkseni etupäässä lepoa. Tiedätkös, mitä minä ehdottaisin: Lähetä Klaus pois. Lyönpä veikkaa, että se vaikuttaisi sinun voimiisi edullisesti.

Kapteeni loi tohtoriin hämmästyneen katseen.

— Mitä setä tarkoittaa?

Tohtori yskähti hämillään pari kertaa. — Tarkoitan mitä sanon, lähetä poika pois, niin saat rauhaa.

— Entä minne? Setä saa uskoa, ettei kuka tahansa ota tuollaista rajupäistä ja itsepintaista poikaa kuin Klaus, ja jos ottaisikin, ei kauan pitäisi luonaan.

— Tiedän sopivan perheen. Tehän tunnette naapuripitäjän kappalaisen, pastori Pereniuksen, veli ainakin hänet tuntee. Hän oli ennen meidän rovastilla apulaisena. Minä suosittelen häntä Klauksen kasvattajaksi. Hän on lujatahtoinen, sivistynyt ja kelpo mies. Rouva on viisas ja reipas ihminen, oikea papinmuorin esikuva. Heillä on samanikäisiä lapsia kuin Klaus, ja he ovat kaikki tavallista paremmin kasvatettuja. Olen käynyt perheessä usein ja tunnen sen hyvin. Heidän pitäjänsä kuuluu myös minun piiriini, ja pappilassa olenkin tavallisesti yötä. Sanon vielä kerran: lähettäkää Klaus sinne.

— Mahdotonta, mutisi kapteeni.

— Miksi mahdotonta? kysyi paroni tyynesti.

— Klaus on tottunut aivan toisiin oloihin. Ei hän voisi mukautua maalaispappilan yksinkertaiseen, köyhään elämään. Hän, niin lellitelty, niin vaativa. Jonas on todellakin hemmoitellut poikaa aivan liiaksi.

Kapteeni moitti mielellään palvelijaansa tämän selän takana.

— Sen pahempi, tohtori kohotti olkapäitään. Se olisi ollut varsin tepsivä keino hankkia sinulle sekä unta että voimia.

— Entä mitä setä arvelee? kapteeni kääntyi appensa puoleen.

— Minusta on ehdotus kaikin puolin miettimisen arvoinen. Klaus tarvitsee lujaa kättä. Ja sitäpaitsi epäilen, tokko hän maisterin johdolla voi suorittaa pääsytutkintoa kouluun, jonne hänen on määrä lähteä syksyllä.

Sen enempää ei asiasta puhuttu. Mutta hetken kuluttua kapteeni mutisi puoliääneen:

— Hän on kyllä hyvin rasittava ja kysyy paljon Jonaksen aikaa.

Ja siitä päättivät paroni ja tohtori, että siemen oli alkanut itää.

Toinen luku.

KEPPOSIA.

Seuraavat päivät olivat maisteri Tickleniukselle koettelemuksen aikaa. Klaus ei vielä ollut päässyt isoisänsä suosioon, ja siitä nyreissään hän katkeroitti opettajansa mieltä kaikilla mahdollisilla keinoilla. Hän istui tunnilla halveksiva hymy huulillaan kuuntelematta opettajan kysymyksiä ja vastasi niihin kaikkiin päin seinää. Beata piti uskollisesti veljensä puolta ja kiusasi hänkin omalta osaltaan Ticklenius-parkaa ankarasti. Tosin hän aina tuon tuostakin sai katumuksen puuskan ja päätti silloin vast'edes käyttäytyä mallikelpoisesti. Mutta seuraavassa silmänräpäyksessä hän taas oli valmis uusiin kepposiin.

Maisteri tuskastui, kadotti malttinsa, nuhteli ja viimein rukoilikin oppilaitaan, jotka itsepintaisesti häntä kaikessa vastustivat. Läksyt menivät penkin alle, laskuesimerkit oli väärin laskettu, vihot täynnä tahrapilkkuja ja virheitä. Maisteri ei kuitenkaan tahtonut valittaa paronille, pudisti vain surullisena päätään, kun häneltä kysyttiin lasten käytöstä.

Maisterilla oli tapana pistää kätensä taskuun, joten hänen taskunsa aina pullottivat kuin avonaisen säkin suu. Eräänä laskentotuntina, kun maisteri parhaillaan seisoi kumarassa molempien lasten välillä korjaamassa Beatan vihkoa, sujahdutti Klaus äkkiä mustepullon hänen taskuunsa. Maisteri oli ahkerassa työssä eikä huomannut mitään, korjasi vain edelleen Beatan sotkuisia lukuja. Soipa sitten päivälliskello, maisteri teki vielä jonkin muistutuksen vihkoon ja päätti tunnin.

Päivällispöydässä tarkastivat lasten silmät uteliaina maisterin käsiä. Mutta ne olivat aivan puhtaat, musteesta ei jälkeäkään. Pettyneenä kuiskasi Klaus sisarelle:

— Hän on huomannut sen ja ottanut pois.

— Ihmeellistä, ettei hän näytä suuttuneelta, kuiskasi Beata takaisin.

Ottilia-täti loi lapsiin nuhtelevan silmäyksen. Vaikka hän muuten oli sangen mukautuvainen heidän vikoihinsa nähden, vaati hän ankaraa pöytäjärjestystä. Lapset eivät saaneet puhua pöydässä, ellei heitä puhuteltu, vielä vähemmin oli sopivaa, että he kuiskailivat keskenänsä. Sitäpaitsi oli pöydässä nyt vieraita, vanha täti Sofia ja setä Aksel, molemmat jäykkiä muodollisuuden ihmisiä ja kiireestä kantapäähän "hienoja".

Puhuttiin politiikkaa. Setä Aksel vihasi Napoleonia, paroni ihaili häntä. Joka kerta, kun molemmat herrat tapasivat toisensa, syntyi kiivas ottelu.

— Mutta minä sanon veljelle, että koko maailman historiassa ei ole ainoatakaan sotapäällikköä, jota ei Napoleon pimittäi — — — Mitä tämä merkitsee!

Maisteri oli vetänyt nenäliinansa esille. Mustepullo seurasi mukana. Roiskis! Jää hyvästi, Ottilia-tädin lumivalkoinen pöytäliina, sinisenä virtana juoksee muste pitkin kiiltävää pintaasi! Sofia-tädin aatelisnenälle ja paronin sormille oli pullo pudotessaan roiskahduttanut aimo tahrat.

Maisteri oli jähmettyneenä kauhun ja hämmästyksen kivikuvana.

Ottilia-täti punoitti kuin pioni, ja mademoiselle huudahti: Fi donc!

Mutta Sofia-täti pyyhki ylhäisen arvokkaasti nenänsä pitsiliinalla. Hän

ei koskaan hämmentynyt.

— Maisteri huvitteleikse jotenkin vallattomasti, huomautti kapteeni ivallisesti.

Maisteri-rukka änkytti vain, hän oli liiaksi ymmällä.

Mutta silloin sanoi paroni: — Oikeat rikolliset istuvat tuossa. Ja hän osoitti Klausta ja Beataa, jotka tulipunaisina pidätetystä naurusta ja samalla säikähtyneinä istuivat paikoillaan. Klaus ei ollut arvannut kepposensa näin loistavasti onnistuvan, liiankin loistavasti, sen hän ymmärsi läsnäolevien kylmistä ja harmistuneista katseista.

— Se oli paha kepponen, sanoi Jonas illalla. — Sekä paroni että

Ottilia-neitikin ovat suuttuneet teihin, Klaus-herra.

Klaus oli vaiti. Hän oli jo saanut ankarat nuhteet isältänsäkin eikä halunnut kuulla lisää. Isoisä oli tuskin katsahtanut häneen päivällisen jälkeen, ja se oli epäsuosion merkki.

Siitä huolimatta hän parin päivän kuluttua oli valmis uusiin kujeisiin.

Ottilia-neidillä oli kissa, Mimi, jota hän rakasti enemmän kuin mitään muuta maailmassa. Se oli kallisarvoista rotua, kaunis ja komea, turkki oli silkinpehmyt, lumivalkoinen ja hieno, käpälät hyvin muodostuneet. Se oli lauhkea ja viisas — oikea kissojen kissa. Sillä oli oma pieni vuoteensa Ottilia-neidin kamarissa, sitä hoidettiin kuin pikku prinsessaa, ei kukaan uskaltanut sitä kiusata tai loukata, parhaimmat herkkupalat sille annettiin. Mutta mitä eivät muut uskaltaneet, sen Klaus uskalsi. Niin pian kuin täti katosi huoneesta, hän alkoi kissaa härnätä, veti sitä hännästä, nipisti korvista, upottipa joskus kylmään vesisaaviinkin.

Eräänä päivänä lähtivät paroni ja Ottilia-neiti vierailulle viipyen koko päivän matkallaan. Kapteeni oli vaatinut maisterin mukaansa shakkia pelaamaan, mademoiselle ja Beata soittivat nelikätisesti. Klaus kuljeskeli toimetonna ja ikävissään pihalla. Lukea hän ei viitsinyt, ratsastamaan hän ei saanut lähteä yksin, ei myöskään kalaan, ja Jonas oli kapteenin asioilla. Ikävissään hän pujahti yläkertaan, kaatoi shakkipöydän nurin ja juoksi nauraen ympäri huonetta, kun kapteeni vihaisena huitoi sauvallaan. Hänet ajettiin sieltä ulos ja hän lähti silloin saliin, missä parhaillaan soitettiin. Täällä hän veti Beataa palmikosta, ammuskeli leikkipyssyllään ja rummutti koskettimia, kunnes hänet sieltäkin karkoitettiin.

— Vous êtes une bête [Sinä olet tuhma], torui mademoiselle. Beata uhkasi kertoa isoisälle.

Ulkona Klaus huomasi Mimin, joka leppeästi kehräten istui ikkunalaudalla lihavana ja lumivalkoisena. Mainio tuuma juolahti vallattoman pojan päähän. Mimi oli edellisenä päivänä hankkinut hänelle nuhteet, hän oli vetänyt sitä hännästä. Ottilia-täti oli tullut huoneeseen ja antanut hänelle kelpo läksytyksen.

— Ahaa, mademoiselle Mimi. Bonjour, mademoiselle. Comment vous portez-vous? [Hyvää päivää, neiti. Kuinka jaksatte?]

Mimi katseli epäluuloisena vihollistaan. Mutta Klaus läheni sitä mielistelevästi, silitti sen karvaa, ja kissan mukavuus voitti pelon. Klaus nosti sen hyväillen syliinsä, tarttui lujasti siihen molemmin käsin ja alkoi kavuta ylös tikapuita myöten. Mimi-rukka epäili, ettei matka päättyisi hyvin, ja ryhtyi vastarintaan voimainsa takaa. Se sätki jaloillaan, tarrausi kiinni kynsillään poikaan ja naukui surkeasti.

Klaus oli joka hetki kadottaa tasapainonsa ja horjahtaa tikapuilta maahan. Hän oli aikonut vain hiukkasen kiusata Mimiä, mutta kissan sitkeä vastarinta ärsytti häntä. Hän päätti, kävi miten kävi, toteuttaa aikomuksensa. Hiljaa naureskellen hän laskeutui portaita alas, haki vanhan pussin, pisti sätkivän kissan pussiin ja kapusi uudestaan pussi selässä tikapuita ylös. Säikähtynyt Mimi oli aivan hiljaa pimeässä asunnossaan eikä liikahtanutkaan. Yks kaks oli Klaus katolla ja alkoi avata pussin suuta päästääkseen Mimin katolle. Mutta äkkiä hän sai uuden tuuman. Katolta kohosi lipputanko, ja häijynkurinen poika naurahti viekkaasti: — Mimi saa kiikkua, hän puheli sitoen pussin suun lujasti kiinni, niin että vain kissan pää vähän pilkotti esiin. Sitten hän solmisi sidenuoran pätkät lujasti lipputankoon.

— Voi, Mimi-parkaa! Siinä se nyt heilui taivaan ja maan välillä surkeasti naukuen. Sen lumivalkoinen pää pisti esille pussin suusta, ja henkensä takaa se käpälillään taisteli päästäkseen vapaaksi.

Juuri tällä hetkellä ajoivat paronin vaunut pihalle. Mimin hätääntynyt nau'unta sai Ottilia-neidin levottomana katselemaan ympärilleen. Huikea huuto pääsi hänen huuliltaan. Korkealla lipputangossa sätki hänen onneton lemmikkinsä riuhtoen itseään irti pussista. Ottilia-neiti vaipui pyörtyneenä vaunuihin, mutta paroni huusi ajajalle: — Katolle, Ek, tuokaa kissa alas!

Ek ei uskaltanut vastustaa, vaikka hän kyllä itsekseen murisi, että kissojen irti-ottaminen hirttonuorasta ei kuulunut hänen virkaansa. Hän heitti pitkän takin yltään ja kiipesi kömpelösti tikapuita ylös katolle. Hetken kuluttua lepäsi Mimi-parka surkeana emäntänsä sylissä.

Riikke-mamseli, mademoiselle ja Beata olivat melun kuultuaan rientäneet pihalle, ja pian oli nyyhkyttävä Ottilia-täti ja naukuva Mimi saatettu Ottilia-neidin kamariin, jossa he monien surkuttelujen ja säälin esineinä vähitellen elpyivät entiselleen.

Ja sitten kuului yli pihan raikuva huuto: — Klaus, Klaus, Klaus-herra!

Sillä sen arvasi jokainen, kuka Mimin niin surkeaan asemaan oli saattanut.

Mutta Klaus oli piiloutunut tallin ylisille ja istui heinissä itsepintaisena ääntä päästämättä koko iltapuolen.

Illalla hän kuuli Jonaksen äänen alhaalta:

— Klaus-herra, oletteko siellä?

— Olen, kuului uhkamielinen vastaus.

— Kiltti Klaus-herra, tulkaa pian alas. Vanha paroni on hirveän suuttunut. Minä satuin seisomaan oven takana, ja kuulin tietysti vain sattumalta, kuinka hän uhkasi Ottilia-neidille lähettää teidät pois kotoa.

— Uskaltakoonpas! kuului uhkamielinen vastaus. Isä ei siihen koskaan suostu.

— Hänkin on niin suuttunut. Herra kapteeni sanoo, että te saatatte hänet haudan partaalle.

Äänettömyys.

— Tulkaa jo, Klaus-herra, kapteeni on niin levoton.

— En halua kotiarestia.

Viekas palvelija mietti hetkisen.

— Paroni sanoo, että olette pelkuriraukka, kun ette uskalla vastata teoistanne. Niin ei olisi Kaarle XII milloinkaan tehnyt.

— Niinkö hän sanoo! Ja tuossa tuokiossa oli Klaus alhaalla Jonaksen vieressä.

Ruokasalissa istui paroni synkkänä ja Ottilia-täti itkettynein silmin. Kapteeni oli jo poistunut omalle puolelleen. Klaus koetti näyttää rohkealta, mutta oli itse asiassa nolo kuin uitettu koira.

Isoisä ei kuitenkaan hänen suureksi hämmästyksekseen sanonut moitteen sanaakaan, vain lyhyen: — Mene huoneeseesi, sinulle tuodaan sinne ruoka.

Klaus sopersi epäselvän hyvää yötä, suuteli molempia vanhuksia kädelle kuten tavallisesti ja lähti huoneesta. Kynnyksellä hän kuitenkin epäröi! Tädin itkettyneet silmät vaivasivat häntä. Teki mieli kääntyä ja pyytää häneltä anteeksi ajattelematonta kujetta. Mutta ylpeys ja ehkä ujouskin esti. Hänen ei tarvinnut nöyrtyä kenenkään edessä, oli Jonas usein sanonut, ja hän oli oikeassa.

Mutta uni karttoi sinä yönä Klauksen silmiä. Levotonna hän heittelihe vuoteessaan ja näki unta, että Mimi Ottilia-tädin yömyssy päässä itki hänen vuoteensa reunalla.

Kolmas luku.

PAPPILASSA.

Pappilan pikku Marialla oli kova päivä. Oli lauantai, ja pappilaan virtasi väkeä viljalti kirjoituttamaan itsensä ripille. Maria oli vain yhdeksänvuotias, mutta auttoi nuoresta iästään huolimatta isäänsä kansliatöissä. Hänen pieni, hento olentonsa katosi miltei tykkänään korkeitten kirkonkirjaläjien taakse. Vakavana, huulet nipistyksessä ja sormet koukussa hän piirteli merkkejä ja koukeroita kellastuneihin lehtiin isän sanelun mukaan.

Pastori Perenius istui kalotti päässä isossa nahkatuolissaan ja vastaanotti ripille-ilmoittautuvat joko isällisesti kehoittaen tai vakavasti nuhdellen, kuten kulloinkin sopi.

Oikeastaan Mariasta ei ollut lainkaan hauskaa istua pimeässä kansliahuoneessa, jossa ilma oli ummehtunutta ja täynnä tupakanhajua. Sen lisäksi isä ahkerasti avasi nuuskarasiaa, niin että Mariaakin alkoi aivastuttaa. Ja vanhat kirkonkirjat olivat kauhean ikävät ja raskaat käsitellä. Ulkona huojuttivat sireenit äsken kukkaan puhjenneita oksiaan ja pääskynen liverteli räystäässä. Jonatan ja Susanna juoksentelivat pihalla ja koettivat, kumpi voisi korkeammalle puhaltaa höyhentään, jonka olivat saaneet kanatarhasta. Ollapa heidän joukossaan!

Mutta Marian mieleen ei juolahtanutkaan pyytää isältä pientä lomahetkeä. Pastorin väki kasvatti lapsensa kurissa ja Herran nuhteessa. Työtä heidän täytyi tehdä — kunkin voimainsa mukaan.

— Palkka on pieni ja työväki kallista, oli pastorinrouvan tapana sanoa.

— Ja laiskuus on pahan juuri, lisäsi pastori siihen tavallisesti.

Pojat, Josef ja Joel varsinkin, eivät olleet oikein kirjaan meneviä. He työskentelivät mieluummin pellolla ja niityllä kuin kieliopin ääressä. Mutta Maria-tyttö oli hyväpäinen ja ahkera. Hän oli oppinut lukemaan yhtä helposti, kuin se pojille oli ollut vaikeata, ja koska hän oli isänsä silmäterä, piti tämä häntä mielellään huoneessaan. Hänestä tuli, heti kun hän kutakuinkin oli oppinut kynää ja oikeinkirjoitusta hallitsemaan, isän pikku kirjuri.

Maria katseli ikkunasta ulos ja näki paksun pölypilven. Sen keskeltä sukelsi esiin kaksi mustaa hevosta ja vaunut.

"Matti Juhonpoika Tynjälä ja vaimo Manta Kustaantytär Ali-Tynjälän talosta", saneli isä.

Marian huomio oli kokonaan hevosissa ja vaunuissa. Isä saneli samat sanat toistamiseen. Tynjälän isäntä ja emäntä seisoivat jäykkinä kädet kupeilla, mutta Marian silmät olivat ulkona. Äkkiä hän hypähti seisomaan huudahtaen:

— Isä, isä, he tulevat tänne, vaunut kääntyivät kujalle.

— Maria-tyttäreni, ripillekirjoitus on tärkeä toimitus, ja kun sinä olet siinä osallisena, vaaditaan sinulta vakavaa mieltä, ettet salli maallisten pikkuseikkojen mieltäsi hämmentää, sanoi pastori verkkaan ja vakavasti.

Maria istuutui punaisena paikalleen ja veti aikamoisen koukeron

Tynjälän isännän nimen viereen.

Mutta nyt ovi aukesi kiivaasti, ja Lotta-äiti pisti päänsä hätääntyneen näköisenä sisään.

— Jakob, Jakob, pane kaulus kaulaasi ja toinen takki yllesi.

Tottisalmen paronin vaunut ajavat pihalle. Meidän täytyy kai teurastaa

Väskynän vasikka.

— Heti, heti, äitikulta. Maria-piikaseni, hae isän kaulus. — Pastori tempaisi kalotin päästään, ja riensi makuuhuoneeseen pukeutumaan.

Kuin myrskytuulen pyyhkäisemänä olivat Jonatan ja Susanna kadonneet pihalta lastenkamariin, jossa vanha Heta heitä pesi ja harjasi, niin että saippuavesi räiskyi ja lapset kirkuivat.

Pastori ja Lotta-äiti ennättivät parahiksi portaille, kun paroni ja

Klaus astuivat mukavista perhevaunuista maahan. Pastori kumarsi,

Lotta-äiti niiasi, ja kaikki ikkunat olivat täynnä kasvoja, jotka nenä

litteinä kurkistivat outoa näkyä.

— Tervetuloa, herra paroni, tervetuloa, Klaus-herra, liikkui Lotta-äidin kieli lipeästi. Mutta samassa hän löi kätensä yhteen ja huusi kauhistuneena:

— Herran tähden, pojat, mitä siinä töllötätte? Pian peseytymään ja toiset vaatteet ylle. Anteeksi, herra paroni, he tulevat pellolta ja ovat työvaatteissa. Kumartakaa toki, pojat. Tämä tässä on Josef ja tämä on Joel.

Josef ja Joel kumarsivat, niin että liinatukka heilahti otsalle, ja katosivat keittiön ovesta. Nyt vasta sai paroni puheenvuoron.

— Hyvää päivää, herra pastori. Kuinka voitte, arvoisa rouva?

Ottilia-sisareni lähetti terveisiä. Tässä on tyttärenpoikani, nuori

Klaus.

— Tottisalmen tuleva isäntä, lisäsi pastori hymyillen hyväntahtoisesti.

Klaus oli mielissään, kun hänelle osattiin antaa arvoa, ja kumarsi tavallista kohteliaammin.

— Yrjö, vie paronin hevoset talliin, käski pastori.

Noin kaksitoistavuotias kaunis, tummasilmäinen poika astui hevosten luo.

— Meidän hevosiin ei saa koskea muut kuin Ek, sanoi Klaus kiivaasti.

— Niin, hevoset ovat todellakin rajut, kenties poika neuvoo ajajallemme tallin. Jos arvoisa isäntäväki suvaitsee, viivymme mielellämme täällä jonkin aikaa.

Yrjö katseli mielihyvällä uljaita mustia vaunuhevosia ja siveli niiden kiiltävää karvaa.

— Anna hevosten olla, tiuskaisi Klaus.

Yrjö loi häneen pitkän katseen tummista silmistään ja poistui ääneti muhkearyhtisen Ekin kanssa, joka pönäkkänä talutti hevoset talliin.

Paronin katse seurasi poistuvia.

— Kuka on tuo poika?

— Hän on renkipoikamme, orpo raukka.

— Mutta käydäänhän nyt sisään, pyysi Lotta-äiti.

Vieraat astuivat iloisen kuistin läpi eteiseen ja saliin. Lotta-äiti loi huolestuneen katseen ympäri huonetta, mutta huoahti helpotuksesta. Kaikki oli kuin olla piti. Lattia aamulla aikaiseen pesty, puhdas ja sileä, uunin edessä tuoreita katajia, ikkunoissa valkeat verhot, amarylliskin oli juuri tänä aamuna aukaissut suuret, punakeltaiset kukkansa.

Olipa onni, että sattui olemaan lauantaiaamu, hän ajatteli.

Nyt tulivat lapset sisään. Ensin tummatukkainen, kirkassilmäinen Maria, hiukset sievästi sidottuina kireälle palmikolle, taluttaen pikku Gideonia, sitten Susanna ja Jonatan. Ja viimeksi Josef ja Joel, kaikki kuusi puhtaina ja sileäksi kammattuina.

Paroni loi terävän katseensa lapsiparveen tutkistellen kutakin erikseen ja nyökäytti tuskin huomattavasti päätään. Lapset miellyttivät häntä. Reippaita, vaatimattomia ja ymmärtäväisiä, sopivaa seuraa Klaukselle. Avomielinen katse, hyvä piirre suun ympärillä. Ja pieni tyttö oli kerrassaan herttainen, niin äidillisen ja lempeän näköinen.

Hän kutsui Marian luokseen, otti tytön ruskettuneet kädet omiinsa ja sanoi ystävällisesti hymyillen: — Tartupas nyt tämän vieraasi käteen ja vie hänet ulos leikkimään. Minä toivoisin, että teistä tulisi hyvät ystävät.

Maria loi kirkkaat silmänsä paronista Klaukseen. — Minä vien hänet katsomaan vasikoitani, sanoi hän ujostelematta. — Tule. Ja hän tarttui Klauksen käteen.

Klauksen kielellä pyöri vastaus: — En minä sinun vasikoistasi piittaa. Mutta hän ei tahtonut olla tytölle epäkohtelias ja seurasi siis vastustelematta Mariaa. Toiset lapset lähtivät heidän mukaansa.

Lotta-äiti poistui myös keittiöön, ja paroni jäi pastorin kanssa kahden. Keskusteltuaan jonkin aikaa kevättöistä — oltiin näet toukokuun lopussa — ryhtyi paroni varsinaiseen asiaansa. Soturin suorasukaisuudella hän peittelemättä kertoi, mistä syystä oli tullut ja minkä vuoksi hän piti tärkeänä, että Klaus joutui pois kotoa. Nyt hän tahtoi kysyä pastorilta, haluaisiko tämä ottaa kotiinsa varsin huonosti kasvatetun pojan, jonka pahat taipumukset kotona vain lisääntyivät.

— Pohja on hyvä luullakseni, hän lausui lopuksi, mutta pinnalla on paljon rikkaruohoja, ja ne olisi nyt kitkettävä pois. Tahdotteko, herra pastori, ottaa sen toimeksenne, te ja vaimonne?

Pastori näytti miettivältä. Ei ollut hauskaa ottaa kotiinsa hemmoteltua aatelispoikaa, joka oli tottunut ylellisyyteen. Mutta toiselta puolen oli vaikea hylätä paronin pyyntöä. Tottisalmen vanha paroni oli yleisesti suosittu ja rakastettu oikeamielisyytensä ja avuliaisuutensa tähden. — Sitäpaitsi pieni rahanlisä heidän niukkaan talouskassaansa ei haitannut.

— Tietysti en pyydä nyt heti vastausta, lausui paroni. Täytyyhän teidän ensin neuvotella vaimonne kanssa. Se on välttämätöntä.

Pastori kävi puhuttelemassa Lotta-äitiä, ja tämä oli heti taipuvainen.

— Tulkoon poika vain tänne, sanoi hän reippaalla tavallaan. Kyllä me, sinä ja minä, tulemme hänen kanssaan toimeen.

Ja niin oli asia päätetty.

Pappilan lapset koettivat sillä aikaa parhaimpansa mukaan huvitella harvinaista vierastaan. Mutta se ei ollut niinkään helppoa kuin he vaatimattomuudessaan olivat otaksuneet. Klaus tiesi, mitä varten hänet oli pappilaan tuotu, ja oli päättänyt olla jäykkä ja ylpeä alusta alkaen. Matkalla paroni oli hänelle selittänyt heidän käyntinsä tarkoituksen viitaten siihen, että Klaus mahdollisesti jäisi pappilaan koko kesäksi. Klaus kuitenkin luuli ja toivoi, että isoisä vain uhkasi. Hän oli ollut hyvin nöyrä ja katuvainen koko matkan, ja oli varma siitä, ettei isoisä häntä hennoisi heittää yksin vieraisiin. Pelkkä ajatus, että hänen täytyisi olla viikonkaan verran poissa Tottisalmesta, sen suuresta puistosta, mainioista kalavesistä ja koko rakkaaksi tulleesta ympäristöstä kauhisti häntä. Klaus rakasti kotiaan sydämensä pohjasta, eipä siis ihme, että hänen mielensä oli apea.

— Tahdotko nähdä kissaani Mirriä? kysyi Maria. Se on niin soma ja viisas.

— En, vastasi Klaus lyhyesti. Kissasta puhuttaessa hän muisti

Mimi-raukkaa ja Ottilia-tätiä. Hänen tuli paha olla.

Maria hämmentyi. Mirri oli hänen paras aarteensa. Hän kävi aivan neuvottomaksi, kun ei poikaa sekään huvittanut.

— Etkö pidä kissoista? kysyi hän arasti.

— Minä vihaan niitä.

Maria pelästyi ja katsoi säikähtyneenä ympärilleen, näkyisikö Mirriä missä. Voi, tuolla se tulla sipsutteli, liehakoivan näköisenä se läheni lapsia, kehrätä hyrryttäen mielistelevästä. Maria sieppasi sen nopeasti syliinsä ja riensi juoksujalkaa sisään.

— Sinä et saa tulla ulos nyt, Mirri, kuiskasi hän kissan korvaan. Vieras poika ei siedä kissoja, hän voisi tehdä sinulle pahaa. — Hän kätki kissan ullakkokomeroon ja palasi hengästyneenä pihalle.

— Ruvetaanko pallosille? ehdotti Joel.

Klaus suvaitsi myöntyä.

Pojat noutivat mailat ja pallot, ja pian oli peli käynnissä. Maria oli neljäntenä.

— Maria, Maria! kuului jonkin ajan kuluttua äidin ääni. Tule pitämään huolta Gideonista. Hän on täällä kaikkien tiellä ja kaataa kermat ja muut.

— Kuka nyt rupeaa Marian sijalle?

— Jonatan, ehdotti Josef.

— Ei siitä mitään tule, vastusti Joel. Hän on liian pieni, itkee, jos saa pallon naamaansa. Otetaan Yrjö.

Pojat noutivat Yrjön ja peliä jatkettiin.

— Nuori herra ei noudata pelisääntöjä, sanoi Yrjö Klaukselle, joka pelasi vallattomasti niinkuin itse tahtoi.

Klaus loi poikaan ylpeän katseen. — Sinäkö minua komentamaan?

Renkipoika! Kiitä onneasi, että lainkaan saat kanssani pelata.

Yrjö punastui hiusmartoa myöten. Estääkseen vastausta, joka hänen kielellään pyöri, hän puraisi huultaan. Sitten hän laski sauvansa maahan ja kääntyi menemään pois.

— Yrjö, älä lähde, huusi Joel. Älä viitsi suuttua. Me emme voi jatkaa peliä ilman sinua.

— Minä en halua olla vieraan loukattavana, vastasi Yrjö.

— Sinä jäät, huusi Klaus. Minä käsken, minä tahdon, että sinä jäät.

Yrjön silmät välähtivät. — Millä oikeudella te minua käskette?

— Milläkö? — Olen Tottisalmen perillinen.

— Minä en ole Tottisalmen alustalaisia, eikä teillä siis ole oikeutta minua komentaa.

Klaus lensi kiukusta punaiseksi. Köyhä poika, renkipoika uskalsi häntä vastustaa. Hän näki Josefin ja Joelin vetävän suunsa hymyyn, ja se vielä enemmän häntä ärsytti.

— Sinä et mene, hän huusi vimmoissaan ja nosti sauvansa lyödäkseen Yrjöä. Raudanluja käsi tarttui hänen ranteeseensa niin voimakkaasti, että hän kivusta kirkaisten päästi otteensa.

— Käyttäytykää siivosti, herra Tottisalmen perillinen, lausui Yrjö halveksivasti ja päästi otteensa. — Ek, tule tänne, Ek! huusi Klaus vihasta vavisten. Kurita tuota poikaa! Tuo ruoska!

Ek astui pyylevänä tallista, missä hän oli ollut hevosia syöttämässä.

— Annanko hänelle, niin että tuntuu?

— Ei, ei, tahdon itse häntä kurittaa. Ruoska minulle.

Molemmat pojat seisoivat vastatusten. Klaus vihasta tulipunaisena, Yrjö kalpeana, tummat silmät säihkyen.

Ek imi piippuaan rauhallisena, mutta Josef ja Joel olivat kuohuksissa.

— Jos hän iskee Yrjöä ruoskalla, niin annan häntä korvalle, puhisi

Joel itsekseen.

— Pyydä heti paikalla anteeksi, renki! huusi Klaus. Muutoin saat maistaa tästä.

— En ole tehnyt mitään pahaa.

Ei kukaan pojista huomannut, että näytelmällä oli katselijoita. Paroni ja pastori olivat tuokion aikaa seuranneet kiivasta kohtausta. Nyt he astuivat kiihoittuneiden poikien luo juuri parhaiksi estämään Klauksen ruoskan läimähdystä.

— Seis, huusi paroni käskevästi.

Klauksen käsi vaipui alas.

— Mitä täällä tapahtuu? Paronin kulmakarvat olivat syvissä rypyissä.

— Hän vastustaa minua. Näetkö, isoisä, tuo renkipoika uskaltaa minua vastustaa!

— Yrjö, onko se mahdollista? Sinä synnytät riitaa isäntäsi vieraan kanssa. Häpeä, poika, torui pastori.

Yrjö ei vastannut sanaakaan.

— Mistä riita johtui? kysyi paroni kääntyen Josefin ja Joelin puoleen.

Pojat olivat nähtävästi hämillään. Joel vilkuili Klaukseen.

— Kerro asia peittelemättä, poikani, sanoi paroni Joelille.

Joel raaputti kömpelösti jalkojaan, otti hatun päästään ja kertoi sitten lyhyesti ja selvästi asian juoksun.

Paroni loi Klaukseen harmistuneen katseen.

— Minä ihmettelen sinua, Klaus. Pyydä anteeksi pojalta, jota olet loukannut.

Klaus heitti ylpeästi päätään taaksepäin. — Anteeksi, minä, renkipojalta! En koskaan!

— Klaus!

Yrjö astui suuttuneen paronin luo, kumarsi syvään ja lausui:

— Herra paroni, jätetään asia sikseen. Nuoren herran on vaikea pyytää anteeksi halvalta renkipojalta, ja minä tulen hyvin toimeen ilman hänen anteeksipyyntöään.

Paroni tuijotti häneen sanatonna.

— Parbleu, teillä on ylpeitä palvelijoita, herra pastori.

— Yrjö, joko sinä taaskin! varoitti pastori rauhallisella äänellään.

— Anteeksi, herra pastori, en aikonut ketään loukata. Saanko nyt mennä? kysyi poika nöyrästi. Olisi haettava Pekan kanssa hevoset haasta.

Pastori ravisti päätään. — Mene, poika, mutta muista, ylpeys käy lankeemuksen edellä.

— Tuletko mukaan hevosiin? kysyivät Josef ja Joel Klaukselta, joka vihaisena pieksi nokkosia ruoskallaan.

— En tuon kanssa.

Maria juoksi paikalle, niiasi sievästi paronille ja sanoi: — Äiti pyysi päivälliselle.

Paroni, joka hajamielisenä oli tuijottanut Yrjön jälkeen, heräsi mietteistään.

— Kiitos, tyttöseni! Vieraat ovatkin oikein nälissään. Hän hymyili ystävällisesti tytölle, mutta hänen äänensä oli väsynyt.

— Onko tuo renkipoikanne tästä pitäjästä? kysyi paroni pastorilta, kun he päivällisen jälkeen istuivat tupakoimassa pastorin huoneessa.

— Kyllä. Hänen äitinsä tai oikeastaan kasvattiäitinsä oli minun rippikoululapsiani. Miellyttävä nainen, mutta kuoli aikaisin Yrjö-rukan vahingoksi. Mies meni uusiin naimisiin karkealuontoisen ja häijysisuisen naisen kanssa, joka taisi pidellä poikaparkaa pahasti. Poika joutui minulle oikeastaan vain sattuman kautta tai sanoisinko Jumalan tahdosta. Pari vuotta sitten olin kinkerimatkalla, ja tieni johti Mäenpään torpan ohi. Oli helmikuu, ja kylmää lunta ryöpytti vasten kasvoja, niin että oli oikein tukalaa. Ajaessamme mökin sivuitse sanoin Pekalle:

— Pistäydytäänpä tuonne pirttiin, eiköhän sieltä heruisi pisara kahvia kylmään? Pekka käänsi heti hevosen ja astuimme sisään. Olin käynyt torpassa Matleena-vainajan eläessä. Silloin siellä oli siistiä ja puhdasta. Pikku Yrjö istui penkillä aapiskirja kädessä ja tavaili äidin johdolla kirjaimia. Oli viihtyisää ja hupaista. Nyt huomasin heti, että elämä oli muuttunut. Tupa oli pahassa siivossa, emäntä tympeän näköinen, isäntä vanhentunut. Kehdossa itki pieni likainen lapsi, jota laiha, resuinen poika liikutti.

Minä sain kahvini tietysti, mutta hyvä mieliala ei tahtonut syntyä.

— Onko tuo poikanne? kysyin mieheltä.

— Kasvattipoika, ehätti siihen vaimo. Ja voi herra pastori, kuinka siitä pojasta on vastusta. Se on niin ilkeä ja pahansisuinen, ettei mitenkään tahdo sen kanssa toimeen tulla. Me lähetämmekin sen Anttilan lautamiehelle renkipojaksi, ei se leipänsäkään edestä tee täällä työtä.

Poika painoi päänsä alas. Minä näin, että hän taisteli itkua vastaan.

— Mutta eikö ole liian aikaista lähettää noin pientä palvelukseen? sanoin minä.

— Siitäpähän oppii. Ja siellä sitä paremmin kurissa pidetään. Tämä mies on liian pehmeäluontoinen sitä kurittamaan, selitti vaimo topakasti.

Minä käännyin miehen puoleen. — Entinen vaimonne taisi pojasta paljon pitää?

— Pitihän se, sanoi mies melkein vastahakoisesti. Hänen oli nähtävästi paha olla.

Pojan tummat silmät olivat minuun luotuina. Nähtävästi hän tunsi, että häntä säälin. Minä kutsuin hänet luokseni.

— Kasvattiäitisi sanoo, että olet häijy. Mitä luulet Matleena-äidin arvelevan, jos hän taivaasta katselisi ja näkisi sinun pahuutesi?

Poika purskahti itkuun. — En minä ole häijy, nyyhkytti hän, mutta minä en kärsi, että minua piiskataan. Äiti ei koskaan minua piiskannut, minä en ole koira.

Hänen kasvonsa kävivät taas uhkamielisen näköisiksi, niinkuin ne olivat olleet, kun ensin astuin tupaan. Minä olen sielunpaimen, herra paroni, näin, että tässä oli taimi Herran yrttitarhassa, joka oli turmiolle menemässä hoidon puutteesta. Mutta mitä tehdä? Vaimo näytti raa'alta, tuskinpa häneen neuvot ja nuhteet osuivat. Poika oli heille taakaksi, he tahtoivat hänestä päästä. Minä tunsin Anttilan lautamiehen, tiesin, että talo oli kuuluisa siitä, ettei siellä palvelijat pysyneet. Isäntä ja emäntä olivat yhtä kovaluontoiset. Poika oli niin kaunis ja älykkään näköinen, hän katseli minua kuin apua pyytäen.

— Milloin olette aikoneet viedä hänet Anttilaan? kysyin.

— Jo tänä päivänä, vastasi vaimo nopeasti. Mies ei vastannut mitään, nähtävästi he olivat eri mieltä asiasta.

Poika purskahti hiljaiseen, toivottomaan itkuun. Koti oli hänelle rakas, vaikka häntä kovasti kohdeltiinkin. Häntä kauhisti vieras isäntä, josta kerrottiin pahoja. Silloin minä tein päätökseni. — Antakaa poika minulle, sanoin. Minä tarvitsen juuri Pekalle apulaista. Anttilan isännälle voitte antaa peruutuksen. Voitte luottaa siihen että pojalla on parempi minun luonani kuin siellä.

Vaimo kiitti tyytyväisenä, hän oli iloinen, kun pääsi pojasta sitä pikemmin. Nopeasti hän syyti pojan vähät tavarat arkkuun, puki ehyet vaatteet hänen ylleen ja piti jäähyväisiksi pitkän evästyssaarnan. Poika oli aivan äänetönnä, en tiennyt oliko hän iloinen vai ei.

Kun läksimme, tuli mies jälkeemme. Hän painoi kättäni porstuassa ja kuiskasi:

— Kiitos, pastori, kyllä ymmärrän hyvän sydämenne. Poika on ollut tunnollani siitä asti, kun tupaan tuli toinen emäntä. Ei se häijy poika ole, mutta se on kuin nuori varsa, ei kärsi piiskaa. Hyvällä sen saa vaikka minne. Matleena oli sille niin hellä. Ja hän huokasi syvään, mies-parka.

Minä vein pojan kotiin. Kesti jonkin aikaa, ennenkuin hän tottui taloon ja meihin, arka ja pelästynyt raukka. Mutta vaimoni, herra paroni, on ihmeellinen nainen, hänellä on tuntosarvet, jollaisia ei kellään. Hän tietää, missä tarvitaan lakia ja missä evankeliumia. Yrjö pääsi hänen suosioonsa viikon kuluttua, ja silloin poika oli turvassa, sen tiesin. Kaksi vuotta hän nyt on ollut talossamme, renkipoikana tosin, mutta myöskin poikaini toverina. Kiivas hän vieläkin on, ja ylpeydenhenki yhä elää, sen itse äsken huomasitte, mutta muutoin ei ole parempaa ja herttaisempaa poikaa tämän ilman kannen alla, sen vakuutan.

— Onko hänen vanhemmistaan tietoa?

— Isä oli kuljeksiva veitsenteroittaja, luulen. Muuta ei hänestä tiedetty. Hän oli saapunut Mäenpään torppaan täydessä kuumeessa taluttaen poikaa kovassa pyry-ilmassa. Tupaan päästyään hän oli heti kaatunut penkille ja alkanut hourailla. Isäntä oli koettanut saada selvää hänen puheistaan, mutta se oli kaikki sekavaa. Yöllä hän oli kuollut tajuihinsa tulematta. Poika jäi torpan väen luo, joka oli lapseton. Ei hänkään ollut muuta osannut sanoa kuin nimensä: Yrjö. Sen verran oli kertonut, että he olivat kulkeneet kauan. — — —

Avonaisesta ikkunasta kuului Joelin hätäinen ääni: — Isä äiti, tulkaa pian!

Pastori riensi ikkunalle: — Mikä hätänä, Joel?

— Voi, isä, joudu. Hän kuolee.

— Kuolee, kuka kuolee? Puhu, poika!

— Yrjö. Hän on jo hengetönnä.

Pastori unohti tavallisen hitautensa, heitti piipun pöydälle ja juoksi avopäin pihalle. Joel seisoi portailla kalpeana ja vapisevana. Isän nähtyään hän alkoi juosta.

— Missä hän on? huusi pastori juostessaan pojan jäljestä.

— Takapihalla. Siro oli niin hurja. Se oli Klauksen syy.

Takapihalla kohtasi pastoria surkea näky. Maassa, pää Josefin polvilla, makasi Yrjö kalmankalpeana ja tajutonna. Oikea käsi riippui hervotonna kupeella, mutta verihaavaa ei näkynyt. Hänen vieressään seisoi Siro, pappilan nuori ori, hikisenä ja värisevänä, pää painuksissa.

— Onko äidille sanottu?

— Jakob, mitä tämä merkitsee? kuului samassa Lotta-äidin ääni. Hän ja Maria olivat paronin seurassa rientäneet paikalle käärevaatetta ja linjamenttipullo mukanaan.

Pastori tutki Yrjöä hellävaroen. — Käsivarsi on poikki. Sitäpaitsi hän luultavasti on saanut jonkin sisällisen vamman. Meidän täytyy kantaa hänet sisään.

Hän nosti varovasti pojan käsivarsilleen ja läksi hitaasti, kantaen raskasta kuormaansa, kulkemaan rakennusta kohti. Toiset seurasivat äänettöminä, vakavina, Maria hiljaa itkien, Josef ja Joel luoden vihaisia katseita Klaukseen. Tämä astui kalpeana isoisänsä rinnalla.

Kanslian leveälle nahkasohvalle oli Lotta-äiti hätäpikaa laittanut vuoteen, jolle pyörtynyt laskettiin. Sillä aikaa kuin pastori ja hänen vaimonsa hoitivat Yrjöä, tutki paroni onnettomuuden syytä pojilta. Hän kutsui heidät saliin ja sulki oven.

— Miten tämä tapahtui?

Kaikki kolme poikaa seisoivat äänettöminä. Josef ja Joel olivat punaiset ja nolon näköiset. Klaus puristi huulensa yhteen ja rypisti kulmiaan. Hänen oli vaikea hillitä itkua.

— Kenen oli syy? kysyi paroni toistamiseen.

Ei vieläkään vastausta.

Paroni katseli hetken aikaa kutakin erikseen, kääntyi Josefin puoleen ja sanoi käskevästi:

— Selitä kaunistelematta, koska oikea rikollinen ei uskalla.

Klaus heitti päänsä taaksepäin ja lensi tulipunaiseksi. — Minäkö en uskaltaisi! Sitä ei isoisän tarvitse kahdesti sanoa. Tuo poika väitti, etten osaisi ratsastaa oriilla, minä tahdoin näyttää, että osaan ja uskallan. Pääsinkin hevosen selkään, mutta se karkasi äkkiä pystyyn ja lähti juoksemaan hurjaa vauhtia. Tietysti olisin saanut sen hillityksi, mutta silloin renkipoika juuri tien käänteessä tuli vastaan, hevonen vimmastui yhä enemmän, hän tarttui siihen kiinni, ja silloin hurjistunut hevonen heitti hänet syrjään, niin että hän kaatui ja meni tainnoksiin.

— Siinäkö kaikki, kysyi paroni kääntyen uudestaan Josefin puolelle.

— Osapuilleen. Siro on aina ollut hurja, se ei ole totellut ketään muuta kuin renki Pekkaa ja Yrjöä, joka on sitä hoitanut yhdessä Pekan kanssa. Se onkin vielä melkein varsa vain. Yrjö ratsasti sen selässä kaivolle juottamaan sitä. Klaus tahtoi silloin myöskin ratsastaa sillä. Me kielsimme kaikki, mutta hän ei totellut. Sillä aikaa kuin Yrjö meni kotaan noutamaan vesiämpäriä, nousi Klaus Siron selkään. Siro nousi pystyyn ja lähti laukkaamaan. Kun Yrjö huomasi vaaran, kiersi hän kodan tullakseen hevosta vastaan. Mutta Siro oli aivan hurjana ja syöksyi suoraan häntä kohti, ja sitten onnettomuus tapahtui. Siro-parka seisahtui heti säyseänä kuin lammas nähdessään Yrjön makaavan edessään. Se on aina pitänyt Yrjöstä, mutta se ei kärsinyt, että vieras käsi tarttui siihen, ja se joutui aivan suunniltaan.

— Ja mitä sanot sinä tähän? kysyi paroni kylmästi Klaukselta.

— Minä olisin kyllä tullut toimeen ilman häntäkin, vastasi poika ynseästi.

— Se ei ole totta, huudahti Joel kiivaasti. Siro syöksyi suoraan riihtä vasten, ja ellei Yrjö olisi tullut vastaan, olisi Klauksen käynyt huonosti, siitä olen varma.

— Poika-parka on siis pelastanut henkesi ehkä omansa kaupalla, sanoi paroni totisena, luoden Klaukseen kiinteän katseen.

— Älkää sanoko niin, isoisä, eihän hänellä ole haavaa missään, huudahti Klaus pelästyneenä.

— Sitä pahempi, hän on kai saanut jonkin sisällisen tärähdyksen. Jos hän kuolee, Klaus, on sinun omapäisyytesi siihen syynä. Mutta meidän täytyy tehdä kaikki mitä voimme pelastaaksemme hänen henkensä.

Näin sanoen paroni astui takaisin kansliaan jättäen pelästyneet ja surulliset pojat kolmen kesken.

Yrjö oli yhä tiedottomana. Maria hautoi hänen päätään kylmällä kääreellä, ja Lotta-äiti koetti kaataa viinaa suljettujen huulten väliin.

— Älkäämme tuhlatko aikaa, pastori, sanoi paroni, minä vien pojan vaunuissani kotiini. Kelpo tohtorimme tekee hänet terveeksi, jos se vielä on mahdollista. Ja sen täytyy olla mahdollista, lisäsi hän puoliääneen. Pojan kauniit kalpeat kasvot liikuttivat häntä omituisesti. Hän oli mielestään nähnyt ne ennen, kauan sitten. Mutta missä?

— Aiotteko todella viedä hänet mukaanne, kysyi hämmästynyt pastori, mutta — —

— Ei mitään muttaa. Heti kun hevoset ovat valjaissa, lähdemme. Tottisalmessa on lääkäri aina lähettyvillä, me hoidamme hänet kyllä hyvin. Klauksen jätän tänne, kuten puhe oli. Vai peräytättekö sananne sen jälkeen, mitä nyt on tapahtunut?

Lotta-äiti näytti epäröivältä, mutta pastori vakuutti: — Emme, herra paroni. Ellette halveksi meitä kasvattajina, niin otamme sen toimen mielellämme vastaan. Hän saa osakseen saman kohtelun kuin omat poikani, se on, hymyili pastori hienosti, hän saa sekä rakkautta että kuria.

— Niin juuri, nyökkäsi Lotta-äiti. Jumala paratkoon, hän tarvitsee kumpaakin, poika raukallahan ei ole äitiä. Ja helläsydäminen papinrouva kuivasi kyynelen silmästään.

Paroni tarttui hänen käteensä.

— Olen varma siitä, että Klaus teidän kodissanne on hyvässä hoidossa.

Jumala suokoon, että hän kerran saattaisi nimellemme kunniaa.

Hetkisen kuluttua vierivät paronin vaunut hitaasti maantietä pitkin. Ek istui tapansa mukaan jäykkänä ja arvokkaana istuimellaan. Mahdotonta olisi ollut hänen kasvoistaan lukea ristiriitaisia tunteita, jotka kuohuttivat hänen muutoin niin levollista mieltään. Nuori herra — Tottisalmen nuori herra — pappilassa, ja pappilan renkipoika vaunuissa vanhan paronin vieressä. Oletko käynyt höperöksi, vanha Ek? Ja mitä sanoo tästä Ottilia-neiti?

Neljäs luku.

YRJÖ.

Suuri oli hämmästys ja ihmettely Tottisalmessa, kun paronin vaunut ajoivat pihalle ja Ek paronin käskystä nosti tunnottoman pojan syliinsä. Beata, joka oli juossut isoisää vastaanottamaan, luuli poikaa Klaukseksi ja päästi kimakan hätähuudon. Tuossa tuokiossa oli piha täynnä ihmisiä. Mademoiselle sai hysteerisen kohtauksen, ja Ottilia neiti juoksi noutamaan vettä, joka häneltä läikähti maisteri Tickleniuksen niskaan, tämä kun ensimmäiseksi sattui hänen tielleen.

Hämminki lisääntyi vielä enemmän, kun paroni lyhyesti lähetti noutamaan tohtoria heti ja joutuisaan.

— Eikö täällä ole ainoatakaan järkevää ihmistä, huusi paroni jymisevällä äänellä — onpa toki, siinähän on Riikke-mamseli, Jumalan kiitos, ottakaa poika haltuunne.

— Mutta eihän se olekaan Klaus! huusi Beata luotuaan silmäyksen kalpeaan poikaan. Hyväinen aika, isoisä, kuka se on?

— Pappilan renkipoika, vastasi paroni.

— Pappilan renkipoika! Jumalan kiitos, se ei ollutkaan nuori herra — pappilan renkipoika vain, toisti palvelusväki iloisena.

Samassa Yrjö aukaisi silmänsä ja katseli avutonna ympärilleen. Hän näki pelkkiä outoja kasvoja, kuuli sanat: pappilan renkipoika vain, ja vaipui uudelleen tainnoksiin.

— Kas niin, hyvät ihmiset, menkää nyt kukin toimiinne, Klaus-herra on pappilassa hyvässä turvassa. Ja sen enempää selittämättä paroni viittasi hämmästyneitä ja kuiskailevia palvelijoita hajaantumaan.

— Minne minä hänet kannan? kysyi Ek Riikke-mamselilta, renkitupaanko?

— Minun huoneeseeni, vastasi Riikke-mamseli.

— Sitä en neuvoisi, virkkoi Ek tuttavallisesti hiljentäen ääntään. Mamseli ymmärtää, ettei tällaista huutolaispoikaa ole miellyttävää pitää huoneessaan.

— Viekää hänet sinne vain, kuului Riikke-mamselin lyhyt ja päättävä käsky.

— Sama se, mutta kyllä mamseli vielä katuu, luvalla sanoen, mutisi Ek.

Riikke-mamseli antoi nopeasti sisäkölle muutamia käskyjä. Pian oli kapea telttasänky nostettu emännöitsijän huoneeseen, vuode valmistettu ja poika laskettu vuoteelle.

Kun Ek ja palvelustyttö olivat lähteneet, katseli vanha mamseli kauan tajutonta poikaa. Hän työnsi ruskeat hiukset pojan korkealta otsalta.

— Armollinen Jumala, huokasi hän liittäen ryppyiset kätensä yhteen.

Teetkö sinä meistä pilkkaa?

Tunnin kuluttua saapui tohtori. Hän tutki tarkoin loukkaantunutta ja pudisti päätään. — Paha juttu, mutisi hän.

Riikke-mamseli katseli häntä huolestuneena. — Toipuuko hän?

— Kenties, kenties ei, se oli ilkeä tärähdys, josta luultavasti seuraa aivokuume. Saamme nähdä, mitä lepo ja hyvä hoito saavat aikaan. Aiotteko pitää hänet tässä huoneessa, Riikke-mamseli?

— Kyllä, herra tohtori.

Tohtori katseli häntä silmälasiensa takaa.

— Mutta poikahan on teille uppo outo, mikäli ymmärsin paronin puheesta. Hänhän on tykkänään toisesta pitäjästä.

— En ole häntä koskaan ennen nähnyt, herra tohtori.

— Hm, Riikke-mamseli, te olette hyvä ihminen. — Hän tarkasti poikaa. — Merkillisen kaunis poika. No niin, saamme nähdä, saamme nähdä. Tehän olette tottunut sairaanhoitajatar, Riikke-mamseli.

— Ainahan sitä pitkän elämän varrella saa sellaiseen tottua, vastasi

Riikke-mamseli.

— Hm, hm, tohtori näytti hajamieliseltä. Sitten hän äkkiä kysyi osoittaen seinällä riippuvaa nuoren meriupseerin kuvaa ja hiljentäen ääntään:

— Miten tuo on tänne joutunut?

— Kun nuori paroni karkoitettiin kotoa muka väärentäjänä, — mamseli korosti sanaa muka, — ei hänen kuvansa tietysti enää saanut riippua sukumuotokuvien seurassa, hänhän oli tahrannut kunniallisen nimen. Paroni käski minun poistaa kuvan huoneestaan. Minä ripustin sen huoneeseeni vanhempieni rinnalle. Vanhempani olivat kunniallista väkeä, herra tohtori, ja kunniallinen oli nuori paronikin kiireestä kantapäähän, sanottakoon hänestä mitä tahansa. — Ja Riikke-mamseli katsoi tohtoriin taistelunhaluisena kuin vanha kana, joka tahtoo poikasiaan suojella.

— Niin, niin, sanoi tohtori, se oli selittämätön juttu.

Annettuaan tarkat määräykset sairaan hoidon suhteen tohtori poistui miettiväisenä.

Mutta mamseli ryhtyi tarmokkaasti sairaanhoitajatoimeensa. Voudin tyttären, hiljaisen Annan, hän otti avukseen ja hoiti väsymättömällä huolella pientä potilastaan. Alussa kyllä näytti siltä kuin olisi kaikki vaiva ollut turhaa, yötä päivää poika houraili lakkaamatta, hänen otsansa oli polttava ja kasvonsa punoittavat.

Koko talo ihmetteli Riikke-mamselin käsittämätöntä hellyyttä renkipoikaa kohtaan. Ottilia-neiti ei tiennyt paheksuako vai hyväksyä emännöitsijän äkillistä armeliaisuuden puuskaa. Hänen mielestään oli hiukan sopimatonta, että tuntematon rahvaanlapsi sairasti herraskartanossa, väentupa olisi ollut sopivampi paikka. Mutta koska hän ei voinut suorastaan moittiakaan mamselia, tyytyi hän siihen, että kohteli häntä hiukkasen jäykemmin kuin tavallisesti. Paroni kävi pari kertaa katsomassa poikaa ja viipyi kummallakin kertaa kotvan aikaa. Riikke-mamselille tuli silloin aina kiireellistä asiaa keittiöön ja hän poistui pyytäen anteeksi paronilta.

— Pitäähän jättää hänet kahden kesken poikansa kuvan kanssa, hän mutisi. Ei arvannut vanha emännöitsijä, että isä säilytti ainoan poikansa kuvaa alati povitaskussaan sitä usein yksin katsellakseen.

Oli kirkas kesäpäivä. Mamselin huoneessa olivat ikkunauutimet vedetyt syrjään, ja iloinen päivänsäde leikitteli estelemättä lattialla ja vuodepeitteellä. Yrjö aukaisi silmänsä ja ihmetteli. Missä hän oli? Ei pappilassa ainakaan. Ei taivaassakaan, ei sinne kukaan hengissä pääse, ja elossa hän oli, sen tunsi selvästi. Käsi pyrki korvan taustaa raapimaan. Merkillistä, hän ei muistanut mitään.

Huone oli sievä ja siisti. Ikkunaverhot lumivalkeat, pöydällä virkattu liina ja seinillä kuvia. Ei Martti Lutheria eikä Pyhää Paimenta kuten pappilan seinällä, vaan Venäjän armollinen keisari Aleksanteri I ja hänen kaunis keisarinnansa. Oli siellä vielä Isakin uhraaminenkin ja nuoren meriupseerin kuva.

Varsinkin viimemainittu oli niin kaunis, ettei Yrjö saanut hänestä silmiään käännetyksi. Äkkiä kuva alkoi suureta, upseeri laskeutui alas ja astui hänen luokseen. Yrjö kohotti ruumistaan ojentaakseen hänelle kättään, mutta silloin upseeri alkoi kummasti pyöriä, koko huone pyöri, ja Yrjön silmät sulkeutuivat. Kun hän taas heräsi, huomasi hän kummakseen olevansa vielä samassa huoneessa. Ikkunan ääressä istui pyylevä, harmaahiuksinen nainen sukanneule käsissä.

— Hyvää huomenta, tervehti nainen ystävällisesti ja astui Yrjön vuoteen luo. Jopa olet pitkään nukkunut.

— Missä minä olen? kysyi Yrjö. Hän oli aivan selvä nyt, vaikka heikko.

Puhe sujui niin kumman kankeasti, melkein kuiskaamalla vain.

— Tottisalmessa, hyvän ystävän luona.

— Yrjön silmät välähtivät. Hän muisti. — Missä Klaus-herra on? kysyi hän arasti.

— Hän jäi pappilaan. Mutta nyt emme puhu enempää. Minä menen noutamaan sinulle ruokaa.

Ruokaa! Siitä oli varmaan pitkä aika, kun hän oli syönyt. Yrjön valtasi äkkiä kova nälkä. Ollapa nyt perunapuuroa tai talkkunaa! Ehkä parhaimmassa tapauksessa paistettua sianlihaa ja perunoita.

Hetkisen kuluttua Riikke-mamseli palasi tarjotin kädessä. Tarjottimella ei tosin ollut Yrjön haluamia herkkuja, vaan lihalientä ja munaa, mutta hyvältä maistuivat nekin. Niin heikko poika kuitenkin vielä oli, ettei jaksanut lusikkaa kädessään pitää, vaan Riikke-mamselin täytyi häntä syöttää.

Syötyään Yrjö kysyi ujosti: — Kuka te sitten olette?

— Minä olen Tottisalmen emännöitsijä, Riikke, ja sinun hyvä ystäväsi, kuten jo äsken sanoin.

Siitä päivin Yrjö alkoi parata. Rauhallisena hän lepäsi vuoteessaan hiljaisessa huoneessa, jossa päivin harvoin liikuttiin, Riikke-mamseli piti näet koko talon ohjakset käsissään, vaikka Ottilia-neiti näennäisesti olikin emäntänä. Jo aamuvalkeasta hääräili toimekas emännöitsijä keittiössä, leivintuvassa ja navettapuolella jaellen käskyjään, toruen ja neuvoen, miten missäkin tarvittiin. Mutta illalla hän väsyneenä puuhistaan vetäytyi huoneeseensa, ja silloin oli käskevä emännöitsijä vaihtunut lempeään vanhaan naiseen, joka pehmeällä kädellä hoivasi kiitollista potilastaan. Ahkerat kädet eivät kuitenkaan olleet tällöinkään toimettomat. Vaatekappale toisensa jälkeen valmistui Yrjölle, ja sinä päivänä, jolloin poika lääkärin lupauksen mukaan sai nousta ylös, oli siisti vaatekerta tuolilla hänen vuoteensa vieressä.

Näinä hiljaisina kesäiltoina, jolloin neula nopeasti liikkui mamselin sormissa ja Yrjö makasi vuoteellaan, kertoi poika kaikki, mitä tiesi elämänvaiheistaan, hoitajalleen. Riikke-mamseli näytti silloin Yrjön mielestä niin merkillisen pettyneeltä, aivan kuin poika olisi kertonut hänelle jotakin ikävää. Ja usein hän uudisti saman kysymyksen: — Oletko varma siitä, että veitsenteroittaja oli isäsi?

— Sitä en tiedä, vastasi Yrjö, mutta Mäenpään väki sanoi niin, ja hyvä hän oli minulle, muuta en muista.

Eräänä päivänä Yrjö istui kalpeana ja laihana syreenimajassa, jonne Riikke-mamseli oli hänet vienyt raitista ilmaa hengittämään. Hänellä oli yllään tummansiniset vaatteet, jotka mamseli oli ommellut Klauksen vaatteiden mukaan, iho oli käynyt tautivuoteessa kalpeaksi ja hienoksi, kädet kapeiksi, ja tukka oli kasvanut, kiharoina se ympäröi hänen korkeata otsaansa. Voimakas ulkoilma oli raukaissut häntä, pää oli vaipunut taaksepäin, silmät olivat ummessa. Hän nukkui.

Kuului pyörien ratinaa hiekoitetulta käytävältä, ja hetkisen kuluttua kapteenin rullatuoli pyöri Jonaksen työntämänä lehtimajaan. Nähdessään nukkuvan pojan Jonas seisahtui niin äkkiä, että rullatuoli sai aika sysäyksen.

— Varovasti, Jonas, varovasti, ajattele selkääni, vaikeroi kapteeni, mutta vaikeni samassa. Hänkin oli huomannut pojan. Hän kääntyi palvelijansa puoleen, joka vääntynein kasvoin tuijotti Yrjöön.

— Jonas, kuiskasi kapteeni. Herran tähden, Jonas, kuka — —?

— Miksi pelästytte, herra kapteeni? kuului mamselin ääni samassa heidän takaansa.

Emännöitsijän nähdessään Jonas hillitsi mielenliikutuksensa, mutta kapteeni hoki yhä: — Kuka hän on?

— Poika, jonka paroni toi pappilasta, vastasi mamseli katsoen suoraan kapteenia silmiin.

— Entä eikö renkipojalla ole sopivampaa paikkaa laiskoitteluun kuin juuri herrasväen sireenimaja? kysyi Jonas tuikeasti. Ettekö näe, että kapteeni on aivan suunniltaan nähdessään oudon maankuljeksijan mielipaikallaan?

— Näen kyllä, vastasi mamseli merkitsevästi. Yrjö oli herännyt.

Hämillään hän liukui pois mukavalta paikaltaan.

— Maistuuko uni makealta herrasväen istuimella? kysyi Jonas ivallisesti.

Yrjön kalpeat kasvot sävähtivät tulipunaisiksi. — Anteeksi, sai hän vaivoin soperretuksi.

— Syy ei ole pojan, sanoi mamseli. Minä hänet toin tänne. Pyydän nöyrimmästi anteeksi rohkeuttani, en luullut kapteenin näin aikaisin tulevan ulos.

Kapteeni viittasi sovittavasti valkoisella, kapealla kädellään, mutta emännöitsijä näki hänen vielä luovan vaanivan katseen Yrjöön.

— Riikke-mamseli, sanoi Yrjö, kun he olivat edenneet jonkin matkaa syreenimajasta. Miksi he minua vihaavat?

— Vihaavat! Herran tähden sitä poikaa, millaisia sanoja se käyttää!

Miksi kapteeni ja Jonas sinua vihaisivat?

— Sitäpä juuri en tiedä. Mutta minä tunnen, että olen heille vastenmielinen.

— Loruja, sanoi mamseli, mutta Yrjö kuuli hänen mutisevan jotakin pahasta omastatunnosta.

Illemmalla, kun Yrjö jo nukkui, istui Riikke-mamseli syvissä ajatuksissa neule polvillaan. Hänen jalkainsa juuressa loikoi mukavasti Almansor, hänen vanha uskollinen koiransa. Se oli lappalaisrotua, eikä siinä ollut minkäänlaista romanttista koko koirassa paitsi nimi, jonka sen emäntä jostakin käsittämättömästä syystä oli sille antanut. Mutta se oli erinomainen keskustelutoveri yksinäiselle mamselille, se ei näet koskaan häirinnyt mamselin puhetta, kuunteli vain hartaasti.

— Meidän täytyy hankkia työtä pojalle, Almansor, työtä täällä kartanossa. Ei käy laatuun, että hän on joutilaana nyt enää, kun Jonas on häneen silmänsä iskenyt. Pojalle tekisi kyllä, Jumala paratkoon, hyvää vielä jonkin aikaa koota voimia, mutta paras on kiirehtiä, ennenkuin toisaalta punotaan juonia. Ruotsalainen on vanha vehkeilijä. Hm, Almansor, me tiedämme kyllä yhtä ja toista, vaikka sinua, eläin-rukkaa, ei silloin tosin vielä ollut maailmassakaan. Huomasin kyllä, että pojan näkö ei ollut heille mieleen, ja nimeni ei ole Eriikka Logren, elleivät he koeta saada häntä pois lähettyviltään. Eiköhän liene parasta käydä vanhan Niilon puheilla? Hän voisi ottaa pojan apulaisekseen, toden totta. Mitäs arvelet, Almansor, eikö se ole hyvä tuuma?

Almansor murahti lyhyesti hyväksymisen merkiksi heilauttaen häntäänsä.

Saatuaan täten neuvonantajansa suostumuksen, riisui mamseli lasit silmiltään, heitti huivin hartioilleen ja lähti astumaan suurta halavakäytävää portille päin.

Vanha Niilo asui pienessä punaisessa mökissä aivan portin pielessä. Hän oli nuoruudessaan ollut sotilas ja taistellut urhoollisesti Suomen sodassa, nykyjään hänen toimensa oli rauhallista laatua. Hän piti käytävät kunnossa ja oli samalla portinvartijana. Ypö yksin hän eli pienessä siistissä tuvassaan, vaimo oli jo toistakymmentä vuotta maannut haudassa. Hän oli umpimielinen ja jörö, säästeli sanojaan eikä antautunut turhiin puheisiin. Siihen oli osaltaan ehkä syynä sekin, että hänen toinen korvansa oli sodassa tullut kuuroksi, ja iän lisääntyessä toinenkin kuuli yhä huonommin.

Ukko hääräili parhaillaan hellan ääressä iltasen valmistuksessa.

— Voi Jesses, ukko-raiskaa, hän on polttanut olutjuuston pohjaan! kirkaisi Riikke-mamseli. Taivas varjelkoon, minkälainen palaneen haju täällä on.

Vanha Niilo käännähti nopeasti luoden tuiman katseen tulijaan. Mutta kun hän tunsi mamselin, lauhtuivat hänen parrakkaat kasvonsa, ja hän lausui surkean näköisenä päätään ravistaen:

— Paloi pohjaan.

— Ei hätää, ukkoseni, huusi Riikke-mamseli. Tuo uutta maitoa, kaljaa ja hiukan etikkaa, niin keitän sinulle olutjuuston, jollaista et vielä eläissäsi ole maistanut. Sellaista se on, hän jatkoi ääntään hiljentäen, kun miehet ryhtyvät vaimoväen puuhiin. Kertovathan ne Ranskassa miesten parhaasta päästä olevan kokkeina, mutta sen minä silloin sanon, ettei fransmannin ruoka juuri kehuttavaa ole.

Näin mutisten puhdisti itsetietoinen emännöitsijä kattilan, kaatoi siihen Niilon tuomat ainekset, ja pian höyrysi sulotuoksuinen olutjuusto Niilo-ukon suureksi iloksi pöydällä.

— Nähkääs, Niilo, konsti on siinä, että osaa kaataa pari tippaa etikkaa joukkoon, huusi Riikke-mamseli hänen korvaansa. Silloin nousee olutjuusto kokkareille. Mutta sitä eivät piiat usko, ei vaikka sitä heille sata kertaa saarnaisit.

Ukko nyökkäsi päätään ja joi tyytyväisenä herkullista juomaansa. Mamseli odotti, kunnes hän oli tyhjentänyt kulhonsa viimeiseen tippaan ja sytyttänyt piippunsa, sitten hän siirsi tuolinsa lähemmäksi ja huusi:

— Te olette, Niilo, aivan liian yksin. Tarvitsisitte apua sekä puutarhassa että kotona.

Vanha Niilo luimautti emännöitsijään epäilevän katseen. Hän oli pari vuotta vaimonsa kuoleman jälkeen väittänyt samaa mamselille siinä hartaassa ja uskaliaassa toivossa, että tämä olisi samaa mieltä ja alentuisi hänen avukseen kotiaskareissa. Mutta silloin oli Riikke nauranut hänelle vasten silmiä.

— Mitä hän nyt sitten tulee loruamaan avusta ja yksinäisyydestä, mutisi ukko puoliääneen, nyt kun molemmat olemme jo lahokantoja — vaikka mamseli, Jumala paratkoon, tosin vielä on varsin nuorekas ja ketterä.

Mamseli ei ollut tietääkseen ukon mutinasta. — Tarvitsette apua,

Niilo, toisti hän, jonkun kiltin, ymmärtäväisen ja ahkeran pojan.

Vanhuksen jännittynyt katse laukesi. Hän pudisti päätään. — Ei poikaviikareita.

— Mutta ettehän te jaksa yksin suorittaa kaikkia askareitanne.

— En huoli pojista. Laiskoittelevat vain. Enemmän harmia kuin hyötyä.

— Niin, mutta kuulkaahan nyt. Niilo, poika, jonka paroni toi pappilasta, tarvitsee työtä ja hyvän isännän.

— Häh, mikä poika?

Nyt olisi mamseli mielellään alentanut ääntään, mutta se ei käynyt laatuun vanhan Niilon kuurouden vuoksi. Hänen täytyi siis siirtyä vieläkin lähemmäksi ukkoa voidakseen puhua hänen korvaansa.

— Ettekö ole nähnyt, Niilo, silloin tällöin kalpeata poikaa puutarhassa?

Niilo nyökäytti päätään.

— Ettekö ole huomannut, kenen näköinen hän on? Tässä Riikke hiljensi ääntään miltei kuiskaukseksi. — Eikö luutnantti, nuori paroni, ole juolahtanut mieleenne.?

Niilo, nosti piipun suustaan, tuijotti mamseliin tuokion suu auki ja iski sitten nyrkkinsä pöytään.

— Totisesti, hän sanoi, totisesti, minä olen sitä poikaa kiertänyt kuin kissa kuumaa puuroa. Nyt vasta minä sen oivallan. Hahhaa, vanha Niilo, sinä vainusit sittenkin jotakin, et vain omasta päästäsi hoksannut iskeä naulan päähän. — Ja sitäkö poikaa mamseli minulle tarjottelee?

— Niin juuri. Ottakaa hänet, Niilo, ja pitäkää kuin omaa poikaanne yhdennäköisyyden vuoksi. Uskokaa minua, kun häntä katselen hänen nukkuessaan, on kuin työntyisi aika taaksepäin parikymmentä vuotta. Jumala auttakoon minua vanhaa höpsäkkää, mutta tuntuupa välistä kuin hoitelisin omaa nuorta siunattua paroniani, jota en suinkaan eläessäni enää koskaan saa nähdä.

Ja Riikke-mamseli pyyhkäisi kyyneleen silmänurkastaan.

Vanha Niilo huojutti hiljaa harmaata päätään.

— Niin, niin, siitä on jo kuusitoista vuotta, kun nuori paroni ja Matti hävisivät. Se oli ikävä juttu, perin ikävä ja häpeällinen. Matti oli sotatoverini, kelpo poika. Yhdessä tappelimme ryssiä vastaan, yhdessä nähtiin nälkää ja vaivaa, yhdessä tultiin Tottisalmeen paronin kanssa, joka silloin oli nuori luutnantti. Reima mies oli Matti. Itsepintainen kuin piru, mutta uskollinen kuin kulta. Pahako heidät vietteli, hänet ja Yrjö-luutnantin väärentämään sen paperin?

Vanhus vaikeni hengästyneenä pitkästä puheestaan.

Riikke-mamseli kavahti pystyyn tuoliltaan ja asettui Niilon eteen tulipunaisena.

— Vai viitsii Niilo yhä vielä jankuttaa tuota vanhaa juttua? Matti silleen. Hän oli nenästä vedettävä ja typerä kuin vanha tallipässi, mutta luutnantista menen takuuseen. Vesikellona kadotkoon Eriikka Logren, jos hän on ojentanut sormeaankaan väärään tekoon.

Niilo raapi korvallistaan. — Niin, mutta asia oli niin selvä. Luutnantti oli edellisenä yönä pelissä hävinnyt suuren rahasumman, yhtä suuren kuin siinä väärennetyssä paperissa oli. Ja miksi hän olisi paennut sanallakaan puolustautumatta.

Mamseli nipisti tiukasti huulensa yhteen ja ravisteli hiljalleen päätään, niin että myssyn nauhat heiluivat.

— Kyllä, kyllä, todistukset olivat selvät, mutta vanha sydämeni puhuu toista kieltä. Nuori paroni oli tosin hurjapäinen ja iloinen, saattoipa joskus pelatakin kumppanien seurassa, mutta petturi hän ei ollut eikä liioin konna. Ja Tottisalmessa oli sellaista väkeä, jolle oli edullista kaikki se suru ja häpeä, joka lankesi vanhan paronin pään päälle. Minä olen nähnyt vehkeilijöiden hiipivän ovien takana ja luikkivan pimeissä käytävissä. Silmäni eivät petä eikä rehellinen tuntoni. Ja vanhurskas Jumala tuottaa kyllä totuuden vielä ilmi, sen saa Niilo uskoa.

Emännöitsijä oli puhunut ikäänkuin itsekseen, hiljentäen yhä ääntään. Mutta Niilo tuntui ymmärtävän hänen puheensa. Kenties hänen rehellisessä sotilasmielessään oli liikkunut samat ajatukset, sama toivo.

— Se on sitten päätetty asia, että Niilo ottaa pojan, huusi Riikke-mamseli hiukan tyynnyttyään. Minä pistäyn heti huomisaamuna siitä paronille puhumassa.

— Päätetty, päätetty, vastasi Niilo. Hän huokasi pitkään, kun ovi oli sulkeutunut mamselin jälkeen.

— Kerrassaan ihmeellinen nainen. Hän rasvaa ihmisen kielen lipeäksi, niinkuin on tottunut rasvaamaan patojaan ja pannujaan. Minutkin, vanhan kakkaran, sai puhumaan puuta, heinää.

Seuraavana aamuna oli kapteeni tavallista ärtyisämpi aamiaisella.

— Oletko nukkunut huonosti, Fredrik? kysyi Ottilia-neiti osaaottavasti.

Kapteeni kohautti olkapäitään.

— Tietäähän Ottilia-täti, että nukun aina huonosti. Mutta älkäämme siitä puhuko. Tänä yönä oli uneni tosin tavallista huonompi. Olen aivan liian arkatuntoinen, vähinkin mielenliikutus kysyy voimiani ylenmääräisesti.

Jonas, joka tapansa mukaan seisoi isäntänsä tuolin takana häntä palvellakseen, lausui matalalla äänellä, kunnioittavasti kääntyen Ottilia-neidin puoleen:

— Jos suvaitsette, armollinen neiti, kapteeni otti pahakseen tuon eilisen kohtauksen syreenimajassa.

— Todellako, Fredrik, siitäkö pahastuit, että poika oli tunkeutunut syreenimajaan? Täytyy minunkin suuresti ihmetellä, ettei Riikke-mamseli ymmärrä tehdä suurempaa eroa yhteisen kansan ja herrasväen välillä. Se on lievimmin sanoen tahditonta.

— Mutta mitä tämä kaikki oikeastaan merkitsee? kysyi paroni hyvänsävyisesti. Selittäkääpä minullekin?

— Oh, pikkuasia vain, vastasi kapteeni. Olin eilen tavallista väsyneempi, halusin lepoa ja käskin Jonaksen työntämään itseni syreenimajaan. Sinne tullessamme tapasimme kulkulaispojan, jonka setä toi mukanaan pappilasta. Hän tuntuu olevan täällä kuin kotonaan, nukkui lepotuolissa rauhallisena kuin itse kartanon isäntä.

Paroni naurahti. — Riikke-mamseli tuntuu hoitavan hyvin turvattiaan.

No, poika kai livisti tiehensä, kun näki teidät.

— Hän poistui, röyhkeästi tosin, mutta sehän on yhdentekevä. Raajarikko-raukkaa ei tarvitse kohdella samalla kunnioituksella kuin terveitä ihmisiä.

— Jos hän on kohdellut sinua sopimattomasti, tulee hän siitä saamaan rangaistuksen, sanoi paroni vakavasti.

— Minä pyydän, setä, antakaamme asian olla sillään, lausui kapteeni. Ihmettelen vain, miksei poikaa lähetetä takaisin pappilaan. Hän näytti jo aivan terveeltä. Tuollaisen poikanulikan ei pitäisi suotta laiskoitella. Se ei ole hänelle hyväksi.

— Hän onkin jo saanut työtä, sanoi paroni. Hän on tästä päivästä lähtien vanhan Niilon apulainen. Ukko tarvitsee kyllä apua.

Kapteeni puraisi huultaan.

— Iloitsen siitä. Muutoin kummastelen, että uskallat ottaa noin vain ventovieraita työhösi. Poika ei ole luottamusta herättävä. Hänellä on julkeat, epämiellyttävät kasvot.

— Pastori kiitti häntä ja minusta — paronin kasvoihin levisi surumielinen ilme — poika on miellyttävän näköinen.

— Ja sitäpaitsi, lisäsi Ottilia-neiti sovitellen, voimme lähettää pojan pois, jos hän käyttäytyy huonosti.

— Unohdatte, ystäväni, että ilman poikaa Klaus ehkä olisi menettänyt henkensä. Sinun, Fredrik, tulisi siis ensi sijassa olla kiitollinen hänelle. Minä puolestani olen päättänyt pitää pojan talossa ja kasvattaa hänestä kunnon miehen, sanoi paroni, ja hänen äänensä sävystä kapteeni ymmärsi, ettei kannattanut väitellä vastaan.

Mutta huoneessaan hän purki vihansa Jonakselle.

— Jonas, me lähdemme täältä. Minä en enää kestä hänen yliolkaista kohteluaan. "Sinun, Fredrik, tulisi ensi sijassa olla kiitollinen hänelle." Aivan kuin olisin pieni poika, jota vanhempi veli ojentaa. Laita tavarani kokoon, Jonas. Minä tahdon lähteä täältä — no, miksi et tottele?

Jonas oli tottunut isäntänsä voimattomiin vihanpurkauksiin. Levollisena hän alkoi järjestellä korttipakkaa, joka aina oli kapteenin pöydällä, puhuen:

— Tietysti voimme lähteä milloin tahansa tästä siunatusta harakanpesästä. Arvelen vain, että kapteenin hermot ensin sietäisivät parin päivän levon, sittenhän vielä hyvin on aikaa matkustaa, vaikka minun halpa mielipiteeni on se, että kapteenille olisi edullisempaa jäädä tänne. Sillä vanha paroni on, luvalla sanoen, kuumaverinen ja voi helposti kuolla halvaukseen, kuten hänen autuas isä-vainajansa, eversti. Silloin tulee Klaus-herrasta Tottisalmen isäntä, ja te, herra kapteeni, hänen isänsä ja holhoojansa, olette käskijänä kartanossa.

Kapteeni huokasi: — Niin, ellen jo silloin ole haudassa.

— Jumalan teitä ei voi kukaan arvata, mutta inhimillisillä silmillä katsoen, elää herra kapteeni vielä kauan. Varsinkin jos minä, uskollinen palvelijanne, saan teitä hoitaa, niinkuin olen tottunut, minä, joka tunnen teidän tapanne.

Ovela palvelija tunsi isäntänsä perinpohjin. Kapteeni tyyntyi ja taputti häntä olalle.

— Niin, niin, Jonas, sinä olet uskollinen kuin kulta. Ja panepas nyt pasianssia.

Jonas asetteli korttejaan ennustaen niistä isännälleen valoisia tulevaisuudenkuvia. Kapteeni kuunteli, tyytyväinen hymy pergamentinkeltaisissa kasvoissaan. Hän tiesi, että Jonas häntä imarteli ja hyvitteli kuin pientä lasta. Mutta hän oli kokonaan tarmokkaan palvelijan vallassa ja uskoi mielellään hänen kuvittelujaan.

Sattumalta hän tuli katsahtaneeksi ikkunasta ulos ja näki

Yrjön Riikke-mamselin seurassa kulkevan portinvartijantuvalle.

Silmänräpäyksessä hänen hyvä tuulensa katosi.

— Katso, Jonas, siinä hän taas kulkee, huudahti hän kiihkeästi.

— Rauhoittukaa, herra kapteeni, hermonne ovat todella hyvin huonot, kun noin annatte joutavan kulkulaisen rauhaanne häiritä.

— Mutta, Jonas, hän on suuressa määrin jonkun näköinen.

— Ensi näkemältä kyllä, mutta se haihtuu pian. Nyt tuskin enää huomaakaan yhdennäköisyyttä.

— Se ei haihdu, ei minulta ainakaan. Tarkkaa hänen käyntiään, tapaa, miten hän pitää päänsä pystyssä. Se on tuttua meille molemmille.

Jonas tuijotti pojan jälkeen ivallisesti hymyillen. — Herra kapteeni, mielikuvituksenne on kovin vilkas.

— Ehkä, ehkä. Tiedätkö, mikä hänen nimensä on?

Jonas epäröi. — Yrjö, sanoi hän sitten levollisesti.

Kapteeni kohotti kätensä ylös.

— Yrjö, Yrjö! Taivaan tähden, kuinka hän sen nimen on saanut?

— Yrjö on varsin tavallinen nimi.

— Mutta sehän on von Sumersien perintönimi. Niin pitkälle kuin tiedän, ovat Tottisalmen isännät aina olleet Yrjöjä.

— Klaus-herra on siis ensimmäinen poikkeus, huomautti Jonas viekkaasti hymyillen.

Mutta kapteeni ei rauhoittunut. — Luuletko, kysyi hän hiljentäen ääntään, että joku toinenkin on keksinyt tuon kirotun yhdennäköisyyden?

Jonas kohautti olkapäitään. — Kaikilla ei ole yhtä vilkas mielikuvitus kuin teillä, rakas isäntäni.

— Mutta Riikke-mamseli sitten, miksi hän poikaa niin suosii?

— Vanhan piian oikkuja.

— Entä appi-isäni?

— Herra paronin ylpeys ei sietäisi ajatustakaan, että halpa kerjäläinen olisi hänen poikansa näköinen, sanoi Jonas katkerasti.

Kapteeni tuijotti eteensä. Viimein hän kysyi matalalla äänellä: —

Jonas, luuletko, että hän todellakin on kuollut?

— En ainoastaan luule, vaan tiedän. Näittehän itse omin silmin kirjeen, jossa tuo Myhrberg, joka itse oli Kreikan sodassa, kertoi paronille, että hänen poikansa oli saanut surmansa Navarinon taistelussa. Siitä ei ole epäilystäkään.

— Niin, niin, kapteeni sulki kasvot käsiinsä. Mutta Matti…?

— Matti olisi jo aikaa sitten palannut kotimaahan, jos hän olisi elävien ilmoilla. Te näette aaveita keskellä päivää, kapteeni.

— Tuo poika, Jonas, on kuin aave entisiltä ajoilta. Jumala itse on hänet lähettänyt muistuttamaan meitä pahasta teostamme. Yrjö-rukka, hän oli niin iloinen, niin reipas. Meidän ei olisi pitänyt sitä tehdä, Jonas.

Jonas astui askeleen lähemmäksi ja katseli vihertävillä silmillään tuikeasti kapteeniin. Hänen äänensä oli käskevä. Palvelijasta oli tullut isäntä.

— Herra kapteeni, minusta on viisaampaa, että te ette ajattele moisia asioita, kaikkein vähimmän niistä puhutte. Te tarvitsitte rahoja, olisitte ollut hukassa ilman niitä. Muistattehan mitä sanoitte: pojallensa hän antaa anteeksi, mutta ei koskaan köyhälle sukulaiselle. Mitä te sille mahdoitte, että paroni oli niin ylpeä ja kovasydäminen, että hän ajoi ainoan poikansa talosta. Ja teille siitä vain oli etua. Te olitte ylpeä ja vallanhimoinen, tahdoitte päästä Tottisalmen isännäksi. Ja nyt kun olette lähellä päämaalianne, ruikutatte.

Kapteeni kyyristyi pelokkaana kokoon rullatuolissaan. Hän uskalsi kuitenkin vielä kuiskata: — Mutta syy oli sinun, Jonas, sinä sen keksit, tuon pirullisen juonen.

Jonas asetti käsivartensa ristiin ja sanoi loukkautuneella äänellä: — Niinpä kyllä, ja minkävuoksi? Siksi, että tyhmä raukka, mikä olin, rakastin isäntääni ja toivoin hänestä Tottisalmen valtiasta. — Hän olisi voinut lisätä: — Ja siksi, että tahdoin itse vallita isäntäni kautta.

Kapteeni oli nyt kokonaan masentunut. — Tiedän, Jonas-kulta, tiedän sen hyvin. Älä minua luule kiittämättömäksi. Olen vain niin kiihoittunut tänään. En voi sietää tuon pojan näköä.

— Mitä siihen tulee, herra kapteeni, — nyt oli Jonaksen ääni taas hyvittelevä, — olkaa rauhassa. Keksimme kai jonkin keinon. Varkaita ei paroni siedä talossaan, lisäsi hän viekkaasti hymyillen.

— Älä tee pojalle pahaa. Koeta hyvällä saada hänet pois täältä.

Omatuntoni on jo liiaksi rasitettu.

Palvelija loi säälivän katseen isäntäänsä. — Olkaa rauhassa, ja nyt käykää levolle. Poloinen raukka, hän ajatteli katsellessaan kapteenin kuihtuneita, taudin murtamia piirteitä. Ellei paroni pian kaadu, ei sinusta ikinä tule Tottisalmen isäntää. Mutta Klauksesta tulee — ja häntä minä vallitsen kuten isääkin.

Hän kääri huolellisesti peitteen isäntänsä ympärille ja ojensi hänelle iltajuoman. Itsekkään palvelijan kylmässä sydämessä asui kuitenkin jonkinlainen kiintymys heikkoa herraansa kohtaan. Fredrik-kapteeni oli ainoa ihminen maailmassa, jota hän koskaan oli rakastanut. Hän oli kasvanut löytölastenkodissa, ei koskaan ollut kukaan osoittanut hänelle rakkautta, kovuutta vain ja halveksimista. Mutta hän oli aina ollut älykäs ja osannut käyttää ihmisten heikkoutta hyväkseen, petkuttaen heitä missä saattoi. Hän oli jo joutunut rikoksen tielle, kun kapteeni, silloin vasta nuori luutnantti, sattumalta tapasi hänet Ruotsissa käydessään ja pelasti hänet joutumasta oikeuden käsiin. Siitä asti hän oli palvellut kapteenia uskollisesti ja tunsi herransa paremmin kuin tämä itse. Klausta hän palveli vain itsekkäistä syistä. Hänhän oli kartanon tuleva omistaja, ja Jonas tahtoi vallita, vallita tyhmiä suomalaisia talonpoikia, jotka uskalsivat pitää häntä vertaisenaan.

Hän suoristi teräksistä ruumistaan. Ohoo, te! Jonas on vielä nuori ja voimissaan, hän saattaa, kun aika koittaa, musertaa teidät, hölmöläiset.

Mutta lähtiessään kapteenin huoneesta hän tunsi levottomuutta, ikäänkuin aavistuksen jostakin uhkaavasta. Vai olisiko hänenkin omaatuntoaan liikuttanut outo voima? — Pah, naurahti hän. Tyhjä mielikuva. Joka tapauksessa on poika saatava pois. Kapteeni on heikko, kukaties hän vielä taikauskoisessa pelossaan ilmaisee kaikki.

Viides luku.

YSTÄVIÄ JA VIHOLLISIA.

Pari viikkoa sen jälkeen kuin Yrjö oli muuttanut vanhan Niilon apulaiseksi, istui maisteri Ticklenius puutarhan perimmäisessä nurkassa vanhan omenapuun varjossa. Pitkävartinen piippu, hänen uskollisin ystävänsä, oli penkillä hänen vieressään ja vanha kulunut hattu oli pudonnut maahan. Mutta maisteri ei sitä huomannut. Haltioituneena hän luki ääneen kirjaa, jonka eräs ystävä Helsingistä oli hänelle lähettänyt. Se oli tohtori Elias Lönnrotin toimittama "Muistelmia ihmisten elämästä kaikkina aikoina" ja se sisälsi katkelmia Iliadista, jotka erityisesti innostuttivat maisteriamme.

Tsey isä, Iidan valtiapää, jalo, korkein, suurin.

Armas Päivä sä myös, joka kaiken näät sekä kuulet,

Virrat kanssa ja Maa ja te Vallat maanalaisetki,

Jotk' etten heitä valapattoja rankaisematta!

Toistajat olkaa nyt liiton, valojen tuki vahva:

Jos Menelaon Aleksandron käsi — — —

Rits! Kova rasahdus, ja päivettynyt, avojalkainen poika tulla tupsahti ilmasta maisterin niskaan.

Maisteri hypähti kauhistuneena pystyyn. — Herran nimessä! Rosvoja ilmipäivällä! Ehdottomasti hän tarttui kirjaan, kalleimpaan aarteeseensa ja painoi sitä rintaansa vastaan.

Poika kömpi tulipunaisena ylös maasta, jonne oli puksahtanut.

— Anteeksi, herra maisteri, änkkäsi hän hämmentyneenä. Minä se vain olen, Yrjö. Oksa taittui ja putosin puusta.

— Ahaa, Niilon apulainen! Entä mitä sinä, veijari, puussa teit? Varmaankin omenia varastit? Häh! Maisteri tekeytyi niin tuimaksi kuin suinkin hänen hyväntahtoinen naamansa salli.

Poika purskahti heleään nauruun. — Omenia kesäkuussa! Ei, herra maisteri, niin tyhmä en ole.

— Mitä siellä sitten teit? Linnunpesiä ryöstit, kovasydäminen poika. Ai, ai vieläkin niskaani pakottaa. Ja Ticklenius-parka hieroi julmistuneena niskaansa.

— En minä linnunpesiä ryöstänyt, vastasi Yrjö hämillään.

— Mutta mitä sinä sitten, taivaan nimessä, puussa kykit? Toisten niskoille vierähtääksesikö?

Yrjön katse oli kiintynyt melkein ahneesti maisterin kädessä olevaan kirjaan.

— Mitä maisteri äsken luki? hän viimein punehtuen kysyi.

Maisterin hailakat silmät saivat eloa. — Ahaa, sinä kuuntelit?

Poika väänteli hattua käsissään.

— Suokaa anteeksi, maisteri, minä olin käytävää lakaisemassa tässä lähellä ja kuulin maisterin lukevan niin kauniisti. Paremmin kuullakseni kiipesin puuhun.

Maisteri haroi tukkaansa. — Totisesti, poikani, ei ollut kumma, että kuuntelit halukkaasti. Runo, jota luin, oli näet katkelma kuolematonta Iliadia. Hän hykersi käsiään mielistyneenä. — Oiva poika, älykäs poika. Se oli siis sinusta hauskaa?

— Oli, mutta se loppui niin pian, kun ilkeä oksa murtui.

— Älä sure. Saat kuulla lisää. Tässä kirjassa tosin on vain muutamia katkelmia, mutta minä, tässä maisteri hiljensi ääntään melkein kuiskaukseksi, aion kääntää koko Iliadin suomen kielelle. Se on minun suuri elämäntyöni, jota varten minä olen maailmaan tullut ja opiskellut, minä, köyhän lukkarin poika, Amos Ticklenius.

Sivumennen mainittakoon, että maisteri oli tätä työtä tehnyt jo kymmenen vuotta pääsemättä ensimmäistä laulua pitemmälle.

— Maltahan, jatkoi maisteri kohottaen sormensa nenälle, tule tänne samaan paikkaan huomenaamulla, niin saat kuulla lisää.

— Kiitos, huudahti Yrjö iloisesti, mutta lisäsi alakuloisena: — En uskalla, Niilo toruu, elleivät käytävät ole kunnossa.

— Mutta ehkä voit tulla illalla minun huoneeseeni?

Pojan katse kirkastui. — Sen voin tehdä. Illalla olen jo seitsemältä vapaa.

Vielä kauan sen jälkeen kuin Yrjö iloisena oli poistunut luuta olalla, mutisi maisteri itsekseen naureskellen: — Oiva poika, älykäs poika. Kiipeää puuhun kuunnellakseen Iliadia. Ja huoaten hän lisäsi: — Klaus olisi kiivennyt puuhun päästäkseen kuulemasta.

Samana iltana kuului maisterin ovelta arka koputus, ja Yrjö astui sisään, pestynä ja harjattuna. Hän jäi arasti oven suuhun seisomaan, mutta maisteri talutti hänet ystävällisesti pöydän ääreen, ja käski hänen painaa puuta.

— Minä luulen, poikani, että minun ensin täytyy lyhyesti johdattaa sinut mielialaan, joka runoelmassa ilmenee. Zeus Kronoksen poika — — — Sinä tunnet tietysti Kreikan jumalaistarustoa —?

Yrjö pudisti kieltävästi päätään.

— Olet kai kuitenkin lukenut Kreikan historiaa?

Yrjö pudisti taaskin päätään. — En, pappilassa luin vain Raamatun historiaa ja katkismusta. Joskus kuulin poikien lukevan latinaa, ja opin sitä vähän.

— Taivaan vallat, et tiedä mitään Kreikasta, et helleeneistä! Maisteri mitteli kiivaasti lattiaa. Sitten hän loistavana kääntyi pojan puoleen. — Silloinhan on koko Kreikan historia edessämme.

Yrjö ei vastannut, hänestä oli kaikki kuin satua.

— Alkakaamme sitten, sanoi maisteri heittäytyen kiikkutuoliin, nuuskasi pari kertaa, pyyhki nenäänsä kirjavalla nenäliinallaan, katseli kattoon, rykäisi viimein ja loi tuiman katseen Yrjöön.

— Helleenit, hän aloitti, ja hänen äänensä sai kumean juhlakaiun. — Helleenit olivat kaikki, mikä maailmassa on ollut kaunista, suurta, älykästä. Hehe — — — Hän alkoi änkyttää ja putosi äkkiä mahtipontisuutensa taivaasta alas maan päälle.

— He-he, ja avutonna hän katseli Yrjöön odottaen tämän purskahtavan nauruun, kuten Klaus ja Beata aina tekivät, kun maisterin puhelahja petti. Mutta Yrjö katseli häneen hartaana, kärsivällisesti odottaen, milloin maisteri tyyntyisi jatkaakseen.

Maisteri Tickleniuksella oli varsin huono puhelahja, sen lisäksi hän oli harvinaisen ujo ja kömpelö. Klauksen ja Beatan oli senvuoksi aina ollut helppo saattaa hänet hämilleen. He tunsivatkin valtansa, väärinkäyttäen sitä säälimättä. Heidän erityinen huvinsa oli nähdä maisteri-rukan innostuvan ja hämmentyvän, jolloin he aina tekivät puoliääneen huomautuksia hänen naurettavuudestaan. Mutta Yrjö katseli opettajaan kuin johonkin korkeampaan olentoon. Olihan maisterilla avaimet tiedonaartehistoon, josta hän niin palavasti halusi ammentaa.

Tuntiessaan, ettei hänen tarvinnut pelätä ivailua, sai maisteri samassa takaisin luonnollisen olentonsa. Hän istuutui kiikkutuoliin, josta oli ponnahtanut ylös, ja alkoi aivan koruttomasti kertoa Kreikan historiasta hartaalle kuulijalleen.

Nopeasti kului ilta, ja kun Yrjö lähti, oli hän saanut luvan palata seuraavana iltana kuulemaan lisää. Ilosta hehkuen hän riensi kotiin Niilolle uutistaan kertomaan. Mutta Niilo ei ollut yhtä mielissään.

— Opit vain suotta laiskoittelemaan, toruskeli hän. Et tähän astikaan ole töitäsi halusta tehnyt, mitä sitten kun maisteri pänttää pääsi täyteen opinmoskaa! Meidän säädyssä on Kreikan historia vain hölynpölyä.

Mutta Riikke-mamseli, joka istui parsimassa Niilon ja Yrjön sukkia, oli toista mieltä.

— Opi sinä vain, niin paljon kuin saat. Kuka tietää, vaikka oppi olisi sinulle vielä hyvinkin tarpeen. Ja hän nyökäytti merkitsevästi päätään.

Emännöitsijä kiintyi päivä päivältä yhä enemmän Yrjöön. Almansor oli joutunut tykkänään takapajulle emäntänsä suosiossa. Se korvasi kuitenkin tämän kylmenemisen sillä, että itse suosi Yrjöä parhaana ystävänään. Joka ilta se mamselin jäljestä tepasteli portinvartijantuvalle, jossa ilta kului hupaisesti.

Mutta nykyjään se aniharvoin enää tapasi leikkikumppaniaan kotoa. Heti kun Yrjö oli lopettanut työnsä puutarhassa, pukeutui hän pyhävaatteisiin ja riensi maisterin luo. Tämä asui kylkirakennuksessa, joten Yrjö harvoin tapasi ketään kartanonväestä. Mutta puutarhassa hän kyllä silloin tällöin kohtasi Beatan, joka aina kohteli häntä nyreästi, mutta siitä huolimatta usein seisahtui häntä puhuttelemaan, varsinkin silloin, kun hän tarvitsi kastematoja onkimista varten. Reipas tyttö miellytti Yrjöä, ja hän sietikin tytöltä kopeampaa käytöstä kuin keneltäkään muulta.

Joskus tapahtui myös, että Yrjö tapasi tiellään Jonaksen, ja aina valtasi hänet sama epämääräinen paha tunne kuin silloin syreenimajassa. Mutta se haihtui pian, kun hän pääsi maisterin huoneeseen, jossa tupakan ja vanhojen kirjojen ummehtunut haju sekaantuivat toisiinsa.

Ticklenius oli näet innokas vanhojen kirjojen kokooja ja tuhlasi niiden ostamiseen sen pienen osan tuloistaan, mikä ei mennyt hänen köyhälle äidilleen.

Eräänä iltana, kun opettaja juuri istui selittämässä oppilaalleen

Spartan valtiomuotoa, kuului koputus, ja paroni astui sisään.

Hämmentynyt maisteri ponnahti pystyyn, Yrjö niinikään.

— Hyvää iltaa, tervehti paroni ystävällisesti vähääkään hämmästymättä Yrjön läsnäolosta. Tulin noutamaan tuota teosta Napoleonista, josta päivällispöydässä oli puhe, sanoi hän maisterille ja jatkoi Yrjön puoleen kääntyen: — Hyvää iltaa, poikani, sinähän näytät oikein reippaalta. Maisteri on saanut uuden oppilaan, näemmä.

— Niin — niin, änkytti maisteri hämillään, opiskelemme hiukan historiaa, ellei herra paronilla ole mitään sitä vastaan.

— Ei suinkaan, vastasi paroni, mutta hän ei katsonut maisteriin, vaan

Yrjöön, joka ujostelematta kohtasi hänen tutkivan katseensa.

Paroni huokasi raskaasti. — Entä edistyykö oppilaanne? kysyi hän väkinäisesti hymyillen.

— Edistyy, edistyy, vakuutti maisteri innokkaasti. Minulla ei vielä koskaan ole ollut niin lahjakasta oppilasta, lisäsi hän ääntään hiljentäen.

— Klaus ei taida vetää hänelle vertoja?

Hyväntahtoinen maisteri hätääntyi. — Hm, Klaus hm, hänen taipumuksensa ovat ehkä — —

Paroni hymyili. — Älkää huoliko käyttää jäniksenkäpälää. Tiedän varsin hyvin, ettei Klaus välitä luvuista. Hyvä pastorimme kirjoittaa, että on mahdotonta saada häntä mieltymään latinan kielioppiin.

— Tahtoisitko mielelläsi oppia muutakin kuin historiaa? kysyi hän sitten Yrjöltä.

Yrjö katseli säteilevin silmin uljasryhtistä, valkohapsista vanhusta.

Vaivoin sai hän soperretuksi: — Tahtoisin.

— Mitä maisterimme siitä arvelee, jos pyytäisin teitä antamaan pojalle opetusta tavallisissa kouluaineissa? Luulenpa, ettei Yrjö sitä surisi.

Maisteri hykersi käsiään. — Mielelläni sen teen, paroni, — hän taputti ystävällisesti Yrjöä olalle. — Jo huomenna aloitamme, koska herra paroni kerran sallii.

— Entä puutarhatyöni? kysyi Yrjö arasti.

— Siitä saat levätä. Kuulin Niilolta, että se ei sinua suurestikaan miellytä. Mene nyt kotiin. Hyvää yötä.

Yrjö kumarsi ja riensi onnesta melkein pökertyneenä Riikke-mamselille kertomaan.

— Ihmeellinen poika, herra paroni, lausui maisteri Yrjön poistuttua.

Voisi luulla häntä valepukuiseksi prinssiksi.

— Melkein, ja kuitenkin hän on vain köyhän kulkulaisen poika, vastasi paroni. Maisterin mielestä hänen äänensä oli surullinen.

Parin päivän kuluttua Jonas ilmestyi kiihoittuneena kapteenin luo. Hän oli käynyt pyytämässä maisteri Tickleniusta kapteenin shakkitoveriksi.

— Herra maisteri pyytää anteeksi, mutta hän on estyneenä. Hänellä on oppilas.

— Näin kesällä? Eihän Beata nyt lue.

— Maisterilla on uusi oppilas, niin tärkeä, ettei hän voi laiminlyödä tuntiaan, kähisi Jonas.

— Kuka?

— Kulkulaispoika. Riikke-mamselin kasvatti.

— Mene heti takaisin maisterin luo. Mitä se merkitsee, että hän, joka elää täällä miltei armoilla, ottaa sellaisia vapauksia. Tästä täytyy paronin saada tietää.

— Hän jo tietää. Se tapahtuu hänen käskystään.

Kapteeni vaipui sanatonna tuolin selkämystä vastaan, änkäten: — Mitä se merkitsee, Jonas? Jonas läheni isäntäänsä ja kuiskasi kumartuen hänen puoleensa: — Se merkitsee sitä, että paronikin on huomannut yhdennäköisyyden.

— Me olemme hukassa, Jonas.

Huomattuaan isäntänsä hätääntyvän, sai Jonas takaisin mielenmalttinsa.

— Herra kapteeni, nyt te taas turhaan hätäilette. Miksi me, te ja minä, olisimme hukassa, jos muuan kulkulaispoika sattuu olemaan luutnanttivainajan näköinen?

— Jonas, minä tunnen, että poika on kohtalon lähettämä. Sydämeni, omatuntoni sen sanoo.

— Kaikkia! Se johtuu vain turhasta mietiskelystä ja tyhmistä loruista, joita luette. Siitä asti kuin aloitte lukea tuota kelvotonta Svedenborgia, olette aivan sekaisin. Olisitte sallinut minun toimittaa pojan heti pois täältä kuten tahdoin, niin saisitte olla rauhassa. Eikä se nytkään ole liian myöhäistä. Minä kyllä laitan sen röyhkeän viikarin tieltämme. En siedä hänen tekopyhää naamaansa.

— Mutta onko se välttämätöntä?

— On, vastasi Jonas kovasti.

Kapteeni ei enää vastustanut. Hän taipui aina, kun hänen itsevaltias palvelijansa niin tahtoi.

Jonkin ajan kuluttua katosi maisterin hopeinen taskukello, jota hän tavallisesti piti pöydällään. Maisteri oli huolissaan. Kello oli perintö hänen isältään. Hän ei kuitenkaan kertonut kenellekään vahingostaan, koska oli vakuutettu siitä, että hajamielisyydessään oli kadottanut kellon. Yrjön kanssa hän kuitenkin visusti etsi kelloa sitä löytämättä. Viikon kuluttua katosi pari vanhaa arvokasta hopealusikkaa keittiökamarista, jossa Riikke-mamseli oli niitä kiilloittanut Yrjön avulla. Mamseli oli epätoivoissaan ja kertoi asiasta itkusilmin Ottilia-neidille.

— Ikävää, sanoi neiti, ja katseli tuikeasti mamseliin. Riiken ei olisi pitänyt antaa Yrjön kiilloittaa niitä. Se oli varomatonta. Jonas tiesi kertoa, että maisterilta on hävinnyt hopeakello. Näyttää siltä, kuin talon hopeat olisivat saaneet jalat sen jälkeen kuin poika on tullut taloon.

Emännöitsijän hyväntahtoiset kasvot sävähtivät tulipunaisiksi.

— Vai tiesi Jonas kertoa? Kas se on kaunista. Nytkö hän taas aloittaa?

Ottilia-neiti rypisti otsaansa. Jonas oli hänen suosikkinsa liukaskielisyytensä ja sievän käytöstapansa tähden.

— Minä en ymmärrä, mitä Riikke tarkoittaa, sanoi hän kylmästi. Mutta pyytäisin, ettei poikaa tästedes käytettäisi hopeankiilloituksessa. Se saattaisi käydä meille liian kalliiksi.

Mamseli oli pakahtua harmiin, mutta vanha tottumus sulki hänen suunsa. Hän niiasi Ottilia-neidille ja poistui tavallista nopeammin huoneesta. Omassa pienessä kamarissaan hän kätki kasvonsa esiliinaan ja itki haikeasti. Hän ei hetkeäkään epäillyt Yrjöä, mutta hän ymmärsi pojan olevan vaarassa.

Almansor hyppeli levotonna hänen ympärillään nykien häntä hameesta ja nosti viimein etukäpälät hänen polvilleen. Emännän mielenliikutus oli sille uutta, se alkoi vihaisesti haukkua ikäänkuin toruakseen näkymätöntä vihollista. Riikke-mamseli silitti nyyhkyttäen sen selkää.

— Niin, niin, Almansor, maailma on ilkeä. Keksipäs jokin neuvo Yrjö-rukan pelastukseksi. He koettavat varmasti kääntää paronin mielen häntä vastaan, ja silloin on leikki kaukana. Paroni ei kärsi vilppiä.

Iltapuolella, kun mamseli seisoi leivintuvassa leipomassa, juoksi Yrjö sisään kädessään suuri taskukello.

Mamseli käännähti nopeasti ja tempasi kellon pojan kädestä. — Mistä olet tämän saanut? kysyi hän hätääntyneenä.

— Se on maisterin kello, vastasi Yrjö hengästyneenä kiivaasta juoksusta. — Ajatelkaapas, Almansor löysi sen komerosta, Niilon portaiden alta.

— Jesses! Emännöitsijä huojutti ruumistaan. Jesses! — Muuta hän ei osannut sanoa.

— Minun täytyy nyt heti viedä kello maisterille, sanoi Yrjö. Kyllä hän tulee iloiseksi. Mutta millä ihmeen tavalla se on komeroon joutunut?

Yrjö riensi ulos, mutta törmäsi yhteen Jonaksen kanssa, joka seisoi aivan oven takana.

— Anteeksi, en tiennyt teidän olevan siinä, sanoi Yrjö aikoen jatkaa matkaansa.

— Ei mitään, hymyili Jonas happamesti pidellen nenäänsä, joka oli saanut aimo kolauksen. Minulla oli vain pieni asia mamselille. — Mutta kas, kelloko sinulla on, ja niin omituisen näköinen, oikein vanhanaikaista kuosia. Saanko katsella?

Yrjö näytti kelloa vastahakoisesti.

— Minun täytyy viedä se heti maisterille. Kello on hänen.

— Niinkö, siinä tapauksessa saatan minä toimittaa asiasi, olen juuri menossa maisterin luo.

— Ettehän vielä ole toimittanut asiaanne Riikke-mamselillekaan, huomautti Yrjö hiukan ivallisesti. Hän hoksasi Jonaksen kuunnelleen oven takana. — Kiitos vain, vien itse kellon.

Hän lähti, mutta kääntyi vielä kerran ja kohtasi ilkeän katseen

Jonaksen silmistä.

— Hän vihaa minua, mutta miksi? ajatteli Yrjö taaskin.

Maisteri ei ollutkaan huoneessaan, mutta palatessaan päärakennuksen ohi

Yrjö näki hänen istuvan parvekkeella paronin ja kapteenin seurassa.

Vilkas poika ei malttanut odottaa, vaan riensi portaita ylös herrojen luo. Päänsä paljastaen hän kumarsi hänelle ominaisella sulolla, mutta hämmentyi kohdatessaan kapteenin katseen.

— Mitä täällä toimitat, poika? kysyi kapteeni tuikeasti.

— Anteeksi, minulla on asiaa maisterille.

— Oliko se niin kiireellistä, että sinun täytyy tunkeutua meitä häiritsemään? tiuskaisi kapteeni edelleen. Sietämättömän tunkeileva lurjus, mutisi hän puoliääneen paronille.

Yrjö punehtui ankarasti. Hän ymmärsi tehneensä tyhmyyden. — Löysin maisterin kellon ja tulin sen tuomaan, lausui hän arasti.

— Minun kelloni! Kiitos, Yrjö, sepä oli hauskaa, riemuitsi maisteri.

Mistä se löytyi?

— Komerosta Niilon portaiden alta. Almansor sen oikeastaan löysi.

— Vai Almansor löysi. Ja Niilon portaiden alta? Mitenkä, etkö sinä asu

Niilon luona? kysyi kapteeni pistävästi.

— Asun, vastasi Yrjö katsoen suoraan kapteenin silmiin.

— Hm, hm, sepä omituista. Kuinka kello on voinut sinne joutua? Onko kunnianarvoisan maisterimme tapana ryömiä portaiden alle? Vähemmin klassillinen tapa, mielestäni.

Paronin silmät olivat rävähtämättä luotuina Yrjöön.

— Sinä et siis ollenkaan aavista, miten kello on joutunut komeroon? kysyi hän hitaasti ja painokkaasti.

— Jos hän aavistaisikin, ei hän sitä sanoisi. Röyhkeä veitikka, mumisi kapteeni niin kovaa, että Yrjö kuuli.

Samassa pojalle selvisi, että häntä epäiltiin. Hän kalpeni ja loi kapteeniin niin leimuavan katseen, että tämä hämillään loi silmänsä alas.

— Saanko nyt mennä? kysyi hän kumartaen paronille.

— Saat, vastasi paroni lyhyesti.

— Häpeämätön nulikka, kähisi kapteeni. Varastaa ensin ja käyttäytyy sitten kuin loukattu ruhtinas. Naurettavaa. Semmoista siitä saa, kun tuollaisille maankiertäjille osoittaa armeliaisuutta. Setä on aivan liian hyvä. Mutta nyt kai ovat silmänne auenneet. Varkaita ei setä talossaan siedä, sen kyllä tunnemme vanhastaan.

Paroni hätkähti tuskin huomattavasti salaviittauksen kuullessaan. Mutta levollisesti hän vastasi: — Oletko varma siitä, että poika on kellon varastanut, Fredrik?

Maisteri, joka keskustelun aikana levottomasti oli liikkunut istuimellaan, kavahti kuin raketti pystyyn huutaen kimeällä äänellä:

— Ei, ei, Yrjö ei ole varas. Poika on rehellinen kuin kulta. Hänen luonteensa on jalo, ylevä — — —

— No, no, maisteri hyvä, älkää nyt taas innostuko. Teillä on epämiellyttävä tapa huutaa silloin kun innostutte. Minun hermoni eivät sellaista siedä, sanoi kapteeni kärttyisesti.

— Anteeksi, sopersi maisteri hämillään. Minä vain tahdoin sanoa — — —

— Säästäkää mielipiteenne siksi kunnes sitä teiltä kysytään.

— Minun nähdäkseni, Fredrik, on maisterin mielipide juuri tärkeä. Hänhän on Yrjön opettaja ja tuntee hänet paremmin kuin me kaksi, ryhtyi paroni puheeseen. — Te ette siis luule pojan varastaneen kelloa?

— Olen suuresti ihmeissäni kellon katoamisesta ja merkillisestä löytymisestä, mutta olen varma siitä, että Yrjö on syytön. Valitan, että poikaparka minun huolimattomuuteni tähden on joutunut epäluulonalaiseksi, puhui maisteri vakavasti.

— Olen samaa mieltä kuin tekin, sanoi paroni.

— Tavatonta herkkäuskoisuutta, mutisi kapteeni. — Huh, täällä on kylmä, minä tahdon sisään. Missä Jonas on? Hän tarttui laihalla kädellään soittokelloon.

— Kenties sallitte minun? kysyi maisteri avuliaasti tarttuen rullatuolin selkämykseen.

— Ei kiitos, te voisitte matkalla innostua ja kaataa minut, vastasi kapteeni myrkyllisesti.

Jonas ilmestyikin samassa ihmeellisen nopeasti palvelevaisena ja moitteettomana kuten aina ja pyöritti vihastuneen isäntänsä yläkertaan.

Mutta portinvartijantuvassa vuodatti Yrjö katkeria kyyneliä. Hän tunsi sydämensä pohjasta vihaavansa kapteenia. Maisteri ei häntä epäillyt, sen hän tiesi, mutta paroni — epäilikö hänkin? Ja juuri hänen arvostelunsa oli pojasta tärkein. Hän ihaili ja samalla pelkäsikin komeata, arvokasta vanhusta, jonka synkkiä kasvoja vain harvoin ystävällinen hymy kirkasti. Yrjö tiesi, että hänellä oli ollut raskas suru, jota hän ei koskaan voinut unohtaa.

Kului pari päivää. Yrjö istui kirjoittamassa maisterin huoneessa, kun palvelija tuli sisään kutsuen häntä paronin luo. Hämmästyneenä poika katseli opettajaansa. — Mitähän se tietää?

Maisteri pudisti päätään. — En ymmärrä. Kunpa ei vain olisi jotakin ikävää.

Sydän kurkussa Yrjö riensi palvelijan jäljestä, joka sanaakaan sanomatta johdatti hänet paronin työhuoneeseen. Paroni istui työpöytänsä ääressä pää käsien nojassa. Pöydällä oli kaksi hopealusikkaa.

Yrjö seisahtui oven suuhun nöyrästi tervehtien. Paroni tuskin vastasi tervehdykseen. Hänen kasvoissaan oli ankara ilme.

— Tunnetko nämä? hän kysyi viitaten lusikoihin.

Yrjö astui lähemmäksi ja loi kysyvän katseen paroniin.

— Kyllä, sanoi hän, olen usein kiilloittanut kartanon hopeita, kun olen ollut mamselin luona. Tiesin, että kaksi oli kateissa. Mamseli oli niin pahoillaan niiden katoamisesta.

— Sinua syytetään niiden varastamisesta, sanoi paroni lyhyesti. Hän ei edes katsonut poikaan.

Yrjö hätkähti. — Hyvä Jumala, voihkaisi hän.

Paronin silmissä välähti ääretön ylenkatse. — Sinä siis myönnät ottaneesi ne?

Paronin katseen nähtyään Yrjö ojentautui ylpeästi. — En ikinä, sanoi hän lujasti.

— Turhaan valehtelet. Lusikat löytyivät sinun arkustasi.

Nyt Yrjö oli pelkkää uhmaa.

— Herra paroni, minä toistan vielä: en ole ottanut lusikoita. Varas en ole. Orpo olen ja koditon, mutta en varas.

Paroni tunsi sydämensä heltyvän. Poika-rukka, hän oli todella orpo ja koditon. Kenties voisi hyvä kasvatus hänet vielä pelastaa paheen tieltä.

— Yrjö, sanoi hän lempeämmällä äänellä, minä olen jo vanha mies. Älä petä minua. Tunnusta peittelemättä ja suoraan minulle. Lupaan antaa sinulle anteeksi. Saat jäädä tänne, lukea kuten ennenkin maisterin johdolla, saat pitää vanhat ystäväsi Riiken ja Niilon. Sinä olet varhain joutunut maailmalle ja oppinut pahoja. Sano vain peittelemättä minulle totuus. Olenhan aina ollut sinulle ystävällinen, eikö totta?

Kyyneleet tulvehtivat Yrjön silmistä. — Olette, herra paroni, minä olen teille syvästi kiitollinen.

— Kerro siis minulle totuus. Kuten äsken jo lupasin, saat jäädä tänne edelleen, emmekä puhu asiasta enempää, jos myönnät ottaneesi lusikat.

— Herra parooni, sanoi Yrjö vapisevalla äänellä. Minä kunnioitan teitä enemmän kuin ketään muuta ihmistä maan päällä, mutta en voi tunnustaa sellaista, jota en ole tehnyt.

Paronin kasvot jäykkenivät taas, jääkylmällä äänellä hän sanoi: —

Sitten lähdet talostani. Varkaita ja valehtelijoita ei täällä suvaita.

Surullisena katseli Yrjö paronia. Hän oli nuori vielä, ja vaikka hän puri hammastaan salatakseen mielenliikutustaan, valtasi suru hänet koko voimallaan. Tottisalmi oli käynyt hänelle rakkaaksi. Hän oli saanut siellä kodin ja hoivaa, rakkautta ja oppia, pitikö hänen nyt lähteä ulos avaraan maailmaan, häväistynä, varkaana? Hän ei jaksanut sitä käsittää, yhä hän seisoi oven suussa.

— Miten käy? kysyi paroni. Hän ajatteli pojan ehkä vielä katuvan ja tunnustavan.

Yrjö kohotti päänsä ja sopersi tukahtuneella äänellä: — Hyvästi, herra paroni. Kiitos kaikesta hyvyydestänne.

Ovi sulkeutui hänen jälkeensä. Paroni istui synkkänä. — Aivan kuin silloin, hän kuiskasi, yhtä itsepintainen, yhtä ylpeä. Hän vaipui mietteisiin, hyvin raskaisiin, päättäen huokauksista, jotka tuon tuostakin kohottivat hänen rintaansa.

Koputettiin. Riikke-mamseli astui sisään tavallista punakampana. — Pyydän anteeksi, että tulen häiritsemään, sanoi hän värisevällä äänellä, mutta minun täytyi tulla puolustamaan poikaa. Kukapa häntä muukaan puolustaisi, poloista, lisäsi hän pyyhkien kyyneleen poskeltaan.

— Tarkoittaako mamseli Yrjöä?

— Niin, herra paroni. Poika-parka on vallan suunniltaan surusta ja häpeästä. Hän tahtoo paikalla lähteä talosta, töin tuskin sain hänet odottamaan siksi, että saan hänen tavaransa kuntoon.

— Ikävä juttu, mamseli hyvä. Olen siitä kovin pahoillani. Mielelläni olisin pitänyt pojan täällä, jos hän olisi käyttäytynyt hyvin. Paronin ääni oli paljoa lempeämpi, kuin mamseli olisi odottanut.

— Luvalla sanoen, herra paroni, pojassa ei minun mielestäni ole mitään vikaa, vastasi emännöitsijä topakasti. Jos talossa on henkilöitä, jotka tahtovat saattaa hänet turmioon, ei poika sille mitään mahda.

Paroni rypisti kulmiaan. — Mitä mamseli tarkoittaa?

— Tarkoitan, että poika on viaton kuin kapalovauva eikä ole koskenut kenenkään omaisuuteen.

— Mutta, hyvä mamseli, todistukset ovat päivänselvät.

Riikke, jonka rohkeus yhä kasvoi, kiersi käsivartensa ristiin ja vastasi aito naisen tavoin:

— Todistuksista viis! Niitä ei tarvita silloin kun sydän puhuu omaa kieltään. — Paroni on hyvä ja suo anteeksi suorasukaisuuteni, mutta mieleni on niin täysi, etten voi enää itseäni hillitä. Todistuksia oli silloinkin kuusitoista vuotta sitten, mutta ei antanut Riiken sydän itseään pettää.

— Riikke, te menette liian pitkälle, huusi paroni jyrisevällä äänellä.

Kuka on antanut teille luvan kosketella menneitä asioita?

Emännöitsijä niiasi syvään, mutta hänen kieltään oli mahdoton nyt enää sitoa:

— Olen palvellut talossa neljäkymmentä vuotta, eikä kukaan voi moittia minun uskollisuuttani. Kuusitoista-vuotias olin vain, kun autuas Armo-vainaja otti minut palvelukseensa, ja luutnanttia kannoin käsivarsillani, kun hän vielä oli suloinen Herran enkeli ja ojensi pieniä käsivarsiaan isäänsä kohti. Minä näin hänen kasvavan ja varttuvan, ja kaikki oli hyvin, kunnes herra kapteeni ruotsalaisineen palasi ulkomailta. Silloin keksittiin, että luutnantti oli petturi ja elostelija. Koottiin todistuksia ja papereita, kunnes rakas nuori herrani oli menehtyä surusta ja häpeästä ja karkasi pois maasta. Jumalalle olkoon kiitos siitä, ettei Armo-vainajan tarvinnut sitä kurjuutta nähdä. Mutta sen sanon rohkeasti tässä Jumalan ja ihmisten nähden: luutnantti ei ollut väärentäjä, ja Jumala niille anteeksi antakoon, jotka sotkivat pojan ja isän välin.

Tämän pitkän puheensa pidettyään purskahti kiihoittunut emännöitsijä itkuun ja pyörähti äkkiä ulos huoneesta.

Paroni tuijotti kauan hänen jälkeensä. Sitten hän loi katseen seinälle, josta hänen vaimovainajansa kauniit kasvot häntä katselivat.

— Jumalani, kuiskasi hän, jospa hän olisi oikeassa, tuo harras, uskollinen sielu. Mutta se on mahdotonta. Yrjö, oma poikani, miksi sen teit?

Kauan vanhus istui sanatonna surullisiin muistoihin vaipuneena. Hän näki edessään poikansa uljaana, näki hänen rakkaat, rehelliset kasvoina. Ne haihtuivat, muuttivat muotoa, nyt hän näki vain pappilan renkipojan surulliset, syyttävät kasvot ja kuuli sanat:

— Varas en ole.

Arka ääni herätti hänet mietteistään.

— Isoisä!

Beata oli jo kotvan aikaa seisonut oven suussa hämillään, neuvottomana. Oli varsin outoa nähdä vallaton Beata arkailevana, senvuoksi paroni, joka ei ylimalkaan pitänyt siitä, että häntä häirittiin, ystävällisesti kysyi: — Mitä nyt, pikku Beata?

Tyttö epäröi, näkyi, että hänellä oli jotakin erikoista sydämellään.

— Kas niin, tyttöseni, puhu, jos sinulla on jotakin tärkeätä, muutoin saat jättää asiasi huomiseen. Olen tänään väsynyt.

Beata kuuli ensimmäisen kerran isoisän valittavan väsymystä. Hän oli aina lasten mielestä uljas vanha soturi, jota ruumiilliset vaivat ja kärsimykset karttoivat. Hän sai ikäänkuin rohkeutta siitä. Astuen lähemmäksi hän melkein kuiskaten kysyi:

— Isoisä, voiko Yrjö joutua vankeuteen varkaudesta?

— Ei, vastasi paroni. Hän on vielä liian nuori. Miksi sitä kysyt?

Beata käänsi pitsiesiliinaansa, kunnes se oli ryppyinen kuin pesuriepu.

— Täytyykö hänen lähteä täältä pois?

— Täytyy.

— Tuleeko Klaus sitten takaisin?

— Ei, älä vaivaa minua joutavilla kysymyksilläsi, sanoi paroni kärsimättömästi.

Esiliina Beatan käsissä oli nyt yhtenä pallona. — Ei Yrjö ole varastanut, sanoi hän hiljaisella äänellä.

— Kuinka sen tiedät?

Beata heitti päänsä taaksepäin, puna hänen poskillaan kohosi ja esiliinasta oli vain riekale jäljellä.

— Minä kerron kaikki isoisälle, vaikka ei siitä oikeastaan saisi puhua. Ei Yrjö ole ottanut maisterin kelloa eikä liioin hopealusikoita. Jonas ne otti ja kätki.

Paroni ponnahti ylös istuimeltaan ja tarttui lujasti tytön käsivarteen.

— Mitä sinä puhut?

Hänen kätensä kouristivat kuin ruuvipihdit tytön käsivartta, mutta tämä puri vain huulensa yhteen pidättääkseen tuskanhuutoa.

— Jos isoisä päästäisi käteni irti, sanoi hän rauhallisesti.

Paroni totteli. — Kerro, komensi hän. Mikä on sinun osasi tässä siistissä jutussa?

— Jonas ja minä olemme molemmat vihanneet Yrjöä, koska se oli hänen syynsä, että Klauksen täytyi jäädä pappilaan.

— Se ei ollut hänen syynsä, minä olisin muutoinkin vienyt Klauksen sinne, keskeytti paroni.

— Mutta minä luulin niin, jatkoi Beata, ja siksi olin koko ajan hyvin ilkeä Yrjölle. Minä tahdoin, että hän lähtisi pois täältä ja Klaus tulisi kotiin. Kerran tulin sattumalta ruokasaliin, kun Jonas pisti taskuunsa kaksi hopealusikkaa. "Mitä sinä teet, Jonas?" kysyin minä. Hän säpsähti, mutta sitten hän nauroi ja sanoi: "Beata-neiti, me laitamme niin, että Yrjö lähtee talosta." "Mitä sinä lusikoilla teet?" kysyin minä. "Ne ovat sota-aseita", nauroi hän, "Beata-neidin pitää vain luvata, ettei hän puhu kenellekään tästä mitään." "Sama se", sanoin minä, kunhan vain Klaus tulee takaisin, sillä nähkääs, isoisä, minulla on ollut kauhean ikävä Klausta. Mademoiselle on niin kuiva ja kankea kuin aidanseiväs, ja muita tovereita ei minulla ole. "Mutta sinun täytyy hommata lusikat takaisin", sanoin Jonakselle. "Muutoin Ottilia-täti suuttuu." "Kyllä, kyllä", hän nauroi, "me näyttelemme vain pientä komediaa. Muistakaa olla vaiti, Beata-neiti." Juoksin ikkunaan katsomaan, minne hän meni, ja näin hänen kulkevan Niilon tuvalle päin. Kysyin myöhemmin, mitä hän siellä teki, mutta hän vain nauroi ja nosti sormen suulleen.

— Tänään näin Riikke-mamselin itkevän katkerasti ja kuulin Amalialta, että Yrjön täytyi lähteä pois, koska hän oli varastanut. Silloin pelästyin ja arvasin, että se oli Jonaksen työtä. Ja tulin teille kertomaan, isoisä, sillä en tahdo, että Yrjöä kohdellaan vääryydellä.

Paroni oli otsa rypyssä kuunnellut tytön pitkää kertomusta. Hän ei voinut ymmärtää, miksi tuntui niin kevyeltä, vaikka hänen vihansa kuohahtikin Jonasta vastaan.

Beatalle hän sanoi: — Sinä olet ollut oikea kana, typerä ja nenästä vedettävä. Nyt tulet minun kanssani pyytämään Yrjöltä anteeksi osuuttasi tähän innoittavaan salajuoneen. Jonaksen kanssa selvitämme asiat myöhemmin.

Suuri oli hämmästys portinvartijan tuvassa, kun paroni ja Beata ilmestyivät. Riikke-mamseli järjesti parhaillaan silmät itkusta punaisina Yrjön pientä matka-arkkua. Vanha portinvartija imeskeli kiivaasti tyhjää piippua, jonka hän suruissaan oli unohtanut täyttää, Yrjö keskusteli puoliääneen maisterin kanssa, joka oli tullut ottamaan oppilaaltaan jäähyväiset. Kaikki neljä kohosivat pystyyn, kun paroni Beataa taluttaen astui sisään.

— Me tulemme pyytämään anteeksi Yrjöltä, sanoi paroni ystävällisesti, arvokkaalla tavallaan. Tiedämme nyt, että Yrjö on syytön, ja minä olen hyvin pahoillani siitä, poikani, että sellainen häväistys on kohdannut sinua kodissani. Saan tehdä paljon puolestasi, ennenkuin voin sovittaa erehdykseni. Pyydän senvuoksi, että sinä jo tänä päivänä muutat kotiimme asumaan. Maisteri Tickleniuksen huoneen vieressä on pieni kamari, jonka sinä saat. Sinun tulee sallia minun pitää huolta itsestäsi, niinkuin pidän huolta Beatasta ja Klauksesta. Ja ellen minä osaa, auttaa Riikke-mamseli kyllä. Vai kuinka, mamseli?

Hän kääntyi hymyillen vanhan emännöitsijän puoleen, joka varmaankin ensimmäisen kerran elämässään oli aivan sanatonna eikä osannut tehdä muuta kuin nyökyttää päätänsä.

Yrjö seisoi äänetönnä, väri vaihteli hänen kasvoissaan. Näkyi, että hänellä oli kova taistelu kestettävällään. Viimein hän sanoi matalalla äänellä:

— Herra paroni, kiitän teitä sydämellisesti ystävällisestä tarjouksestanne. Mutta jos saan valita, asun mieluummin vanhan Niilon luona. Kartanossa tulen aina olemaan kaikkien silmissä vain kerjäläinen, joka elää armopaloilla. Täällä voin ansaita leipäni, joskaan en ikinä saata maksaa Riikke-mamselille ja Niilolle heidän hyvyyttään.

Mutta nyt oli Riikke-mamseli saanut takaisin puhelahjansa.

— Yrjö, Herran tähden, huudahti hän kauhistuneena.

Paroni katseli nuorta poikaa, joka seisoi siinä vakaana ja ylpeänä, mutta hän ei näyttänyt suuttuneelta, pikemmin päinvastoin.

— Oikein, Yrjö, sanoi hän. Pieni määrä ylpeyttä ei haittaa. Koska sinusta on ikävä elää armopaloilla, täytyy meidän kai keksiä sinulle jotakin työtä. Maisteri Ticklenius tarvitsee apulaista, hän järjestää nykyjään Tottisalmen kirjastoa, joka on sangen laaja. Sinä voit häntä siinä auttaa. Eikö totta, maisteri, te tarvitsette apulaista?

— Välttämättömästi, valehteli maisteri silmää rävähdyttämättä. Hän oli niin mielissään, että lakkaamatta hykersi käsiään ja mutisi naurahdellen: — Kelpo mies, jalo mies! Tietysti minä tarvitsen apulaisen, hi-hii.

Yrjö epäröi vielä. Hänen oli vaikea unohtaa, että häntä kartanossa oli sanottu varkaaksi. Vasta kun paroni veti hänet luokseen ja matalalla äänellä lausui: — Yrjö, älä kieltäydy, minä rakastin kerran suuresti erästä, joka oli hyvin sinun näköisesi. Hänen tähtensä ja sovittaakseni mahdollista rikosta häntä kohtaan pyydän sinua suostumaan ehdotukseeni, vastasi poika hiljaa: — Minä tulen.

— Isoisä, eikö sinusta ole kummallista, että Yrjö on niin ylpeä ja itsetietoinen, vaikka hän on köyhä, kysyi Beata palatessaan paronin kanssa kartanoon. — Mademoiselle sanoo aina, että köyhien tulee olla nöyriä ja taipuvaisia meille ylhäisille.

— Sinun mademoisellesi on hanhi, vastasi paroni tuimasti. Ylevä mieli ei siedä sortoa. Miksi ei köyhä saisi olla yhtä ylpeä kuin niin sanottu ylhäinen, jos hän on kelpo ihminen?

Beata nauroi hiljaa. Mainiota! Isoisä sanoo mademoisellea hanheksi. Ei se juuri olisi Ottilia-tädin mieleen, mutta totta se on. Hän olisi mielellään puhellut isoisälle päivän tapahtumista, mutta paroni kulki niin syvissä ajatuksissa, ettei tyttö uskaltanut häntä häiritä. Ja niin he saapuivat kotiin äänettöminä.

Mutta yläkerrassa kävi kova myrsky, kun paroni astui sisään vaatien Jonasta tilille. Kapteeni vaikeroi hermojaan, ja Jonas seisoi pää painuksissa antaen myrskyn raivota. Silloin tällöin vain hänen silmissään välähti vihamielinen, häijy katse.

— Ainoa puolustukseni, herra paroni, sanoi hän viimein nöyrästi, on että tein kaiken kapteeni-raukan tähden, joka ei voi sietää poikaa. On totta, että piiloitin sekä kellon että hopealusikat saattaakseni pojan huonoon valoon.

Seuraavana päivänä lähtivät kapteeni ja Jonas Tottisalmesta. Paroni oli vaatinut Jonasta lähtemään talosta, mutta kapteeni ei voinut erota rakkaasta palvelijastaan, ja niin he molemmat matkustivat Ruotsiin, johonkin kylpypaikkaan kapteenin hermoja parantamaan.

Kuudes luku.

UUSI KOTI.

Klaus heräsi sunnuntaiaamuna pappilan ullakkohuoneessa. Puoliunessa, haukotellen hän hapuili soittokelloa, joka Tottisalmessa aina oli hänen vuoteensa vieressä Jonasta varten.

Merkillistä! Soittokello ei ollut paikoillaan. Klaus haukotteli pari kertaa oikein pitkään ja aukaisi silmänsä. Samassa hän muisti edellisen päivän tapahtumat. — Hän ei ollutkaan Tottisalmessa, vaan pappilassa, pienessä ullakkohuoneessa, joka on mahdollisimman yksinkertaisesti sisustettu.

Hän potkaisi vihaisesti sänkyä, kun ei ollut muuta syntipukkia lähettyvillä.

— Tuollainen viheliäinen vuode, olkipatja ja tilkkupeite.

Ovea raotettiin. Joel pisti liinaharjaisen päänsä esiin.

— Hyvää huomenta, tuletko mukaan kirkkoon? On rippikirkko tänään, joten lähdemme tavallista aikaisemmin. Joudu siis aamiaiselle.

Klaus kääntyi toiselle kyljelle vastaamatta sanaakaan.

Joel astui huoneeseen ja istuutui Klauksen vuoteen reunalle.

— Kuulepas, Klaus, hän sanoi tuttavallisesti. Älä huoli juonia, siitä ei ole mitään hyötyä. Isä ja äiti ovat niin merkillisen päättäväisiä, vaikka he ovatkin maailman kilteimmät ihmiset. Nouse nyt vain ja pue yllesi, niin lähdemme kirkkoon.

Ei vastausta.

Joel nousi lähteäkseen. — Miten tahdot. Sen pahempi itsellesi.

Kymmenen minuutin kuluttua tuli Josef.

— Klaus, tule aamiaiselle joutuin. On jo kiire.

— Minä tulen, kun minua haluttaa, murahti Klaus ynseästi.

— Et suinkaan. Olet kai tottunut kotonasi hyvään järjestykseen, ja tiedät siis, että kaikkien perheenjäsenten tulee saapua säännöllisesti aterialle. Nouse vain mutkittelematta.

Josefin poistuttua huoneesta alkoi Klausta hävettää. Hänen täytyi myöntää, että Josef oli oikeassa. Isoisä oli aina vaatinut ehdotonta täsmällisyyttä aterioiden suhteen. Yrmeänä hän puki ylleen ja astui töin tuskin tervehtien ruokailuhuoneeseen, jossa perhe jo oli koolla ja pöydässä, lapset sileiksi kammattuina, pastori ja Lotta-äiti mustissa kirkkopuvuissa.

— Hyvää huomenta, ystäväni, lausui Lotta-äiti ystävällisesti. Tulet myöhään, mutta se olkoon sinulle anteeksi annettu tällä kertaa, kun et vielä tunne talon tapoja. Me syömme aina aamiaista kello seitsemän, pyhänä puoli kahdeksan. Puoli tuntia ennen aamiaista kokoonnutaan aamuhartauteen.

— Minä en ole tottunut syömään niin aikaisin, sanoi Klaus huolimattomasti.

— Nyt saat tottua, kuului pastorin paikalta. Klaus joutui istumaan Marian viereen. Tyttö siirsihe ehdottomasti lähemmäksi hiljaista Josefia. Silloin tällöin hän salavihkaa pälyi vieruskumppaniinsa, joka silminnähtävästi halveksien ohrapuuroa ja palttuleipää tuskin maistoi ruokaa.

Kun ateria oli päättynyt, luki Josef ääneen pöytärukouksen. Kaikki lapset kättelivät isää ja äitiä.

— Lähdetkö mukaan kirkkoon, Klaus? kysyi pastori.

— En, aikoi Klaus vastata, mutta samassa ajoivat hevoset pihalle. Saattaisihan olla hauska ajella. — Voinhan tulla, vastasi hän siis armollisesti.

Kirkossa Klaus taaskin joutui istumaan Marian viereen. Tyttö avasi pienen sievän virsikirjansa tarjoten sitä Klauksellekin. Mutta Klaus työnsi tylysti kirjan luotaan. Hän huomasi tällöin, että tytön silmät täyttyivät kyynelillä. Pikku Maria oli kodin lemmikki eikä ollut tottunut tylyyn käytökseen. Pian hän kuitenkin unohti surunsa, kun isä astui saarnastuoliin.

Yks päivä parempi huoneessa Herrani kuin kaikki maailman ilo, kuin nopeasti poijes kimmoo. Mä oves vartijana tahtoisin olla aina.

veisasi hän heleästi.

Ja kun pastori voimakkaalla äänellä luki rippisaarnansa, kuunteli Maria hartaana, kädet ristissä virsikirjan ympärillä. Vain silloin tällöin hän loi nuhtelevan katseen pikku Jonataniin, joka haukotellen ja jalkojaan ojentaen pyrki äidin syliin.

Klaus katseli häntä syrjästä. Hän häpesi tylyä käytöstään. Miten sievän näköinen Maria oli istuessaan siinä silmät suurina ja lempeinä, miten hento ja hiljainen hän oli, aivan kuin pieni hiiri. Beata oli vallan toista maata, niin vallaton ja voimakas. Aina hän kujeili, kirkossakin, milloin vain Ottilia-täti käänsi silmänsä pois.

Voi Beata, voi Tottisalmi! Klauksen silmät vettyivät.

Kun kirkkoväki saapui kotiin, oli siellä viesti Tottisalmesta,

Ottilia-tädin lähettämä.

Täti oli lähettänyt vaatteita ja kirjoja, Beata tammipelin ja Robinson Krusoen, Klauksen lempikirjan, kapteeni hänen pyssynsä ja paroni vakavan kirjeen. Robinsonin väliin oli Jonas pistänyt kirjelipun, jossa sanottiin: — Rohkeutta, nuori herra. Tehkää heidän elämänsä sietämättömäksi, niin he lähettävät teidät kotiin.

Klaus sulkeutui aarteineen huoneeseensa eikä näyttäytynyt ennenkuin illallispöydässä. Siinä hän käyttäytyi niin kopeasti ja nenäkkäästi, että Lotta äiti huokaisten toivoi, ettei mokoma rauhanhäiritsijä koskaan olisi tullut taloon. Samaa ajattelivat lapsetkin. Pastori yksin oli rauhallinen, vain silloin tällöin hän loi Klaukseen katseen, jota lapset keskenään sanoivat isän tuomiopäiväkatseeksi.

Seuraavana aamuna Klaus loikoi itsepintaisesti vuoteessaan kello yhdeksään asti lueskellen Robinsonia. Joel lähetettiin häntä noutamaan, mutta hän vain haukotteli vastaukseksi toisen kehoituksiin. Kun hän viimein saapui aamiaiselle, oli ruoka korjattu pöydästä ja hän sai kuin saikin olla nälissään päivällisiin asti.

Pastori ja Lotta-äiti olivat ankarasti kasvattaneet lapsensa, ja samaa kasvatustapaa he noudattivat Klauksen suhteen, kuten pastori oli paronille luvannut. Klaus puolestaan, joka pienestä pitäen oli tottunut siihen, että häntä palveltiin ja hemmoteltiin, oli harmissaan ja ymmällään uudesta ankarasta järjestyksestä. Usein Klaus häpesi käytöstään, sillä hän ei luonteeltaan ollut häijy, mutta hän muisti Jonaksen neuvon ja koetti kaikin tavoin tehdä elämän pappilanväelle niin katkeraksi, että he kyllästyneinä lähettäisivät hänet takaisin Tottisalmeen.

Josef ja Joel koettivat ensi alussa houkutella häntä leikkeihin ja askareihin, mutta vaikka Klauksen tekikin usein mieli ystävöityä varsinkin iloisen Joelin kanssa, pysyi hän uppiniskaisesti poissa heidän seurastaan kulkien omia teitään. Hän halveksi pappilan yksinkertaista elämää, sen koruttomia tapoja ja köyhyyttä. Tuntikausia hän samoili metsissä variksia ampumassa vastoin pastorin nimenomaista kieltoa. Pastorin täytyi viimein ottaa pyssy häneltä pois, koska hän pelkäsi pojan vahingoittavan itseään.

Uneliaana ja vastahakoisena hän aamuisin ilmestyi arkihuoneeseen, jossa perhe vietti aamuhartauttaan. Häntä loukkasi se, että pappilan palvelusväkikin oli koolla aivan kuin perheenjäsenet. Tottisalmessa oli kyllä aina kohdeltu palvelusväkeä hyvin, se oli perinnäinen tapa, mutta ero heidän ja perheenjäsenten välillä oli suuri. Ei koskaan olisi Ottilia-neidin ylimysmieliseen päähän pälkähtänyt kutsua renkejä ja piikoja arkihuoneeseen, se olisi ollut hänen mielestään kerrassaan säädytöntä. Mutta pappilassa istuivat kaikki muonarengistä voutiin asti kuin kotonaan perheen istuimilla veisaten kuuluvalla äänellä isäntäväen kanssa.

Vähitellen kuitenkin nämä pienet aamuhetket alkoivat Klausta miellyttää, vaikka ne joka aamu olivat samanlaisia. Lotta-äiti soitti harmoniota, pastori istui hänen vieressään aloittaen mahtavalla äänellään virren, johon lapset ja palvelijat yhtyivät hartaasti ja tottuneesti. Heleimpänä kaikista kajahteli Marian lapsellinen, hopeankirkas ääni. Klaus unohtui välistä häntä katselemaan, kun hän käsivarsi kiedottuna pikku Jonatanin ympärille, hiljaa kuiskasi hänelle virren sanat, jotta pienokainenkin saattaisi seurata mukana.

Tottisalmen kirjastossa oli vanha puupiirros, joka esitti Martti Lutheria perheensä piirissä laulaen ja soittaen. Sitä Klaus muisteli katsellessaan ympärillään istuvaa perhepiiriä. Niin hartaita he kaikki olivat, hartaita ja luottavia. Ja Maria oli kuin Lutherin pieni Lenchen.

Riemuitsevana ja lempeänä soi kaunis virsi hänen huuliltaan:

Mun silmän, käten nostan ain ylös mäkihin, jost' avun tiedän saavan, ja valon kaunihin.

Sill' Herra avun lainaa, kuin maan ja taivaan loi, hän kuulee huuton' aina ja suojella kyllä voi.

Ja tarkkaavana hän kuunteli, kun luettiin raamatusta pitkiä jaksoja. Pojat saattoivat usein haukotella, Josefkin, joka kuitenkin aikoi papiksi, mutta ei koskaan Maria.

Ensin Klaus luuli, että Maria vain teeskenteli, mutta sitten hän huomasi, että tyttö todella rakasti Jumalan sanaa ja kuunteli sitä mielellään. Ja se Klausta ihmetytti. Hän oli aina luullut, että Jumalan sanaa kuunnellaan vain siksi, että vanhemmat ihmiset niin tahtovat. Kyllähän Beatan ja hänenkin joka sunnuntaiaamupuoli täytyi istua Ottilia-tädin huoneessa, jossa täti pitkäveteisellä, laulavalla äänellä luki heille kauhean kuivaa postillaa. He kuuntelivat, kun heidän täytyi, mutta luetusta he tuskin tajusivat sanaakaan. Ja kun täti oli lopettanut, hengähtivät he helpotuksesta ja riensivät suin päin ulos hätäisesti suudeltuaan tätiä kädelle.

Maria oli todella merkillinen tyttö.

Klaus oli ollut viikon pappilassa, kun lukutunnit alkoivat. Josefin ja Joelin oli määrä syksyllä lähteä kouluun, ja pastori tahtoi vahvistaa heidän tietojaan varsinkin latinassa. Paronin pyynnöstä otti pastori myöskin Klauksen oppilaakseen. Klaus sai nyt tutustua toisenlaiseen koulukuriin, kuin Tottisalmessa oli ollut. Pastori oli nuorempana ollut triviaalikoulussa opettajana, hän tiesi vaatia oppilailtaan ja tekikin sen täydellä todella. Siksipä kuuluikin kansliahuoneen avonaisesta ikkunasta uuttera: amo, amas, amat kuin kärpäsen surina, ja ahkerasti siellä pojat takoivat päähänsä kielioppia ja Cornelius Neposta, vaikka mieli olikin metsässä ja vesillä.

Senkin seitsemän kertaa Klaus heitti kyllästyneenä kirjansa nurkkaan ja karkasi avonaisesta ikkunasta ulos, mutta pastori oli hellittämätön, ei auttanut mutkittelu, ei valitukset. Hänen jäntevä tahtonsa mursi hemmotellun pojan vastarinnan. Yhteisestä koettelemuksesta oli kuitenkin hyötyäkin. Kun pojat hikipäässä olivat yhdessä istuneet pänttäämässä oratio obliquaa ja oratio rectaa, ja sitten pääsivät ummehtuneesta kansliasta ulos vapauteen, tunsivat he olevansa tovereita, joita liitti toisiinsa yhteinen side: kammo lukuhuonetta kohtaan. Iloisina he silloin temmelsivät metsällä ja rapuretkillä, ja jos Klaus olikin kiivas ja vallanhimoinen, kuittasivat veljekset sen leveällä hymyllä tai pahimmassa tapauksessa aimo paukulla Joselin isällisestä kämmenestä.

Klauksessa oli ajan kuluessa syttynyt himmeä aavistus siitä, ettei hän ollutkaan niin tärkeä henkilö, kuin Tottisalmessa luultiin. Nyt, kun ei Jonaksen imartelu eikä Ottilia-tädin veltto hemmottelu enää ollut häntä turmelemassa, hän alkoi tuntea itsensä aivan tavalliseksi ihmiseksi. Silloin hän oli hauska toveri, reipas ja teeskentelemätön, varsinkin jos kaikki kävi hänen mielensä mukaan. Mutta jos häntä vastustettiin, suuttui hän usein silmittömästi, ja silloin häntä oli vaikea hillitä. Ja silloin ei auttanut muu, pastorin täytyi rautakourin tarttua asiaan. Monta iltapuolta Klaus sai viettää yksin huoneessaan, kun muut olivat ulkona leikkimässä. Saattoipa silloin usein tapahtua, että ovelta kuului hiljainen koputus, Marian sileäksi kammattu pää pilkisti arasti ovesta ja vieno ääni kysyi:

— Saanko tulla sisään?

— Tule vain, murisi Klaus ynseästi, ja pikku Maria hypähti sisään notkeana kuin näätä.

Kauan aikaa oli Maria arastanut Klausta, joka hänen mielestään oli "kauhean ilkeä poika". Mutta kerran Klaus jalomielisesti oli pelastanut Mirrin häijysisuisen naapurin Hallin hampaista, ja sillä teolla hän voitti Marian luottamuksen ja kiitollisuuden.

— Sinä olet kuin pieni hiiri, joka tulee lohduttamaan vankilassa istuvaa onnetonta vankia, huokasi Klaus. Hän oli todella omasta mielestään sillä hetkellä kärsivä vanki ja pastori hänen kova vanginvartijansa.

— Sinä et saa vastustaa isää, varoitti Maria pikkuviisaasti. Katkismuksessa sanotaan, että pitää olla kuuliainen isälleen ja äidilleen.

— Mutta hänpä ei olekaan minun isäni, vastusti Klaus. Ja jos minun äitini eläisi, ei minua kohdeltaisikaan näin pahasti.

Tätä väitettä ei Maria kyennyt kumoamaan, se herätti aina hänessä syvää sääliä. Klaus-raukalla ei ollut äitiä, ihmekös, että hän oli pahankurinen. Eikä hän koskaan ollut saanut maistaa vitsaa kuten Marian veljet, jotka olivat hyvin tutut vitsan kanssa, varsinkin Joel.

— Tahdotko kuulla Tannenpurin Ruusasta? kysyi hän johtaakseen pojan ajatuksia toisaalle.

— Anna tulla.

Marialla oli mainio muisti ja lisäksi laaja mielikuvitus. Hän osasi kertoa kummallisia tarinoita, joita oli kuullut palvelijoilta tai itse lukenut ja höystänyt omilla mielikuvillaan niin ihmeellisiksi, että veljet ja sisaret häntä lumoutuneina kuuntelivat. Klaus oli jo monta kertaa kuullut kertomuksen jalosta Tannenpurin Ruusasta, joka rupesi vanginvartijan palvelijaksi saadakseen olla lähellä isäänsä, uljasta kreivi Eberhardia, vankilassa. Mutta Maria lisäsi joka kerran kertoessaan aina uuden jännittävän piirteen tarinaan, niin että se aina oli uusi — — —

Oli tavattoman kuuma päivä heinäkuun loppupuolella. Pastori oli antanut pojille luvan läksyistä, ja he olivat, koko joukko, Jonatan ja Maria sekä Susanna mukaan luettuina, lähteneet poimimaan mesimarjoja. Mutta retki ei ollut onnistunut. Klausta harmitti, kun ei menty minne hän tahtoi, Jonatan oli väsynyt ja kärtti yhtä mittaa kotiin. Päällepäätteeksi vaivasi kuumuus kovasti. Lasten huomaamatta oli taivaalle kohonnut raskaita pilviä; ja pian ukkonen alkoi jyristä. Marjamiehet pakenivat läheiseen heinälatoon odottamaan siinä rajuilman taukoamista.

Rauhoittaakseen itkevää Susannaa ja Jonatania alkoi Maria kertoa:

Kauan, kauan aikaa sitten eli Saksassa tai Itävallassa, en oikein muista kummassa, mahtava ja uljas keisari, Max nimeltään. Hän piti itseään Jumalan vertaisena ja ylpeili voimastansa, sillä hänen valtansa alle kuului suuri joukko kansoja ja valtakuntia. Hän halveksi kaikkia ihmisiä, yksinpä hyvää Jumalaakin, ja vaati, että häntä piti palveltaman kuin korkeinta maan päällä.

Eräänä päivänä hän lähti metsästysretkelle vuoristoon, ja hänen mukanaan oli monta korskeata ritaria ja uljasta ratsumiestä. Metsänotusta ajaessaan keisari joutui erilleen seurueestaan. Hän näki komean vuorikauriin, joka pakeni häntä kuin leikillään, harppasi jonkun askeleen ja pysähtyi taas ikäänkuin katsoakseen, seurasiko takaa-ajaja. Kauriin kiusanteko kiihoitti Max-keisaria, hän laskeutui maahan hevosen selästä ja sitoi ratsunsa pyökkiin, sillä polku kävi niin kapeaksi, että hevonen oli vain esteenä.

Korkeammalle, yhä korkeammalle kauris pakeni, ja Max-keisari seurasi sitä kiihkossaan unohtaen kaiken varovaisuuden. Äkkiä hän näki eläimen aivan edessään, hän tähtäsi, kauris syöksyi kallion taa ja metsästäjä seurasi sitä sokeasti. Mutta silloin hänen jalkansa luiskahti, hänen silmissään pimeni, hän vajosi syvälle, syvälle.

Kun hän avasi silmänsä, kaartui sininen taivaan laki hänen yllään, mutta syvällä alhaalla hän näki laakson. Hän oli pudonnut kapealle kallionkielekkeelle ja tarttunut vaatteistaan vuorenseinässä kasvavaan pensaaseen. Ja hänen yllään kohosi äkkijyrkkä kallio sileänä kuin seinä. Silloin keisari ymmärsi, ettei mikään voima maan päällä voinut häntä pelastaa kuolemasta, sillä yhtä mahdoton oli päästä kallioseinää ylös kuin laskeutua sitä alas.

Hän kuuli jahtitorven äänen heikkona ja tiesi, että hänen seurueensa etsi häntä. Hän huusi kovalla äänellä, mutta ei kukaan kuullut hänen ääntään. Siinä hän nyt seisoi, maiden ja kansojen mahtava hallitsija, yhtä avutonna kuin avuttomin lapsi valtakunnassa.

Silloin murtui ylpeän keisarin mieli. Hän huomasi, kuinka pieni ja mitätön mahtavinkin on taivaan valtiaan kädessä.

Mutta alhaalla laaksossa oli muuan keisarin seuralaisista sattumalta luonut silmänsä ylös ja huomannut keisarin pienenä pilkkuna korkealla. Ääneen vaikeroiden hän kutsui toisetkin koolle, ja he huomasivat, että keisaria oli mahdoton pelastaa.

Silloin Max-keisari repäisi muistikirjastaan lehden ja kirjoitti siihen pyynnön, että he kutsuisivat papin, sillä hän tahtoi viimeisen kerran nauttia pyhää ehtoollista alamaistensa kanssa. Ja paperin hän heitti alas laaksoon miestensä jalkain juureen.

Kun iltakellon ääni kutsui laaksonväen koolle, polvistuivat kaikki jyrkän kallioseinän juureen hartaasti rukoillen Jumalaa. Ja pappi koroitti kätensä ja siunasi heitä kaikkia, Max-keisariakin, joka polvistui nöyränä Jumalan kasvojen eteen.

Mutta kun hän vielä oli hartaaseen rukoukseen vaipuneena, näki hän äkkiä edessään valkopukuisen pojan, jonka vaaleat kiharat sädehtivät ilta-auringon valossa. Poika hymyili leppeästi viitaten häntä seuraamaan jäljessään. Ja nyt keisari näki kapean polun, niin kapean, että sitä ihminen töin tuskin pääsi kulkemaan. Mutta valkopukuinen poika kulki sitä kepeästi, ja keisari seurasi häntä täynnä ihmetystä ja pelkoa.

Kun he saapuivat tienristeykselle, missä polku laajeni johtaen alas laaksoon, katosi poika. Mutta Max-keisari kohotti kätensä taivasta kohti nöyrästi kiittäen Jumalaa, sillä hän ymmärsi, että poika oli ollut taivaan sanansaattaja. — — —

— Kaunis ja opettava tarina, sanoi Josef.

— Tulikohan Max-keisari jälleen ylpeäksi, kun hän oli päässyt pulasta? kysyi Susanna.

— Tietysti, nauroi Joel, niin aina käy: kun on pulassa, niin katuu, mutta kun taas on kuivalla maalla, ei muista lupauksiaan. Niin Israelin lapsetkin tekivät.

— Minäpä en usko sellaista Max-keisarista, vastusti Maria aivan punaisena. Hänestä tuli jalo ja hyvä ruhtinas, siitä olen varma.

Klaus oli ääneti. Hänestä tuntui, kuin olisi Marian kertomus erityisesti sopinut häneen. Ylpeä hänkin oli, ylpeä siksi, että oli aatelinen ja suuren sukukartanon perillinen.

— Etkö sinäkin, Klaus, ole samaa mieltä kuin minä? kysyi Maria.

— Minä luulen — — — Mutta he eivät saaneet koskaan tietää, mitä Klaus luuli, sillä samassa kuului kauhea jyrähdys, ja yht'äkkiä oli heinälato ilmitulessa.

— Salama! Salama on iskenyt latoon, huusi Josef, ja tarttuen

Jonataniin hän syöksyi ladosta, toiset kintereillään.

Vasta pitkän matkan päässä he uskalsivat seisahtua ja luoda katseen palavaan latoon. Äkkiä kuului kimeä huuto: Maria! Ja Klaus, joka oli jäänyt muista vähän jäljelle, kiiti niityn poikki latoa kohti.

— Taivaan isä, kirkaisi Joelkin, laski Susannan maahan ja alkoi juosta ladolle.

Jonatan ja Susanna pitelivät kirkuen kiinni Josefin takista, niin ettei hän päässyt paikaltaan. Hän näki vain, kuinka Klaus syöksyi palavaan latoon ja taas takaisin Maria sylissään. Mutta juuri sillä hetkellä, kun hän hyppäsi ulos ovesta, romahti oven kamana kipeniä heitellen alas ja sivalsi pudotessaan Klausta olkapäähän. Kiljahtaen Klaus vaipui maahan polvilleen. Samassa oli jo Joelkin tuulena paikalla. Hän sieppasi tajuttoman Marian Klauksen sylistä ja kantoi hänet syrjään. Sitten takaisin Klauksen luo, joka kalpeana makasi maassa. Josefin avulla, joka nyt myöskin oli saapunut paikalle, hän kantoi Klauksen Marian viereen.

Susanna ja Jonatan ulvoivat kilpaa. — Voi-voi, Maria ja Klaus ovat kuolleet.

— Vaiti! komensi Josef. Hän polvistui Marian viereen ja koetti tytön suonta. Hän ei ollut saanut palohaavoja, hiukset vain olivat hiukan käpertyneet. Luultavasti hän oli mennyt tainnoksiin salaman iskusta eikä ollut kyennyt seuraamaan toisia ulos ladosta. Klauksen olkapää oli saanut pahan palohaavan, hän vaikeroi hiljaa. Maria oli yhä liikkumatonna, mutta sydän toimi.

— Joel, riennä heti noutamaan hevosta, käski Josef. Ota ensimmäinen, minkä tieltä tapaat.

— Me tulemme mukaan, huusivat Susanna ja Jonatan. Me tahdomme kotiin.

— Te istutte paikallanne ettekä hiisku sanaakaan, komensi Josef.

Lapset, jotka olivat tottuneet alistumaan vanhemman veljen tahtoon, istuivat hiljaa kuin hiiret ojan reunalla, posket märkinä ja likaisina kyyneleistä.

Muutaman minuutin kuluttua Joel saapui juoksujalkaa. — Minulla on hevonen, huusi hän. Tapasin Alitalon Mikon, joka ajoi heiniä takamaaltaan. Hän lupasi viedä heidät pappilaan. Miten he jaksavat?

— Klaus alkaa toipua, mutta Maria on yhä vielä tainnoksissa.

Alitalon isännän avulla nostettiin Klaus ja Maria heinäkuormalle. Maria oli yhä liikkumatta, mutta Klaus avasi silmänsä, ja nähdessään Marian hän rauhoittui. — Elääkö Maria? kuiskasi hän.

Josef, nyökäytti päätään, mutta käänsi päänsä salatakseen kyyneliään.

Hän ei luullut Marian enää toipuvan.

Iloisina olivat lapset aamulla lähteneet marjaretkelleen, surullinen oli kotiintulo. Hevonen astui käymäjalkaa, sillä tie oli huono ja Klauksen olkaan koski jokainen pyöräntärähdys viiltävästi. Alitalon isäntä ja Josef kävelivät hevosen rinnalla. Joel ja pikkulapset olivat juosseet edeltäkäsin pappilaan kertomaan surullista uutista.

Kalpeana, avopäin riensi pastori tulijoita vastaan. Nähdessään lempityttärensä Marian vaaleana ja liikkumattomana lepäävän heinillä hän pani kätensä ristiin ja kuiskasi: — Herra, älä pane tätä kuormaa päällemme.

Sillä aikaa kuin sairaita kannettiin sisään, oli Lotta-äiti nopeasti saanut järjestykseen vuoteet omassa makuuhuoneessaan sekä tuonut esille naurisöljyä, kalkkilinjamenttia ja puhdasta liinakangasta. Varovasti laskettiin molemmat sairaat vuoteille toistensa viereen.

— Josef, käske Pekan heti ratsastaa täyttä laukkaa Tottisalmeen.

Kirjoita pari riviä paronille. Heta olkoon käsillä, jos tarvitaan.

Lämpöisiä peitteitä, komensi Lotta äiti.

Maria käärittiin lämpöisiin peitteisiin, ja pastori koetti herättää häntä eloon vierittämällä häntä edestakaisin sekä keinotekoisella hengityksellä. Lotta äiti seurasi hänen toimiaan tuskaisena hoitaessaan Klauksen käsivarsia. Poika oli kietonut takkinsa Marian ylle suojellakseen häntä liekeiltä ja tuli oli polttanut pahat haavat ohuen paidan lävitse.

Parikymmentä minuuttia teki pastori väsymättä työtä, tuskan hiki otsalla, hiljaa rukoillen. Sitten vavahtivat Marian kasvot, hieno puna kohosi poskiin, hän avasi silmänsä. Nähdessään isän rakkaat kasvot vierellään hän yritti puhua, mutta ei saanut ääntä. Huulet vain liikkuivat.

— Hän elää, Jumalalle olkoon kiitos, huudahti pastori.

— Jumalalle olkoon kiitos, kuiskasi Klauskin, luultavasti ensimmäisen kerran eläessään. Nyt minäkin paranen, Lotta-äiti. — Mielenliikutus vei häneltä kaikki voimat, hän vaipui tainnoksiin.

— Herrainen aika, nyt hän kuolee ihan käsiin, huudahti Heta, joka tuki häntä käsivarsillaan.

Mutta Klaus tointui pian, ja kun hän heräsi, kohtasi hän Marian silmät.

Tyttö hymyili heikosti.

Keskiyön aikana ajoivat Tottisalmen vaahtoiset hevoset pihalle. Niistä nousivat paroni, tohtori ja Ottilia-neiti.

— Voi, paroni, vaikeroi Lotta-äiti masentuneena. Näin huonosti olemme vaalineet turvattiamme, jonka jätitte huostaamme.

— Älkää niin sanoko, vastasi paroni vakavasti, Jumalan teitä emme voi määrätä.

Mutta Ottilia-neiti sanoi terävästi: — Ainakaan se ei olisi tapahtunut hänelle kotona. Tottisalmessa hän ei saa juosta marjassa ukkossäällä.

Lotta-äiti punehtui, mutta ei sanonut sanaakaan puolustuksekseen.

Molemmat potilaat nukkuivat. Maria rauhallisesti, mutta Klaus oli kuumeessa. Tuon tuostakin hän avasi silmänsä ja puhui sekavasti: — Maria, Maria, älä jätä Maxia. Vie hänet pois kalliolta.

— Mitä hän Maxista puhuu? ihmetteli Ottilia-neiti.

— Hourailee, vastasi tohtori lyhyesti. Hän tutki molempia sairaita.

— Tyttö kyllä toipuu. Hänen on pysyttävä vuoteessa pari päivää aivan hiljaa. Klauksen olkapää on kyllä paha, mutta hänellä on hyvä terveys ja haava paranee verrattain pian, kun sitä hyvin hoidetaan. Kuten jo on tehtykin, lisäsi hän kumartaen Lotta äidille. Hänessä on jonkin verran kuumetta, mutta se ei ole vaarallista, kun hän vain saa olla rauhassa.

— Arveleeko veli, että voimme nyt heti viedä hänet Tottisalmeen? kysyi paroni.

— Ei millään muotoa. Antakaa hänen vain olla täällä rauhassa. Lotta-rouva kyllä hoitaa häntä, hänhän on oikeastaan minun apulaiseni näillä seuduin. Parantelee ja paikkaa kuin paraskin lääkäri. Minä jään tietysti tänne yöksi. Huomenaamulla saamme luullakseni olla jotenkin levolliset heihin nähden.

Sitten vieraat siirtyivät ruokasaliin. Pastori sai olla sekä isäntänä että emäntänä ja hoiti tointaan jotenkin kömpelösti. Tuon tuostakin hän tarjosi leipäkoria tohtorille kysyen: — Eikö armollinen neiti suvaitse kääresylttyä? Ja Ottilia-neidille vasikanhyytelöä: — Olkaa hyvä, tohtori, piparkakkuja.

Josef ja Joel saivat kertoa yhä uudelleen aamupäivän tapahtumat. Ottilia-neiti vuodatti runsaasti kyyneleitä pitsireunaiseen nenäliinaansa. Paroni ei puhunut paljoa, mutta kun hän kuuli, kuinka Klaus hetkeäkään epäröimättä oli syöksynyt Mariaa pelastamaan, kirkastuivat hänen kasvonsa.

Kun paroni ja Ottilia-neiti aamulla astuivat makuuhuoneeseen, olivat molemmat lapset hereillä. Kalpeat he olivat kumpikin ja suurisilmäiset, mutta elämä oli voitolla, sen näki selvästi.

Klaus punastui mielihyvästä, kun isoisä laski kätensä hänen päälaelleen lausuen: — Oikein tehty, poikani, ylpeilen sinusta.

Ottilia-neiti käytti ahkerasti hajuvesipulloaan, jonka hän kuitenkin jalomielisesti luovutti Klaukselle.

— Mutta rakas täti, kuinka voitte tulla toimeen ilman hajuvesipulloanne? kysyi Klaus vanha veitikka silmissään.

— Sinun tähtesi, poikani, sinun tähtesi.

Pari päivää viipyivät Tottisalmelaiset pappilassa, mutta kun Klaus nähtävästi toipui, lähtivät he takaisin luvaten, että Beata saisi parin kolmen päivän kuluttua tulla tervehtimään Klausta.

Ja Beata tuli. Ajoi pappilaan tohtorin vaunuissa iloisena ja osaaottavana. Tuulispäänä hän syöksyi Klauksen huoneeseen, vuoroin itki, vuoroin nauroi ja lörpötteli yhtämittaa, niin että tohtorin viimein täytyi ajaa hänet ulos huoneesta.

Hän oli saanut luvan viipyä pappilassa kolme päivää, ja turhaan pyyteli tohtori häntä mukaansa, peläten hänen liiaksi kiihdyttävän Klausta. Hän ei kuitenkaan kauan viihtynyt Klauksen luona hiljaisessa huoneessa. Tyhjennettyään koko uutisvarastonsa hän kyllästyi istumaan yhdessä kohden ja jätti mielellään paikkansa Marialle, kun tämä tuli Klausta hauskuttamaan.

Klaus puolestaan iloitsi kyllä sisarensa läsnäolosta, mutta Beata väsytti häntä. Paljoa mieluummin hän pelasi tammia Marian kanssa tai kuunteli tytön tarinoita. Maria oli taas entisellään, hiukan kalpeampi vain. Hellästi hän hoiti Klausta, joka usein oli kärttyisä ja yhtä usein nöyrästi pyysi anteeksi pikku hoitajaltaan.

Beata oli pappilassa kuin konsanaan kotona. Hän käänsi koko talon mullin mallin ullakosta kellariin asti, kavahti ujostelematta pöydän nurkalle, kun pastori istui kansliassa kirjoittamassa, ja pureskeli Lotta-äidin piparkakkuja päivät päästään. Pastori huokasi, kirjoitti väärin ja raapi kynällä korvallistaan, mutta ei ajanut tyttöä pois. Beatan vastustamaton hyvä tuuli nujersi hänet kokonaan.

— Jos me noin jaarittelisimme isälle, kun hän kirjoittaa, saisimme piipunvarresta, sanoi Joel nauraen Josefille.

— Me emme olekaan aatelisväkeä, vastasi Josef ynseästi.

— Häpeä, Josef, luuletkos isän semmoisesta piittaavan? Ei, mutta Beata on niin siunatun hauska; kyllä sinäkin hänestä pidät, vaikka et sitä myönnä, mörökölli.

Koko talo huoahti helpotuksesta, kun Beata viimein lähti, ja elämä alkoi taas käydä vanhaa täsmällistä latuaan. Mutta silti ikävöivät häntä kaikki, Lotta-äitikin, jonka hillovarastoon Beata oli iskenyt epäilyttävän suuren loven. Enimmän kuitenkin kaipasivat häntä Susanna ja Jonatan. Heille oli Beata ollut jonkinlainen kepposten, leikkien ja hauskojen keksintöjen alati iloinen hengetär.

Seitsemäs luku.

KOULUSSA.

— Kas niin, nyt on viimeinen mytty sidottu huokasi Heta. — Nyt ei muuta kuin kärryihin ja sitten matkalle.

— Voi, hyvä Heta, eivätkö nämä vielä sovi siihen? Maria juoksi paikalle käsissään iso läjä harmaita kotikutoisia sukkia.

Heta avasi kärsivällisesti viidennen kerran myttynsä ja pisti siihen sukat. —

Portaiden edessä seisoi jo Saara, pappilan vanha, vakava tamma. Siroa ei pastori tahtonut antaa, se oli liian raju.

Pastori korjaili vielä hevosen valjaita, kiristäen sieltä, höllittäen täältä. Lotta-äiti antoi viimeiset äidilliset neuvonsa.

— Josef, sinä olet vanhin, pidä huolta molemmista pojista. Äläkä vilustuta vatsaasi. Hylkeennahkaisen matkalaukun alaosassa on villainen vatsavyö sinua varten. Joel, rakas lapsi, älä kuljeksi kaduilla, vaan lue läksysi ja tottele Hetaa. Muista, Klaus, ettet pyyhi musteisia sormiasi uusiin liinaisiin nenäliinoihisi, jotka Ottilia-neiti juuri lähetti sinulle. Tavaroita ei saa turmella eikä muutoinkaan tuhlata, vaikka onkin rikas. Herran haltuun pojat, olkaa nöyriä ja kuuliaisia opettajillenne ja viljelkää ahkerasti Jumalan sanaa.

Saadakseen kaikille neljälle tilaa oli pastori nostattanut heinähäkin tavallisiin työkärryihin, ja niihin nyt kiipesivät toinen toisensa jälkeen vanha Heta, Josef, Joel ja Klaus. Klaus muikisti suutaan noustessaan omituisen näköisiin ajopeleihin. Mutta kun Maria vielä viimeisenä kurottui kärryjen taa ja ojensi hänelle pussin omia leipomiaan sokeririnkilöitä, unohti hän harminsa.

Ja sitten lähdettiin. Pihalla heilutettiin nenäliinoja, Lotta-äiti ja Maria kyynelsilmin, pojat nostivat hattujaan, ja pappila jäi puitten varjoon piiloon. Saara juosta lönkytti hiljaista, tasaista menoa, ja pojat istuivat hiukan allapäin. Vähältä piti, ettei kyynel noussut silmännurkkaan. Tuntui miltei juhlalliselta. Kesän ilot ja touhut olivat lopussa, vakava työ vieraassa koulukaupungissa oli edessä.

Varsinkin Klaus oli alakuloinen. Hän oli viimeiseen asti toivonut pääsevänsä takaisin Tottisalmeen, mutta nyt hänet lähetettiin kouluun. Ja siellä oli tosi edessä, sen Josef oli kertonut, joka jo pari vuotta oli ollut koulussa. Tottisalmessa hän oli vain käväisemällä käynyt. Oikeastaan hän oli aikonut siellä kauemminkin viipyä, mutta oli syntynyt ikävä kohtaus, jonka jälkeen Klausta ei enää haluttanut jäädä kotiin.

Nyt hän kyllä häpesi koko juttua, häpesi ja katui rehellisesti. Olihan typerää kantaa kaunaa Yrjöä kohtaan. Mutta Jonas oli kirjoittanut hänelle, että kapteeni ja hän matkustavat tiehensä Tottisalmesta, koska kapteeni ja paroni ovat riitaantuneet renkipojasta, jonka paroni nähtävästi aikoi ottaa kasvatikseen. Ynseästi oli Klaus senvuoksi heti kotiin tultuaan Yrjöä kohdellut, ja kun käytiin päivälliselle, oli hän kieltäytynyt istumasta samaan pöytään kuin Yrjö.

— Mistä ajasta ovat renkipojat alkaneet syödä herrasväen kanssa Tottisalmessa? oli hän kopeasti kysynyt, kun paroni käski hänen juonittelematta istua.

— Yrjö ei enää ole renkipoika, olen ottanut hänet kasvatikseni, oli isoisä vastannut levollisesti, mutta Klaus näki, että hän oli kauhean suuttunut. Ja kuitenkin hän yhä uskalsi vastustaa.

— Mutta hän on kuitenkin ollut renkipoika, minä syön mieluummin omassa huoneessani kuin hänen pöytätoverinaan. Ja Klaus oli käännähtänyt lähteäkseen huoneesta.

Yrjö oli ollut aivan kalpea ja Beata tulipunainen. Mutta isoisä oli jyrissyt vain: — Istu.

Ja Klauksen täytyi totella, vaikka sisu kuohui.

Se oli ikävä, vastenmielinen juttu. Hän oli jo seuraavana päivänä lähtenyt pappilaan takaisin, missä suuresti ihmeteltiin hänen pikaista paluutaan. Marialle yksin hän oli kertonut syyn siihen. — Merkillistä, että isoisä niin paljon piti Yrjöstä ja Beatakin, joka ei muutoin helposti kiintynyt ihmisiin. Nykyään hän kirjeissään puhui miltei yksinomaan Yrjöstä.

Näissä mietteissään ei Klaus huomannut, että Saara oli pysähtynyt ja seisoi liikahtamatta paikallaan. Vasta Joelin äänekäs hoputus sai hänet heräämään.

— Soh, Saara, hei, eteenpäin! Kas niin, vanha piikaseni, lönkytä vain edelleen. Alapas liikutella jalkaa. Soh!

Mutta Saara oli järkähtämätön. Se oli vanha ja vahva työhevonen, mutta laiska, eikä sen iällä enää mielellään lähdetä pitkiä taipaleita ravaamaan.

— Saara, ala talsia, käski Josefkin. Turhaan, Saara ei astunut askeltakaan eteenpäin.

— Ihmeellistä, että setä antoi meille Saaran. Sehän on niin siunatun itsepintainenkin, ettei sitä saa liikkeelle millään, alkoi Klaus kiukutella. Häntä harmitti istuessaan siinä epämukavissa ajopeleissä, kun olisi voinut ajaa Tottisalmen vaunuilla ja parihevosilla.

— Sanos muuta.

— Sivalla ruoskalla.

— Luontokappaleet kuten ihmisetkin tarvitsevat kuritusta, kun eivät tottele, sanoi Josef saarnaäänellään ja sivalsi Saaraa selkään.

Saara kulki jonkin matkan ja pysähtyi taas. Sen paksu nahka ei paljoa piitannut ruoskastakaan, jota pojat eivät säästäneet.

— Älkää lyökö, sanoi Heta. Minä astun maahan ja talutan. Kyllä se siitä tottelee.

Ei askeltakaan edennyt Saara, seisoi vain itsepintaisena paikallaan.

Pojat kiehuivat kiukusta. Matkamies toisensa jälkeen ajoi ohitse hymyillen säälivästi onnettomille ajajille.

— Pistäkää nokkosia hännän alle, huusi eräs jalkamies sivu kulkiessaan.

Tien varrella kasvoi nokkosia yllin kyllin. Joel hyppäsi maahan, noukki niitä aika kimpun ja pisti Saaran hännän alle. Ja nytkös Saara laukkaamaan täyttä vauhtia, niin että Joel tuskin ennätti kärryihin.

Liekö sitten ollut nokkosten ansio, vai ymmärsikö Saara vihdoinkin, ettei kannattanut vikuroida, joka tapauksessa se alkoi kiivaasti juosta ja juoksi ketterästi kestikievariin asti, jossa poikia heidän suureksi ilokseen odotti Tottisalmesta lähetetyt hevoset.

Paroni oli pyytänyt, että Klaus yhä edelleen saisi asua pastorin poikien kanssa yhdessä. He olivat vuokranneet pienen piha-puutalon, ja Hetan oli määrä hoitaa taloutta. Katurakennuksessa asui Lotta-äidin naimaton sisar, Vendla-täti, jolle oli uskottu poikien ylin valvonta.

Hänen luonaan asui neljä koululaista, joista kaksi papinpoikaa,

Vendla-tädin veljen lapsia.

Kun Vendla-täti oli saanut osansa kotiuutisista ja tuomisista, kömpivät pojat tyytyväisinä vuoteisiinsa, sillä matka oli ollut pitkä ja vaivalloinen, pari päivää kestävä.

Jo kello 6 seuraavana aamuna herätti Josef pojat. — Joutukaa vaatteisiin, sisäänpääsytutkinto alkaa kahdeksalta, ja minun täytyy vielä kuulustella Joelilta Cornelius Neposta.

Haukotellen pojat heräsivät, mutta pian uni haihtui jännityksen tieltä.

Molempia kauhistutti lähestyvä hetki. Mitä, jos heidät hylätään!

Epätoivon vimmalla lasketti Joel Josefille säännöttömiä verbejä, ja

Klaus pänttäsi päähänsä substantiivien taivutusta.

Josef oli kymnasisti, Joel ja Klaus pyrkivät triviaalikoulun kolmannelle luokalle.

Rehtori itse valvoi tutkintoa. Hän oli pieni, hintelä mies, jonka terävistä harmaista silmistä loisti äly. Molemmat pojat läpäisivät tutkinnossa, joskin hiukan hankaamalla, ja suurella riemulla vietettiin iltapuolella heidän luonaan nekkukemut, joihin Vendla-täti poikineen oli kutsuttu.

Juhlalliselta tuntui pojista ensimmäinen päivä koulussa. Jo aamulla varhain kello 6 soi koulunkello niin kovalla äänellä, että kuului yli koko pienen koulukaupungin uneliaimmankin koulupojan korvaan. Nopeasti heittivät pojat vaatteet ylleen, joivat lämmintä olutjuustoa ja riensivät juoksujalkaa kouluun. Matkalla he tapasivat serkut, Jannen ja Lassin. Janne oli jo pitkä poika, rehtorilainen. Hän tarttui Joelin käsivarteen ja kuiskasi:

— Kuules, tänään me kastamme Josefin.

— Kastatte! Joel oli pelkkänä kysymysmerkkinä.

— Niin, niin, etkös sitä tiedä, me rehtorilaiset kastamme aina syyslukukauden alussa konrehtorilaiset?

— Keitä ovat rehtorilaiset ja konrehtorilaiset? kysyi Klaus, joka oli kuullut keskustelun.

— Voi teitä kapalovauvoja. Luokathan on jaettu kahteen osaan kuten tiedät: ylä- ja alaosastoon. Neljännen luokan yläosaston pojat ovat rehtorilaisia ja alaosaston pojat konrehtorilaisia. Me rehtorilaiset istumme kateederista alkaen luokan yläosassa. Nyt aiomme kastaa ja antaa heille nimet. Sanokaapa nyt sopiva nimi Josefille.

— Salomon Saarnaaja! huusivat Joel ja Klaus yhteen ääneen. Hänhän aina saarnaa.

— Hyvä on, pannaan korvan taakse, nauroi Janne. Olkaa lähettyvillä, kun kastamme, niin saatte nähdä koko pelin.

Klaus, Joel ja Lassi piiloutuivat oven taakse katsomaan kastemenoja.

Konrehtorilaiset astuivat sisään, toiset kalpeina, tietäen hyvin mitä tuleva oli, toiset, vahvemmat, taistelunhaluisina. He olivat nähtävästi päättäneet käyttää nyrkkejään, jos tarvittiin. Rehtorilaiset hyökkäsivät riemuhuudoin heidän kimppuunsa ja kuljettivat yhden toisensa jälkeen ison vesisangon luo, jota piirustustunteja varten pidettiin uunin vieressä. Muuan vankka, papillisen näköinen poika kaasi kauhalla pari kertaa kastettavan päähän kylmää vettä ja antoi juhlallisella äänellä hänelle nimen, jonka jälkeen hänet käytettiin penkin alitse. Kun Josefin vuoro tuli, huudettiin kovalla äänellä: Salomon Saarnaaja. Josef hätkähti ja loi julmistuneen katseen ympärilleen. Hän arvasi, että Joel ja Klaus olivat olleet juonessa osallisina. Eräs vahva konrehtorilainen teki niin kovaa vastarintaa, että kolmen rehtorilaisen täytyi iskeä häneen käsiksi. Syntyi kova ottelu, mutta samassa kuului järjestäjän huuto:

— Opettaja, opettaja!

Silmänräpäyksessä irtaantuivat ottelijat toisistaan ja rauha palautui. Mutta poika ei silti päässyt kasteesta, sitä jatkettiin vielä pari kolme päivää, sillä kastettavia oli monta.

Klauksesta oli ensin kovin vaikeata tottua kouluelämään ja kovaan kuriin. Koulussa oli muutamia opettajia, jotka olivat kauhean ankaria ja kovakouraisia; eivät he patukkaa säästäneet, vaan armotta iskivät, kun vain vähänkin oli syytä. Tämä patukka oli poikien kauhu. Sen valmistaminen oli vanhan yksisilmäisen vahtimestarin toimena ja hän suorittikin työnsä suurella taidolla. Sen paksumpi pää jakaantui kahteen palmikkoon ja niissä oli kummassakin rengas. Kun tämä kova pää iski käteen, niin ei sillä kädellä käynyt pariin tuntiin kirjoittaminen. Varsinkin Lassi joutui usein tekemisiin patukan kanssa. Hän oli huonopäinen ja muistamaton sekä lisäksi kovin tyttömäinen. Tuon tuostakin hän sai tulla kateederin luo vastaanottamaan iskuja, kun oli jättänyt kotiin vihkonsa tai vastannut päin seiniä. Ja aina hän uikutti yhtä surkeasti.

Uutterammin kuin kukaan muu opettajista heilutti patukkaa historian opettaja, liikanimeltään Job, koska hänellä oli usein rohtumia kasvoissaan. Onneton se, joka sanoi väärän vuosiluvun tai nimen, heti oli Jobilla aseensa käsillä, ei siinä auttanut enää oikaisut eikä rukoukset. Joel ja Klaus saivat myös usein maistaa kämmenpatukkaa. Se oli Klaukselle kova pala nieltäväksi, mutta ei siinä käynyt niskoitteleminen. Kuri nöyryytti ylpeimmänkin mielen. Se oli toisenlaista koulunkäyntiä kuin Tottisalmessa, missä oppilaat komensivat maisteri Ticklenius-raukkaa. Eipä ihme, että pojat mielellään, milloin vain syytä sattui, jäivät koulusta pois.

Eräänä päivänä oli pojilla latinan kielioppia 40 sivua kertausläksyä. Klaus ja Joel olivat olleet pallosilla suuren osan iltapuolta, ja kun ilta joutui, oli Klauksella vielä puolet läksymäärästä lukematta. Mutta ulkoilma oli häntä raukaissut, hän sulki kirjansa, meni nukkumaan ja päätti seuraavana aamuna nousta varhain lukemaan.

Mutta kun koulunkello soi, oli hän vielä vuoteessa. Mikäs nyt neuvoksi!

— Joel, minä olen hukassa, hän voihki, se on rehtorin aine, ja minä en osaa, en rahtuakaan. Sekin, minkä eilen luin, on kuin poispuhallettu päästäni.

Joel mietti.

— Etkö ole kipeä mistään?

— En, vastasi Klaus murheellisena, minä olen terve kuin pukki. Mutta maltas, tuntuu todellakin kuin korvaani pistäisi. Toden totta, olen varmaankin saanut vetoa. — Josef, huusi hän valittavalla äänellä toiseen huoneeseen, korviani pakottaa kovasti. Sano rehtorille, sinähän olet tänään järjestäjä, että minä olen sairas.

— Loruja, murisi Josef, nouse ylös vain.

Mutta Klaus pysyi päätöksessään. Hänellä oli korvasärky ja hän jäi kotiin. Vähän pitkältä aika tuntui, ja sen lisäksi soimasi omatuntokin, mutta Klaus lohdutti itseään sillä, että muutkin pojat tuon tuostakin "kraapasivat" koulusta. Oli sellaisiakin, jotka mennessään koululääkäriltä hakemaan sairaudentodistusta, löivät käsivartensa kovasti portinpieleen saadakseen valtimon nopeammin sykkimään.

Maltittomasti hän odotti poikia kotiin koulusta. Joel tulikin punaposkisena ja reippaana.

— Kuinka kävi latinan? huusi Klaus jo ovesta hänelle vastaan.

— Mainiosti. Se meidän rehtori sitten vasta on miesten mies. Tiedätkös, mitä hän tänään teki? Tulee tunnille, alkaa kuulustella, pojat eivät osaa, vastaavat väärin, kompastelevat, sanalla sanoen: olimme aaseja. Rehtorin naama synkistyy, kaikesta näemme, että ilmapuntari laskeutuu uhkaavasti. Mutta annapas olla. Lassi on juuri vastannut niin typerästi, kuin ylimalkaan vain Lassi voi, ja me olemme jännityksessä. Mutta rehtori istuu vain ja katsoo ulos pihalle, joka on valkoisenaan äsken satanutta lunta. Äkkiä hänen kasvonsa kirkastuvat.

— Hei, pojat, nyt lumisille, huutaa hän ja rientää ulos, luokka kintereillään. Ja nyt syntyi lumisota, että pois tieltä. Pojat heittivät kuin hullut, itse rehtorikin. Lassi-rukka heitti tietysti erehdyksestä pallon suoraan rehtorin nenään. "Ai, ai", huutaa tämä vain nauraen. Yht'äkkiä hän taas komentaa: — Nyt sisään! Märkinä ja reippaina syöksyimme luokkaan ja tuntia jatkettiin. Ja miten luulet kieliopin luistaneen? Loistavasti, ukkoseni, loistavasti. Niinkuin ei koskaan ennen.

Klaus kuunteli harmistuneena. Tyhmää, että oli jäänyt kotiin.

Vähän myöhemmin, kun pojat kaikessa rauhassa istuvat pelaamassa tammia, kuuluu koputus ja Josef ryntää huoneeseen huutaen: — Rehtori!

Kauhistusta! Klaus hyppää keittiöön, sieppaa Hetan villahuivin, kietoo sen jalkainsa ympärille ja istuutuu sohvan kulmaan kärsivän näköisenä, paksu pumpulitukko korvassa. Rehtori astuu sisään.

— Hyvää päivää, Värnehjelm, kuulin, että olet sairas, sanoi hän ja katseli tutkivasti terävillä silmillään Klausta.

— Vähän korvasärkyä, mumisi Klaus.

— Oletko saanut mitään lääkkeitä? kysyi rehtori.

— Tässä on jotakin öljyä, jota pitää tiputtaa korvaan, vastasi Klaus häikäilemättä.

Rehtori otti pullon, tarkasti sitä, haistoi ja kysyi: — Montako tippaa?

— Viisitoista, vastasi Klaus totisesti.

Rehtori alkoi tiputtaa pojan korvaan: Yksi kaksi kolme — — —

Polttaako?

Klaus hyppii yhdellä jalalla suu väärässä: — Polttaa kauheasti.

— Viisitoista, laskee rehtori ja panee pullon paikalleen.

Sitten hän vielä hetkisen juttelee poikien kanssa ja lähtee.

Tuskin hän on päässyt ovesta ulos, kun Joel, joka koko ajan on istunut silmät pyöreinä, kauhistuksen ja jännityksen perikuvana, ponnahtaa pystyyn.

— En ole moista nähnyt. Mistä sinä sen lääkkeen sait, Klaus?

Klaus hihittää. — Minä näetkös aavistin, että hän voisi tulla. Hän käy usein poikia tervehtimässä, kuten tiedät, ja Vendla-tätihän on hänelle sukua. Siksi kaadoin vähän vettä vanhaan risiiniöljypulloon ja tiputin pari pisaraa kahvia joukkoon. Mutta ilkeältä tuntuu nyt korvassa.

Molemmat pojat nauroivat sydämellisesti onnistuneelle kepposelle, mutta

Josef oli vihainen.

— Mitä luulet äidin ja isän pitävän tuollaisista vehkeistä, nuhteli hän. Hyi sentään, ensin laiska ja sitten petollinen.

Klaus kävi äkkiä totiseksi. Laiska hän oli, se oli totta, mutta petollinen hän ei tahtonut olla. Maria muistui hänen mieleensä. Mitähän pieni rehellinen tyttö olisi arvellut hänen kepposestaan? Huh, kunpa kaikki olisi tekemättä.

Hän oli pettänyt rehtoria, siitä ei päässyt mihinkään. Suutarin paha juttu!

Siitä päivin sujuivat kaikki rehtorin aineet mainiosti Klaukselta. Kenties arvasi rehtori, joka oli viisas ja laajakatseinen mies, mistä syystä Klaus, luokan laiskimpia poikia, yht'äkkiä osasi latinansa niin sujuvasti. Klaus sitä epäili, sillä joskus sattui, että rehtori kysyi: — Vieläkö Värnehjelmin korvia särkee?

Ja Klauksesta näytti kuin olisivat hänen huulensa vetäytyneet pieneen hymyyn.

Joululomalla ei Klaus matkustanut Tottisalmeen, vaan erään tätinsä luo, joka asui lähellä koulukaupunkia. Beata vietti myös joulunsa siellä.

Kun Klaus joulun jälkeen tuli kouluun ja astui luokkaan, näki hän heti, että Joel, joka syyslukukauden oli istunut hänen vieressään, oli siirretty istumaan apteekin Nissen viereen.

— Miksi sinä siellä istut? huusi Klaus hänelle luokan ylitse.

— Korkeimmasta määräyksestä. Heidän mielestään me kai olemme yhdenlaisia velikultia ja liian hyviä ystäviä. Sinun viereesi tulee toinen poika. Tuossa hän tuleekin. Mutta — suutari sentään — Joel aukaisi silmänsä selälleen — sehän on Yrjö.

Klaus käännähti nopeasti katsomaan uutta poikaa, johon muutoinkin koko luokka tuijotti.

Se oli todella Yrjö. Hän astui luokkaan nähtävästi hämillään siitä, että oli suuren poikalauman huomion esineenä, mutta suorana, pää pystyssä ja varsi joustavana. Järjestäjä osoitti hänelle paikan, ja Yrjö jäi siihen seisomaan. Nyt vasta hän huomasi, kuka hänen vierustoverinsa oli. Veri karahti hänen poskilleen, ehdottomasti hän astui askeleen taapäin. Klauskin oli punainen, vimmoissaan.

— Hävytöntä, ennenkuulumatonta tunkeilua, asettua hänen vierustoverikseen. Mutta malta, kauan et siinä istu. Kyllä teen olosi sietämättömäksi, puhisi hän.

Silloin kysyi Yrjö syvällä, sointuvalla äänellään kääntyen järjestäjän puoleen:

— Onko tämä paikka määrätty minulle?

— Tietysti, koska sinut sinne vein, vastasi järjestäjä kiukkuisesti.

Yrjö kääntyi Klauksen puoleen ja katseli häntä vakavasti silmiin, sanoen:

— Minä en ole itse valinnut paikkaani.

Klaus ei vastannut, aukaisi vain kirjansa ja alkoi lukea, kuin ei Yrjöä olisikaan.

Kun pojat palasivat välitunnilta, oli Klauksen paikalla Beatan käsialalla kirjoitettu kirje. Klaus ymmärsi Yrjön sen siihen laskeneen. Mutta hän ei kiittänyt, ei kysynyt mitään. Oli konrehtorin tunti, ja hänen oli tapana alkaa kuulustelunsa luokan alapäästä ja jatkaa vuoron perään rivin loppuun asti, joten kukin oppilas osapuilleen tiesi milloin hänen vuoronsa tulisi. Klaus istui loppupäässä ja tiesi siis, että hän rauhassa saattoi lukea kirjeensä. Se kuului seuraavasti:

Rakas Klaus! Yrjö lähtee tänään kouluun ja minä kirjoitan sinulle. Mademoisellella on hammastauti ja Junolla varsa. Almansor on kuollut. Sinun pitää olla kiltti Yrjölle; isoisä sanoo, että hän on meidän kasvattiveljemme, mutta Ottilia-täti ei siitä pidä, koska Yrjö on halpasäätyinen. Mutta minusta Yrjö on yhtä hieno ja hyvä kuin muutkin pojat, parempikin. Minä luulen, että mustalaiset ovat ryöstäneet hänet kehdosta, ja nyt hänen äitinsä itkee ja isä on onneton. Sellaista on ennenkin tapahtunut, ja Yrjö on kuin prinssi. Maisteri järjestää yhä isoisän kirjastoa ja on hajamielinen. Voi hyvin ja ole ahkera koulussa. Sisaresi Beata.

Klaus pisti kirjeen luettuaan taskuunsa ja katseli Yrjön sivu ikkunasta ulos. Kasvattiveli! Hän ei välittänyt kasvattiveljestä.

Noin viikko sen jälkeen sanoi Joel Klaukselle kotimatkalla, rykäistyään pari kertaa hämillään:

— Kuules, Klaus, minä en tavallisesti saarnaa; sen ammatin jätän Josefille, mutta kysäisenpä vain: Miksi sinä oikeastaan kohtelet Yrjöä niin koppavasti?

Klaus punehtui: — Minä en pidä hänestä, vastasi hän lyhyesti.

Sitäpaitsi en ole tottunut seurustelemaan renkien kanssa toverillisesti.

— Aina sinä tuota jankutat. Koulussa me olemme kaikki tovereita. Ja niin reilua poikaa kuin Yrjö tapaat harvoin. Hän on lyhyessä ajassa voittanut sekä toverien että opettajain suosion. Konrehtorikin, joka aina pauhaa, joutuu hämilleen, kun hän kohtaa katseen Yrjön ajattelevista silmistä. Etkö ole sitä huomannut?

Klaus oli ääneti. Joel oli oikeassa, hän tiesi sen. Klaus oli rehellinen poika, ja hänen täytyi myöntää, että Yrjön koko olemus ja käytös oli teeskentelemätöntä ja suoraa. Ellei hän olisi ollut Yrjö, olisi hän Klauksen mielestä ollut kerrassaan hauska toveri.

— Minä kysyn senkin vuoksi, sanoi Joel, että Yrjö ei tule meille niin kauan kuin sinä olet noin kopea hänelle. Ja minulla oli tuuma, mainio tuuma, jonka aioin tänään toteuttaa. Mutta siitä ei nyt tule mitään.

— Mikä tuuma? kysyi Klaus uteliaasti.

— Minä olen aikonut ruveta keittämään nekkuja myytäväksi. Siirappia saan helpolla meidän nurkkakaupasta, ja Nisse on luvannut tuoda potaskaa isänsä apteekista. Haluaisin uuden oikein hyvän pallon, mutta isä-ukko ei siihen anna rahaa, siksi aion ansaita rahat itse. Tänä iltana olin päättänyt keittää pesutuvassa koenekkuja ja kutsua Jannen, Lassin ja Yrjön ja Kastorin ja Polluxin maistamaan.

Kastor ja Pollux olivat erään tukkukauppiaan pojat, Kasper ja Henrik Polykarpus. He olivat kaksoiset, josta syystä toverit olivat antaneet heille yllämainitut nimet.

Ehdotus oli houkutteleva. Klaus ei voinut vastustaa kiusausta. Hän sanoi siis näennäisen välinpitämättömästi:

— Kutsu sinä vain Yrjö.

— Sinun pitää kutsua, ei hän muuten tule meille.

Iltapuolella sanoi Klaus ikäänkuin sivumennen Yrjölle:

— Tuletko tänään meille, Joelilla on nekkukemut?

— Sama se, vastasi Yrjö yhtä sivumennen.

Ja sillä oli ensimmäinen askel astuttu sovintoon molempien poikien välillä, jotka olivat olleet keskenään taistelunhaluisia kuin kaksi kukkoa.

Nekkukemut vietettiin suurella riemulla. Kaksi kymnasistiakin oli läsnä, Kastorin ja Polluxin vanhin veli ja tämän vierustoveri. Joelin nekkuja kehuttiin, ja seuraavana päivänä hän möi 30 kappaletta, neljä kahdella kopeekalla.

Yrjöstä tuli pian luokan ensimmäisiä oppilaita. Primus ja sekundus aavistivat hänestä kilpailijaa ja olivat päättäneet puolustaa asemaansa viimeiseen asti. Klaus jäi hyvin pian hänestä alakynteen ja sai usein turvata uuteen vierustoveriinsa, joka erinomaisen taitavasti osasi kuiskata. Mutta toverien silmissä ei niin paljoa merkinnyt se, että Yrjö osasi läksynsä ja suoritti kuin leikillä tehtävänsä, he antoivat etupäässä arvoa hänen erinomaisille kyvyilleen.

Ja kyvyillä tarkoittivat pojat sitä, että hän oli ensimmäinen pallon lyönnissä, itseoikeutettu kuningas kaikissa palloleikeissä ja erinomainen kopin vastaanottaja. Luokan ylä- ja alaosaston välillä kävi kiihkeä kilpailu; toistaiseksi oli yläosasto säännöllisesti voittanut pallonheitossa. Heidän kuninkaansa oli muuan Forssén-niminen poika, ja he olivat ruvenneet kovin äänekkäästi kerskailemaan voitoistaan. Lauantaisin pidettiin tavallisesti kilpailut, ja se lauantai, jolloin Yrjö heitti pallonsa kirkontornin korkeuteen, siten voittaen mestaruuden pallonheitossa, oli ikimuistettava päivä luokan alaosaston aikakirjoissa. Yrjö valittiin heti pallokuninkaaksi ja sai vastaanottaa palloyhdistyksen kunniamerkin, veripunaiseksi värjätyn hanhensulan.

Keväällä, kun maa paljastui, olivat pojat rosvosilla kaupungin ulkopuolella. Lähellä leikkikenttää oli niitty ja niityllä iso lato puolillaan heiniä. Se oli rosvojen päämaja. Yhdessä nurkassa oli heidän aarrearkkunsa, vanha pakkalaatikko täynnä sinettejä, perunapyssyjä, tinanappeja, linnunmunia ja hanhensulkia, jotka oli ryöstetty konrehtorilaisilta, rehellisessä taistelussa tosin.

Yrjö oli rosvojen johtaja ja Klaus kapteeni, Joel aarreaitanhoitaja, ja muonamestarina muuan leipurinpoika, joka toi isänsä kaupasta vanhoja korppuja. Paitsi neljännen luokan poikia vastaan, sotivat rosvot sen lisäksi kymnasistien apujoukkona kisällejä vastaan. Nämä olivat kaikkien koulupoikien perivihollisia, ja alituisesti joutuivat eri puolueet käsikähmään toistensa kanssa.

Eräänä keskiviikko-iltana oli kisälleillä ja kymnasisteilla ollut ankara ottelu. Rosvot eli kleftit, minkä nimen Yrjö oli heille antanut Kreikan vapaussodan sankarien mukaan, olivat voitokkaasti taistelleet esirintamassa. Ja siitä antoi kyllä todistuksen poikien ulkonainen asu. Joelin vasen poski oli pöhöttynyt, niin että silmää tuskin näkyi. Kastorin nenästä vuosi veri, ja Yrjön takinhiha oli olkapäästä suuhun halki, muita vammoja mainitsematta. Mutta mitäs siitä! Kisällit oli karkoitettu taistelutantereelta, ja palkinnoksi urheudestaan saivat kleftit kymnasisteilta neljä komeata sinettiä.

Oli mahdotonta näyttäytyä kadulla sellaisina kuin he olivat, rehtori olisi saattanut tulla vastaan. Poikien korvia kuumensi jo edeltäkäsin kaikki nuhteet, selkäsaunat ja tukkapöllyt, jotka kotona kaikella varmuudella odottivat.

— Mennään päämajaan parantelemaan haavojamme ja vaatteita parsimaan, ehdotti Pollux. Hänen housuissaan oli suuri repeämä, ja syystä hän pelkäsi esiintyä ankaran isänsä edessä.

— Ja mennään kotiin vasta sitten, kun kaikki nukkuvat, lisäsi Kastor pidellen turvonnutta nenäänsä.

— Päämajaan! Päämajaan! huusivat kaikki yhteen suuhun.

— Mutta minulla on kauhea nälkä. Eikö muillakin ole? voihki Lassi hiljaisella äänellä.

— Totta, olemme kaikki nälissämme. Muonamestari menköön heti hakemaan muonaa, määräsi päällikkö.

Muonamestari uskalsi heikosti vastustaa, mutta hänet nujerrettiin heti.

— Ja Nisse menköön apteekista noutamaan laastaria ja linjamenttia.

Kapteeni saa lähteä mukaan suojaväeksi, jatkoi Yrjö käskyjään.

— Ja muistakaa tuoda lankaa ja neulaa mukananne! huusi Pollux poikien jälkeen.

Muut riensivät päämajaan, jonka oven he visusti salpasivat sisältäpäin, ja painautuivat väsyneinä heiniin.

Noin tunnin kuluttua koputettiin ovelle.

— Ken siellä! huusi Pollux, jonka toimena oli oven vartioiminen.

— Rehellisiä kleftejä, kuului vastaus.

— Tunnussana!

— Kuolema turkkilaisille!

— Hyvä on. Ovi avattiin.

Pikku pyöreä muonamestari sai nuhteita, koska hänen ei ollut onnistunut saada kokoon kuin kaksikymmentä korppua, ja mitä merkitsi se kymmenen nälkäisen pojan suussa. Hänen huonot hommansa herättivät yleisen paheksumisen murinan. Mutta kun Klaus tärkeän näköisenä veti esille kaksi simapulloa ja tippaleipiä, jotka hän oli ostanut simamatamilta, ja Nisse vielä lisäksi kaivoi taskuistaan laastarin ja linjamentin joukosta pitkän lakritsipötkäleen, muuttui rosvojen mutina riemuhuudoksi. Ottilia-täti lähetti aina Klaukselle runsaasti taskurahoja, aavistamatta, että ne jotenkin säännöllisesti joutuivat kleftien hyväksi, toisin sanoen heidän suihinsa.

Muuan laiha poika, jonka isoisä oli räätäli, pantiin paikkaamaan rikkinäisiä vaatteita kauhean pitkällä neulalla ja valkoisella rihmalla.

Oli valoisa kevätilta. Äskeisen ottelun uuvuttamina pojat vaipuivat toinen toisensa jälkeen makeaan uneen pehmeissä heinissä.

Äkkiä Pollux herasi. Hän oli kuulevinaan hiljaista puheensupinaa ladon ulkopuolelta.

— Ken siellä? huusi hän. Ei vastausta.

— Tunnussana!

— Karsseri ja selkäsauna, kuului ivallinen ääni oven takaa. Pitäkää hauskaa siksi, kunnes rehtorinne ja Moliini tulevat teitä hakemaan.

Moliini oli ladonomistaja, häijysisuinen teurastaja.

Pollux aikoi raottaa ovea katsoakseen, keitä rauhanhäiritsijät olivat.

Mutta kauhistusta — ovi oli teljetty ulkopuolelta. Hän ihan jähmettyi.

— Pojat, huusi hän. Kleftit! Vihollinen on sulkenut meidät ansaan.

Pojat hypähtivät pystyyn toinen toistaan unisempina ja ryntäsivät ovelle älyttyään, mistä oli kysymys.

Aivan oikein. Ovi oli kuin olikin kiinni. He olivat loukussa kuin rotat. Se oli ilmeisesti kisällien äskeisen tappion kostoa.

— Lurjukset ovat sulkeneet meidät tänne yöksi, puhisi Kastor.

— Ja me myöhästymme koulusta huomenna, sanoi Yrjö koleasti.

Lassi itki. — Ja saamme karsseria!

Yleinen alakuloisuus oli vallannut kleftien uskaliaan joukon. Äänettöminä, pää riipuksissa he istuivat heinissä itsekukin omalla tavallaan pohtien onnettomuutta.

— Kyllä kai joku tulee meidät päästämään, koetti Joel rohkaista toisten mieliä.

— Kuka? kysyi Kastor ivallisesti

— Esimerkiksi Josef, sanoi Joel epäröivällä äänellä, mutta ei itsekään uskonut sitä.

Tunti toisensa jälkeen kului. Yhä lähemmäksi siirtyi peloittava hetki, jolloin kolmannen luokan alaosastosta vain puolet astuisi luokkahuoneeseen. Aamu alkoi sarastaa. Rohkeimmatkin itkivät salaa, Lassi oikein ulisemalla.

Ping pang, löi koulun kello.

— Mutta miksi emme oikeastaan pyri täältä pois! huudahti Yrjö ponnahtaen pystyyn. Oikea klefti ei koskaan olisi antautunut taistelematta.

— Ovi on liian vahvasti teljetty, sanoi Joel toivottomana. Olen koettanut tyrkätä sitä auki senkin seitsemän kertaa.

— Jos rynnistäisimme kaikki yhdessä, ehdotti Klaus.

— Ei, sanoi Yrjö, se on turhaa. Ovi on todellakin liian vahva, se on uusista ja vankoista laudoista tehty. Katon kautta meidän on koettaminen.

— Mutta miten? Sehän on mahdotonta! huusivat pojat toivon kipinä äänessään.

— Ei laisinkaan. Katto on, kuten näette, varsin harva. Jos me saamme puretuksi pari riukua laesta, niin pääsemme katolle.

Pojat eivät enää vastustaneet. Kiireimmän kautta kasattiin heinät yhteen läjään, niin että ne ulottuivat lakeen asti. Yksissä voimin alettiin sitten irroittaa riukuja; onneksi oli katto varsin laho ja vanha. Viimein heidän onnistui repiä tuohet sen verran syrjään, että Lassi, joukon hintelin mies, pääsi pujahtamaan katolle. Sieltä käsin oli sitten helpompi irroittaa malkoja. Ja silloin oli tie auki. Riemuhuudoin pojat kömpivät katolle. Sieltä oli vain leikin asia hypätä maahan ja juoksujalkaa rientää kaupunkiin.

Kun pojat olivat päässeet tullin sisäpuolelle, komensi Yrjö: — Seis!

Rintama-asentoon!

Pojat tottelivat.

— Laulakaa kleftien sotalaulu, kun kuljemme levyseppä Anderssonin työpajan ohi. Eteenpäin mars, rivittäin!

Pojat ymmärsivät. Levyseppä Anderssonin kisällit olivat heidän pahimmat vihollisensa, ja syystä he epäilivät heitä ladon sulkemisesta. Reippaasti he siis alkoivat marssia hyvässä järjestyksessä, ja kirkkaassa kevätaamussa kajahti heidän sotalaulunsa:

Kuin kauan palikaarit, kuin kauan aiomme, kuin karhut yksin käydä me rotkoiss' vuortemme? Kuin kauan metsiss' olla ja piillä aina vaan, pimeiden orjanpäiväin pelossa värjöttäin, Ja vanhempamme jättää ja lapset synnyinmaan, myös hellät mielenliitot ja tunnot unhottaa? Yks hetki kallihimpi on olla vapaana, kuin tuhat vuotta raskaiss' on orjan kahleissa.

[Kreikkalaisen vapaudensankarin Rhigasin sepittämä.]

Tyytyväisyydellä pojat huomasivat, että työpajan ikkunoista kurkisti pari mustaa noloa naamaa. Ja ylpeinä he jatkoivat matkaansa kouluun.

Kello löi juuri seitsemää, kun kymmenen yövalvonnasta kalpeata, pystypäistä poikaa rutistunein vaattein, heinänkorsia hiuksissaan ja enemmän tai vähemmän laastaroituina astui laajaan luokkahuoneeseen, missä kaikki muut luokat olivat koolla. Sen ajan tavan mukaan luki näet kaikki neljä triviaali- eli alkeiskoulun luokkaa samassa suuressa huoneessa. Kävi kuin suhina yli koko laajan huoneen, kun pojat marssivat sisään ja asettuivat paikoilleen. Kaikki vainusivat seikkailua. Muutamat konrehtorilaiset näyttivät niin noloilta, että kleftit heti arvasivat jonkun heistä kavaltaneen päämajan salaisuuden kisälleille.

Kysymyksiä ei kuitenkaan ennätetty tehdä, sillä opettajat astuivat samassa huoneeseen. Kolmannen luokan alaosastolla oli historiantunti. Job loi epäluuloisia katseita yöllisiin sankareihin, he olivat hänestä merkillisen näköiset.

— No, mikä Pereniuksella on, kun poski on ihan pöhöttynyt? kysyi hän

Joelilta.

— Hammastauti, mumisi Joel epäselvästi.

— Hm, mörähti Job ja kääntyi Kastorin puoleen.

— Entä sinulla? Nenäsi on ihan turvonnut.

Kastor niisti itseään kuuluvasti.

— Nuha, herra maisteri, kauhea nuha.

Mutta kun käytiin läksyihin käsiksi, joutuivat pojat liukkaalle. Kaikki muut paitsi Yrjö kompastuivat, niin että heidän vuoronsa perään täytyi astua kateederin luo ottamaan osansa patukasta. Kun kaikki olivat vastaanottaneet rangaistuksensa, nousi Yrjö päättävästi paikaltaan, astui opettajan luo ja ojensi molemmat kätensä.

— No, mitä sinä täällä teet, ärähti Job.

— Minä en myöskään osaa läksyäni, sanoi Yrjö vakavasti.

— Älä jaarittele, sinä laskit kuin vettä.

— Maisteri ei kysynyt kaikkea, intti Yrjö.

Kenties halutti maisteria saada luokan etevin poika pussiin tai ärsytti häntä Yrjön rohkea esiintyminen. Joka tapauksessa hän alkoi uudestaan kuulustella asettaen kysymyksensä niin ylimalkaisesti, että oli vaikea niihin vastata. Yrjö vastasikin päin mäntyyn joka kysymykseen.

— Kurjasti luettu, tiuskaisi Job ja iski patukalla pari kolme kertaa lujasti Yrjöä kämmenille.

Ensimmäisellä lyönnillä Yrjö hätkähti ja heitti päänsä taaksepäin kuin vauhko hevonen. Näytti melkein siltä, kuin hän olisi aikonut iskeä kiinni opettajaan, hänen silmänsä olivat aivan mustat mielenliikutuksesta ja kasvot liidunvalkoiset. Mutta liikahtamatta hän sitten otti vastaan seuraavat lyönnit ja palasi kehenkään katsomatta paikalleen.

Historian tunnilla kuului tavallisesti aina hiljaista puheen supinaa luokasta. Mutta nyt istuivat pojat suorina kuin seipäät ja katsoivat toisiinsa hämmästyneinä. Olisi voinut kuulla nuppineulan putoavan.

Ensimmäisen kerran Yrjö oli saanut maistaa patukkaa. Mitä tämä merkitsi? Miksi Yrjö vastasi niin typerästi, hän, joka aina muulloin osasi historianläksynsä? Konrehtorilaiset loivat hekin kummastuneina katseita omalta puoleltaan. Mutta noiden kymmenen kleftin silmät loistivat ylpeydestä ja itsetietoisuudesta. He yksin ymmärsivät. Tiesivät, että kleftien päällikkö tahtoi kärsiä sotilaittensa kanssa. Yrjö oli vastannut tahallaan väärin.

Samana päivänä kutsuttiin kaikki tappelussa osallisina olleet pojat rehtorin eteen. Kymnasistit saivat karsseria, mutta kolmasluokkalaiset vain varoituksen. Mikä ei kuitenkaan estänyt heitä ensi tilassa taas hyökkäämästä turkkilaisten, se on kisällien kimppuun.

Nämä yhteiset taistelut ja seikkailut yhdistivät Yrjön ja Klauksen toisiinsa paremmin kuin mitkään neuvot olisivat kyenneet tekemään.

Kahdeksas luku.

MUUKALAISET.

Oltiin toukokuun lopussa. Ilma oli kirkas ja viileä, koivut hiirenkorvalla ja virrat jäistä vapaat. Klaus ja Yrjö ajoivat koulusta kotiin iloisina ja tyytyväisinä. Kumpikin oli päässyt luokalta. Yrjö oli lukenut parin luokan ylitse siitä asti, kun hän kaksi vuotta sitten oli tullut kouluun, ja oli nyt päässyt kymnasistiksi. Klaus oli vasta konrehtorilainen, ja sekin vain niukinnaukin. Mutta hän ei sitä surrut. Pääasia oli, että taas pääsi Tottisalmeen ja sai siellä vapaasti temmeltää metsissä ja mailla. Kirjat nurkkaan ja koulunpenkki inhotuksiin, muusta viis.

Eräässä kohden heidän täytyi kulkea virran yli lautalla. Kevät oli ollut myöhäinen, ja virta oli vielä tulvillaan. Mustana se vieri tietään pajupensaiden ja nuorten koivujen välitse. Lautturi kohotti ystävällisesti irvistäen pojille lakkiaan. Hän tiesi, että heillä hänen varaltaan oli tupakkaa taskussaan. Ei hän ensimmäistä kertaa heitä virran yli kuljettanut. Punaisesta tuvasta mäen töyräältä vilisti liinatukkainen, poroposkinen lapsilauma juoksujalkaa rannalle vieraat älyttyään. Vallaton Klaus heitti heille lentomuiskuja, josta pari vauraampaa tyttöä niin hämmentyi, että paikalla pyörähtivät takaisin tupaan.

Juuri kun lauttaa irroitettiin rannasta, näkyi mäen päällä kyytirattaat, joissa istui kaksi matkustavaista. He huitoivat käsillään lautturille huutaen jotakin vieraalla kielellä.

— Odotetaan, sanoi Yrjö, näyttävät olevan ulkomaalaisia.

Matkustajat astuivat lautalle. He olivat molemmat tummaverisiä, toinen vanhanpuoleinen, omituisen villin näköinen, toinen keski-ikäinen, herrasmies kiireestä kantapäähän. Vanhempi oli nähtävästi palvelija. He puhuivat keskenään kieltä, jota ei kumpikaan pojista ymmärtänyt, viittoilivat kiivaasti, varsinkin palvelija, ja katselivat jonkinlaisella epäluulolla lautturin liikkeitä. Silloin tällöin soi jokin sana heidän puheestaan tutulta Yrjön korvaan, mutta muukalaiset puhuivat liian nopeasti, jotta hän olisi voinut oikein tajuta.

Kun lautta saapui toiselle rannalle, kääntyi nuorempi muukalaisista lautturin puoleen, kysyen murteellisella suomenkielellä kestikievaria.

Lautturi irvisti korvallistaan raapien ja sanoi viitaten poikiin: —

Herra kysyy heiltä.

Muukalainen katsoi avutonna poikiin.

— Parlez-vous français? kysyi hän.

— Oui, monsieur, un peu, vastasi Klaus kohteliaasti.

Tottisalmessa käytettiin ranskankieltä Ottilia neidin tahdosta aina aterioilla. Mademoisellen johdolla lapset olivatkin oppineet puhumaan sujuvasti ranskaa.

Muukalaisen kasvot kirkastuivat. Siis vihdoinkin tässä erämaassa joku, jonka kanssa saattoi puhua.

— Jos suvaitsette, herra, osoitamme teille tien kievariin, sanoi Yrjö hänkin käyttäen ranskan kieltä. Me — — — Hän keskeytti puheensa hämmentyen. Muukalaisen palvelija, joka koko ajan lautalla oli tuijottanut häneen kuin vaanien, teki herralleen kaikenmoisia merkkejä, vääntäen päätään ja kasvojaan mitä merkillisimpiin muotoihin.

Nähdessään, että Yrjö huomasi hänen kummalliset eleensä, hän tekeytyi aivan liikkumattomaksi. Mutta heidän ajaessaan majataloon Yrjö huomasi miehen taas tarkkaavan häntä salaa. Saatettuaan muukalaiset majataloon, heittivät pojat hyvästit jatkaakseen matkaa. He aikoivat matkustaa yön läpi päästäkseen pikemmin kotiin.

Vieras herra kiitti sulavin sanoin poikia heidän avuliaisuudestaan. Yrjö ja Klaus käänsivät hevosensa ja ajoivat täyttä laukkaa maantielle päin.

— Soma seikkailu, huomautti Yrjö.

— Mitähän otuksia he oikeastaan olivat, arveli Klaus. Näitkös sen palvelijan eleitä? Kun sinä heitit hyvästi, oli hänellä senkin seitsemän temppua. Mitä hän sinusta tahtoi?

— En ymmärrä. Omituisesti hän käyttäytyi, se on totta.

— Kun eivät vain olisi olleet rosvoja ja murhamiehiä, tuumi kolealla äänellä Ek, joka tähän asti oli istunut äänetönnä.

— Pyh, rosvoja, koska olet nähnyt noin hienoja rosvoja, ukkoseni?

— Siellähän ne ovat ulkomailla rosvot hienoja kuin ruhtinaat. Kreivit ja paronit ovat räätäleitä heidän rinnallaan, vakuutti Ek. Jonashan se kertoi, ja hän kyllä tietää. Ei hän suotta ole kapteenin kanssa maita mantereita matkustellut.

Klaus kävi miettivän näköiseksi.

— Niin, Ek, sanoi hän iskien silmää Yrjölle, kun tarkemmin ajattelen asiaa, tuntuu minustakin, että heissä oli jotakin rosvomaista, hurjaa ja vaarallista. Onko sinulla isoisän pistooli mukanasi?

— Ei, se unohtui, änkytti Ek pelon vallassa.

— Siinä tapauksessa, ukkoseni, olemme myydyt. Annas kun minä kiipeän vierellesi ajamaan, niin voin ainakin sivaltaa ruoskalla, jos he hyökkäävät kimppuumme. Mikäli sinut tunnen, et ole, Ek-paha, juuri mikään leijonamieli.

Vallaton poika, joka jo kauan oli himoinnut Ekin viereen saadakseen ohjakset käsiinsä, pääsi tahtonsa perille. Pahaa aavistamatta luovutti Ek nöyrästi hänelle ohjakset, joita hän muutoin hallitsi itsevaltiaan tavoin. Klaus oli onnellinen saadessaan ohjata valjakkoa. Hän oli nähnyt Pluton ja Vihurin kasvavan varsasta asti, ne olivat hänen lempihevosensa.

Valoisassa kevätyössä ajoivat pojat tuoksuvan metsän läpi. Sammakot kurnuttivat ojassa, käki kukahteli kaukana, ja rastaan suloääninen valitus soi metsän syvyydestä. Kylät, joiden ohi ajettiin, olivat hiljaiset, äänettömät. Joku virkuhko Halli vain haukahti talon portilla. Muutoin oli kaikki salaperäistä, lumottua, mykkää.

Äkkiä Yrjö läimähytti polveensa. — Klaus, Klaus, huusi hän. Nyt minä tiedän, mitä kieltä he puhuivat.

— Kutka?

— Muukalaiset tietysti. Se oli kreikan kieltä. Varmasti. Siksi se tuntui niin tutulta ja samalla vieraalta. Uuskreikkahan on aivan eri kieli oikeastaan kuin vanha kreikka, varsinkin kansankieli. He olivat luultavasti kreikkalaisia, ajattelepas, Klaus, helleenien jälkeläisiä. Olipa hauska, että tapasimme heidät. Jospa vain olisin sen ennen huomannut, olisin ehkä saanut tietää heiltä yhtä ja toista Kreikasta.

— Olet aivan yhtä innoissasi kuin Ticklenius, haukotteli Klaus.

Sitäpaitsi muistutti heidän kielensä mielestäni enemmän siansaksaa kuin

Homerosta.

— Ei, kyllä se kreikkaa oli. Mitähän he täällä tekevät?

— Rosvoilevat kai. Etkö kuullut Ekin arveluja?

— Sitä et itsekään usko. He olivat kai matkailijoita, haluavat tutustua Suomen luontoon.

— Kyllä se palvelija ainakin on joskus rosvonnut, ellei muuta niin lampaita ja sikoja naapurin navetasta. Sellaiselta hän näytti.

Aamuaurinko nousi kultaisena metsän takaa. Ek, joka uskollisesti oli torkkunut, havahtui ja tarttui koneellisesti ohjaksiin.

— Ota vain, sanoi Klaus haukotellen, minäkin ennätän vähän nukkua, ennenkuin päästään kotiin. Ja hän muuttihe takaisin vaunujen sisäosaan Yrjön viereen.

Mutta nukkumisesta ei enää tullut mitään. Luonto heräsi visertäen, piipittäen, raksuttaen, ihanana, virkeänä, hymyilevänä, niinkuin vain kevätaamu Pohjolassa.

Kaukaa kuului kukonlaulu, lehmien yninä ja koirien haukunta. Kylät saivat eloa, punahameiset pohjalaistytöt seisoivat haukotellen rainta kädessä kujan suussa tai ajelivat lehmiään.

— Pyydetäänpä lämmintä maitoa, ehdotti Yrjö. — Ek, pysähtäkää vähän.

— Hei, tytöt, antakaa meille tilkkanen maitoa, kurkkumme on kuiva kuin ruuti, huusi Klaus.

Pörröpäinen tyttö, joka paraillaan lypsi lehmiä pienen talon kujalla, hymyili iloisesti, veti voimakkailla sormillaan höyryävää maitoa lehmän utareista ja toi sen pojille vaunuihin.

— Mainiota, kehui Klaus painaen hopearahan tytön kouraan. — Ja nyt käsiksi Riikke-mamselin eväsvasuun. Olen kauhean nälissäni.

— Eiköhän ajeta vähän hauskempaan kohtaan, ehdotti Yrjö. Tässä on niin ikävä, ihan kylän suussa.

— Aja, Ek, mutta nopeasti.

Kappaleen matkan päähän, vaaleanviheriän koivikon ääreen pysähdyttiin ja käytiin loistavalla ruokahalulla herkullisen ruokavaraston kimppuun.

Ja sitten taas matkaan Tottisalmea kohti.

Jo ajettiin kirkon ohi. Vaivaisukko ojensi naama vinossa peukalotonta kättään apua pyytäen.

— Maltas, Ek, annetaan Pekalle lantti.

Pojat hypähtivät vaunuista ja pistivät kolikon kirkonseinään kiinnitetyn Puu-Pietarin kouraan.

— Hei hop, tuossa on silta, vielä vähän matkaa ja sitten Tottisalmi jo näkyy. Mutta kas, kuka tuolla ratsastaa?

— Beata! huudahti Yrjö.

— Toden totta, eikös vain se villikissa ole lähtenyt ratsastamaan Junollaan, ja näin varhain. Hänen on täytynyt lähteä ainakin kello neljä liikkeelle. Kyllä hän nyt on antanut mademoiselle Deniselle unirohtoa.

Hiukset aamutuulessa liehuen Beata läheni säyseän Junonsa selässä.

— Bon jour, messieurs, huusi hän jo kaukaa. Tulette kuin etanat, oikein matelemalla.

— Anteeksi, neiti, Pluto ja Vihuri ovat olleet koko ajan mitä parhaimmalla juoksutuulella, sanoi Ek arvokkaasti suoristaen jäykkää selkäänsä. Häntä ei voinut pahemmin loukata kuin moittimalla hevosia hitaudesta.

— Loruja, Ek, madelleet olette, etanoita olette. Mutta samantekevää, kunhan vain tulette. Ottilia-täti väitti teidän jäävän yöksi Ali-Mattilan majataloon. Mutta minä tiesin paremmin. Ja oikeassapa olin.

Hän ratsasti vaunujen sivulla lakkaamatta loruten. Pojat eivät saaneet suunvuoroa, hän nauroi ja kertoi vuoronperään hassunkurisia juttujaan beatamaisella, hiukan ylimielisellä, mutta hyväntuulisella tavallaan. Yrjö ja Klaus nauroivat kilpaa, silloin tällöin täytyi Ekinkin vetää arvokas suunsa hymyyn.

— Entä Tickleniuksen Iliadi, joko se alkaa valmistua?

— Hän on hikoillut yötä päivää sen kimpussa saadakseen ensimmäisen laulun valmiiksi, kunnes te, tai oikeammin, kunnes Yrjö saapuu. Mutta pelkään, että tulos on laiha.

— Ticklenius-parka, sanoi Yrjö keskeyttäen toisten naurun — siinä on sentään liikuttavaakin tuossa hänen Iliadissaan ja Hellaan-ihailussaan. Hän ei tietysti elinaikanaan suoriudu Homeroksestaan, ja siinä hän kuitenkin ahertaa, uhraten parhaat vuotensa.

— Hän on hassu, sanoi Klaus.

— Eikä hän saa siitä penniäkään. Raukka oli niin huonoissa vaatteissa, että Ottilia-tädin täytyi hommata hänelle uudet. Miksi hän ei voi tehdä jotakin sellaista, josta hän saa rahaa, sanoi käytännöllinen Beata.

— Mutta voihan työ sinään tuottaa tyydytystä, arveli Yrjö.

— Huh, nyt sinä rupeat viisastelemaan taas, se on niin hirveän ikävää, haukotteli Klaus. — Eikö sinulla ole mitään makeaa muassasi, Beata?

— Maltas, Beata veti taskustaan pussin, josta jakeli pojille hyvin litistyneitä, tahmeita kermakaramelleja. — Sitäpaitsi minulla oli pussillinen ihania kullankeltaisia vohveleita. Mutta pahaksi onneksi olin sitonut pussin niin huonosti satulaan, että se juuri Rekolan kujan suulla pyrähti rapakkoon joutuen sikojen aamiaiseksi.

— Hyi sentään! Ja sinä tiedät, että rakastan vohveleita enemmän kuin mitään muuta maailmassa.

Vaunut vierivät nyt tuuhean kuusimetsän lävitse, oltiin jo Tottisalmen alueella. Pluto ja Vihuri kiirehtivät kulkuaan — tuolla loitompana häämöitti jo hevoshaka, jossa ne tiesivät toverien kuljeskelevan tuoreen kevätruohon kimpussa.

Poikien mielestä koko seutu heti sai ystävällisemmän muodon, mitä enemmän lähestyttiin Tottisalmea. Asunnot olivat iloiset, punamullalla maalatut, ikkunoissa oli verhot, palsami tai ahkeraliisa ja verenpisara kukkivat ikkunalaudalla. Päivänpaisteisimmilla kohdilla oli upea keisarinkruunu jo avannut teränsä, samoin satakauno. Tottisalmen alustalaiset olivat yleensä siistiä ja vaurasta väkeä. Siellä täällä vain asui jokin köyhä perhe, jonka elättäjä oli tyhjäntoimittaja tai rappeutunut raukka, jota vanha paroni ei tahtonut ajaa pois. — Ne ovat välttämättömiä, jotta Ottilia-sisar voisi harjoittaa hyväntekeväisyyttä, oli paronin tapana sanoa, kun joku ihmetteli, että hän suvaitsi alueellaan sellaista väkeä.

Ottilia neiti olikin ylen tyytyväinen, kun hän sunnuntai-iltapuolina sai ajaa "noiden raukkojen" luo kullalla silattu raamattu kainalossa ja polvilla vasu täynnä ruokaa ja lääkkeitä, joita ani harvoin kukaan käytti. Matka kävi aina ohjelmanmukaisesti. Ensin Ottilia-neiti nuhteli ja puhui Jumalasta ja synnistä, perheenäiti itki, ja lapset ulvoivat pelkästä myötätunnosta. Sitten valitti joku perheenjäsenistä kipua milloin missäkin ruumiinosassa; armolliselle neidille olisi näet ollut suuri pettymys, ellei hän olisi saanut ottaa esille laukustaan mixtura simplexiä, prinssintippoja tai kamomillateetä. Viimein käytiin käsiksi ruokakoriin, jolloin kyyneleet kuivuivat, ja kaikki kivut unohtuivat. Isä uskalsi tulla sisään vasta kun vaunut olivat ajaneet pois; tiedettiin, että Ottilia-neiti kammosi tupakalletulevia, parrakkaita miehiä. Ne tekivät häneen aina "säädyttömän" vaikutuksen.

Kun Tottisalmen vaunut ajoivat ohitse, ilmestyi maantielle joukko liinatukkaisia paitaressuja, jotka kilvan riensivät porttia avaamaan, saaden kirkkaan kopeekanrahan kukin.

Pojat heiluttivat hattua ohi ajaessaan. Klaus riemuitsi.

— Ei missään ole ihanampaa paikkaa kuin Tottisalmi, hän huudahti, lisäten entiseen ylimieliseen tapaansa: — Ja se on minun kerran maailmassa.

— Ellei oikea perillinen yht'äkkiä ilmesty anastamaan sitä sinulta, kiusasi Beata.

— Se on mahdotonta. Yrjö-eno, ainoa perillinen paitsi minua, on kuollut.

— Mutta jos hän vain nukkuu jossakin syvällä vuoren sisässä, kuten keisari Barbarossa, ja ratkaisevalla hetkellä esiintyy sinun kiusaksesi, pilaili Beata yhä.

Klaus naurahti voitonvarmasti. — Mahdotonta.

— Jo näkyy Tottisalmen lipputanko, huudahti Yrjö.

— Näkyy, näkyy. Hei Pluto, hei Vihuri, juoskaa.

Tuossa tuokiossa olivat vaunut jo portilla, jonka pielessä vanha Niilo entistään sammaltuneempana nosti kätensä sotilaalliseen tervehdykseen. Hänen silmänsä olivat luodut Yrjöön, ja suu vetäytyi leveään hymyyn, kun Yrjö ohi ajaessaan ystävällisesti tervehtien heitti tupakkakäärön hänen syliinsä.

— Illalla tulen sinua tervehtimään, huusi hän.

Vaunut vierivät pitkin halavakäytävää päärakennuksen eteen. Portailla seisoivat paroni, Ottilia neiti, mademoiselle ja Ticklenius, lisäksi vielä Riikke-mamselikin toisten selän takana.

Paroni tervehti molempia poikia sydämellisesti, mutta Klaus huomasi hänen hätkähtävän, kun Yrjö hypähti vaunuista alas.

— Eivätkö he ole kasvaneet? huusi Beata. Herra kymnasisti ja herra konrehtorilainen. Katsokaapa Yrjöä, eikö hän ole pitkä? — Mutta hyväinen aika, nyt tiedän, kenen näköinen sinä olet. Olen sitä koko aamun haparoinut, sinähän olet aivan kuin Yrjö-eno siinä kuvassa, joka riippuu Riikke-mamselin seinällä.

Paroni näytti kiusaantuneelta, Ottilia-täti oli aivan kankea ja mamseli punainen.

— Olen sanonut hirveän tyhmyyden, kuiskasi tyttö Yrjölle. Tässä talossa ei saa mainita Yrjö-enon nimeä.

Maisteri Ticklenius pujahti nyt toisten lomitse Yrjön luo. Pyyhkien ahkerasti pojille niin tutulla nenäliinalla otsaansa hän ojensi Yrjölle tiheästi kirjoitetun arkin.

— Minulla-hm-hm minulla on onni tarjota lahjakkaalle — hm — onni tarjota ylevän Kreikan kansan hm-hm —

Yrjö tarttui iloisesti paperiin. — Katkelma Iliadia, ellen erehdy.

Kiitos, maisteri. Jos teillä on aikaa, luemme sen yhdessä illalla.

— Hm, hm, — maisterin silmät loistivat ilosta.

Yläkerran ikkunasta seurasi kaksi silmäparia kohtausta portailla, kapteenin ja Jonaksen.

Kapteenin oli taas tuhlattuaan rahansa täytynyt nöyrtyä ja pyytää turvapaikkaa Tottisalmessa. Erityisenä suosionosoituksena hän oli pyytänyt saada ottaa Jonaksen mukaansa. Paroni oli viimein suostunut Ottilia-neidin hartaista pyynnöistä, vaikka hän ei sietänyt Jonasta.

— Katsokaa renkipoikaa, sähisi Jonas. Ja katsokaa paronia, kuinka hellästi hän nulikkaa tervehtii. Klaus-herraa tervehditään kyllä ensin, mutta näkyy hyvin, kumpi heistä on rakkaampi.

Kapteeni istui synkissä mietteissä. Monta, monta kertaa olivat hän ja Yrjö von Sumers ajaneet yhdessä kotiin Tottisalmen vaunuissa juuri niinkuin Klaus ja tuo "kerjäläinen" nyt. Ja juuri tuon näköinen oli nuori paroni ollut. Otsa, ryhti, tukka, silmäkulmat olivat samat, nenä vain oli erilainen, hienommin muovautunut, samoin silmien muoto.

Taaskin huokasi kapteeni kuten kerran ennen. — Jonas, me olemme hukassa.

— Joko taaskin hätäilette, torui Jonas. Mutta hänen äänensä oli epävarma. Nähtävästi hän ei itsekään ollut oikein levollinen.

— Se on kohtalo, ähkyi kapteeni.

— Hiljaa, Klaus-herra tulee.

Klaus ja Beata astuivat sisään. Klaus tervehti isäänsä sydämellisesti, mutta Jonasta huomattavan kylmästi. Hän tiesi, että tämä oli vehkeillyt Yrjöä vastaan, ja tahtoi heti alusta välttää likeistä suhdetta isänsä palvelijaan.

Jonas tervehti nöyrästi, aivan kuin olisi ollut luonnollista, että poika isoksi tultuaan ei enää kohdellut häntä samoin kuin lapsena. Mutta itsekseen hän päätti voittaa hänet puolelleen.

Aamiainen oli hilpeä. Pojat kertoivat koulujuttujaan, ja vaikka ne joskus olivatkin vähän liian rohkeita, niin että Klaus salavihkaa pälyi isoisään nähdäkseen, rypistyisikö hänen otsansa, herättivät ne varsinkin Beatassa suurta ihastusta. Ottilia-täti ravisti kyllä päätään moitiskellen, mutta kukapa olisi hennonut torua kotiinpalanneita koulupoikia, jos heidän puheensa olikin vähän "sopimatonta". Mademoisellekin nauroi, niin että kyyneleet vierivät pitkin puuteroituja poskia, ja Ticklenius hirnui niinkuin ei moneen vuoteen.

— Mutta hänestä ei koskaan ole ollutkaan lastenkasvattajaksi —

Ticklenius-rukasta! huokasi Ottilia-neiti itsekseen.

Paronin silmät loistivat. Oli silminnähtävää, että hänen huomionsa oli kiintynyt yksinomaan Yrjöön. Klausta hän tuskin huomasikaan. Yrjön puoleen ainoastaan hän kääntyi kysymyksillään.

Kapteeni yksin oli synkkä. Ensimmäisen kerran hän nyt istui pöydässä "renkipojan" kanssa. Paroni käyttäytyi kerrassaan sopimattomasti hänen mielestään, liehitteli poikaa kuin jotakin erinomaisuutta. Klaus oli kuin kuokkavieras hänen rinnallaan.

Aamiaisen jälkeen pojat riensivät ulos. Klaus talliin rakkaita hevosiaan katsomaan ja Yrjö vanhojen ystäviensä, Riikke-mamselin ja Niilon luo.

Riikke-mamseli oikein säteili. Yrjön täytyi pakostakin juoda kaksi suurta lasillista vattumehua ja tyhjentää lautasellinen tuoreita leivoksia. Salavihkaa hän loi katseen seinällä riippuvaan nuoren meriupseerin kuvaan.

— Riikke-mamseli, sanoi hän reippaasti — olenko minä todellakin tuon kuvan näköinen, kuten Beata äsken sanoi?

— Olet, vastasi Riikke-mamseli päättävästi. Tulehan, Yrjö, katsomaan Almansorin hautaa, lisäsi hän kiireesti ikäänkuin päästäkseen pois siitä puheenaineesta.

Illalla sanoi paroni lyöden Yrjöä olalle: — Mitä arvelet pienestä shakista, poikani?

— Koetetaan vain, vastasi Yrjö nauraen. Klaus ja minä olemme ahkerasti pelanneet talven kuluessa.

— Saamme nähdä, saamme nähdä, olemme mekin täällä maisterin kanssa panneet parastamme.

Klaus istui isänsä viereen. Kapteeni oli yhä äreällä tuulella.

— Niin, poika-parka, sanoi hän, tyydy sinä vain minun seuraani. Me kaksi hyljättyä sovimme hyvin yhteen. Kas tuota hassua Tickleniustakin. Eikös vain hän liehakoi renkipoikaa, aivan kuin tämä olisi joku klassillinen sankari.

— Yrjö onkin hauska poika. Koulussa hän oli sekä opettajien että toverien suosikki.

— Entä sinä, Tottisalmen perillinen?

— Pyh, isäkulta, koulussa ei pidetä lukua arvonimistä eikä muista koruista. Siellä on mies vain se, jossa on kuntoa ja rohkeutta. Yrjö on paras latinassa ja kreikassa, taitavin pallonlyöjä ja painija. Ne ovat hänen arvonimiään, muuta ei tarvita, sitäpaitsi hän on rehellinen ja kelpo toveri, se riittää jo yhden miehen osalle.

— Siis oikea ihannepoika. Samaa mieltä näkyy isoisäsikin olevan. Hän kai mielellänsä vaihtaisi teidät molemmat.

Klaus vaipui mietteisiin. Isä ja Jonas olivat päivän kuluessa tuon tuostakin antaneet hänelle vihjauksia samaan suuntaan. Kenties he olivat oikeassa. — Hän katseli ryhmää shakkipöydän ympärillä. Isoisän kasvot säteilivät sisäistä tyytyväisyyttä, hän oli kuin nuortunut. Yrjön vieressä istui maisteri tyytyväisenä käsiään hykertäen, Beata istui Yrjön tuolin laidalla, antaen neuvojaan hänelle. Riikke-mamseli huusi teepöydän äärestä tuon tuostakin: — Yrjö, enemmän korppuja, nämä piparkakut ovat mainioita, Yrjö.

Kateuden oka pisti pojan mieltä. Eikö siis hän, Tottisalmen tuleva isäntä, mitään merkinnyt — Yrjökö vain? Ja kuitenkin tämä oli vain armolapsi, vieras talossa.

Hyi, kuinka rumasti hän ajatteli, jospa Maria olisi kuullut.

Yhdeksäs luku.

SALAPERÄISYYTTÄ.

Beata ilmestyi päivällispöytään punaisena ja hengästyneenä. Hän tuskin malttoi odottaa, kunnes pöytärukous oli luettu, sitten hän huudahti:

— Minulla on ollut seikkailu.

Beata uneksi aina seikkailuista. Hänen ainainen surunsa oli se, että Tottisalmessa elämä oli niin sanomattoman yksitoikkoista ja jokapäiväistä.

— Beata, varoitti Ottilia-täti, nuorilla tytöillä ei saa olla seikkailuja.

— Mutta, rakas täti, minulla on ollut seikkailu, ei sille mitään voi.

— Annas kuulua, kehoitti Klaus.

— Me olimme, Yrjö ja minä, keilaa heittämässä vähän ennen päivällistä. Kun olimme lopettaneet, meni Yrjö pois, mutta minä jäin vielä keilahuoneeseen järjestääkseni keilat paikoilleen. Sattumalta silmäsin ikkunaan ja näin kasvot — huu mitkä kasvot, tummat, viekkaat, hirvittävät. Minä kirkaisin, ja samassa katosivat kasvot. Hyökkäsin ulos suoraa päätä, ymmärrättehän, että kun kerran onnistuu näkemään rosvon tai kummituksen, niin tahtoo sen nähdä juurta jaksain. Mutta kun tulin ulos, ei haamusta ollut jälkeäkään. Mitä siitä sanotte? Eikö se muka ollut seikkailu?

Beatan kertomus vaikutti eri lailla kuulijoihin. Ottilia-neiti ja mademoiselle kirkaisivat kauhusta, maisteri mumisi: — Merkillistä, kerrassaan merkillistä! Klaus ja Yrjö nauroivat, he olivat vakuutetut siitä, että Beatan vilkas mielikuvitus oli hänet pettänyt, kapteeni kehoitti varovaisuuteen varkaiden suhteen, ja paroni loi tutkivan katseen tyttöön.

— Puhutko sinä nyt oikein totta, Beata? kysyi hän epäilevällä äänellä.

— Yhtä totta kuin silloinkin, kun hän hyökkäsi silmät pyöreinä kertomaan nähneensä mahdottoman suuren elefantin, jota kuljetettiin häkissä, kun eläin itse asiassa oli nimismiehen suuri rotusika, jota vietiin markkinoille, nauroi Klaus.

Beata loi veljeensä musertavan katseen.

— Vesikellona hävitköön Beata Wärnehjelm, kuten Riikke-mamselin on tapa sanoa, ellei asia ole ihan niinkuin kerroin, vakuutti hän punaisena. Pojille voin syöttää juttuja, mutta en isoisälle.

— Siinä tapauksessa on asiasta otettava selko, sanoi paroni vakavasti.

Hän soitti, Jonas astui sisään.

— Ottakaa Ek ja Niilo ja etsikää tarkoin koko puisto. Beata-neiti on nähnyt jonkun vieraan kuljeksivan keilahuoneen lähettyvillä.

— Isoisä, emmekö mekin saa mennä? pyysi Klaus.

— Ensin syömme.

Ateria sujui tavallista nopeammin, ja niin pian kuin Ottilia-neiti antoi merkin, nousivat pojat paikoiltaan, suutelivat hätäisesti paronin ja tädin kättä ja ryntäsivät puistoon.

Siellä heitä kohtasi hauska näky. Niilo sotaisena, uhkaavana, ruostunut sapeli kädessä marssi pitkin puistokäytävää, Ek hiipi hänen jäljessään arkana, pälyen ympärilleen, ja Jonas juoksenteli notkea ruokosauva kädessä sinne tänne portaiden edessä.

— Kas siinä erinomainen tapa ottaa rosvoja kiinni, nauroi Klaus. —

Tule, Yrjö, etsitään me keilahuoneen ympäristö.

Puisto etsittiin ristiin rastiin. Paroni itse oli mukana, mutta rosvosta ei näkynyt jälkeäkään. Viimein rauhoituttiin ja uskottiin, kielloista huolimatta pujahti viidakkoihin ja pensaiden taakse saadakseen "haamun" käsiinsä. Turhaan, se oli kadonnut, haihtunut ilmaan, kuten oikean haamun tulikin.

Mutta parin päivän perästä, kun perhe istui iltateetään juomassa kirjastossa, ryntäsi Beata kuin tuulispää sisään.

— Beata, Beata, kuka noin juoksee, varoitti Ottilia-täti. — Tyttö on aivan sans façons, valitti hän mademoiselle Deniselle, että koko juttu sittenkin oli Beatan mielikuvitusta. Tyttö oli syvästi loukkaantunut moisesta epäluottamuksesta. Rohkeasti hän Ottilia-tädin

— Viis fasooneista! huusi Beata. Nyt ei ole niistä kysymys. Rosvo, haamu, kummitus on taas näyttäytynyt.

— Sinulleko? Ja keilahuoneessa? kysyi Klaus ivallisesti.

— Ei, ei. Emmalle. Tule sisään, Emma. Hän veti puoleksi väkivalloin sisään vastahakoisen tytön, joka seisoi oven takana, ja tyrkkäsi hänet paronin eteen sanoen:

— No, kerro nyt!

Emma, sisäkkö, niiasi armolliselle herrasväelle ja alkoi lipeällä kielellä toimittaa: — Minä kävin äsken ikään mamselin asialla Mandan luona, joka ompelee. Kotimatkalla poikkesin ottamaan munia Hellkrenskalta, ja portista tullessani näin Yrjö herran menevän Niilon tupaan ja lyhyen, tanakan miehen, joka seurasi häntä. En tiedä, mistä syystä juolahti mieleeni, että pistäynpä katsomassa, joko sydänkukat Niilon ikkunan alla kukkivat. Mutta kun käännyin nurkan ympäri, huomasin saman miehen, hän seisoi varpaillaan ikkunan alla seljapuitten pimennossa ja kurkisti Niilon tupaan, pidellen käsillään kiinni ikkunalaudasta. Herra jesta! huusin minä. Samassa mies käänsi kasvonsa minuun ja irvisti niin ilkeästi kuin vain yksi, jonka nimeä en uskalla mainita. Hän solkkasi jotakin noidankieltä ja lähti kiireesti kulkemaan porttia kohden.

— Ja sinä hölmö annoit hänen mennä, sanoi kapteeni vihaisesti.

— Herra kapteeni, minä olin yksinäinen turvaton naisihminen munakori kädessä. Ja sitäpaitsi ei se ollut oikea ihminen, siitä panen pääni pantiksi.

— Minkänäköinen hän sitten oli?

— Mustanaamainen, silmät sillä oli kuin kekäleet. Ja irvisti niin pahasti valkoisilla hampaillaan, että sydämeni oli kurkusta lentää.

— Juuri sama olento, jonka minä näin. Joko nyt uskotte, etten puhunut turhia? kysyi Beata voitonvarmana.

— Mutta mitä tämä oikeastaan merkitsee, päivitteli Ottilia-täti. Sehän on kauheata, kun julmannäköiset miehet kuljeskelevat puutarhassamme kuin kotonaan. Yrjö-veli, sinun täytyy ottaa asiasta selko. Muutoin emme hetkeäkään saata olla rauhassa. Minä jo ihan vapisen.

— Kyllä, kyllä Ottilia rakas, ole rauhassa. Niilon täytyy pitää portti suljettuna ja tarkoin vartioida, ettei asiaankuulumattomia päästetä sisään. Olemme kai tekemisissä jonkun maankiertäjän, luultavasti mustalaisen kanssa.

— Kuinka jännittävää! huusi Beata. Ajatelkaa, hän aikoo varmaan ryöstää Klauksen tai minut ja tehdä meistä nuorallatanssijoita. Ja sitten isoisä joskus markkinoilla näkee minun tanssivan korkealla, ohuella nuoralla. Ja hän tuntee minut heti, vaikka nimeni on Esmeralda ja olen maalattu pähkinäöljyllä ruskeaksi. Ja — — —

— No silloin sinun täytyy laihtua ainakin parikymmentä naulaa, keskeytti hänet Klaus nauraen.

Beata vaikeni heti loukkaantuneena ja loi julmistuneen katseen veljeensä. Hän ei kärsinyt kuulla puhuttavan lihavuudestaan.

— Ehkä on kuitenkin paras joka tapauksessa puhua nimismiehelle ensin tästä sirkustirehtööristä, ennenkuin hän ryöstää meiltä Beatan, sanoi paroni kuivasti. Ja nyt kehoittaisin teitä menemään rauhassa nukkumaan. Kyllä minä tämän asian hoidan.

— Yrjö, kuiskasi Klaus, jos sinä olet samaa mieltä kuin minä, niin me otamme omin päin asiasta selkoa. Minua huvittaisi näytellä salapoliisin osaa.

— Tuohon käteen.

— Mennään minun huoneeseeni juttelemaan, tai minä ehkä mieluummin tulen sinun huoneeseesi. Isä on niin herkkä, hän voisi häiriintyä, minun huoneeni on liian lähellä hänen huonettaan.

Yrjö hymyili hienosti. Hän tiesi, miksi Klaus ei tahtonut häntä huoneeseensa. Kapteeni ei voinut sulattaa sitä, että hänen poikansa seurusteli toverillisesti entisen renkipojan kanssa.

Pojat vetäytyivät siis Yrjön pieneen huoneeseen, joka yhä vielä oli maisterin huoneen vieressä. Se oli kuitenkin jo paljon viihtyisämpi kuin ennen. Riikke-mamselin näppärät kädet olivat saaneet huoneeseen kodikkaan leiman, vuoteessa oli kirjavat verhot, ja jouluksi oli Yrjö saanut paronilta kirjoituspöydän ja kiikkutuolin.

Pitkistä ajoista pojat taas istuivat tuttavallisesti kahden. Jonaksen myyräntyö oli näet vähitellen kantanut hedelmiä. Mielistelevä palvelija ymmärsi aikaa myöten voittaa Klauksen puolelleen. Hänen nöyrä käytöksensä, joka paronissa ja Yrjössä herätti vastenmielisyyttä, ei loukannut Klausta, koska hän oli siihen lapsuudesta asti tottunut. Useimmat ihmiset rakastavat mielistelyä; mitä sitten nelitoistavuotias poika, joka ei vielä tiennyt erottaa kultaa kuonasta.

Ja Jonas käytti aikaansa hyvin. Varovasti hän kylvi pojan mieleen epäluuloa ja kateutta Yrjöä kohtaan. Kävipä hän niinkin rohkeaksi, että uskotteli Klaukselle Yrjön liehakoivan paronia, syrjäyttääkseen Klauksen isoisänsä suosiosta.

Klaus ei ensin tahtonut kuulla puhuttavan Yrjöstä pahaa, mutta hänen mielessään alkoi kuitenkin kyteä hiljaista kaunaa Yrjöä kohtaan. Ja vaikka hän kielsikin Jonasta Yrjöä soimaamasta, iti salavihjausten kylvö kuitenkin hänen sydämessään.

Luonnollisesti tämä vaikutti poikien keskinäiseen suhteeseen. Klaus ei enää kohdellut Yrjöä yhtä toverillisesti. Yrjö puolestaan oli yhtä ylpeä ja itsepintainen kuin konsanaan Klaus. Usein sattui yhteentörmäyksiä molempien ystävyksien välillä. Klaus saattoi joskus entiseen ylpeään tapaansa kohdella Yrjöä; silloin Yrjön veri kuohahti, ja hänen teki mieli kurittaa tyhmänylpeätä poikaa. Hän tiesi hyvin, ettei Klaus missään suhteessa ollut häntä etevämpi tai parempi. Hän oli vain sattunut syntymään Tottisalmessa, kun Yrjö sitävastoin oli köyhän veitsenteroittajan poika.

Näin ollen uhkasi kesä, jota molemmat pojat niin palavasti olivat odottaneet, käydä sietämättömäksi. Beata oli onneton. Hän oli suuttunut Klaukseen, sisar ei enää samalla lailla ollut veljensä tahdon alaisena kuin ennen. Hänen järkähtämätön oikeudentuntonsa sanoi, että Klaus käyttäytyi pahasti Yrjöä kohtaan. Sitäpaitsi hän oli sydämestään kiintynyt kasvattiveljeensä, joka harvoin häntä kiusasi. Hän asettuikin aina rohkeasti Yrjön puolelle poikien keskenäisissä riidoissa. Kerran Klaus tiuskaisi vihapäissään krokettipelissä Yrjölle, joka oikaisi häntä jostakin virheestä:

— Sinun ei tarvitse olla niin kopea. Sinun asemassasi pitäisin vähempää ääntä, onnenonkija.

— Klaus, huusi Beata kauhistuneena.

Yrjö heitti pallon menemään kentän toisesta päästä toiseen, viskasi sitten nuijansa maahan ja poistui sanaakaan sanomatta.

Siitä päivin hän vältti Klausta missä saattoi. Ja koska Klaus oli liian ylpeä pyytääkseen anteeksi, vaikka hän kovasti katuikin kiivauttaan, pysyi poikien väli kylmänä.

Tällä kannalla olivat asiat, kun Beatan näkemä haamu ilmestyi näyttämölle. Ihmeellinen tapaus yhdisti riitapuolet, he olivat taas toveruksia ja pohtivat innokkaasti asiaa.

— Kyllä hänellä on jotakin pahaa mielessään, ei hän muutoin täällä vainuskelisi, arveli Klaus.

Äkkiä näpsäytti Yrjö sormiaan. — Nyt minä tiedän. Muistatko molempia muukalaisia, jotka keväällä matkustivat kanssamme lautalla. Beatan ja Emman selitys soveltuu juuri palvelijaan: lyhyt, tanakka, kiiluvat silmät, pitkät viikset. —

— Eureka! Hän näytti jo silloin minusta epäilyttävältä. Ja muistatko, kuinka hän sinua tarkkasi? Merkillistä, kerrassaan merkillistä.

— Huomenna lähdemme tiedusteluretkelle. Eikö totta?

— Varmasti.

Tämän uljaan päätöksen tehtyään pojat läksivät levolle.

Koko seuraavan päivän he vaanivat puistossa, kuljeskelivat läheisillä teillä ja samoilivat metsissä. Pölyisinä, vaatteet täynnä risuja ja lehtiä he palasivat kotiin. Mutta rosvoja ei näkynyt, ei kuulunut.

Vasta kolmantena päivänä Yrjön onnistui tavata hänet maantiellä lähellä Tottisalmen tienhaaraa. Hän oli todellakin sama muukalainen, kuten Yrjö oli arvannut. Mutta koska hän kulki rauhallisesti valtatiellä ketään häiritsemättä, ei Yrjö pitänyt sopivana ahdistaa häntä, vielä vähemmän kun mies nöyrästi tervehti häntä kohottaen kunnioittavasti turkkilaista fetsiään. Yrjö kääntyi kuitenkin ja alkoi jonkin matkan päästä seurata muukalaista.

Kappaleen kuljettuaan hän kohtasi paronin, joka ajoi kirkolta päin.

Paronin viittauksesta pysähdytti Ek hevosen, ja Yrjö nousi kieseihin.

Paroni tarkasti poikaa hiukan ivallisesti.

— Taisit nähdä rosvon, hän tuli äsken meitä vastaan. Minä käväisin juuri nimismiehen luona ja sain sieltä kuulla yhtä ja toista rosvostamme eli sirkustirehtööristä. Näyttää hyvin epäilyttävältä, tokko Beatan toiveet nuorallatanssimisesta toteutuvat. Mies on albanialainen ja erään kreikkalaisen tiedemiehen palvelija. Hänen isäntänsä on tutkimusmatkalla Suomessa ja tahtoo tutustua meidänkin seutuihin. Palvelija on nähtävästi ulotuttanut uteliaisuutensa liian pitkälle. Siinä kaikki.

— Olin siis kuitenkin oikeassa, väittäessäni heidän puhuneen kreikkaa keskenään, sanoi Yrjö. Kyllä kai maisteri Ticklenius innostuu, kun saa tästä kuulla.

Paroni hymähti.

— Tuttavuus heidän kanssaan kenties hiukan jäähdyttää hänen Kreikan-ihailuaan. Nykyajan kreikkalaiset ovat toista kansaa kuin muinaisajan helleenit. Sitäpaitsi lienee herra itse tätä nykyä matkoilla. Senvuoksi kai palvelija niin rohkeasti käy tutkimusretkillään. He asuvat jonkin matkan päässä täältä, Metsälinnassa.

* * * * *

— Missä Yrjö tänään viipyy? kysyi Ottilia-neiti aamiaispöydässä nähdessään Yrjön paikan tyhjänä.

Klaus ja Beata pudistivat päätään. He eivät tienneet.

— Hän kävi kyllä eilen illalla minun luonani, sanoi maisteri Ticklenius, ja ellen väärin muista, lupasi hän lähteä tänä aamuna metsälle.

— Yksin? kysyi paroni.

Klaus punastui. Yrjö ja hän olivat eilen illalla kinailleet, ja Klaus oli taas loukannut Yrjöä. Senvuoksi kai hän oli lähtenyt yksin.

— Näyttää siltä, kuin ei nuori herra paljoakaan piittaisi talon tavoista, singahdutti kapteeni ivallisesti.

Paroni rypisti kulmiaan. Yrjön laiminlyönti harmitti häntä. Hän päätti nuhdella häntä kahden kesken.

Mutta kun kokoonnuttiin päivälliselle, ei Yrjö vieläkään ollut saapuvilla.

— Häntä on varmaan kohdannut onnettomuus, sanoi Beata huolestuneena.

Paroni ei puhunut mitään, mutta päivällisen jälkeen hän lähetti Niilon ottamaan selkoa kadonneesta. Itse hän rauhatonna samoili lähitienoon ristiin rastiin.

Hämärissä Niilo palasi, ja hänen kanssaan Klaus, mutta Yrjöä he eivät olleet nähneet. Oli selvää, että pojalle todellakin oli jotakin tapahtunut. Nyt lähdettiin oikein joukolla etsimään. Paroni ja Klaus kulkivat etunenässä, kumpikin syvissä mietteissä. Klauksella oli kovat oman tunnon vaivat, lakkaamatta hän soimasi itseään ja halpamielisyyttään kunnon toveria kohtaan. Kuinka kävisi, ellei hän koskaan enää saisi nähdä Yrjöä? Kamala ajatus tuli hänen mieleensä.

— Isoisä, kuiskasi hän, Yrjön kanssa oli puhetta, että menisimme

Mustallelammelle sorsia ampumaan.

— Niinkö? paronin ääni oli käheä.

Ei kumpikaan sanonut enempää, mutta siinä oli kyllin. Molemmat tiesivät, että Mustanlammen rannat ovat liejuiset ja upottavat. Ei ollut kovinkaan kauan siitä, kun muuan Tottisalmen torppareista oli hukkunut lampeen.

Mutta kotona istuivat Riikke-mamseli ja Beata mamselin huoneessa pelon ja toivon vaiheella, vuoroin lohduttaen, vuoroin peloittaen toisiaan. Tuon tuostakin he juoksivat portille katsomaan, joko etsijöitä näkyisi.

Sydänyöllä etsijät palasivat väsyneinä, alakuloisina. Pelkkä silmäys paronin ja Klauksen kalpeihin kasvoihin riitti osoittamaan, että matka oli ollut turha.

Laahautuessaan uupuneena huoneeseensa kohtasi Klaus Jonaksen, joka seisoi portailla kuin väijyvä kissa. Palvelijan kasvot osoittivat niin selvästi tyytyväisyyttä, että Klaus raivostuneena seisahtui.

— Sinä kiusanhenki, hän huusi. Ellet sinä olisi aina ja alinomaa ollut minua yllyttämässä, ei Yrjö olisi mennyt yksin metsälle. Minä en kärsi sinua! Ja ylenmäärin kiihoittunut poika sivalsi Jonasta korvalle, niin että tämä horjahti. Sitten hän syöksyi huoneeseensa taakseen katsomatta. Hän ennätti kuitenkin kuulla palvelijan vihasta värisevällä äänellä huutavan:

— Silläkö lailla, Klaus-herra! Niinkö palkitsette uskollisen palvelijan, jota ilman ette nyt olisi Tottisalmen perillinen! Hohoo — tämäkö on palkkani!

Kymmenes luku.

TOTTISALMEN PERILLINEN.

Missä oli Yrjö?

Yrjö ja Klaus olivat, kuten ennen on mainittu, päättäneet yhdessä lähteä Mustallelammelle sorsia ampumaan. Mutta illalla oli heidän välillään syntynyt pieni kiista, ja Klaus oli loukannut Yrjöä enemmän ajattelemattomuudessa kuin tarkoituksella.

Aamulla ei Yrjö vielä ollut unohtanut eikä antanut anteeksi. Hän päätti lähteä ampumaan, mutta yksin. Paronilta olivat molemmat pojat saaneet koulusta tultuaan uudet haulikot. Yrjö ei tosin ollut yhtä innokas metsämies kuin Klaus, mutta mielellään hänkin metsiä samoili pyssy olalla.

Aamu oli sumuinen ja raskas. Raskas oli Yrjönkin mieli. Selvemmin kuin usein ennen hän tunsi olevansa vain vieras, armoleivän syöjä Tottisalmessa. Hänelle oltiin ystävällisiä, häntä siedettiin, mutta hän tiesi, että Ottilia-neiti ja varsinkin kapteeni mielellään olisivat suoneet hänen siirtyvän väentupaan. Ainakin he sallivat hänen selvästi tuntea, että hän oli tunkeileva, jos hän hetkeksikään unohti olevansa vain kasvattipoika.

Entä paroni! Vanhus, jota Yrjö sydämestään rakasti ja kunnioitti, oli hänkin huomattavasti kylmennyt, hän kohteli Yrjöä usein kuin vierasta. Se se oli Yrjöstä katkerinta. Poika-parka vaivasi päätään keksiäkseen syytä tähän muuttuneeseen käytökseen, mutta ei keksinyt muuta, kuin että hänen vihollistensa oli onnistunut voittaa paronikin puolelleen. Kuinka hän olisi voinut aavistaa, että vanha mies häpesi liiallista hellyyttään vierasta poikaa kohtaan, joka niin suuresti muistutti hänelle hänen kadonnutta poikaansa. Peläten toisten arvaavan syyn hänen kiintymykseensä, hän kohteli Yrjöä näennäisen kylmästi ja tylysti.

Alakuloisena Yrjö samoili metsässä. Hänen matkansa päämääränä oli oikeastaan laaja Mustalampi, joka oli parin kolmen virstan päässä Tottisalmesta ja jossa asuskeli paljon sorsia. Mutta ajatuksissaan hän kulki toista tietä ja joutui aivan vastapäiselle puolelle metsää.

Huomatessaan erehdyksensä hän kääntyi ja joutui silmätysten seisomaan albanialaisen kanssa. Mies kohotti kunnioittaen fetsiään ja lausui murteellisella ranskankielellä: — Herra väsynyt, kulkenut pitkän matkan. Astua muukalaisen luo lepäämään.

— Miksikä ei, tuumi Yrjö. Sorsat jääkööt rauhaan. Tästä voi seurata jotakin hauskempaa.

Poika ei huomannut ilon välkettä, joka syttyi miehen silmiin, kun hän suostui hänen pyyntöönsä. Hän ei myöskään huomannut siinä mitään erikoista, että albanialainen noin vain sattumalta hänet kohtasi metsässä. Hänen surumielisyytensä haihtui kuin kesäpilvi, reippaasti hän astui albanialaisen rinnalla koettaen kuvitella mielessään, miltä Beata näyttäisi, jos äkkiarvaamatta kohtaisi hänet "rosvon" seurassa.

Jonkin ajan kuluttua he saapuivat ränstyneelle rakennukselle, jonka koko ulkomuoto puhui rappeutumisen ja autiuden kieltä. Portti oli vinossa, lukko ruostunut, portaat lahot, käytävät rikkaruohojen vallassa. Se oli Metsälinna, vanha herraskartano. Kymmenen vuotta sitten siellä oli asunut nuori elämänhaluinen omistaja, joka vietti iloista elämää. Mutta äkkiarvaamatta hän matkusti pois eikä palannut koskaan enää takaisin. Kansa, joka mielellään löytää kummallisia syitä luonnollisiin asioihin, kertoi kartanossa tapahtuneen salaperäisen rikoksen, jota kammoten omistaja oli paennut. Senvuoksi sitä seudun asukkaat yhä vielä vastenmielisesti lähenivät, luullen siellä kummittelevan. Itse asiassa eli omistaja kaikessa rauhassa Venäjällä, missä hän oli mennyt naimisiin, ja olisi mielellään myynyt yksinäisen talonsa, jos olisi ilmestynyt ostaja. Tällä kertaa oli vuokramiehen, joka oli vuokrannut kartanon maat, onnistunut saada asujia taloon, nimittäin kreikkalainen ja hänen palvelijansa. Ketterästi liikkuen johdatti albanialainen Yrjön puolipimeään huoneeseen.

Ikkunaluukut olivat vielä puoleksi suljetut, joten kirkas aamuvalo vain säästeliäästi pääsi huoneeseen.

Palvelija pyysi poikaa istumaan ja riensi itse virvokkeita hankkimaan. Hetkisen kuluttua hän palasi hymyilevänä kädessään leveä kullalle hohtava pullo. Siitä hän kaasi korkeaan pikariin kullankeltaista viiniä ja sanoi, hymyillen niin että valkoiset hampaat kiiluivat… Kirie [herra], Kreikan viiniä.

Yrjö aikoi ensin kieltäytyä, mutta häntä halutti maistaa, miltä oikea kreikkalainen viini maistui. Hän tarttui lasiin ja joi kulauksen. Se poltti kuin tuli, mutta albanialainen hymyili vain hänen irvistykselleen sanoen: — Hellaan viini, voimakas kuin helleeni.

Ja hän pakotti Yrjön juomaan vielä toistamiseen ja tarjosi hänelle kullatusta maljasta oudonnäköisiä namuja, joita hän sanoi halvaksi ja baklavaksi. Yrjö maisteli, pahoitellen vain mielessään sitä, etteivät Beata ja Klaus olleet mukana seikkailussa. Kaikki oli niin vierasta, hämärä huone, tumma kiiluvasilmäinen palvelija, väkevä kullankeltainen viini ja pitkä piippu, josta albanialainen, turkkilaisten toveri, lattialla istuen veti savuja. Hänen päänsä alkoi tuntua raskaalta. — Se johtuu kai hänen väkevästä tupakastaan, ajatteli Yrjö ja aikoi nousta lähteäkseen, mutta käsittämätön velttous pidätti häntä. Hän haukotteli pitkään muutaman kerran. — Ei, kyllä minun nyt täytyy lähteä, hän vielä ajatteli, sitten kaikki sekaantui hänen aivoissaan, huone alkoi pyöriä, ja hänen päänsä retkahti tuolin selkämystä vastaan.

Albanialainen hymyili viekkaasti, laski piipun kädestään ja astui pojan luo.

— Kirie, mumisi hän suudellen hänen kättään. Sitten hän nosti pojan keveästi kuin höyhenen ja kantoi hänet viereiseen huoneeseen, jossa laski hänet leposohvalle. Suljettuaan visusti ikkunaluukut hän hiljaa hiipi ulos huoneesta ja jatkoi polttamistaan.

* * * * *

Beata istui vuoteessa käsivarret kierrettyinä polvien ympäri, surullisena tarkastaen varpaitaan. Klaus riuhtaisi oven auki ja syöksyi sisään.

— Beata, hän huusi, he ovat naaranneet koko lammen päästä päähän, mutta eivät ole häntä löytäneet. Hän ei siis ainakaan ole hukkunut.

Beata loi veljeen itkettyneet silmänsä.

— Missä hän siis on? Oi, varmaan hän on lähtenyt pois iäksi täältä, koska isä ja Ottilia-täti ovat olleet hänelle niin epäystävällisiä. Hän on arkatuntoinen, ja hänestä oli vaikea elää täällä, sen tiedän. En koskaan, koskaan enää saa nähdä Yrjöä.

Ja ääneen itkien tyttö painoi poskensa polviin.

Klaus nielaisi, nielaisi, tuntui niin karvaalta kurkussa. Mutta hän karaisi sitä ja huusi vihaisesti, salatakseen omaa mielenliikutustaan:

— Älä ulvo kuin koiranpentu. Et sinä sillä häntä kotiin saa. Pue mieluummin päällesi ja tule mukaani. Minulla on tuuma, loistava tuuma.

— Äläs! Beata pyyhki kyyneleistä kosteita poskiaan. — Mikä tuuma?

Klaus näytti äärettömän tärkeältä ja salaperäiseltä.

— Tuo albanialainen, näetkös Beata, albanialainen, joka täällä on väijyskellyt.

Yhdellä hyppäyksellä oli Beata vuoteesta lattialla, ihmeellistä kyllä kompastumatta pitkään yöpaitaansa. Kiihkeästi hän tarttui veljensä käsivarteen.

— Entä sitten, albanialainen?

— Hän ei tietenkään, eukkoseni, ole täällä tyhjänpäiten vaaniskellut ja väijynyt. Muistatko silloinkin keilahuoneen luona, kun olitte Yrjön kanssa keilaa heittämässä?

— Oi, oi, minä ymmärrän mitä tarkoitat. Tietysti on asia juuri niin. Albanialaisethan ovat muistaakseni puoliksi turkkilaisia. He ovat ryöstäneet Yrjön myydäkseen hänet turkkilaisille orjaksi. Sitäkö tarkoitat?

— Pilkulleen. Sinä olet sentään reipas tyttö arvaamaan, mitä toinen tarkoittaa.

— Oi, oi, päivitteli Beata yhä. Kuinka jännittävää, kuinka kauheata! Huu! Yrjö orjana kantamassa suuria kivilohkareita kuten Israelin lapset. Klaus, meidän täytyy heti juosta isoisälle kertomaan. Tämä sitten on seikkailua jos mikään.

— Ei, ei mennä isoisän luo nyt vielä. Minulla on toiset aikeet. Turkkilaiset ovat tietysti kauhean viekkaita, senhän tiedät. Meidän täytyy siis toimia ovelasti. Ensin otamme selkoa siitä, missä he häntä piilottavat. Sitten vasta ilmoitamme isoisälle, hän ottaa mukaansa miehiä ja piirittää heidän asuntonsa. Niin aina tehdään kirjoissa, ensin vakoillaan, sitten vasta hyökätään. Me kaksi lähdemme nyt ensin Junolla ja Vihurilla vakoilemaan.

— Mainiota! Mennään heti paikalla. Beata ryntäsi ovelle.

— Pue ensin yllesi.

— Hyväinen aika, minähän olen vielä paitasillani. Malta viisi minuuttia, niin olen valmis.

— Minä menen sillä aikaa satuloimaan hevoset.

Neljännestunnin kuluttua ratsastivat molemmat kiihkeinä ja seikkailuhaluisina Metsälinnaa kohti. He olivat aivan varmat asiasta. Beata varsinkin.

— Minä vain en ymmärrä, mistä syystä he juuri Yrjöä haluavat, tuumi

Klaus.

Beatalla oli heti vastaus valmiina. — Ehkä he aikovat myydä hänet Turkin sulttaanille tai jollekin pashalle. Yrjöhän on niin kaunis, ja hovipoikien täytyy tietysti olla kauniita.

Puitten välistä pilkoitti Metsälinnan punertava katto. Lapset päättivät sitoa ratsunsa puuhun ja itse hiipiä varpaisillaan vakoilemaan.

— Minä olen aina lukenut, että hevoset jätetään jonnekin lähelle, selitti Beata. Ne sidotaan tavallisesti tammeen tai pyökkiin, mutta koska täällä ei kasva kumpaistakaan, kelpaa koivukin. Kas tuossa on sopiva puu.

Sykkivin sydämin he hiipivät varpaisillaan rakennusta kohti. Kaikki oli hiljaista. Rakennus vaikutti autiolta, lasten mielestä kaamealta. He saapuivat vanhan lauta-aidan luo, joka ympäröi pihaa ja puutarhaa, ja nousivat rohkeasti sen päälle paremmin nähdäkseen.

— Hyss! kuiskasi Beata äkkiä ja tarttui Klausta lujasti käsivarteen.

Katso tuonne.

— Mitä, mitä! Ai, ai, kuinka sinä minua nipistit, vaikeroi Klaus pidellen käsivarttaan.

— Etkö näe. Pihalla on vaunut ja tuossa tulee Yrjö ja molemmat turkkilaiset. Voi, Klaus, nyt he vievät hänet.

— Missä, missä? huusi Klaus, joka ei vielä ollut ennättänyt aidallekaan.

— Tuolla, tuolla.

— Huudetaan Yrjöä, ehdotti Klaus.

— Oletko hullu, se vain pahentaa asiaa. Meidän täytyy heti rientää kotiin kertomaan.

— Yrj — — — aloitti Klaus kiellosta huolimatta, kurottaen ruumiinsa niin kauas kuin sai.

Porloiskis! Molemmat makasivat maassa korkeassa ruohikossa nokkosten ja takiaisten keskellä. Vaappuva lauta-aita ei ollut kannattanut heidän painoaan, vaan luhistui.

Pökerryksissä, punaisina, vaikeroiden he kohosivat pystyyn ja ennättivät parahiksi nähdä vaunujen vierivän portista ulos.

— Senkin aita, harmitteli Klaus pidellen polviaan. Housuni ovat rikki ja hattuni kissa ties missä.

— Älä siinä vaatteitasi päivittele, kun toinen on turkkilaisten vallassa. Pian vain matkaan Junon ja Vihurin luo ja sitten täyttä neliä Tottisalmeen.

Beatan karttuunihameesta oli reunukset riekaleina, hänen hattunsa oli yhtenä ruttuna ja käsivarret naarmuilla. Mutta rohkeasti hän kömpi kaatuneen aidan yli ja lähti juoksujalkaa hattu toisella korvalla hevosten luo kiitämään, Klaus ontuen kintereillään.

Mutta kun he tulivat koivujen luo, olivat hevoset tipo tiessään.

— No se vielä puuttui, puhisi Klaus. Beata hieroi itkua, mutta malttoi mielensä. — Juostaan sitten ehdotti hän ja alkoi rientää Tottisalmea kohti. Jonkin matkan päästä he kuitenkin tapasivat karkulaiset, nousivat niiden selkään ja nelistivät täyttä laukkaa Tottisalmea kohti.

Hikisinä, hengästyneinä ja likaisina he saapuivat kotiin, hyppäsivät ratsujensa selästä maahan ja syöksyivät sisään. — Missä isoisä on? kysyivät he Emmalta rynnätessään hänen ohitseen.

— Keltaisessa huoneessa, mutta älkää nyt menkö sinne, siellä on vieraita, kielsi Emma.

Mutta lapset eivät häntä kuunnelleet. Keltaisen huoneen ovella he kuitenkin vanhasta tottumuksesta seisahtuivat ja koputtivat. Sitten he syöksyivät sisään.

— Isoisä, pian apuun, huusivat he yhteen suuhun. Turkkilaiset ovat vieneet Yrjön orj — — —

— Klaus, Beata, kuului isoisän ääni ankarana. Te unohdatte itsenne.

Menkää huoneeseenne heti paikalla ja jättäkää kujeilunne.

Mutta Beata ei häntä kuunnellut. Ilosta huudahtaen hän heittäytyi Yrjön kaulaan.

— Kuinka ihmeellä sinä pääsit heidän käsistään? huusi hän.

— Beata, täällä on vieraita, kuiskasi Yrjö, irroittaen hämillään tytön käsivarret kaulastaan.

Hämmästyneenä Beata katseli ympärilleen. Toden totta, siinä seisoivat itse turkkilaiset ilmielävinä, ikäänkuin ei mitään olisi tapahtunut. Häpeissään hän hiipi ovelle. — Eivätkö he sitten ryöstäneetkään sinua? ennätti hän vielä kysyä Yrjöltä.

— Kerron sitten myöhemmin, kuiskasi Yrjö. Mene nyt vain, olet kauhean näköinen.

Beata katseli rikkirevittyä hamettaan ja lian tahraamia valkoisia sukkiaan. Häpeissään hän lähti huoneesta. Klaus oli jo aikaisemmin kadonnut.

— Anteeksi, hyvät herrat, tämä sopimaton välikohtaus, pyysi paroni, ja nyt suonette minun kiittää teitä siitä, että olette tuoneet kasvattipoikani takaisin. Olemme ihmetelleet hänen pitkällistä poissaoloansa ja haluaisimme mielellämme tietää syyn siihen.

Muukalainen ojensi paronille käyntikorttinsa. Konstantinos Nikoletopulos, asianajaja, Ateena, luki paroni. Hän katsahti kysyvästi vieraaseen.

— Herra paroni, sanoi muukalainen. Asiani on varsin yksityistä laatua.

Sallitteko minun puhua tässä seurassa vaiko kahden kesken kanssanne?

Paroni viittasi kapteeniin ja Ottilia-neitiin. — Sisareni ja vävyni, esitti hän.

Kreikkalainen kumarsi. — Siinä tapauksessa koskee asia heitäkin. Ja laskien kätensä Yrjön olkapäälle hän lisäsi: — Minä puolestani pyydän, että tämä nuori herra saa jäädä sisälle. Hän kumarsi paronille ja lausui vakavasti: — Herra paroni, minä tuon teille terveisiä poikanne vaimolta.

Jos kreikkalainen olisi heittänyt pommin äkkiarvaamatta, olisi vaikutus tuskin ollut suurempi. Paroni horjahti ja tarttui molemmin käsin lujasti pöytään, jonka vieressä hän seisoi, kapteeni kävi tuhkanharmaaksi, ja Ottilia-neiti otti hajuvesipullonsa esille.

— Poikani vaimolta, änkytti paroni, minulla ei ole poikaa.

— Poikanne vaimolta, toisti kreikkalainen vakavasti, kapteeninrouva

Helene von Sumersilta.

Paroni oli kalman kalpea, mutta hallitsi itsensä hyvin. — Pyydän, herrani, sanoi hän, istuutukaa.

Kreikkalainen istuutui, mutta palvelija jäi seisomaan hänen istuimensa taakse.

— Te tuotte minulle terveisiä pitkän ajan takaa, sanoi paroni.

Kertokaa.

— Herra paroni, aloitti kreikkalainen. Siirtykäämme ajassa kuusitoista vuotta takaperin. Hellaassa oli silloin sota. Uljaat kansalaiseni olivat nousseet kapinaan sortajiansa, turkkilaisia vastaan. Virtoina vuosi veri, kodit hävitettiin, ihmisiä surmattiin tuhansittain tai vietiin orjuuteen. Meidän urhomme, suliotit, kleftit, palikaarit taistelivat kuin leijonat. Mutta vihollinen oli ylivoimainen, Kreikka oli perikadon partaalla. Euroopan hallitsijat jättivät sen oman onnensa nojaan. Silloin saapui Kreikkaan vapaaehtoisia, nuoria, uljaita, yleviä miehiä, jotka tahtoivat uhrata henkensä sorretun kansan vapauden puolesta. Näiden ihailtavien sankarien joukossa oli nuori pohjoismaalainen meriupseeri. Sattumalta hän joutui minun serkkuni, nuoren Andreas Kalliogaan, asetoveriksi, myöhemmin ystäväksi. Eräässä taistelussa haavoittui meriupseeri, ja serkkuni vei hänet kotiinsa, setäni taloon.

Sedälläni oli tytär, kaunis, nuori. Hän hoiti haavoittunutta, joka huolellisesta hoidosta vähitellen alkoi toipua.

Eräänä päivänä astui meriupseeri talon isännän luo. Hän aikoi jättää hyvästi lähteäkseen seuraavana aamuna taistelutantereelle. Setäni hämmästyi, sillä sairas oli vielä liian heikko hänen mielestään. Sitäpaitsi hän oli huomannut, että potilas ja hänen kaunis tyttärensä rakastivat toisiaan.

— Te lähdette, hän sanoi. Miksi näin aikaisin?

— Kunniani ei salli minun viipyä, vastasi upseeri. Ja sitten hän kertoi, että hänen oli täytynyt lähteä maastaan, koska hänen nimensä oli tahrattu. Mutta upseerikunniani kautta vannon, hän lisäsi, että olen syytön rikokseen, josta minua syytetään.

— Seis, huudahti paroni liikutettuna. Oletteko varma siitä, että hän niin sanoi?

Kreikkalainen kumarsi kylmästi. — Kunniasanallani sen vakuutan, herra paroni. — Mutta sallikaa minun jatkaa. Setäni oli vanhaa kreikkalaista valiosukua, jonka sanotaan polveutuvan suoraan vanhoista helleeneistä. Hän lausui upseerille: Te olette filhelleeni, olette vuodattanut vertanne meidän puolestamme. Tyttäreni rakastaa teitä. Se riittää minulle.

Niin tuli Helene-serkustani meriupseeri Georgios von Sumersin vaimo.

Kauan ei nuori upseeri kuitenkaan saanut viipyä vaimonsa luona. Heti

kun hän oli aivan terve, lähti hän taas sotapalvelukseen ja kaatui.

Kaatui Navarinon taistelussa.

Syvä liikutus oli vallannut kuulijat. Paroni istui kasvot käsien peitossa, Ottilia-neiti itki hiljaa, kapteenin kädet vapisivat, hän hengitti kiivaasti.

— Sumersilla oli palvelija, jatkoi tohtori Nikoletopulos, omituinen olento, jörö, itsepintainen, harvapuheinen, mutta uljas kuten hänen herransakin. Hän kantoi haavoittuneen herransa hyttiin eikä poistunut hänen vuoteensa äärestä hetkeksikään. Vähää ennen loppua heräsi haavoittunut horroksista, lääkäri ja serkkuni Andreas olivat silloin läsnä, mutta sairas puhui koko ajan kieltä, jota eivät muut ymmärtäneet kuin palvelija yksin. Hän puhui nopeasti, ja palvelija vastasi yhtä nopeasti. Hän pyysi mustetta ja paperia ja kirjoitti vapisevalla kädellä muutaman rivin. Sitten hän otti kellonsa ja ojensi sen sekä paperin palvelijalleen. Sen jälkeen hän ei enää puhunut. Kuolema tuli muutaman tunnin kuluttua.

— Entä paperi, paperi? huusi paroni kiihoittuneena. Saatiinko tietää, mitä hän oli kirjoittanut?

Kreikkalainen otti taskustaan suuren vanhanaikaisen kellon ja ojensi sen paronille.

— Minun on vihdoinkin viidentoista vuoden jälkeen onnistunut löytää tämä, sanoi hän.

— Poikani kello, kuiskasi paroni vapisevalla äänellä. — Sumersien perintökello! Hän avasi kellon kuoret ja otti niiden välistä ohuen kellastuneen paperin.

— Kallis isä, luki hän, minä olen syytön. Kuolinhetkelläni sen vakuutan. Matti on luvannut kertoa teille kaikki. Jää hyvästi, rakas isä! Sano Fredrikille, että annan hänelle anteeksi.

Kapteeni oli tuhkanharmaa. Hänen kätensä tapaili soittokelloa. —

Jonas, mutisi hän, missä Jonas? Minä tahdon pois. Voin pahoin.

Jonas läheni hiipivin askelin. — Rauhoittukaa, herra, kuiskasi hän.

Mattihan on kuollut.

Kreikkalainen loi terävän katseen kapteeniin. — Jos suvaitsette, herra paroni, jatkan vielä, olen ennättänyt vasta puoleen.

Paroni nyökkäsi mykkänä.

Kuuden kuukauden kuluttua miehensä kuoleman jälkeen synnytti Helene pojan, joka kasteessa sai isänsä mukaan nimen Georgios. Hän oli äitinsä ainoa ilo. Meriupseerin palvelija, vanha Matti, jäi taloon. Hän rakasti lasta ja seurasi häntä kaikkialle kuin koira isäntäänsä. Uskollisempaa hoitajaa ei voinut ajatella. Ukko oli vielä vaiteliaampi ja jurompi entistään, mutta lapselle hän puhui omalla kielellään, jota ei kukaan muu ymmärtänyt. Kun Georgios oli kahden vuoden vanha, kohtasi serkkuani suuri onnettomuus. Matti ja poika olivat aamulla lähteneet yhdessä ulos. He olivat saaneet luvan mennä puutarhaan kukkia poimimaan. Mutta he eivät palanneet kotiin enää, ja iltapuolella löydettiin pikkupojan päähine merestä. Vähän myöhemmin heittivät aallot rantaan kumoutuneen venheen. Joku oli nähnyt Matin ja pojan soutelevan venheessä. Kohta senjälkeen nousi kova myrsky, ja otaksuttiin heidän siinä hukkuneen. Minun on turha kuvailla onnettoman äidin surua.

Vuodet vierivät. Sattuipa kerran vuohipaimenemme Demetrios, hän viittasi albanialaiseen, menemään vuoristoon vanhoja tuttaviansa tervehtimään. Hän yöpyi erääseen majaan, jonka ainoa asukas, vanha palikaari, makasi sairaana olkivuoteellaan. Demetrios auttoi sairasta, antoi hänelle viiniä eväspullostaan ja laskeutui itse lepäämään sairaan vuoteen viereen. Ukko nukkui levottomasti heittelehtien vuoteellaan, niin ettei Demetrioskaan saanut unta. Hän kohotti peitettä suojellakseen sairaan paljasta rintaa. Äkkiä hän hätkähti ja jäi tuijottamaan vanhukseen. Ukon ruskettuneella povella kimaltelee kultainen risti, ja ristiin oli kaiverrettu merkki, jonka Demetrios tunsi, tunsi satojen joukosta. Se on amuletti, jota on säilytetty hänen isäntäväkensä suvussa vuosisatoja, ja jonka vanha isäntä itse oli ripustanut pojan kaulaan heti syntymän jälkeen. Demetrios tarttui ahneesti ristiin. Sen taakse oli kaiverrettu sana: Georgios.

Demetrios kirkaisee. Ukko heräsi ja huomasi ristin hänen kädessään.

— Mistä olet, kurja, tämän saanut? huusi uskollinen palvelija.

Ryöstänytkö ruumiilta, rosvo?

— Älä kurista minua, rukoili ukko. Kaikki kerron, en ole kenellekään vääryyttä tehnyt.

Ja hän kertoi. Monta monta vuotta sitten kapusi vuorten yli hänen majaansa muukalainen mies kantaen pientä poikaa sylissään. Lapsi oli kaunis ja puettu kuten rikkaiden lapset. Mies pyysi, että hän ja lapsi saisivat yösijaa majassa. Se heille myönnettiinkin. Aamulla vieras antoi ristin majan omistajalle sanoen: — Ota tämä muistoksi muukalaiselta, joka ei enää koskaan palaja vuorillesi.

Lapsi itki ja pyysi kotiin äitinsä luo, mutta mies lohdutti sitä puhuen vierasta kieltä, kunnes poika nauroi ilosta. Sitten he lähtivät, enkä ole heitä sen koommin nähnyt, lopetti vanhus puheensa. Mutta ristin säilytin muistona muukalaiselta, joka tuli ja meni kuin varjo.

Vavisten oli Demetrios kuullut vanhuksen kertomuksen. Sitten hän ei enää vitkastellut, vaan riensi kotiin kertomaan tärkeätä uutistaan. Lapsi ei siis ehkä ollutkaan kuollut. Matti oli vienyt hänet pois, ryöstänyt äidiltä. Mistä syystä? Tiedettiin hänen rakastaneen lasta kuten ennen sen isää. Hän ei siis ollut ryöstänyt poikaa pahassa tarkoituksessa. Yksi ainoa selitys oli mahdollinen. Georgios oli viety isänsä kotimaahan, sukunsa luo.

Nyt ei siis ollut muuta neuvoa kuin hankkia selkoa kapteenivainajan suvusta. Se ei ollut helppo tehtävä. Vieraana hän oli tullut luoksemme, suvustaan hän ei paljon puhunut. Hän oli ollut meille kuin veli, joka hädän hetkellä veljeään auttaa. Tuskin tunsimme hänen kansallisuuttaan. Minä sain toimekseni hankkia tarpeelliset tiedot. Seurasin jälkiä. Se ei ollut helppoa niin monen vuoden jäljestä, mutta lopulta, lukemattomien vastuksien ja pettymysten jälkeen veivät ne minut Suomeen — tänne.

Heikko kiljahdus katkaisi kreikkalaisen kertomuksen. Fredrik kapteeni oli vaipunut tuolin selkämystä vastaan. Hänen huulensa olivat sinertävät, silmänsä ummessa. Jonas työnsi hänet nopeasti ulos huoneesta. Hänkin oli kalpea. Ottilia seurasi heitä.

Mutta paroni loi heihin tuskin silmäystäkään.

— Entä sitten? kysyi hän tuskin kuuluvasti.

— Te arvaatte loput, herra paroni, sanoi tohtori Nikoletopulos matalalla äänellä.

— Onko se mahdollista, kuiskasi vanha sotilas. Senvuoksi siis, senvuoksi hän heti oli minulle niin rakas. Yrjö, oma poikani, tule syliini. Eikö totta, tohtori, hän on — — —?

— Pojanpoikanne, Georgios von Sumers.

Yrjö seisoi kalpeana, liikahtamatta, kuin unessa. Viimein hän astui paronin luo.

— Isoisä, kuiskasi hän nyyhkyttäen ja kiersi käsivartensa vanhuksen kaulaan.

— Ja nyt vain pari sanaa selitykseksi, minkävuoksi pojanpoikanne on ollut kateissa, jatkoi tohtori levollisesti, aivankuin olisi ollut jokapäiväinen asia, että pojanpoika ja isoisä löysivät toisensa. Tämä Demetrios, sama vuohipaimen, jota saamme kiittää siitä, että Matin pakoretki tuli ilmi, on vanha palikaari sekä sen lisäksi albanialainen. Hän oli heti, kun ensimmäisen kerran näimme nuoren Georgioksen lautalla, vakuutettu siitä, että hän juuri oli etsimämme. Minä tietysti en voinut enkä saanut luottaa hänen otaksumiseensa. Otin selkoa pojan asuntopaikasta ja muutin tänne lähettyville asumaan — hän teki anteeksipyytävän liikkeen — oikeastaan vakoillakseni. En nimittäin ollut varma siitä, olitteko te, herra paroni, osallisena Matin lapsenryöstössä. Otin selkoa perheoloistanne, ja sain kuulla, että poikanne oli poistunut maasta ja kuollut. Mutta Matista ja pikku Georgioksesta ei kukaan tiennyt mitään. Aloin jo pelätä, etteivät he koskaan olleet saapuneetkaan perille. Sain kuitenkin tietää, että teillä oli kasvattipoika, jonka ikä sopi laskelmiini. Silloin epäilin vahvasti, myönnän sen, että te tahdoitte salata pojan olemassaolon saadaksenne pitää hänet itse. Matkustin papin luo, jonka kodista kuulin pojan teille tulleen. Hän osoitti suurta mielenkiintoa — ja lähti kanssani tulkiksi torppaan, jossa poika oli viettänyt aikaisimman lapsuutensa. Kauan aikaa asiata tutkittuamme toi isäntä viimein meille kellon, joka oli löytynyt veitsenteroittajan, toisin sanoen Matin taskusta. Nyt oli asia selvillä. Matti-rukka oli tosiaan lähtenyt vanhaan kotimaahansa luultavasti viedäkseen herransa tervehdyksen perille. Mutta hän ei tahtonut jättää lasta, joka hänen mielestään kuului isän suvulle, vaan otti sen mukaansa. Ja niin hän oli matkustanut pitkät matkat, kunnes puute ja tauti hänet mursivat. Lähellä päämäärää hän sortui arvaamatta kaikkea sitä tuskaa ja surua, jonka hänen julma menettelynsä oli kylvänyt lapsen äidin sydämeen. — Saatuani varmuuden tässä suhteessa riensin takaisin Metsälinnaan. Mutta sillä aikaa oli tämä hurja palikaari pannut toimeen kauniita juttuja. Kyllästyneenä minun pitkällisiin ja perinpohjaisiin tiedusteluihini hän päätti toimia omin päin. Lujasti vakuutettuna siitä, että te, herra paroni, salasitte maailmalta ehdoin tahdoin pojanpoikanne oikean sukuperän, hän tahtoi käyttää viekkautta. Sitä varten hän samoili kartanonne läheisyydessä ottaakseen selkoa nuoren Georgioksen elintavoista ja sopivalla hetkellä anastaakseen hänet kuten Matti kerran. Sopiva hetki koittikin, kun hän eilen tapasi Georgioksen metsässä ja sai hänet mukaansa Metsälinnaan. Hän antoi pojalle unijuomaa viinissä ja aikoi sitten nukkuneena viedä hänet talteen. Onneksi saavuin minä parahiksi estämään tätä tuhmaa seikkailua. Ukko sai aimo läksytyksen, ja kun Georgios heräsi pitkästä unestaan, toimme hänet tänne. Nyt tiedätte kaiken, hyvä herra, paitsi että pojanpoikanne on Kreikan rikkaimpia perijöitä, setäni on kuollut, ja hänen poikansa, serkkuni Andreas, ja tyttärensä Helene ovat ainoat perilliset. Meillä ei tosin Kreikassa ole vanhoja aatelissukuja, mutta, — tässä tohtori Nikoletopulos kohotti ylpeästi päätään — kuten jo mainitsin, sukumme on Hellaan valiosukuja, joten pidämme itsemme täysin vertaisina minkä ylimyksen kanssa tahansa, voisinpa sanoa ruhtinaan veroisina.

Paroni kumarsi siroon vanhanaikaiseen tapaan kreikkalaiselle. — Minä pyydän kiittää teitä sydämeni pohjasta toimenpiteistänne, ja koska olette täällä ainoa sukunne edustaja, pyydän samalla lausua iloni siitä, että poikani on saanut sijan ja kodin perheessänne.

Ottilia-neiti pisti ovesta säikähtyneet kasvonsa. — Fredrik on sairas, sanoi hän hätäisesti.

— Tule sisään, Ottilia-sisar, lausui paroni tavattoman leppeästi. Ja laskien kätensä Yrjön olalle hän vei hänet sisarensa luo. — Tervehdi häntä, sisar, hän on oikea Sumers, josta voimme ylpeillä me molemmat vanhat.

Vanha neiti loi neuvottoman katseen läsnäolijoihin. Hän ei heti jaksanut käsittää totuutta. Viimein hänen katseensa pysähtyi veljeen, jonka kasvot olivat kuin kirkastuneet. Silloin hän havahtui, tarttui pienillä ryppyisillä käsillään Yrjön leukaan ja painoi kuihtuneilla huulillaan pojan otsalle pienen suudelman.

— Tervetuloa kotiin, tervetuloa Tottisalmeen, sanoi hän juhlallisella äänellä.

Paroni tarttui soittokelloon ja lausui matalalla äänellä muutamia sanoja sisään tulevalle palvelijalle. Tämä riensi ulos uteliaisuutta uhkuen, ja hetkisen kuluttua oli koko talonväki koolla suuressa arkihuoneessa. He tiesivät kaikki, että jotakin tärkeätä oli tekeillä, sillä siitä asti kuin paroni oli ilmoittanut heille tyttärensä Evan, Klauksen ja Beatan äidin kuoleman, ei heitä oltu kutsuttu arkihuoneeseen. Joku kuiskasi, että kaksi turkkilaista oli hyökännyt taloon ja kuristanut kapteenin kuoliaaksi, toinen taas oli tietävinään, että Yrjö oli karannut, vieden kaikki talon kalleudet mukaansa. Kolmas väitti paronin saaneen halvauksen.

Kaikki arvelut keskeytyivät, kun paroni astui sisään taluttaen Yrjöä. Heidän järjestään astuivat Ottilia-neiti, molemmat muukalaiset, Klaus ja Beata, viimeksimainitut uteliaina ja hämmästyneinä.

Paroni loi silmäyksen palvelijakuntaansa, jonka silmät jännittyneinä olivat luodut häneen.

— Ystäväni, puhui paroni kaikuvalla äänellä. Minä olen kutsunut teidät koolle ilmoittaakseni teille iloisen uutisen. Kaikkiviisas Jumala, jonka kädessä me ihmislapset olemme, on kääntänyt suruvirren ilovirreksi ja murheen riemuksi. Rakastettu poikani Yrjö, joka urhoollisesti taisteltuaan vapauden puolesta kaatui vieraalla maalla, on jättänyt jälkeensä pojan. Te näette hänet tässä — hän laski kätensä Yrjön päälaelle — ihmeellisiä teitä on Herra kuljettanut hänet, isäinsä kotiin, vanhaan Tottisalmeen. Tervehtikää häntä, tulevaa isäntäänne, Tottisalmen perillistä, Yrjö von Sumersia.

Palvelijain rajaton hämmästys vaihtui ilohuutoihin. Liikutettuina he kohottivat riemuitsevan eläköönhuudon: — Eläköön vanha paroni! Eläköön Tottisalmen perillinen, nuori isäntämme.

Kyyneleet kiilsivät monen silmissä. Tottisalmessa oli monta palvelijaa, jotka vielä selvästi muistivat nuoren luutnantin. He iloitsivat nyt kahdesta syystä. Luutnantti ei siis ollutkaan konna, kuten oli huhuiltu, ja talo joutuu hänen pojalleen, von Sumersille, eikä kapteenin perillisille. Yksi ja toinen harmaahapsinen astui Yrjön luo pudistaen hänen kättään. Etummaisena astui toisten joukosta Riikke-mamseli loistavana kuin päivä. Hän tarttui Yrjön käteen, niiasi syvään ja lausui, luoden voitonriemuisen katseen ympärilleen:

— Vihdoinkin. Jo liian kauan odotin tätä hetkeä. Tervetulemaan, nuoren luutnanttini poika. Ah, lisäsi hän huoaten, jospa Almansor olisi elänyt tämän hetken. Hän, koira paha, oli aivan samaa mieltä kuin minäkin. Hän vainusi kyllä, missä isäntä oli.

Paroni hymyili.

— Niin, niin, uskollinen Riikke, sanoi hän taputtaen mamselia olalle.

Te olitte sittenkin oikeassa. Poikani oli syytön.

Mutta se oli jo liian paljon iloa Riiken uskolliselle sydämelle. Hänen täytyi nostaa esiliina silmilleen ja nyyhkyttää.

— Totuus tuli siis kuitenkin ilmi, Niilo, huusi hän pyyhkien silmiään ja etsien Niiloa katseillaan — mitä minä sinulle sanoin?

Vanha Niilo sukelsihe toisten välitse esiin, ja kohottaen kätensä sotilaalliseen tervehdykseen hän lausui kuuluvalla äänellä: — Jumala varjelkoon nuorta paronia.

— Kiitos Niilo, kelpo ystäväni, vastasi Yrjö iloisesti puristaen ukkoa kädestä.

Maisteri Ticklenius käytti ahkerasti nenäliinaansa. Hän oli yrittämistään yrittänyt sanoa jotakin, mutta ei liikutukseltaan saanut sanaa suustaan. Viimein hän tyytyi vain puristamaan Yrjön kättä.

Kalpeana, muista erillään, seisoi Klaus. Beatan riemuitessa uudesta sukulaisestaan hän oli ääneti. Hänen korvissaan soi paronin sanat: Tervehtikää tulevaa isäntäänne, Tottisalmen perillistä.

Hän ei siis ollutkaan enää Tottisalmen perillinen. Toinen oli nyt hänen sijallaan. Yrjö — renkipoika, armoleivänsyöjä, jota hän niin usein oli halveksien kohdellut.

— Klaus, keskeytti äkkiä mademoisellen ääni hänen katkerat mietteensä.

Missä Beata on? Isänne on hyvin sairas.

Klaus havahtui kuin unesta. — Isä-raukka, hän ei tätä kestänyt, hänenkin ylpeät unelmansa raukesivat.

Molemmat lapset riensivät alakuloisina riemuitsevan joukon keskeltä yläkertaan. He hiipivät isän oven taakse, mutta eivät uskaltaneet avata ovea. Painaessaan korvansa avaimenreikään kuuli Klaus isänsä äänen valittavana, rukoilevana, ja Jonaksen tylynä vastaavan siihen. Viimein kuului kova kiljahdus: — Minä tahdon, tahdon, en saa muutoin rauhaa. Mene heti.

Samassa avautui ovi. Jonas astui ulos synkkänä, päättävä ilme kasvoissaan. Lapset nähdessään hän tiuskaisi:

— Täällä ei ole teidän paikkanne. Miksi ette mene imartelemaan nuorta paronia te, kuten kaikki muut?

Mutta nähdessään Klauksen surulliset kasvot hän sanoi:

— Minä tein kaikki, mitä taisin puolestanne, Klaus-herra, ja jos minusta yksin olisi riippunut, ei tuo kreikkalainen sudenpentu olisi täällä nyt herrana.

— Hyi, Jonas, huusi Beata kiivaasti. Sinä olet aina ollut paha Yrjölle.

Mutta Jonas poistui kiireesti jättäen lapset pelästyneinä ja neuvottomina seisomaan oven eteen.

Vähän ajan kuluttua astuivat paroni ja vanha tohtori portaita ylös.

— Isoisä, saammeko mennä isän luo? kysyi Beata.

Paroni loi kysyvän katseen tohtoriin.

— Odottakaahan hetkinen, sanoi tohtori, ystävällisesti nyökäten lapsille. Ehkä annamme isän vähän levätä ensin.

Lapset istuivat portaille odottamaan. He istuivat kumpikin mietteissään. Beata koetti alussa johtaa puhetta Yrjön ihmeelliseen kohtaloon, mutta kun Klaus ei tuntunut olevan puheliaalla päällä, vaikeni tyttökin ja punoi itseksensä juonta seikkailuun, jonka pääsankarina Yrjö oli.

Jonkin ajan kuluttua ovi avautui, paroni ja tohtori astuivat ulos.

— Arveleeko veli, että minun on jäätävä hänen luokseen, kuten hän pyysi? kysyi paroni.

Tohtori mietti.

— Kenties se on parasta. Ehkäpä hän rauhoittuu, kun saa uskoa huolensa jollekin.

— Minä menen sitten. Ja paroni palasi takaisin sairaan huoneeseen.

Lapset tarttuivat tohtorin käsivarteen.

— Onko isä kovin sairas?

Tohtori siveli Beatan päätä.

— Toivokaamme parasta, lapseni, sanoi hän. Minä jään joka tapauksessa tänne.

Tohtorin mentyä kuiskasi Beata veljellensä: — Isä on hyvin sairas. He sanovat aina: toivokaamme parasta, kun potilas on huono. Oi isä-rukka, minä jään ainakin tänne, kunnes isoisä tulee pois.

Paroni viipyi kauan. Kun hän viimein tuli huoneesta, oli hän tuhkanharmaa kasvoiltaan. Hän kulki lasten ohi luomatta heihin katsettakaan.

— Isoisä, kuiskasi Beata, mutta Klaus tarttui häntä käsivarteen.

— Hiljaa, sanoi hän katkerasti. Etkö näe, että me emme merkitse enää mitään.

Klaus ja Beata eivät koskaan saaneet tietää, mitä heidän isänsä ja paronin välillä oli tapahtunut. Paroni salasi kaikilta paitsi sisareltaan, että kapteeni oli hänelle tunnustanut olleensa syyllinen siihen rikokseen, jonka vuoksi nuoren paronin oli täytynyt lähteä maasta.

Raskaasti paroni nyt sai tuntea, että hän kiivaudessaan oli karkoittanut luotaan ikiajoiksi kunniattomana poikansa, jonka ainoa vika oli se, että hän iloisessa toveriseurassa oli hävinnyt viisisataa markkaa pelissä. Mutta ovelasti oli tätä hänen hairahdustaan väärinkäytetty. Kun hän seuraavana päivänä lähetti naapurikaupungista Matin viemään kirjettä isälleen, jossa hän mainitsi olevansa kunniavelassa pyytäen isältä viisisataa markkaa, oli Jonas ottanut kirjeen Matilta ja luvannut viedä sen perille. Hän tekikin sen, mutta Fredrik-kapteenin huoneessa lisättiin rahasumman jälkeen nolla, joten se tuli olemaan 5000 markkaa. Paroni kiivastui ja kieltäytyi jyrkästi maksamasta velkaa. Myöhemmin hän kuitenkin katui ja lähti kaupunkiin toimittamaan rahoja pojalleen.

Hän meni vanhan rahamiehen luo, joka hoiti hänen asioitaan, mutta sai tältä kuulla, että nuoren paronin palvelija oli jo käynyt nostamassa rahoja paronin allekirjoittamalla paperilla. Se oli odottamaton isku, niin odottamaton, että paroni ei huolinut ottaa selkoa yksityisseikoistakaan. Pääasiahan oli selvä. Yrjö oli väärentänyt hänen nimensä. Matti, jonka hän otti kuulusteltavakseen, kielsi jyrkästi koskaan nostaneensa rahoja. Mies-rukka luuli todellakin herransa olevan syyllisen ja tahtoi hänet pelastaa. Hänen luutnanttinsa hyvä ystävä, Fredrik-kapteeni, ja Jonas uskottelivat typerälle palvelijalle, että luutnantti tarvitsi rahoja, muutoin hän menettäisi virkansa ja kunniansa, ja antoivat hänelle muka luutnantin nimessä väärennetyn paperin, jonka itse teossa kapteeni oli väärentänyt. Matti meni rahamiehen luo, sai summan viisituhatta markkaa ja vei rahat kapteenille, kuten käsketty oli, jotta epäluulo muka ei lankeaisi luutnanttiin. Yrjölle, joka oli asiasta aivan tietämätön, antoi kapteeni jalomielisesti 500 markkaa pelivelan suorittamiseksi… Asia, tuli kuitenkin ilmi, ja merkillistä kyllä se levisi kaupungillekin. Yrjö tietysti vakuutti viattomuuttaan, mutta paroni ei häntä uskonut. Kenties olisi asia vielä tutkimalla selvinnyt, mutta nuori paroni oli kiivas kuten isäkin. Hän pyysi eron sotapalveluksesta ja matkusti pois kotoa, jossa häntä niin verisesti oli loukattu. Tätä hänen äkillistä lähtöään pidettiin todistuksena siitä, että hän todella oli syyllinen. Kapteenille tuli hänen matkansa varsin sopivasti, hän antoikin hänelle auliisti matkarahat. Myöhemmin kirjoitti Yrjö paroni kyllä kaksikin kirjettä isälleen, joissa hän levollisemmin koetti todistaa syyttömyyttään. Mutta nämä kirjeet eivät koskaan tulleet perille syystä, jonka ainoastaan Jonas ja kapteeni tunsivat. Ja näin olisi kavala salajuoni miltei onnistunut, ellei kohtalon käsi olisi toisin ohjannut.

Vaikka paronista tuntuikin katkeralta, että hänen poikansa oli syyttömästi saanut kärsiä, keventyi hänen sydämensä kuitenkin kuin suuresta kuormasta. Ensimmäisen kerran pitkistä ajoista hän saattoi kohottaa päänsä tietäen, että Sumersien nimi oli tahraton. Hän meni hakemaan Yrjöä. Oli lohdullista pitää poikaa luonansa ja nähdä hänen rakkaat kasvonsa, jotka niin suuresti muistuttivat isää.

Yrjö istui juttelemassa tohtori Nikoletopuloksen kanssa, joka kertoi hänelle hänen kodistaan Kreikassa.

— Isoisä, huudahti Yrjö paronin astuessa sisään. Eikö ole kummallista, että minulla on äiti, oma äiti?

Paroni hätkähti. Sen hän oli aivan unohtanut. Oli siis toinenkin henkilö, jolla oli oikeus Yrjöön, joka ehkä vaatisi pojan luokseen.

Kreikkalainen huomasi hänen mielenliikutuksensa ja nousten seisomaan hän lausui:

— Niin, herra paroni, en ole vielä toimittanut loppuun asiaani, jonka vuoksi tänne saavuin. Poikanne vaimo lähettää teille tervehdyksensä pyytäen, että hänelle luovuttaisitte lapsen, jota hän niin kauan on kuolleena surrut.

— Hän tahtoo pojan luokseen — pois minun luotani! Mahdotonta, herra, mahdotonta, ankkasi paroni.

— Äidin oikeudet, herra paroni, huomautti kreikkalainen tyynesti.

— Mutta hänen isänsä oli suomalainen, ja pojanpojastani on tuleva suomalainen kaikella kunnioituksella kansallisuuttanne kohtaan, herra tohtori.

Ovela kreikkalainen piti viisaampana tällä kertaa peräytyä. Hän hymyili siis taas kohteliasta hymyään ja sanoi: — Toivon, että sovimme tässä suhteessa, herra paroni. En missään tapauksessa tahtoisi loukata tunteitanne.

Paroni tyyntyi, ja pian oli keskustelu taas rauhallisella tolalla.

* * * * *

Samana yönä sammui kapteeni Fredrik Wärnehjelmin elämä. Hänen heikko sydämensä ei kestänyt niin monta mielenliikutusta yhtä haavaa. Tunnustettuaan rikoksensa paronille hän vaipui horroksiin, ja kun paroni aamulla aikaisin hiipi hänen huoneeseensa, ilmoitti tohtori, joka oli valvonut sairaan luona koko yön, että hän oli nukkunut iäksi.

Klaus ja Beata olivat orpoja.

Jonas oli kadonnut heti isäntänsä kuoleman jälkeen eikä enää koskaan näyttäytynyt Tottisalmessa, jota hän kerran oli uneksinut vallitsevansa heikon isäntänsä kautta. Paroni ei ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin häntä rangaistakseen. Hän tiesi, että palvelija oli rakastanut isäntäänsä, ja vainajan sekä myös Klauksen ja Beatan tähden hän tahtoi antaa asian raueta.

Heti hautajaisten jälkeen Klaus pyysi päästä pappilaan. Hän ikävöi lempeätä Mariaa ja äidillistä pastorin rouvaa. Tottisalmi tuntui nyt niin vieraalta, se ei enää ollut hänen perintökartanonsa, hänen tuleva valtakuntansa, toinen oli nyt hänen sijallaan. Beata ja hän olivat nyt armoleivänsyöjiä. Kapteeni ei ollut jättänyt mitään omaisuutta jälkeensä, he olivat kokonaan riippuvaiset paronista.

Vanha paroni ymmärsi hyvin Klauksen mielentilan. Hän valjastutti Pluton ja Vihurin vaunujen eteen ja kirjoitti Ekin mukana pastorille kirjeen, jossa hän ilmoitti asiain muuttuneen tilan.

Pappilan lämpimässä ilmakehässä lieventyi Klauksen ja Beatan suru aikaa voittaen. Klaus oli salaa pelännyt, että häntä nyt kohdeltaisiin toisin, kun hän ei enää ollut Tottisalmen perillinen. Mutta hän ei tuntenut pappilan väkeä. Kaikki kohtelivat häntä aivan samalla lailla kuin ennenkin, hiukan hellemmin vain hänen isänsä kuoleman takia. Pojatkin olivat sydämellisemmät. Josef koetti tosin saarnata hänelle tapansa mukaan puhuen epämääräisin sanoin kaiken katoavaisuudesta ja koreuden kuihtuvaisuudesta. Mutta Joel katkaisi saarnan varsin kovakouraisesti, vetäen tuolin Salomon Saarnaajan alta, niin että tämä äkkiarvaamatta kohotti töppösensä taivasta kohti vähemmin papillisella tavalla.

Klaus ymmärsi kyllä, että Joel tällä kertaa oli pilaillut hienotunteisuudesta häntä itseään kohtaan eikä vallattomuudesta, ja oli siitä kiitollinen Joelille.

Beata liikkui ensin pappilassa itkettynein silmin tavallista hiljaisemmin, kummasteleva Jonatan ja Susanna alituisesti kintereillään. Lapsi-rukat ymmärsivät kadottaneensa iloisen leikkitoverinsa ja koettivat kaikin tavoin osoittaa hänelle myötätuntoaan, usein varsin hullunkurisella tavalla. Jonatan kantoi hänelle kaikki pyytämänsä kiisket ja salakat, ja Susanna laski eräänä päivänä juhlallisesti resuisen nukkensa Elviiran, parhaan aarteensa, Beatan syliin.

Beatan oli mahdoton pysyä totisena, kun he tepastelivat vierashuoneeseen, kiipesivät tuolille istumaan ja katselivat häntä jäykkinä kuin puujumalat, silmät pyöreinä ja kädet ristissä. He koettivat olla "hienotunteisia", kuten Maria oli heitä neuvonut.

Kauan ei Beata jaksanut nähdä heidän voimia kysyviä ponnistuksiaan näyttäytyä surullisilta. Hän alkoi ommella Elviiralle uusia vaatteita, ja vähitellen hän liukui entiselle leikkikannalleen heidän kanssaan. Kesti kuitenkin aikoja, ennenkuin hänen naurunsa helisi iloisena kuten ennen onnellisina päivinä.

Yhdestoista luku.

ATEENASSA.

Aigeianmeri välkkyi huikaisevan sinisenä päivänpaisteessa. Kaukaa siinsivät Hymettosvuoren pehmeät ääriviivat, ja vasemmalla kohosi Salamiin lahdikas rannikko. Laiva halkaisi aaltoja levollisena rahtuakaan piittaamatta kannelle kerääntyneestä kirjavasta ihmisjoukosta. Lähestyttiin Pireusta. Matkustajien iloinen sorina oli vaiennut. Ääneti, hiljaisina he seisoivat katselemiseen vaipuneina. Erillään muista seisoi pieni ryhmä meille tuttuja henkilöitä. Siinä oli kylmästi hymyilevä tohtori Nikoletopulos, siinä laiha punatukkainen maisteri Ticklenius ja kirkassilmäinen Yrjö, joka nyt lähestyi synnyinseutuaan — Kreikkaa.

Yrjön äiti oli heti, saatuaan kuulla, että hänen kuolleena itketty poikansa todella oli elossa, kirjoittanut kirjeen paronille liikuttavin sanoin rukoillen ainokaistansa luokseen.

Ja paroni, ymmärtäen, että äidin ja lapsen välinen side on maallisista siteistä pyhin, ei enää vastustanut.

Päätettiin, että Yrjön oli heti lähdettävä Kreikkaan yhdessä tohtori Nikoletopuloksen ja Demetrioksen kanssa. Hänen oli määrä viipyä siellä pari kolme vuotta. Ja jotta hänen lukunsa eivät keskeytyisi, lähti maisteri Ticklenius mukaan hänen opettajanaan.

Kostein silmin katseli Yrjö eteensä avautuvaa rannikkoa. — Siinä siis oli hänen toinen isänmaansa, unelmien ja kauneuden satumaa, tarujen kehto ja urhojen hauta.

Hän muisti hämärähetket maisterin pienessä tupakalle tulevassa huoneessa, jolloin avojalkainen puutarhapoika silmät suurina kuunteli ihmeellisiä taruja Herakles ja Theseus sankareista, Argonauttien retkestä ja Troian sodasta.

Hän muisti vielä enemmän. Muisti salotorpan mäntymäellä, muisti pirtin, jota vain päre valkea himmeästi valaisi. Hän näki taas torakat lattialla, keisarinviheriän seinänraoissa, piimähaarikan pöydällä ja lapsen kehdossa, jota hänen lakkaamatta täytyi liekuttaa. Hän kuuli torpanemännän toraisan äänen ja lapsen tyytymättömän itkun.

Hän näki itsensä lempeän Matleena-äidin sylissä iloisena, hellittynä, sitten arkana ja uhmailevana uuden kasvattiäidin kiusaamana. Monta korvapuustia tämä oli orvolle sivaltanut, monet tukkapöllyt jauhanut. — — —

Kuuluva niiskutus herätti Yrjön muistoista. Hän käännähti. Maisteri pyyhki ahkerasti silmiään punaisella nenäliinallaan.

— Kun minä ajattelen, Yrjö, puhui hän miltei nyyhkyttämällä, että me, että minä, Amos Ticklenius, köyhän lukkarin poika, muutaman hetken kuluttua — kuluttua — astun jalkani mainehikkaan Hellaan — hm-hm mainehi — — — hm — se on kerrassaan, kerrassaan kuin unta.

Ja maisteri peittäytyi punaiseen nenäliinaansa.

Maisteri-rukka! Yrjön mieleen muistui elävästi Tottisalmi, isoisä, Beata, Ottilia-täti, Klaus. Kaukana oli nyt Tottisalmi, kaukana Suomi, kaukana köyhyys ja orpous. Äiti kutsui, oma äiti.

Demetrios astui kannelle. Hän oli heti laivan saavuttua Kreikan vesille vaihtanut eurooppalaisen pukunsa ja esiintyi albanialaisena kiireestä kantapäähän. Ja komealta hän näyttikin. Päätä peitti korkea punainen, sinitupsuinen lakki, hartioilla liehui takintapainen sininen vaate, liivit kullalla kirjaillut, samettiset, paidanhihat leveät, lumivalkoiset, vyöllä oli nahkainen vyö aseineen. Ja lisäksi vielä lumivalkoinen, polviin asti ulottuva hame, niin runsaasti poimutettu, että Yrjön mieleen ehdottomasti muistui Beatan tärkätty musliininen sunnuntaihame. Housut olivat aivan lyhyet, sääriä peittivät punaiset, sukkanauhoilla pauloitetut sukat, ja jaloissa oli punaiset kärkevät kengät.

— Kirie, Hellas, hän lausui osoittaen loistavin silmin rannikkoa.

Vanhan palikaarin sydän täyttyi riemusta, kun hän taas näki edessään

Hellaan komeat vuoret.

Tohtori Nikoletopulos viittasi pientä valkoista pilkkua kohti.

— Akropolis, hän sanoi.

Yrjön sydän sykähti. Hän nipisti kättään. Eikö tämä kaikki ole unta? Ei, tuolla seisoo maisteri juhlallisena, laihana, terävänenäisenä aivan kuin Tottisalmessa, siinä on Demetrios, siinä Nikoletopulos. Ja laiva kulkee jyskyttäen eteenpäin. Ylt'ympäri kohoaa korkeita vuoria, kimaltelee ihmeellisen sininen meri.

— Tuossa on Hymettos, ja tuossa on Pentelikon, josta Ateenan marmori ikiajoista asti on tuotu. Nyt näkyy Ateena, tuo iso valkoinen rakennus tuolla on kuninkaan linna. Korkea vuori sen takana on Lykabettos-vuori, selittää tohtori Nikoletopulos.

Laiva kiertää Pireuksen niemekkeen, hiljentää vauhtiaan — ollaan satamassa.

Nopea vene kiidättää matkustajat maihin.

Tohtori Nikoletopulos ojentaa kätensä Yrjölle. — Tervetuloa synnyinmaahanne, Georgios.

Ja Demetrios lisää kreikankielellä:

— Tervetuloa, herra, siihen maahan, jonka vapauden puolesta isänne kaatui.

Mutta Yrjön takaa kuului kolea, juhlallinen ääni:

— Paljasta pääsi, poika, sillä maa, jota poljet, on pyhä.

Se oli maisteri Ticklenius.

Eteenpäin kiitävät hevoset viinimaiden ja ikivanhojen oliivilehtojen ohi. Äkkiä näkyy taas Akropolis, jonka kukkula on kätkenyt silmiltä.

— Se on paljon pienempi kuin luulin, kuiskaa Yrjö maisterille. Tämä nyökkää vastaukseksi. Hänkin oli kuvitellut Akropolista paljon suuremmaksi. Ja muutoinkin. Onko tämä Ateena, hänen unelmiensa ja toiveittensa kultakaupunki? Pettyneenä hän katselee ympärilleen, kun he saapuvat kaupunkiin. Tasaiset uudenaikaiset kadut, mitättömät, ikävät rakennukset. Ihmiset hyörivät, kauppaavat ja puuhaavat aivan kuin muuallakin maailmassa. Ja sitten täytyi syödä ravintolassa pihviä ja kalaa hännystakkisen edeskäyvän palvelemana aivan kuin missäkin jokapäiväisyyden pesässä. Ja hän oli toivonut saavansa syödä viikunoita ja vuohenjuustoa jossakin paimenmajassa.

— Herra maisteri, sanoi Nikoletopulos veitikkamaisesti. Ottakaapa näitä öljymarjoja, ja kas tässä on viiniä, vanhaa kreikkalaista kelpo tavaraa, jota jo Themistokles joi.

Maisteri vilkastui.

— Todellakin? Hän nielaisi suutaan vääntämättä karvaan viinin ja äitelät öljymarjat.

— Sillä aikaa kuin odotamme hevosia Kephisiasta, huvittaa teitä ehkä lähteä Akropoliille, ehdotti tohtori. Ja sitten Kephisiaan, jossa äiti maltittomasti odottaa poikaansa.

— Emmekö voi heti lähteä Kephisiaan? kysyi Yrjö ujosti.

— Aivan heti, nuori ystäväni, mutta laiva saapui niin paljon tavallista aikaisemmin, etteivät hevoset vielä ole ennättäneet tänne.

He lähtivät siis astumaan pitkin pölyisiä katuja ja saapuivat, jätettyään taakseen uuden Ateenan, likaisille, huonosti kivitetyille, kapeille kaduille. Ja täällä heitä kohtasi vanha Ateena joka askeleella, raunioina tosin, mutta yhä vielä ihanana. Maisteri oli voittanut pettymyksensä. Hartaana hän vaelsi raunioiden keskellä, tavaili kirjoituksia ja teki muistiinpanoja. Hänen suuret taskunsa olivat pullollaan marmorisirpaleita, hän oli haltioissaan.

— Jos tätä menoa kestää vielä kauan, olemme vasta huomenna kotona, kuiskasi tohtori Nikoletopulos hymyillen Yrjölle.

— Hei, maisteri, huusi Yrjö, tullaan toinen kerta sitten näitä tutkimaan. Mennään nyt Linnavuorelle.

Maisteri totteli huokaisten. He poikkesivat vielä katselemaan Theseuksen kaunista temppeliä, josta maisteri tiesi kertoa Yrjölle, tohtorin kovasti haukotellessa, seuraavan tarinan:

"Kun kreikkalaiset Marathonin kentällä taistelivat persialaisia vastaan, kohosi Theseus haudastaan ja taisteli niin sankarillisesti, että kreikkalaiset voittivat. Osoittaakseen kiitollisuuttaan lähti Kimon muutamien ateenalaisten seuraamana Skyrokseen, jonka kuningas katalasti oli surmannut Theseuksen. Kauan hän etsi Theseuksen hautaa, mutta viimein lensi mahtava kotka taivaasta ja alkoi valtavilla kynsillään kaapia maata. Silloin löydettiin sankarin luut ja hänen keihäänsä ja miekkansa. Kimon kuljetti kaikki Ateenaan, jossa ne uudestaan haudattiin. Ja Theseuksen muistoksi rakennettiin komea temppeli, Theseion, jossa tulevat sukupolvet palvelivat Theseusta puolijumalana." Jyrkkää polkua pitkin jatkettiin matkaa, sivuutettiin Areiopaginkalliot ja noustiin rapistuneita marmoriportaita Propylaiain pylväskäytävään.

Ja viimein saavuttiin vuoren harjalle, jossa Parthenon kohosi ylevässä ihanuudessaan, vielä hävitettynäkin uhmaten barbaarien tuhotöitä ja ajan hammasta.

Hämmästyneinä jäävät Yrjö ja maisteri seisomaan. He eivät puhu, eivät liikahda, katsovat vain. Katsovat ja ihailevat valtavia, kullanruskeita pylväitä, siroja Feidiaan veistämiä koristuksia, koko rakennuksen jaloa muotoa.

— Tämä on itse kauneus, kuulee Yrjö opettajansa kuiskaavan. Vai oliko se hän? Onko tuo mies, jonka kasvot säteilevät, jonka silmät loistavat ja varsi suoristuu, todella maisteri Amos Ticklenius, kuiva, naurettava koulumestari, kirjatoukka, jota Tottisalmen paroni armosta piti luonaan, koska hän muuten olisi ehkä nähnyt nälkää?

Yrjö katsoo häneen ja tajuaa himmeästi: Ikuinen kauneus on aateloinut mitättömän ulkokuoren, on paljastanut sielun näkyviin. Ja Yrjöstä tuntuu kuin hän täällä kauneuden temppelissä kasvaisi yhdessä hetkessä ymmärtämään kauneuden salaisuuden.

Hän paljastaa päänsä. Lauhkea merituuli liehuttaa hänen hiuksiaan ja kiertelee Parthenonin pylvähikössä. Kullanvärisinä hohtavat ihanat pylväät, marmori-immet Erekhtheionin temppelissä hymyilevät, ja ylevänä kohoaa Niken temppeli.

Ja tuolla alhaalla kimaltelee Aigeian meri, etäällä siintävät Salamiin rannat, Aiginan saari.

— Täällä, missä nyt seisomme, odotti muinoin Aigeus Kreetasta kotiutuvaa laivaa, täältä hän tarun mukaan syöksyi syvyyteen nähdessään mustan lipun Theseus-poikansa laivasta, kertoo Nikoletopulos. — Ja nyt, nuori herra, hän lisäsi, ennenkuin lähdemme äitinne luo, luokaa vielä silmäys ympärillenne. Te näette lumipeittoiset vuoret, siintävän meren, Attikan tasangon öljypuineen ja Ateenan jalkainne alla. Eikö totta, isänne ei turhan tähden vertaan vuodattanut? Kaunis on Hellas, ja vapaa täytyy sen kansan olla.

Yrjö nyökäytti päätään vastaukseksi. — Olen minäkin helleeni, sen tunnen täällä, Akropoliilla.

Demetrios ilmestyy ja astuu Yrjön luo: — Herra, hevoset ovat tulleet, valtiatar odottaa Kephisiassa.

Taaskin vierivät vaunut viinitarhojen ja öljypuumetsien lävitse. Yrjö istuu mietteissään, ei huomaa uhkeita plataaneja eikä viehättäviä huviloita. Hän ajattelee äitiä. Minkälainen hän on? Niinkuin Ottilia-täti? Ei, ei, Ottilia-täti on jo vanha, äiti on vielä nuori ja kaunis? Niinkuin Lotta-äiti? Ei sellainenkaan. Pastorin rouva on hyvä, mutta äiti on sittenkin toisenlainen. Hänen kätensä ovat pehmeät, äänensä lempeä, silmänsä hellät.

Mutta entä jos hän suutelee? Yrjö ei pidä suuteloista. Hän on nähnyt tyttöjen suutelevan toisiaan. Beata ja Maria suutelivat usein. Mutta pojat eivät suutele.

Vaunut pysähtyvät tasakattoisen rakennuksen eteen, jota suuret tuuheat plataanit varjostavat. On jo pimeä, mutta sisältä virtaa valoa. Ovi aukenee, tumma varjo ilmestyy portaille. Kuuluu heikko huuto: Georgios! Yrjö näkee lempeät tummat silmät, tuntee kaksi pehmeätä käsivartta ympärillään ja lämpimän suudelman otsallaan.

— Äiti, kuiskaa hän omalla kielellään, ja äiti ymmärtää hänet, tietää, mitä merkitsee ensimmäinen sana vieraassa maassa kasvaneen pojan huulilta.

Kahdestoista luku.

TAASKIN TOTTISALMESSA.

— Mutta Niilo, sinä vanha veijari, enkö ole sanonut että koivujen pitää olla täällä täsmälleen kello neljä, torui Beata, ja nyt on kello jo viisi. Kuinka luulet meidän ennättävän saada ne kaikki pystyyn!

— Kaksikymmentä kappaletta, vastaa Niilo, joka ajan mennen on käynyt yhä kuurommaksi.

Beata nauraa. — Kyllä kelpaa tehdä tyhmyyksiä, kun on kuuro eikä ymmärrä nuhteita. Mutta selkäsaunan sinä, Niilo, sittenkin ansaitsisit, etkä suinkaan tupakkaa, jota näyt toivovan. — Klaus! huutaa hän ovesta sisään — tuo Niilolle vähän tupakkaa ja joudu pystyttämään koivuja.

Nuori ylioppilas astuu portaille iloisesti viheltäen.

— Asettakaa te koivut paikoilleen Niilon kanssa. Tähän portaitten eteen neljä ja toiset tuohon vanhaan paikkaan lehtimajaksi niinkuin ennenkin. Minä menen huoneita lehvillä koristamaan. Beata riensi sisään, mutta pyörähti takaisin. — Kuule, Klaus, minä olen aivan, aivan varma siitä, että Yrjö tulee tänä iltana.

— En usko, että hän ennättää.

— Saatpa nähdä. Hän koettaa päästä kotiin juhannusaatoksi.

Klaus jäi hyräillen pystyttämään koivuja. Hänen huulensa vetäytyivät iloiseen hymyyn. Olisipa koko hauska nähdä Yrjöä ja Tickleniusta.

— Kas niin, Niilo, sanoi hän, lyöden ukkoa olalle, nyt on kaikki valmista. Menkää nyt kotiin, vetäkää vanha univormu yllenne ja asettukaa portin pieleen odottamaan. Kukaties saamme harvinaisia vieraita tänään.

Ukon katse kirkastuu. — Nuori paroniko? hän kysyy.

— Saattaa olla, saattaa olla. Kömmi nyt vain matkoihisi.

Niilo lähti köpittämään, minkä vanhoilta kankeilta sääriltään pääsi.

— Ikävää tämä odottaminen, mutisi Klaus, kun kello jo aloitti seitsemättä. Maria lupasi, että he tulisivat jo aikaisin.

— Hei, Klaus, kuului samassa iloinen ääni, ja parvi nuoria vaaleapukuisia tyttöjä ja nuorukaisia läheni halavakäytävää pitkin. Siinä olivat pappilan nuoret. Josef, kalpea papinkokelas, Joel, joka saatuaan kahdesti reput ylioppilastutkinnossa oli ruvennut kauppaa harrastamaan. Maria, suloinen, tummasilmäinen neito, lisäksi vielä Susanna ja Jonatan, jotka yhä vielä ihailivat Beataa, Jonatan tosin vain salaa, koska hän jo oli siinä iässä, jolloin pojat ainakin virallisesti halveksivat tyttöjä. Pastori Perenius oli vuosi sitten, vanhan rovastin kuoltua, päässyt kirkkoherraksi pitäjään, ja suhde pappilan ja Tottisalmen nuorten välillä oli yhtä sydämellinen kuin ennenkin.

Kahvipöytä oli katettu verannalle. Riikke-mamseli hyöri punaisena ja pyylevänä kiiltävän kahvipannun kimpussa, Beata apulaisenaan.

Pöydän päässä istui Ottilia-neiti yhtä suoraselkäisenä kuin ennenkin ja hänen toisella puolellaan paroni ja tohtori, joka oli käynyt entistään kaljummaksi. Paronin hiukset olivat lumivalkeat, mutta hänen kasvoistaan oli kadonnut raskas ilme. Viisi vuotta oli kulunut siitä, kun Yrjö läksi Kreikkaan, mutta pojan ja vanhuksen suhde ei silti ollut kylmennyt. He olivat ahkerassa kirjeenvaihdossa koko ajan, ja Yrjö kertoi tarkoin kirjeissään elämästään ja työstään. Monta hyvää neuvoa oli elämänviisas isoisä lähettänyt pojanpojalleen merten yli. Ehkäpä Yrjö olisi ujostellut uskoa silmästä silmään ajatuksiaan ja tunteitaan, mutta kirjeissä hän saattoi olla avonaisempi. Ja nyt hän oli luvannut tulla Suomeen, Tottisalmeen, keskustellakseen isoisän kanssa perinpohjaisesti tulevaisuudestaan. Joka päivä häntä oli odotettu, paroni ja Beata olivat kiihkeästi avanneet postilaukun joka kerran, kun se saapui, mutta Yrjöltä ei ollut tietoja, ei riviäkään tulopäivästä.

— Beata odottaa Yrjöä, nauroi Joel. Katsokaa, kuinka malttamattomana hän tähystää maantielle päin. Turhapa lienee vaivasi, Beata.

Beata käänsi häneen hehkuvat kasvonsa: — Älä luulekaan, olen varma siitä, että hän tulee. Minä sanon niinkuin Riikke-mamseli: sydämeni ei petä.

Jonatan poistui sanaakaan sanomatta, juosten portille päin. Hetkisen kuluttua kuului äänekäs riemuhuuto: — He tulevat! Tulevat! ja poika vilisti juoksujalkaa takaisin.

— Kutka? Kuka? Yrjökö?

Kaikki nousivat ja lähtivät liikkeelle. Mutta ennenkuin he ennättivät portaita kauemmaksi, ajoivat pihalle kyytikärryt, ja niissä kaksi pölynpeittämää olentoa. Kärryjen jäljestä hyppäsi Niilo tulipunaisena ja hattuaan heiluttaen.

— No totta tosiaan, Yrjö ilmielävänä! huudahti Ottilia-täti.

Kaunis solakka nuorukainen hypähti kärryistä, rientäen syleilemään paronia ja Ottilia-tätiä.

— Entä Klaus? Entä Beata? kysyi hän hiukan muukalaisella äänensävyllä.

— Tässä ollaan! huudahti Klaus iloisesti. Mutta Beataa tuskin enää tunnet. Makkarasta on tullut onkiliero, ja hän työnsi punastuvan Beatan Yrjön luo.

Yrjö katsoi kummastuneena hoikkaa, kaunista tyttöä, joka viidessä vuodessa oli kehittynyt neidoksi. Sitten hän sirosti suuteli häntä kädelle.

— Beata sinä kuitenkin olet, rakas serkkuni, vaikka oletkin kasvanut, niin etten sinua ollut tuntea.

Beata säteili. Hän oli odottanut tätä hetkeä miltei siitä asti kuin Yrjö lähti, oi kuinka hän olikaan odottanut. Ja kuvaillut sitä juuri tällaiseksi. Hän täysikasvuisena ja Yrjö kohteliaana ihmetellen, että hän oli tullut niin isoksi. — Mutta kylläpä Yrjö itsekin oli kasvanut. Ja kuinka miehekäs hän oli, kuinka jalon näköinen. Mitä olivat muut hänen rinnallaan, Josef, Joel, Klaus! Mitättömiä poikanulikoita vain!

Mutta kuka on tuo oppineen näköinen, laiha, kumaraselkäinen tiedemies? Oi, sinä rakas maisteri Ticklenius, vanha uskollinen sielu. Siinä sinä seisot nuorten ympäröimänä, änkyttäen, silmälaseja pyyhkien, liikutettuna, onnellisena.

Nyt lähestyvät pappilan nuoretkin, jotka tähän asti ovat pysyneet loitompana. Riemusaatossa viedään Yrjö ja maisteri kahvipöydän ääreen, jossa Riikke-mamseli vastaanottaa heidät molemmat avosylin.

— Riikke-mamseli on hiukan harmaantunut, mutta yhtä nuori siltä, sanoo maisteri ja taputtaa emännöitsijää selkään.

— Ja maisteri on vain entistään laihempi, sanoo Riikke-mamseli ja taputtaa maisteria selkään. Ei ne siellä Kreikassa taida ruuanlaittoa ymmärtää. Tokko syövät oikeata ruokaakaan?

— Haikaloja vain, Riikke-mamseli, haikaloja ja öljymarjoja ja vähän vuohenjuustoa lisäksi, nauraa Yrjö. — Kyllä olemme ikävöineet Tottisalmen vasikanpaisteja.

— Voi sentään, hätäilee Riikke-mamseli, ja minä kun ajattelin laittaa huomiseksi lintua. Täytyy heti rientää keittiöön antamaan käskyjä. Kyllä pojan pitää saada vasikanpaistia, kun hän tulee oikeaan, lailliseen kotiinsa.

Ja Riikke-mamseli pyörähti sisään, heittäen kahvintarjoilun Beatan huoleksi.

Myöhemmin, kun kokko jo oli poltettu, tohtori ja pappilan nuoret lähteneet kotiinsa, istuu perhe paronin työhuoneessa.

— No, Yrjö, nyt sinä kai jäät Suomeen ja Tottisalmeen? kysyy Ottilia-täti. Isoisä alkaa jo tulla vanhaksi, hän tarvitsee apua talon hoidossa.

Paroni luo tutkivan katseen Yrjöön. Sama kysymys oli kaiken iltaa pyörinyt hänen huulillaan, vaikka hän ei ollut tahtonut sitä Yrjölle ensimmäisenä iltana tehdä. Klaus ja Beata luovat myös silmänsä uteliaina serkkuun, mutta Yrjö on ääneti. Viimein hän nousee ja astuu paronin luo.

— Isoisä, sanoo hän hitaasti. Sinä et saa pahastua siitä, mitä nyt sanon. Minä en voi jäädä vielä Tottisalmeen. Anna Klauksen auttaa itseäsi. Mikäli olen kirjeistänne ymmärtänyt, on hän siihen sekä halukas että kykenevä. Minä tiedän, että Klaus on sydämestään kiintynyt Tottisalmeen. Minäkin rakastan sitä, mutta en samalla lailla kuin hän. Klaus rakastaa itse maata, Tottisalmea sellaisenaan metsineen, peltoineen, vainioineen. Eikö totta, serkku? Enkö ole oikeassa?

Klaus nyökkää äänetönnä. Yrjö on liiankin oikeassa. Vaikealta hänestä tuntuisi erota Tottisalmesta, hän on kasvanut kiinni kotiturpeeseen. Karkoittaa hänet pois Tottisalmesta olisi sama kuin katkoa puulta juuret.

Paronikin tietää sen. Mutta sittenkin ovat Yrjön sanat raskaat kantaa. Hänen pojanpoikansa ei tahdo jäädä isiensä perintöä hoitamaan, ei tahdo kulkea samoja jälkiä kuin he. Mutta oikeastaan hän on jo sitä aavistanut. Ja ottanut sen vastaan rangaistuksena siitä, että hän kerran karkoitti syyttömän poikansa kodista, pakottaen hänet pakenemaan vieraaseen maahan.

— Ja mitä sinä aiot? kysyy hän hiljaa.

Yrjön silmät säteilevät: — Minä olen aikonut harjoittaa vähän aikaa opintoja täällä Suomessa saadakseni olla teidän luonanne. Ateenassa suoritin ylioppilastutkinnon.

— Loistavan, pistää maisteri ylpeänä väliin.

— Ja nyt voin jatkaa Suomessa. Ateenassa tapasin muutamia ranskalaisia ja saksalaisia tiedemiehiä, arkeologeja, jotka aikovat ruveta suorittamaan kaivaustöitä Ateenassa ja muualla Kreikassa. Heihin aion yhtyä saatuani ensin tietoja ja perusteita. Jos minun onnistuu, jos käy kuten toivon, voin ehkä hyödyttää sekä Suomea että Kreikkaa. — Nykyinen Kreikka, hän lisäsi surumielisesti, on tuottanut minulle monta pettymystä. Sellaisiksi en ollut kuvaillut vanhan Hellaan jälkeläisiä, mutta tahdon työskennellä saadakseni esille taideaarteet, jotka vielä ovat raunioiden kätkössä. Maisteri Ticklenius tulee olemaan uskollinen työkumppanini. Hänellä on perusteelliset tiedot — suotta hän ei ole istunut nenä vanhoissa pergamenteissa kaikkia näitä viittä vuotta. Ja rahoja minulla on riittävästi.

Maisteri hykersi käsiään. — Niin, Yrjö, me näytämme maailmalle taideteoksia, jotka kauneudellaan hämmästyttävät kaikkia. Kreikka kätkee vielä povessaan monta aarretta. Rahoja vain tarvitaan ja viisasta johtoa.

Paroni ojensi Yrjölle kätensä.

— Tee, poikani, kuten tahdot. Linnun täytyy saada lentää. Mutta muista, Tottisalmi on aina kotisi ja Suomi isänmaasi.

— Luuletko minun sitä koskaan unohtavan, isoisä. Ja Beata auttaa minua muistamaan, jos joskus unohtaisin sen. Eikö totta, Beata?

Beata hymyili kyynelten takaa.

— Minuun voit luottaa.

Klaus avasi ikkunan. — Kuuletteko, kuinka käki kukkuu vanhassa halavassa. Se on siinä kukkunut joka kesä niin kauan kuin muistan. Se on Tottisalmen käki, meidän oma suvilintumme.

Beata hiipi lähemmäksi Yrjöä.

— Katso, Yrjö, kuinka kaunista on täällä vanhassa puistossamme. Miksi tahdot pois luotamme?

Yrjö katsoi häneen surumielisesti.

— Minä olen liian rikas, Beata, sanoi hän, olen saanut kaksi isänmaata. Kreikkaan minua vetää äiti ja kauneuden kaipuu. Suomeen olen sidottu tuhansilla siteillä. Ja niin olen tavallani koditon kulkulainen, jollaisena kerran tulin veitsenteroittajan kanssa pyryilmalla Mäenpään torppaan.

Beata laski pienen päivettyneen kätensä Yrjön käteen. — Et koditon,

Yrjö, et koskaan niin kauan kuin minä ja Tottisalmi olemme pystyssä.

Paroni katseli molempia nuoria, jotka hiljaa puhelivat kesäyön vaaleassa valossa. Hänen vanhoille kasvoilleen levisi lempeä hymy. Kenties oli kuitenkin olemassa side, joka saattoi kiinnittää Yrjön Tottisalmeen. Vanhus tiesi ja tunsi: maailma myrskyineen houkuttelee niin kauan kuin on nuori, mutta kun mieli tyyntyy ja hiukset harmenevat, on hyvä istua kotona halavien varjossa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TOTTISALMEN PERILLINEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE