The Project Gutenberg eBook of Urpuja, by Alpo Noponen

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Urpuja

Subtitle: Kokoelma runoja

Author: Alpo Noponen

Release Date: August 9, 2020 [EBook #62889]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Produced by Tapio Riikonen

URPUJA

Kokoelma runoja

Kirj.

ALPO NOPONEN

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1894.

SISÄLLYS:

Esipuhe.

Urvut.

I. Lapsuusmuistoja.

Lapsuuteni tölli.

Töllin uurre.

Siperian tiellä.

"Niin se aina kulkeminen tääll' on köyhän lasten."

II. Maa ja kansa.

Z. Topeliuksen täyttäessä 75 vuotta.

Professori J.R. Danielson'ille.

Viktor Löfgren'ille.

J.L. Runeberg'in haudalla.

Kesäksi maalle.

Haapaniemessä.

Savonlinna.

Talvi-iltana.

Kylvöajan lähestyessä.

III. Kuvauksia.

Miljonääri.

Vanha viulu I. II. III.

Elämän paras osa.

Osat vaihtuivat.

Kusti kinkerillä.

Neuloja.

Lämpömittari.

Rannan Helka.

Keinutuoli.

Kerjuri.

Jouluna.

Enkelinlaulu-vuori.

IV. Tunteita ja mietelmiä.

Ruusun umput.

Ystävälleni.

Kuihtuva impi.

Olis aika armastaa.

Kihlautuneille.

Sormuksia vaihtaessa.

Aprilli-päivänä.

"Merkki" sai.

Syystuulella.

Onni.

Vuoden vaiheessa.

Äidin haudalla.

Ei ole taivas kaukana.

Taistelua ja lepoa.

Papinvirkaan asettamisen johdosta I. II. III.

V. Käännöksiä.

Kuolon enkeli.

Esipuhe.

Ennenkuin uskalsin ryhtyä tämän kirjasen julkaisupuuhiin, kysyin Herra Professoori A. Genetz'iltä, joka oli tarkastanut "Kuolon enkelin" suomennokseni ja siinä minua muutamissa vaikeissa kohdissa hyväntahtoisesti auttanutkin, ottaisiko hän tarkastaakseen julkaistavaksi aiotun runokokoelmani käsikirjoituksen. Saatuani siihen myöntävän vastauksen, kokoilin yhteen ne runoni, joiden luulin johonkin määrin runoutta olevan, ja vein ne professoori G:lle. Tarkastuksen jälestä antoi hän niistä kehoittavan lausuntonsa kirjallisestikin. Se teki kustantajan löytämisen helpommaksi ja antoi minulle rohkeutta yhteen koottuna julkisuuteen päästämään nämä yksinkertaiset laulelmani. Käytän tätä tilaisuutta ilmaistakseni Herra Professoorille nöyrimmän kiitollisuuteni.

Helsingissä Marraskuun 30 p. 1894.

Alpo Noponen.

Urvut.

Pirteissä pieniss' elin Savonmaan,

Ja verkkaan vieri pitkät talvet multa;

Ja henki kaipasi, ikävöitsi vaan,

Mut kauan viipyi armas kevät-kulta.

Kun päiväpuolta kummun kuitenkin

Kinokset talven vitkallensa suli,

Ja pälvipaikat syntyi metsihin,

Ja lehdon paltaat paljahiksi tuli;

Mä kaihomielin sinne kiiruhdan,

Reunasta lehdon oksan urvut poimin,

Mä povelleni niitä painallan

Ja sommittelen yhteen hartain toimin.

Sydämmein lämmön niihin hengitin,

Kun toivoin niitä oikein vihanniksi,

Ja kyynelin mä niitä kastelin —

Mut sittenkin ne jäivät urpusiksi.

Niit' en mä tohtis teille tarjota,

Jos ei ne Suomen lehtoloista oisi,

Kotoisten tuulten tuttu huo'unta,

Jos niistäkin ei hiljallensa soisi.

Kun Luojan päivä ilman lämmittää,

Elämä uusi lehdoissamme koittaa,

Ja hanget haihtuu, sulaa jäykkä jää,

Ja kanteleet ne kaunihimmin soittaa.

I.

LAPSUUSMUISTOJA.

Lapsuuteni tölli.

Miss' aaltoo Savon viljamaat,

Siell' aamuni aukeni ennen,

Ja lapsuuspäiväni riemukkaat

Pois siivin näyttivät menneen;

Niin hiukan tiesin ma maailmasta,

Nuo yksin innosti töllin lasta:

Vaan pirtti pieni joukkoineen

Ja lehto lintuineen.

Mut mulle kieltähän sointuista

Haastoivat lempehin huulin

Äit', siskot, taattoni tuntoisa,

Ja töllin takoa kuulin,

Kun kukkui käkönen kevähällä,

Ja läikkyi lähtehet rinnelmällä,

Kun aalto rannikolla soi,

Ja metsä huminoi.

Mun kouluni vanhan-aikuinen

Lie ollut polvesta tästä,

Mut läksyn parahan, kultaisen

Sain oppia siin' elämästä;

Se painui mielehen aamuin, illoin,

Kun vierell' äitini istuin silloin,

Se tuskin koskaan unhottuu,

Min haastoi äidin suu.

Tuo äitini kallis ja armainen

On paljon tuntea saanut

Tään elämän taistoa melskeisen —

On kohta hälle se laannut —

Vaan kuinka vaihteli elo mainen,

Ei vaihtunut uskonsa luottavainen,

Ett' onnekas hän ompi vaan,

Ken turvaa Jumalaan.

Nuo aatteet luottavat, lapsekkaat

Ne mulle mielehen jäivät.

Jäi taakseni töllit ja lehdot, haat,

Ja jäivät lapsuuden päivät;

Mull' elämä opetti paljon uutta,

Mut voinut ei ole tuota muuttaa,

Min opin äidiltä töllissä

Lapsuuden päivinä.

Ja sinne töllihin lapsuuden

Mä riennän aattehin silloin,

Kun myrskyt elämän purrellen'

Ne uhkaa tuhoa milloin;

Saan sieltä rauhoa, luottamusta,

Saan työhön, lauluhun innostusta.

Tään kuinka sulle palkinnen,

Sä — tölli kultainen.

1891.

Töllin aarre.

Tölli pieni kallellansa

Seisoi kummun reunassa;

Siinä äiti lapsiansa

Vaali, hoiti armasna.

Katovuott' ol' ollut monta,

Jolloin hätä yhteinen

Neuvoi perhett' avutonta

Kärsintähän puuttehen.

Leipä kuiva, karkeainen

Lasten ruokana on vaan,

Mut ei mieli nurkuvainen

Tänne pääse kuitenkaan.

Muinoin Sarpatissa kesken

Jauhot loppua ei voi

Vakkasesta köyhän lesken,

Siunauksen kun Herra soi.

Äiti uskoi, Herra vielä

Katsoo köyhän puolehen,

Hält' ei siunausta kiellä

Eikä hylkää huolehen.

Rukoillen hän lapsiansa

Laihoin leivin ruokkivi;

Kertoo, kuinka Herran kansa

Juudan maalla taisteli.

Patriarkat, tuomaritkin

Lasten tuttuja jo on,

Tobiat ja Daviditkin,

Salomonkin verraton.

Aapiskirjan, katkismuksen

Ehdittyään oppia,

Tuntevat he kaipauksen

Saada uutta tietoa.

Raamattu, tuo kirja parhain,

Josta kaikki ihmehet

Äiti heille kertoi varhain,

Ah, jos sen ois saanehet!

Kirveskalskehella isä

Leipää suuhun yhdeksään

Kyllin saanut ei, vaan lisää

Äiti puuhas yhtenään.

Kuitenkin ol' niukallainen

Töllin ruoka aina vaan,

Vaatetuskin vajavainen;

Kuinka kirjan hankkikaan

Raamatun tok' armaillensa

Tahtoi äiti toimittaa,

Vaikka sitä saadaksensa

Vuoret täytyis louhentaa.

Kärsi nälkää, teki työtä;

Rukin ääressä hän näin

Kehräs' monta pitkää yötä

Kehruuksia emäntäin.

Ponnistusta kauan kesti,

Viimein voitto saatihin,

Vaikka tautikin se esti

Pääsemästä maalihin.

Vihdoin kirstun laatikosta

Markkaa löytyi kymmenen,

Biblian niill' äiti ostaa,

Vahvan, nahkakantisen.

Uusi aika armahampi

Koittaa pikku pirtissä,

Kuiva leipä makeampi

Myös on siitä päivästä.

Aamusilla kirja varhain

Lukea jo nostetaan,

Illoin kääritähän parhain,

Laatikkohon lasketaan.

Siitä lasten vaisu henki

Voimaa, ravintoa juo,

Perheen koko elollenki

Siunauksensa se tuo.

Vähitellen tuosta vaihtuu

Vuodet pitkät puuttehen,

Öisen usvan lailla haihtuu,

Päivä koittaa jällehen.

Taivas avaa akkunansa,

Hedelmänsä jakaa maa;

Äiti saapi lapsiansa

Puutteetoinna kasvattaa.

Varttuneina maailmalle

Töllin lapset kulkevat,

Nukkumahan nurmen alle

Toiset taasen muuttavat.

Suojanaan on eri teillä

Elämän ja kuoleman

Äidin rukous ollut heillä,

Sana kallis Jumalan.

Odotellen kaihomiellä

Herran iloon kutsua,

Elää vanha äiti vielä,

Muistaa pyhää lausetta.

"Nuorest' olen vanhaks tullut,

Mut en ole hurskasta

Koskaan hyljätyksi kuullut

Enkä hurskaan lapsia."

1890-94.

Siperian tiellä.

Minä lasna pienenä leikitsin

Pihanurmella tuoksuavalla,

Viattuuden unta ma uinailin.

Kesäpäiv' oli kaunihimmalla.

Minä muistan, kukkia poimittiin,

Kuperkeikkoa lyötihin siellä;

Elon aamu se tyynenä välkkyi niin,

Elon varjoja, tiennyt en vielä.

Jopa silloin portille seisattuu

Hepo rattaineen, sekä noista

Kaks miestä outoa laskee — huu!

Min' en koskaan unhota toista!

Hän ankara nähd' oli katseeltaan,

Oli harteva, kookas, ja raajat

Ne ne pauhaten liikkuivat kahleissaan

Kuin ukkois-ilmalla vaajat.

Minä miehen jälkiä hirmuisen

Kotipirttihin arkana kuljin

Sekä helmahan äitini armaisen

Pelonkalgeat kasvoni suljin.

— "Mihin matka nyt tuollehen teidät vie?"

Kysyi äiti ja suori mun hapset.

— "Siperiaan on tämä toivoton tie…

Jäi vaimoni armas ja lapset."

— "Mitä teitte te, sinne kun viedähän?"

Taas äitini tiedusti hältä.

— "Minä päissäni naapurin, ystävän

Pois ryöstänyt oon elämältä."

— "Lie vaikea matka ja raskas tie

Kotimaasta ja heimosta kulkee?"

— "Mätähaavoja syömmeni täynnähän lie,

Vaan silmäni kyyneleen sulkee."

Mies maitoa sai, kuten pyysikin,

Mut äitini virkkoi vielä:

— "Koti, vaimo ja lapset jos jäivätkin,

Siperian ootte te tiellä;

Toki kaikki ne jällehen saapi se,

Sydämensä ken särjetyn tuopi

Hänen jalkoihinsa, ken vangeille

Pelastusta saarnata suopi."

Hän lähti jo pois. Minä muistan vaan,

Sinä päivän' en leikkiä voinut;

Mitä näin sekä kuulin, se ainian

Minun sielussain ompi soinut.

1891.

"Niin se aina kulkeminen tääll' on köyhän lasten."

Muistan vielä aijan sen, kuin mennyt ois se vasta,

Ensimmäiset housuni kun tehtiin aivinasta;

Taisin kyllä silloin olla mies jo aivan suuri,

Kolme vuotta täyteläistä mennyt oli juuri.

Sinnes kannoin mekkoa, mi ylti aina nilkkaan,

"Tollee tutta ja töppönnee" se sieltä alta vilkkaa;

Niin se aina kulkeminen tääll' on köyhän lasten,

Hatun eestä riepu pieni peittona on hasten.

Enpä tuota silloin tiennyt kohtaloa laittaa,

Sitä vaan mä valitin, kun housuist' oli haittaa.

Itkemään mä pyrskähdin ja itkin aika laihin,

Syödessä kun helmattuutta murut meni maihin.

Nyyhkytellen niitä sitten etsin tanterelta;

Jos et usko, kysy vaikka Miina-sisarelta.

"Antataatte metto!" huusin, mutta äiti estää

"Metto", "tutta", "töppönnee" vaan mieless' aina kestää.

1892.

II.

MAA JA KANSA.

Z. Topeliuksen täyttäessä 75 vuotta.

Ja Luoja kerran katsel' taivahasta

Niin säälivästi kylmään Pohjahan:

Sen kärsivän näk' talven sorrannasta,

Sit' uhkaavan Hän näki kuoleman.

Maa hetkeks virkos kylmän kahlehista,

Mut kansa nukkui talviuntansa;

Ei elvy mielet jäiset horroksista,

Ei lämmin löydä ihmisrintoja.

Armahti Luoja silloin kylmää maata,

Tään päätöksen Hän teki taivaassaan:

En heittää vielä kuolemahan saata

Kansaani pienokaista Pohjolaan.

Se taistellut on kanssa parahien

Valhetta vastaan mielin urhokkain;

Se saisko jäädä uhriks sortajien —

Ja minä katseleisin taivaastain…

Ja sieltä ylhäiseltä alttarilta

Säkenen otti Herra kirkkahan,

Sytytti sillä rinnat muutamilta

Pojilta tämän kansan untelan.

Ja lämmöllänsä kansallensa aamun

Loi tietäjitten pieni parvi tää,

Sai poistumaan ne öisen talvihaamun,

Keväisen laulun eestä sulaa jää.

Niin Suomi virkos talviunestansa,

Mi uhkas sille turmaa, kuolemaa,

Ja siunaa aina näitä poikiansa,

Joist' useimpaa jo hauta tallettaa.

Ja hälle, jonka lämmin rinta vielä

Niin herttaisena sykkii maallehen,

Hänelle Suomi riemuisella miellä

Ja kiitollisna kantaa seppeleen.

Sill' aarteet kansallensa verrattomat

Topelius on luonut lemmellään,

On sulatellut mielen roudat kovat,

Kuin kevään paiste sulaa talven jään.

Nyt Suomen lapset pienoisesta asti

Ne "koivun", "tähden" tuntee rakkahan,

Ja kuoloon saakka tahtoo uljahasti

Ne puoltaa lumilinnaa "Urholan".

Ne hältä hengen lämpimyyttä saavat

Ja sieluun taivaskuvat kirkkahat

Ja töihin suuriin kestäväiset kaavat,

Ja uudet luo hän heille maailmat.

Ja kansa karttuu pienoisista uusi,

Mi, kypsyneenä hengen toimintaan,

On kylmän Pohjan vihannoiva kuusi

Ja kärsii, kestää, voittaa, turvaa maan.

1893.

Professoofi J.R. Danielson'ille.

(Luettuani teoksen "Suomen yhdistäminen j.n.e.")

Taitavan tietäjän lailla

Syntyjä ilmi sa annat,

Löyhää vilppiä vailla

Totuun soihtua kannat.

Louhi se vuorehen heittää

Tahtovi päivöä Suomen,

Tuonelan usvihin peittää;

Kuitenkin koittavi huomen.

Joukko kun käy kalevainen

Vastahan valtoja turman,

Totuuden voimalla vainen

Tuottavi niille se surman.

Juhlia voiton kun milloin

Viettävi Väinölän kansa,

Siunaten muistavi silloin

Aimot se taistelijansa.

1890.

Viktor Löfgren'ille.

(Sähkösanoma).

Kansan kieltä, oikeutta puollat,

Valistusta, vaurastusta huollat,

Jalkoihin et uskoansa suolla;

Kiitos siitä Sulle, kansan mies,

Taivas siunatkohon työs ja ties!

18.11.1893.

J.L. Runebergin haudalla.

(Luettiin, kun "lomakurssilaiset" olivat huvimatkalla

Porvoossa 18.8.1894.)

Missä lasta rakkaampata

Äiti kantaa povellaan

Kuin se, jonka Suomi-äiti

Kätki tänne nukkumaan?

Kuss' on kumpu kallihimpi

Kansan käydä katsomaan;

Kussa patsas puhtahampi

Kohoaapi kannaltaan?

Minkä vuoks on kumpu kallis?

Miksi patsas puhtoisin?

Siks kun alla uinumassa

Ompi kansan kallihin.

Meit' ei yksin laulun mahti

Tänne jaksa johdattaa;

Suomi meidät tänne tuopi,

Johdattaapi isänmaa.

Kylmä maa ja köyhä kansa

Koskaan ei saa laulajaa

Suurempaa, kuin minkä tässä

Haudan kohtu tallettaa.

Kirkkauden maamme maine

Keltä puhtahamman sais?

Kenen luoma laulun laine

Korkeammin kuohahtais.

Hanna, Joulu-ilta, Maamme,

Vänrik Stål ja kaikki nää —

Niistä syömmiin suomalaisten

Innon virta vierähtää.

Virran vuolaan lailla vyöryy

Laulut kautta kaiken maan,

Veltot mielet vahvistaapi

Tenhoisalla voimallaan.

Kuvan kauniin kansastamme

Sieluun, sydämmiin ne luo,

Aijan ahtaan joutuessa

Toivon, lohdutuksen tuo.

Tuntuuhan kuin nytkin juuri

Kummun alta kuiskajais,

Laulu suuren laulajamme

Sielussamme soinnun sais:

"Vaikka kokee, eipä hylkää

Herra meitä milloinkaan;

Hän on kansan kilpi, turva,

Suojelija Suomenmaan."

Kesäksi maalle.

Oi terve, terve kevät kultainen,

Tuhansin kerroin tervetullut mulle!

Viel hartehilla kuorman talvisen,

Vapauden sanan lausui vangitulle.

Kaupungin melske, pauhu rattaiden

Ja pulskeileva joukko esplanaadin —

En niitä enää sietää tahdo, en;

Mä vapaan luonnon rauhaisuutta vaadin.

On seutu, missä raittiit tuuloset

Kotoisten kumpuin koivikoissa soittaa;

Siell' elpyy mieli, elpyy tuntehet,

Ja tahto uutta tarmokkuutta voittaa.

Sen seudun etsin jälleen rakkahan

Ja tutun kansan, mihin sielullani

Jo kiinni kasvoin ensi vuosinan',

Ja jonka verta virtaa suonissani.

Risteilen siellä halki metsien

Ja poikki vetten purrellani soudan

Ja karjan kellon ääntä kuuntelen

Ja lapsuusmuistot kätköistänsä noudan.

Ja tuntuu taas, kuin puu ois juurillaan

Ja maasta ottais voimanestehensä,

Ja omakseen sen tuntee isänmaan

Ja kansan tuntee omaks kansaksensa.

Ja siellä taasen rinnall' äitinsä

Sydämmen kylmyys haihtuu talven tuoma,

Ja aatokselle alkaa selvetä:

On Suomi kaunein, kallein Luojan luoma.

1894.

Haapaniemessä.

Jos määräpaikkahasi

Ei sulla, matkamies,

Lie kiire kulkeissasi,

Niin polvee tänne ties!

Käy tänne kesä-illoin

Ja viivy hetkinen,

Et varmaan poistu silloin

Vaivaasi nurpeillen.

On monta nientä, saarta

Savossa kauniimpaa,

Joit' aallot Saimaan kaartaa,

Helmaansa kuvastaa;

Mut Suomi sydäntäni

Ei leimuun kuumempaan

Kuin täällä käydessäni

Oo saanut milloinkaan.

Aurinko vaipuu hiljaa

Tuon tyynen järven taa,

Säteillään pellon viljaa

Se vielä kultoaa:

Tuntuu kuin päivän kanssa

Tää aika rientäis pois,

Ja kaukaa kaikujansa

Vaan muiston kellot sois.

On niinkuin muurit vielä

Ois Kustaan aikojen

Tuoss' seisomassa, siellä

Nuor' joukko intoinen

Silmäilis Suomen maata

Kuin ylkä armastaan,

Min tahtoisi se saattaa

Kultaan ja purppuraan.

On aivan niinkuin heitä

Kutsuttais johtamaan

Taas Savon jääkäreitä,

Kun rikkuu rauha maan;

Mut urhojoukon rauta

Vainoojan kukistais,

Sen nielis kolkko hauta,

Vapauden Suomi sais.

Ja voittokulut kaikuis

Nyt Saimaan seuduilla,

Maat, metsät, rannat raikuis;

Uus päivä koittava

Hellemmin mantereille

Valaisi hohtoaan,

Ain' armaammaksi meille

Kaunistais kotimaan. —

Vaan haapainlatvoistakin

Pois päivän kulta on,

Rotkoistaan huuhkajakin

Jo lähtev Ientohon…

Mut rauhallisna kansa

Käy lepoon, nukkumaan;

Jumala Suomeansa

Valvoopi yksin vaan.

1893.

Savonlinna.

Sun sinivöihin välkkyviin

On Saimaa vyöttänyt

Ja somiin salmiin, lahdelmiin

Sun rantas leikellyt;

Kuin tytär aaltoin leikkiväin

Ylenet taivahalle päin.

Ihaillen silmä seutujas

Katsellen viivähtää,

Ja muinaisissa muistoissas

Myös rinta lämpeää;

On niinkuin sydän synnyinmaan

Hellimmin täällä sykkis vaan.

Et valtaa, rikkauttakaan

Sä saanut, kaunoinen;

Oot lapsi köyhän Suomenmaan

Ja parhain kuva sen —

Myös siltä kaikki etunsa

Pois riistää toinen, mahtava.

Riveihin muitten rikkaampain

Voit itses asettaa,

Kun inhuus alhainen ei vain

Sun lunnas suojaa saa,

Kun harrastukses, rientos on

Kuin Saimaan aalto, tahraton.

1891.

Talvi-iltana.

Metsän kautta kaartavata tietä

Talvi-illall' astelen;

Kirkas kuu ja tähdet loisteleepi

Kulkuani ohjaten.

Kaarteleikse talvitaivas Pohjan

Kuullakkaana ylläni,

Seutu outo, ventovieras vielä

Eteheni aukeepi.

Kaihon ääni rinnassani kuuluu,

Murhe mieltä murtavi,

Kaukana on isä, äiti, sisko,

Kaukana on kultani.

Taivas tuolla, kuu ja tähtisarjat

Tuttuja on vanhastaan,

Pala pieni synnyinmaani suuren

Seutu tääkin ompi vaan.

"Maalle, kansalle ja Jumalalle

Työtä siellä tehdä voi;

Herraa kiitä armostaan kun sulle

Voimaa, tilaa siihen soi!"

Niin ne lausui kyyneleisin silmin

Erotessa rakkaat nuo.

Taivaan Herra, suojele Sä heitä,

Toivonsa mun täyttää suo!

Puhdas, raitis luonto ompi talven —

Puhtain mielin aina vaan

Tehdä suo mun työtä, Isä, Sulle

Menestykseks synnyinmaan!

1887.

Kylvöajan lähestyessä.

(Kansanopisto-iltaman juhlalehteen Mikkelissä 18.4.1892.)

Kevätpäivä ilman kultoaapi,

Elon uuden luonto taasen saapi,

Pellollensa maamies kiiruhtaa;

Kyntää, kylvää siihen toukoviljaa,

Katseen nostaa rukoellen hiljaa:

"Siunaa, Herra, muokkaamani maa!

Kuritukses kohdannut on meitä,

Sortumaan tok' ällös kansaas heitä,

Kytke halla korpeen kolkkohon!"

Sitten eelleen astuu auran tiessä

Nöyränä, mut muuten valmis miessä

Kärsimään, kun turma tullut on.

Suomalainen vuotta monen monta

Niin on tehnyt, aikaa riemutonta

Mont' on kärsinyt ja voittanut;

Vierahana tiedon aartehille,

Saalihina kansan sortajille

Maansa eestä on se taistellut.

Aikaa armaampaa kun aavistaapi,

Tuho uus jo silloin uhkoaapi

Niinkuin synkkä pilvi ukkosen;

Sen ei työstään säikähdyttää anna —

Kylvämätt' ei pelto tähkää kanna,

Varmaan kerran säästää Luoja sen.

Kevättä nyt laulaa linnun kieli,

Kevättoivoin huokuu ihmismieli,

Kulta-ajan sois se koittavan;

Kulta-aika tuo jo koittaneeko,

Taikka vielä viljan turmelleeko

Häijy hammas hallan harmajan?

Kysyä ei meidän auta tuota,

Epäröidä siementäissä suotta,

Kylvöpelto milloin vartoaa,

Korpi kutsuu kasken kaadantahan,

Tai suo huutaa rämeen raadantahan,

Laajennusta vaatii viljamaa.

Menestyissä uutiskylvöksemme

Touko kaunis kasvaa Suomellemme,

Jot' ei löytää turman tuuli voi;

Juuret juurtuu kansan sydämmessä,

Latvat, lännen leudon henkiessä,

Kotikuusen virttä huminoi.

III.

KUVAUKSIA.

Miljonääri.

Jos Mäntyharjun kirkkohon

Sä astut vaikka, milloin,

Kun kansa koossa siellä on,

Niin huomaat aina silloin:

Keskellä Herran huonehessa

Samassa ain' on istuimessa

Mies ryysyselkä, pöyrypää —

Ken raukka lienee tää?

Jos paukkaa tammipakkanen

Tai sataa, myrsky käypi,

Hän aina kirkkoon paikalleen

Vaan rientäin ennättäypi;

Ja kenkään siell'ei hartaammasti

Voi saarnaa kuulla loppuun asti

Ja rukoukseen nöyrempään

Ei vaivu yksikään.

Hän hullu on; siks toimissaan

Ei järki johda häntä,

Hän lapsen lailla seuraa vaan

Hiljaista syömmen ääntä;

Se aina hänet sinne saapi,

Miss' autuun taivas tarjoaapi

Kurjille, joita maailma

Pitääpi halpana.

Tuo syömmen vietti elämään

Hänt' ohjaa korkeahan,

Ymmärrys löyhä heikon pään

Vaan sotkee ukkopahan;

Vaikk' käypi ryysyvaattehissa,

On eksyneissä unelmissa

Miljoonat, hovit uhkeat

Ja immet armahat.

Sit' aina nurkuu ukko pien',

Kun hänen rahoillansa

On Savoon tehneet rautatien,

Mut silt' ei vaunuissansa

Saa "miljonääri" matkustella,

Ja hänt' ei tahdo vartoella

Orhiinsa oiva, huimapää,

Vaan poies kiidättää.

Ja kiinnekirjat laukussaan

Vaikk' onkin kainalossa

Useimpaan hoviin uhkeaan,

Mit ompi tienohossa;

Niit' toiset raiskaa mielin määrin

Harmiksi suureks miljonäärin,

Ja muut ne immen vievät pois,

Mi hälle armain ois.

Vaan mielensä on lapsekas

Ja nöyrä, rehellinen.

Hän varmaan onkin autuas

Miljoonain perillinen;

Sieluunsa kangastuupi juuri

Perintö taivahainen, suuri,

Vaan hullu mieli toisinaan

Sen sotkee maailmaan.

1891.

Vanha viulu.

I.

Kun taaton murti tuonen valta,

Jäi poikaa kolme maailmaan.

Muut perinnön vei nuoremmalta,

Sai Pekka vanhan viulun vaan;

Jo ukko-vainaa sillä soitti,

Ikävät hetket taatto voitti.

Ja Pekka myöskin ystäväksi

Tään viulun sai jo aikaiseen,

Nyt maailmaan sen kanssa läksi

Ja huolet hääti soitellen.

Hän kylät, talot tanhuaapi,

Eläkkeen viulullansa saapi.

Sävelten siivin miehen maine

Kylien kautta kiertelee;

Ja aina irtoo riemun laine,

Kun "Hassun-Pekka" soittelee.

Ei kunnon häitä tienohilla,

Jois' ei ois Pekka saapuvilla.

On Pekka soittaja, jos kukaan,

Ei väisty tieltä yhdenkään;

Ei lirputtele muiden mukaan,

Reippaassa kestää rytmissään.

Ja mahdin että soitto saapi,

Hän polkee jalkaa, murmattaapi.

II.

Pekalle haastoi kylän kansa:

On soittoniekka pappilaan

Sellainen tullut, vertaistansa

Ett'ei hän löydä ollenkaan.

Mut Pekka tahtoi selvän ottaa,

Haastoiko kansa täyttä totta.

Hän rientää kohta pappilahan,

Luo taiteilijan neuvotaan,

Ja viuluniekka vaaditahan

Nyt kilpailuhun ankaraan;

Edeltä Pekka parhaitansa

Vanhalla soittaa viulullansa.

Ei soittoa niin innokasta

Lie herra kuullut milloinkaan.

Kun Pekka taukos soittamasta,

Hän nousee hiljaa tuoliltaan,

Pekalta vanhan viulun lainaa,

Sen tyynnä olkaa vasten painaa:

Helähtää kielet soittimesta,

Hiljalleen ensin vaikertaa,

Kuin puhtaan riemun lähtehestä

Sävelet sitten pulppuaa;

Ne tuskan, raivon virttä soipi,

Vienosti vihdoin unelmoipi.

Ei Pekka tunne viuluansa,

Se niin ei ennen soinutkaan;

Hän liikahda ei paikaltansa,

Ves-karpaloit' on poskillaan:

"Oi soita, herra! soita! soita!

Se kiertää syöntä, valtimoita!"

Ja herra soittaa… Mieli hältä

Käy herkemmäksi, lämpenee;

Sävelet soivat hellemmältä,

Kuin kultalanka virtailee,

Ja Pekka, kohta harmaahapsi,

Siin' itkee aivan niinkuin lapsi.

Ja herra lausuu: "Myö'ös mulle

Tää puhdas Stradivarius,

Satoja siitä maksan sulle!"

Mut Pekan vanha rakkaus

On kiinittänyt soittimehen,

Siit' ei hän luopuis kuollaksehen.

III.

Nyt tiesi Pekka soiton taijan,

Se tunteet kuinka tenhoaa.

Hän harjoitteli pitkän aijan,

Mut ei vaan viulustansa saa

Valveelle säveleitä niitä,

Joit' taideniekka päästi siitä.

Hän teki kauan turhaa työtä,

Soittoonsa että hengen sais,

Hän soitti monta päivää, yötä,

Ett' taidelahjan saavuttais;

Mut jäljettömiin vaivat hukkuu,

Ja Stradivarius se nukkuu.

Ja synkäks silloin mieli muuttuu,

Ja into laantuu, lankeaa;

Ja Pekka viuluhunsa suuttuu,

Pääkaupunkiin sen kuljettaa.

Hän kultaan soiton vaihtaa siellä,

Mut palaa kotiin murhemieliä.

Nyt vanha viulu saapi soida

Saleissa suuren kaupungin,

Ei sointuansa siellä voida

Ihailla täysin tarpehin;

Se tulvii niitä tunteitansa,

Joit' on se saanut matkallansa.

1894.

Elämän paras osa.

On äiti valjuna vuoteellaan

Ja silmäilee, miten rauhaisaan

Tuoss' uinuvi armas lapsukainen,

Min äsken soi hälle taivahainen.

Ken taitais kertoa riemua sen,

Kun aukee silmä jo pienoinen,

Ja henki hentonen akkunastaan

Himmeesti tuikkavi häntä vastaan.

Ja toivoa täynnä se rintakin

Nyt aaltoo puhtahin tuntehin;

Rukoillen silmä se kohoaapi,

Ja syömmen tuntehet sanoiks saapi:

"Sun lahjas, Luoja, tää lapsi on,

Sen mulle uskoit Sä hoitohon;

Oi auta häntä Sä vaarain alta

Ja suojaa huonolta maailmalta!"

Näin äiti eellehen rukoilee

Ja pienoistansa hän lemmitsee,

Ja kultalankaa hän toiveissansa

Kehrääpi katsellen armastansa.

* * *

On vuosi mennyt, ja pienoinen,

Tuo aarre kallihin äidillen,

Sen sinisilmä ja kultahapsi,

Sen rukousten ja toivon lapsi;

Hän myrttiseppele kulmillaan

Nyt nukkuu kylmänä vuoteellaan,

Ja kuolon enkeli harson heitti,

Sill' lapsen viehkeät kasvot peitti.

Tuoss' äitikin suruhunnussaan

Nyt saapuu kuollutta katsomaan;

Taas aaltoo korkeelle äidin rinta,

Mut aaltoo tuskoa haike'inta.

Ja kauvan piirteitä rakkaita

Hän katsoo kuollehen kasvoissa;

Ei väiky niillä nyt hymy hieno,

Tuo äidin sydämmen riemu vieno.

Nyt äidin toivo jo mennyt on;

Sen riisti kuolema armoton.

Miks sammui elo niin alussansa,

Ei äiti käsitä tuskassansa.

Vaan vihdoin ikkunasta sulaa jää;

Se kyynel virtana vierähtää,

Ja yöhön synkkähän koittaa päivä,

Min eestä väistyvi usvan häivä.

Hän muistaa selvähän päivän sen,

Kun suotiin hälle tää pienoinen,

Ja rukouksenkin huokaamansa,

Kun silloin katseli armastansa.

"Suo anteeks, Isäni armoinen,

Kun rakkauttas minä huomaa en;

Nyt osan parahan hälle annoit,

Ikuiseen taltehen luokses kannoit!"

Näin, nöyrästi vaipuen polvilleen,

Nyt äiti haastavi Luojalleen,

Ja saaden lohtua poies kulki

Ja rakkaan vainajan hautaan sulki.

1891.

Osat vaihtuivat.

Maailmaan saapui lapsonen,

Vaikeita itki ailuitahan,

Mut isä sekä äiti sen

Ne riemuitsivat onnessahan.

Vaan kuollen jätti lapsi maan

Ja onnen hymy kasvoillansa

Elohon muutti parempaan —

Vanhemmat itkee murhettansa.

1894.

Kusti kinkerillä.

Käv' Kusti ensiksi kinkerillä,

Kun kuudes vuos' teki kulkuaan;

Kirkkaasti loistavi silmä sillä

Taas kotitöllihin saapuissaan.

Näet ensi laakerit tiedon tiellä

Hänellä nyt oli saalisnaan,

Kun "Isämeitä" se luisti siellä

Ja "Uskontunnustus" rentonaan.

Se Kustin rintahan innon nosti

Koht' uutta taitoa hankkimaan;

Siin' onnistuikin hän mainiosti,

Kuin leikin lasku se kulki vaan.

"Sinusta pappikin voisi tulla,

Jos kouluhun sinä pääsisit",

Niin pastor' lausuvi hymysuulla,

Kun taas ol' tienohon kinkerit.

Ja talvikausia kinkerillä

Se Kusti kulkevi riemuiten

Katkismus kaikki on päässä sillä

Ja virsikirjakin puolehen.

Ja suuren raamatun kaksi kertaa

Luk' ensi lehdestä viimeiseen.

Ei työtä seudulla sille vertaa;

Sen kaikki kuulivat kummakseen.

Mut tiedon nälkäpä Kustin vielä

Se "auran kurjesta" kouluun vei;

Nous vuori esteitä sillä tiellä,

Mut Kustin tarmo se laannu ei.

Kuin köyhä, vihdoinkin saatuansa

Kaikk' herkut runsahat rikkahan,

Niin tiedon aarteilla sieluansa

Ravitsi Kustikin uutteraan.

Nyt Kusti pappina kinkereitä

Taas noita kiertävi tuttuja,

Mut mielestänsä ei koskaan heitä

Menneitä lapsuuden aikoja.

Ja kinkerillä se silloin vasta

On Kusti-pastori innoissaan,

Kun monta löytävi töllin lasta,

Joill' luku luistavi rentonaan.

1892-4.

Neuloja.

Hän neuloi mattoa huoneessaan,

Sinilankaa pohjahan valkeaan;

Punasella ja vihreellä kukkasia

Hän siihen laittavi kauneimpia.

Ja säije se suikavi sukkelaan — —

Mut aatos eellä se kirjaa vaan

Elonkankaan säikeillä loistavilla,

Sinisillä, vihreillä, punasilla:

"Kun saan minä valmihiks maton tään,

Niin alkaa joutua myöskin hään';

Mä vihkityynylle polvilleni

Käyn tälle vierehen Vilhoseni.

Tää kangas on puhdasta valkeaa,

Mut lempeni Vilhoon on puhtaampaa,

Ja uskollisna kuin taivaan sini

Myös Vilho katsovi silmihini.

Elonsaari se vihreenä kangastaa,

Kun lemmen antaa ja lemmen saa;

Punaruusuja rakkaus tielle luopi.

Taivaalle kirkkahan päivän tuopi.

Tää matto, jos kuinkakin vahva se ois,

Hajoaapi, ja itse mä kuolen pois —

Kun kulkee tunnolla puhtahalla,

On helppoo nukkua nurmen alla.

Kelt' ennen ystävyyttä mä sain,

Ne muistavat mua kuoltuain;

He kumpun peittävi kukkasilla

Sinisillä ja vihreillä, valkoisilla."

1893.

Lämpömittari.

Mä ostin lämpömittarin

Ja akkunaan sen kiinnitin:

Työn oivasti se täytti;

Se aina kaiken talvea

Noin neljäkymment' astetta

Pakkasta mulle näytti.

Jok' aamu sitä tarkastan,

"Huu, kun on kylmä!" huudahdan,

"Kauanko kestää tuota?

Jos kevätpäivän paistaissa

Ei kohoo elohopea,

En sinuun, narri, luota."

Niin saapuu suvi, sulaa jää,

Sen alta aalto vaahtopää

Elohon virkoaapi;

Ja vaaran vieret vihannoi,

Ja laitumilla kellot soi,

Ja verhon metsä saapi.

Ja muiden lämpömittari

Kohoopi oikein runsaasti,

Mun ompi itsepäinen;

Se vaan ei nuorru nousemaan

Alhaalla pysyy ainiaan,

Kuin olisi se jäinen.

Mä mietin kauan säälien,

Mi hyyti kirkkaan sydämmen

Mun lämmön minun rinnalta.

Kun tahdoin häntä nuhdella,

Niin silloin tämä veitikka

Näin haastaa akkunalta.

"Sun ompi syysi; sulle vaan

Kylmyytt' on luotu maailmaan,

Ei lemmen lämpimyyttä;

Elosi kylmyydellähän

Myös multa poistaa lämpimän —

Sa moitit mua syyttä."

1892.

Rannan Helka.

Vuosi sitten vielä rannan Helka,

Huoletta kuin heinä heiluen,

Hyppi, nauroi, jotta raikui ranta,

Poskillaan ol' paiste nuoruuden;

Silmät suuret leimus lemmentulta

Luonaan hällä oli oma kulta.

Hetken onnee empimättä nautti.

Ääntä viettelijän luuli hän

Ääneks uskollisen ystävänsä;

Sille käänsi korvan kerkeän:

Kuiskeita sen mairehia kuuli,

Onnellinen olevansa luuli.

Nyt ei raiju rannan Helkan nauru,

Eikä paista päivyt poskiltaan,

Silmänsä on itkuinen ja vaisu,

Rinta täynnä pettymystä vaan;

Katse ompi luotu kohden maata,

Varjoaankaan katsoa ei saata.

Elontaival eessä langenneella

On niin kolkon kolkko, iloton;

Murhe äidin, ihmisien moite

Lisäpaino rikokselle on.

Se, min luuli parhaaks ystäväksi,

Petti, jätti, muille maille läksi.

Ääni heikko kuuluu kätkyestä,

Helkan mieltä viiltää, kirveltää;

Lapsen silmä viattoman kirkas

Hälle muistuttaapi pettäjää;

Sydän, hoitaissansa pienokaista,

Kiehuu vihaa, lempee polttavaista.

1894.

Keinutuoli.

Suuri keinutuoli

On jo ikäpuoli,

Väsyä jo alkoi heiluntaan;

Ennen virkeätä

Tunsi elämätä,

Nyt ol' kaikki raukeata vaan.

Iltasilla vielä

Joskus, kaihomiellä

Kaukaisuuden äärtä katsellen,

Siinä nuori Silja

Keinueli hiljaa.

Pudotellen puulle kyynelen.

Mist' on moinen huoli,

Puinen keinutuoli

Kelvon tuot' ei tahdo ymmärtää,

Mutta kohta tälle

Kauan eläjälle

Arvoitus jo vallan selviää.

Kerran onnessahan

Keinuun istumahan

Syliin sulhon Silja istahtaa:

Lemmen hellyydellä

Silloin Silja hellä

Sykkimähän puunkin syömmen saa.

Suuri keinutuoli,

Vaikk' on ikäpuoli

Sulhon armastaissa Siljoaan,

Muistaa riemuissansa

Entist' onneansa,

Nuoreks puuksi nuortuu uudestaan.

On kuin kasvais vielä

Koivikossa siellä

Vihannoiden kummun kaltaalla,

Linnut laulujansa

Soittais latvassansa,

Päivä lehtiin loisi kultia.

1893.

Kerjuri.

"Pois kurja kerjuri kulje,

Sua en mä kärsiä voi;

Tuo suusi kunnoton sulje,

Mi ruikutusta vaan soi.

Mä itse leipäni hankin

Ja samoin tehkösi sa!

On onnen peruste vankin

Oma toimesi uuttera."

Niin lausui mahtava Pekka,

Pois ylpeä käännähtää,

Ja vastahan kerjuri Jukka,

Tuo salvattu, äännähtää:

"Näin talvisin varpua pientä

Kun nälkänsä ahdistaa,

Se auman kylkehen rientää

Ja jonkun siemenen saa.

Ma lailla varpusen kurjan

Sun luoksesi kiirehdin,

Mut mieles nähtyä nurjan

Pois täältä mä riennänkin.

Ken varpus-raukkoa huoltaa

Yl' talvisen taipaleen,

Ei salli nälkähän kuolta

Mun puutteesen vaipuneen."

Niin lausui; kyynele kiilsi

Hänen himmistä silmästään,

Ja murhe mieltähän viilsi,

Nous huokaus syömmestään.

Pois kääntyi; taivalta kulki

Hän nöyrästi kerjäten vaan;

Hält' uksena moni sulki,

Moni tarjosi hoitoaan.

Nyt jalk' on puutunut hältä

Ja kattoa yllehen

Ei saanut hän elämältä,

Vaan kuolema antoi sen.

Mut onnen vilppiä surra

Vuorostaan Pekka nyt saa

Ja mieron leipeä purra

Ja taivalta tallustaa.

1890.

Jouluna.

Tulet akkunoista loistaa,

Tähdet luovat valoaan,

Pimeyttä kauhut poistaa,

Rauhan henki valtaa maan.

Joulun juhlahämärässä

Jono kirkkomatkaajain

Teillä ompi rientämässä,

Temppelihin kiiruhtain;

Kynttilät jo siellä hohtaa,

Tähtein lailla kimmeltää,

Kellon ääni kutsuu, johtaa,

Kauas kaikuin väräjää.

Sinne rientää ihmislapset

Sadottain ja tuhansin,

Nuorukaiset, harmaahapset,

Köyhä niinkuin rikaskin.

Bethlehemin seimen luota

Siunausta toivotaan;

Harvat tahtoo lahjan tuoda,

Kaikk' on valmiit ottamaan.

Urkuin kanssa heläjääpi

Äänet monet ihmisten,

Sävel nousee… kiirehtääpi

Taakse tähtitarhojen.

Tämän kuulee taivaan Herra,

Laskeutuupi katsomaan

Kansaa, joka taas on kerran

Tullut Hälle juhlimaan;

Sydän josko sillä oisi

Bethlehemin paimenten,

Että siihen panna voisi

Rauhan, onnen, autuuden.

Näkee siellä Herra taivaan

Monta, joiden sydämmet

Kaukana on Hänest' aivan,

Kädet, huulet saastaiset.

Pois Hän murhemielin heistä

Toisten luokse kääntyvi,

Etsii tänne rientäneistä,

Tokko niitä löytyisi,

Joissa puhdas lapsen mieli

Aukee Herran armolle,

Sydänkin, ei yksin kieli

Juhlavirtlä veisaile.

Siit' ois riemu taivahassa,

Enkel'-laulu raikahtais;

Jouluvirsi myöskin maassa

Kaijun kaunihimman sais.

1891.

Enkelinlaulu-vuori.

Se kohoaa juhlallisna erään Savon sinijärven helmasta. Lännessä, pohjoisessa ja idässä laskee se koleat kallionsa jyrkänteenä syvään veteen; etelässä vajoaa se loivasti penger penkereeltä ja yhtyy takanaan olevaan niemimaahan.

Tällä pengermaalla kasvaa puita, petäjiä ja koivuja, onpa lievepuolella joku pihlajakin. Nurmi tällä metsäisellä sivulla on kukkaisa. Siinä ne kasvavat keväällä seudun ainoat vuokot. On siinä lemmikkiä ja mataroita ja koko joukko muita kukkia. Mansikoita siellä saa myöskin poimia, mutta lillukoita on kaikkein enimmän.

Ylhäällä vuoren vankalla harteella ei menesty kasvit. Lohkonaisia kallioita töröttää siellä. Näiden lomasta kohoaa muutamia noin miehen korkuisia petäjän käkkyröitä.

Syviä, pohjattomia halkeamia ja onkaloita aukenee ylhäältä vuoren sisään, ja ajan kuluessa ilmestyy niitä siihen aina uusia. Sodan lähestyessä Suomea halkeilee, näet, tuo ikuinen vuori, pirskahtelee kuin nauris — niin kansa haastaa — ja sen onkaloista kuuluu suruinen hyminä, ikäänkuin kaikuna maan-alaisten hengetärten laulusta.

Eteläiseltä sivulta on pääsy vuorelle helppoa. Eikä kadu vaivojaan se, ken sinne kiipeää.

Siinä on silloin silmäin edessä kaunis palanen ihanata isienmaata. Alhaalla vuoren juurella lipajavat pienen Pyhäselän laineet. Suurempi selkä aukeaa tuolla tuonnempana saariryhmän takana.

Oikeanpuoliset rannat verhoaa tumma kuusi- ja petäjämetsä. Vasemmalla on ahoja, lehtoja ja viljamaita talojen ympärillä. Loitolla kylän peltojen takana kulkee siellä Savon radan rautainen latu, jolta tarkkakorvainen kuulija voi tajuta rautahevon puhkumisen ja junan pauhaavan kolinan.

Vuosisatoja aikaisemmin vallitsi vuoren ympärillä erämaan rauha. Veden kalvoa ei liikutellut muu kuin sisämaan tuulen röyheltämä laine, loiskiva kala ja vesilintujen lukuisa liuta. Maat rannikkojen takana olivat synkkänä salona, missä villi metsänkarja ihmisen häiritsemättä kävi keskinäistä sotaansa. Kontion luihea vihellys kaijutti kallioita paikoilla, joissa nyt kuuluu uudenaikaisen veturin kirpeä hujellus.

Nimetönnä silloin vuori vielä kohotti seudun yli uljasta, pilviä tavoittelevaa päätään. Myrskyt ja tulvat tunsivat, että niille oli siinä horjumaton vastustaja, joka uhmalla kohtasi jokaista luonnonvoimien telmettä. Ei se notkunut eikä väistynyt niiden mahtavuutta. Mutta hiljaiset laineet olivat sen juurelle ihmeen pitkien vuosien vieriessä lokeroita kaivertaneet.

Ihmiset, jotka vuorelle antoivat verrattoman kauniin nimensä, saapuivat ensin tuonne vasemmalle länsirannalle. Siellä kajahteli metsä uudisasukkaan kirveenkalskahduksista. Hän kaatoi maahan kaskeslehdon. Tämän laitaan ilmestyi pienoinen pirtti asujineen.

Kaski poltettiin, tuhka siemennettiin, ja siitä leikattiin seudun ensimmäinen viljakulta. Sänki käännettiin ylös-alasin, muokattiin pysyväksi pelloksi, jonka laidassa suojukset kasvoivat vauraaksi kartanoksi.

Useampia pälvipaikkoja alkoi ilmestyä salon sydämessä. Kasken sauhu tuprusi sieltä täältä. Peltoja ja kartanoita ilmestyi niiden jälkeen. Karjan kellojen kalkutusta kaikuu kesä-illoin vuorelle saakka, kaikuu karjan paimenen hellämielinen laulu, kaikuu tuohitorven kumea törähdys… Erämaan luonnon-ääniin oli ihminen pysyväisesti voittoisat sävelensä liittänyt.

Eikä ihmisen valloitushimoa maa ja metsä tyydyttänytkään. Se anasti järvenkin aarteineen itselleen. Se rakensi rantaan purtensa, jolla viiletteli laineiden yli, rakensi lahdelmaan katiskansa, johon eksytti rehellisen, oveluuteen tottumattoman kalaparven. Nuottamiehet molskuttivat siellä ja tuulastaja kuljetti kummituksen tavoin pimeinä syys-öinä tultaan syvyyden yli.

Rannalla oli pyhä lehto, jossa toimitettiin kummallisia uhrimenoja maan ja veden haltijavoimille. Siitä alettiin järveäkin Pyhäseläksi sanoa.

Ja kun kristin-usko voittoisana kulki yli maan, rakennettiin tuonne suuren selän rantamalle kirkko taivaan Jumalalle. Kirkon sivulle yleni korkea kellotapuli, jonka latvaan asetettiin riippumaan kaksi suurta vaskista kelloa. Ensi kerran niitä soitettaessa kajahti jo niiden sävel vuoren kylkeä vastaan.

Vuori huomasi uuden elämän kaikkialla ympärillään, elämän, johon ihminen painoi leimansa. Mutta tämä elämä ei liikuttanut vuoren sydäntä. Tuhansien vuosien lumi ja jää, tuhansien talvien tuimat pakkaset olivat sen koventaneet ja jäätäneet. Ei koskaan koittanut niin lämmintä kesää, että vuoren kivinen sydän olisi sulanut.

Kesä loi kukkiaan vuoren ympäristöllä. Syystuuli murskasi ne. Yhä uusi lintuparvi viserteli vuoren huipulla ja rakenteli pesiään sinne. Rajusää kaatoi pesän ja paiskasi vikisevät pojat mäsäksi vuoren rotkoihin. Sukupolvi sukupolven perästä souteli ihmisiä sen juurella. Nämä kaikki vanhenivat ja kuolivat, kuni kelmeät syksyn kukkaset. Nyt ne ovat kaikki multana kirkonviereisessä tarhassa… Vuori vaan oli aina samoilla annoillaan. Tämä kaikki ei siihen koskenut vähäistäkään, ei niin vähäistäkään.

Mutta kun vuori oli noin tunnoton, ei se mitään nimeä saanut. Kukapa tahtoisi mainitakaan sitä, jota ei säälitä elämän ihanuuden katoaminen.

* * * * *

Mutta vuori ansaitsi nimensä vielä.

Lahden poukamassa, ei kovin kaukana vuoresta, oli herraskartano. Eräs majurin leski eli siinä kasvatustyttärensä Ainin kanssa.

Oli majuri jättänyt jälkeensä pojankin, Yrjön, joka nyt oli luutnanttina Savon jääkäreissä.

Aini oli majurin rouvan lapsuuden-ystävän tytär, jonka majuri rouvansa esityksestä oli puutteesta pelastanut, ottamalla hänet hoitolapsekseen. Hän olikin armas lapsukainen, suloinen ja kaunis ja yleni oikeen soreaksi immeksi. Hän oli kasvatusvanhempainsa ilo ja ihastus. Hän lauloi heille heleällä äänellään nuoruutta ja raitista elämäniloa uhkuvia säveliä ja lumosi heidät kokonaan olentonsa herttaisuudella.

Entä Yrjö sitten? Hän oli muutamia vuosia Ainia vanhempi, vakaa ja mieheväluontoinen nuorukainen. He olivat yhdessä kasvaneet, leikkineet ja oppineet. Heidän sielunsa olivat eroittamattomasti kiintyneet toisiinsa. Kun he kulkivat toistensa rinnalla, näytti kuin keväinen paiste ja salaperäinen kuutamoyö vieretysten vaeltaisi.

Majuri kuoli lasten vielä ala-ikäisinä ollessa. Yrjö meni jo 16-vuotisena sotapalvelusta oppimaan. Pitkät ajat vietti hän kuitenkin kotona vuosittain äitinsä ja Ainin luona.

Yhdessä silloin Aini ja Yrjö seudulla liikkuivat. Kesä-illoin he usein nousivat tuon vuoren huipulle asti ja ihailivat sieltä seudun armautta. Käsi kädessä istuivat he siellä samalla paasilohkareella, välistä äänetönnä, sydän täynnä hartautta, jota herätti luonnun mahtava kauneus yhdessä rakkaimman olennon läsnäolon kanssa, välistä keskustellen. Toisinaan lauloi Aini siellä hopeankirkkaalla äänellään. Silloin kuunteli Yrjö henkeään pidätellen ja seurasi sydämellään sävelten kulkua, jotka norjana virtana vierivät laineiden yli ja kaikuivat takaisin vastaisen rannan kukkuloista.

Eivät he olleet tunnustaneet vielä toisilleen lempeään, eivät sanaakaan rakkaudesta puhuneet; mutta he tunsivat sydämessään molemmat, että he kuuluivat yhteen, etteivät voi toisittaan elää.

* * * * *

Syttyi sota. Suomen joukko meni vihollista vastaan, Yrjö muassa.

Taistelussa sai hän luodin rintaansa ja kaatui.

Ei kenkään voi kuvata Ainin surua, ei mikään kynä kertoa tuskaa, joka raateli hänen mieltään saadessaan kuolin-sanoman. Nyt vasta tunsi Aini, miten hän oli rakastanut Yrjöä. Nyt vasta oivalsi hän, miten Yrjö oli hänelle kaikki kaikessa. Kun Yrjö oli poissa, kadotti elämä arvonsa, taivas kävi selkeämättömästi pilveen, rajaton tyhjyys oli kaikkialla.

Surun sortama, lohduton impi kulki toivotonna kaikissa niissä paikoissa, joissa oli ennen Yrjön kanssa ollut. Eräänä iltana nousi hän vuorellekin.

Hän istui paasilohkareelle, jolla oli usein ennen istunut Yrjön kanssa. Hän katseli kauas ympäristöä, katseli niin kauas, kuin kantoi surun samentama silmä.

Siinähän se oli maa, jota puoltaessa Yrjö oli kaatunut. Ilta-aurinko kultasi sen lehtoja, joita syksykin jo alkoi kellastaa. Laineet alhaalla vuoren juurella olivat päivän mellakasta väsyneinä lepoon asettuneet. Kaikki oli niin hiljaista ja juhlallista kuin suruhuoneessa.

Katsellessa tätä liukeni hieman murheen harkko Ainin sydämestä. Hän muisti hetket, jotka oli täällä viettänyt, laulut, joita oli laulellut. Kyyneleet kohosivat hänen silmiinsä. Melkein tunnottomiksi jähmettyneet sydämen kielet alkoivat väristä.

Hän lauloi.

Ei hän ollut ennen koskaan laulanut sitä laulua, joka nyt virtasi hänen sydämestään. Sävelenkin loi hetken tunnelma. Laulu hävisi iltailmaan niinkuin oli itsestään syntynytkin. Sävelen toisintoja kuulee vielä lauluissa: "Tuoll' on mun kultani", "Syntymistään sureva" ja "Turvaton". Sanat taisivat olla seuraavaan tapaan:

"Oi miksi orvoksi maailmaan

Niin jäin kuni varpuun pienyt,

Jolt' oksakumppanin rinnaltaan

On harmaa huuhkaja vienyt!

Oi miksi raukka niin yksin jäin

Kohtaamaan myrskyjä säiden!

Ken johtaa minun venhettäin

Yl' aaltojen vaahtopäiden?

On aallon loiskina vilvakkaa,

Ja kylmää koskien hyrsky;

Mut kuumin pyörtehin pauhoaa

Mun mielen' rauhaton tyrsky.

Oi tullos tuoni taita pois

Tää riutuva rannan kukka!

Se ainoa toivoni vielä ois

Mull', onneton tyttö-rukka.

Kun kuljen kumpuja tuonelan,

Kaivattun' saapuvi vastaan,

Eik' enää luopua koskahan

Hän tarvitse armahastaan."

Päätettyään kuulosti Aini hiljaa ja säikähti omien säveleittensä kaikua, joka surullisesti hymisi vuoren onkaloissa ja järventakaisissa rannoissa. Hänestä tuntui, kuin olisi hän vuoren laulullaan eloon herättänyt. Sen juuret ikäänkuin rutisivat tuskissaan, ja tuo humu sen halkeamissa oli niin kummallinen.

Hän kuunteli sitä arasti. Silloin tuli vieno tuulenhengähdys ja puhalsi hänen laajalieriseen hattuunsa, jota ei millään päähän oltu kiinnitetty. Se kirposi kulmilta ja vierrä lengerti penkereitä myöten vuoren niemenpuoleiselle juurelle. Outo tunne rinnassa alkaa Aini laskeutua alas saavuttaakseen hattunsa. Hän saavuttaa sen… ja oudommaksi vaan mieli muuttuu. Vihreä seppele lillukan varsista on kiertynyt hatun ympärille kuin huolellisen ihmiskäden sovittamana.

Hän katseli ympärilleen, nosti hatun sinään päähänsä ja alkoi astua kotiinsa käsittämättömissä suruhaavelmissa.

— Missä olet ollut, lapseni, ja mitä varten olet seppelöinyt hattusi? kysyi portaalla vastassa oleva Yrjön äiti.

— Rakas täti, vuoren haltija on minut seppelöinyt kuolemaan!

Naiset sulkeutuivat toistensa syliin ja heidän silmistään virtasi tulvanaan kuumia kyyneleitä.

* * * * *

Samana syksynä vielä vietiin Ainin ruumis suurella kirkkoveneellä vuoren sivutse hautausmaahan.

Myrsky kaataa useimmin ihanimmat kasvit.

* * * * *

Mutta vuori oli jo silloin saanut nimensä.

Tuona ihmeellisenä iltana, jolloin Aini lauloi sen huipulla joutsenlaulunsa, oli toisella rannalla olleet kalastajat kuulleet sen. Hellästi valittava sävel oli jo kohta alussa liikuttanut naiden luonnonlasten sydäntä, se oli tunkeutunut luihin ja ytimiin. He pysähtyivät toimessaan ja jäivät hiljaisen hartaana kuuntelemaan tyynen järven yli kuuluvia säveliä.

He katsoivat vuorelle päin ja erottivat laskeutuvan auringon säteiden kirkastamana laulajan haamun.

— Enkeli laulaa siellä, sanoivat he toisilleen. Ja kotiin saavuttuansa kertoivat he kuulleensa enkelin laulua.

Tämä puhe kulki ympäri tienoolla.

Saatiin kyllä sitten selville, kuka laulaja oikeastaan oli. Mutta Ainin rakastettu olento, hänen syvä surunsa ja aikainen kuolemansa saivat aikaan, että hän säilyi jonkinlaisena hyvänä enkelinä seudun asujanten mielessä. Ja vuorta, jolla hän oli laulanut, ruvettiin sanomaan Enkelinlaulu-vuoreksi. — — —

Ainin surullinen laulu ja syvä murhe oli vihdoinkin liikuttanut vuoren kivistä sydäntä. Täst'-edes se ei enää ollut aava, tunnoton kivimöhkäle. Se suri maansa tytärten surua.

Sodan lähestyessä Suomea halkeilee, näet, tuo ikuinen vuori tuskasta, pirskahtelee kuin nauris — niin kansa haastaa — ja sen onkaloista kuuluu surullinen hyminä ikäänkuin kaikuna maanalaisten hengetärten laulusta.

— Savon tyttöjen suojelushenget ne siellä valittavat, kun sulhot sotaan sortuvat, sanoi minulle soutajani viime kesänä Enkelinlaulu-vuoren sivu kulkiessani. Nyt sieltä taas tyynillä öillä hyminää kuuluu, ja rakojakin siihen on ilmestynyt uusia…

— Ja sotaako se ennustaa? kysyin minä.

— Niin. Sotaa se ennustaa.

1893.

IV.

TUNTEITA JA MIETELMIÄ.

Ruusun umput.

Mun huoneessani tuuhee kasvaa kukka,

Se altis umput luopi, ruusurukka;

Ja suureksi ne paisuu joutuisaan,

Teräänsä eivät vaan saa aukeemaan.

Jok' aamu, kun ma nousen vuotehelta,

Tarkastan huolla umput ruususelta,

Mut turhaan — kahleitaan ei katkaise,

Vaan mätänee ja maahan vaipuu ne.

Se surullisen kuvan mulle näyttää

Toiveista, jotka ihmisrinnan täyttää;

Myös nekin kerkeet ovat kasvussaan,

Mut harvat pääsee oikein kukkimaan.

1892.

Ystävälleni.

Olet kaukana siellä mun ystävän',

Olet murheen murtama synkimmän,

En voi minä luoksesi tulla;

En lohtua sulle ma lausua saa,

Povellein ma en voi sua painaltaa,

Siks riutuvi rintani mulla.

Sua heimosi ylpeä vartioi,

Ettei sinun korvahas ääntä soi,

Joka kuiskais nimeni sulle;

Sinun sielusi tuoksehen hienoimman,

Sinun rintasi ruususen vienoimman

Ei soisi ne tuoksuvan mulle.

Puhtoisena, kuin sinivuokkonen

Juo kunnahan kaltaalla kastehen,

Niin syntyi lempemme hellä;

Niin täynn' oli toivoa aamu sen

Kuin tähkiä vainio kultainen…

Sitä sortaa syöntä on kellä?

Jos sortavat sen, olet kuihtuva

Elonkankaalla kelmeenä kukkana,

Mikä kuivana vaipuvi maahan.

Ikipäiväni itken mä armastain,

Puhtoista ja vienoa ruusuain,

Sinis itsekin vaivun ma maahan.

1890.

Kuihtuva impi.

Miks kuihdut, ja poskesi valju miks on,

Kuin kukkanen heltehess' auringon?

Miks henkesi liekkivi himmeenä vaan

Kuin lamppu, jost' öljy on kuivillaan?

Miks nuorena riutuen raueta pois,

Kun elämän aamua vielä sull' ois?

Sun pettikö elo niin aikaisehen,

Kaikk' toivosi murskaksi musertaen,

Pois kuplina särkien unelmat nuo,

Joit' ilmoille mielesi pyörtehet luo?

Sun hylkäskö armahas? Tai josko hän

Lie eelläsi jättänyt tään elämän?

Niin kylmä on nukkua talvinen maa,

Ja siellä sun henkes ei rauhoa saa;

Ain' itkevät ystävät uudellehen

Ne valveelle kutsuvat kummusta sen,

Ja hautaasi kyynelin kastaessaan

Niin sulle ne kertovat tuskia maan.

Pois kuolkohot vanhukset, juotuahan

Elonmaljan viimeiseen pisarahan!

On riemua siinä, jos haavojakin —

Ja ääriin se sullekin täytettihin —

Jos pinnalta siitä sä tuskia sait,

On viisainta, pohjalta riemun kun hait.

1892.

Olis aika armastaa.

Vieläkö, kultani, kauankin

Kylmänä kestät sä mulle,

Vaikkapa tulisin tuntehin

Lempeni hehkuvi sulle?

Kauanko kaartaen väistyt pois,

Kun sua etsin mä milloin?

Etkö jo taipua, armas, vois?

Päättäisit huoleni silloin.

Meill' on nyt suvinen lämmin sää,

Kukkaset nurmia peittää;

Kohta ne verhoovi talven jää,

Laulunsa lintuset heittää.

Luonnonkin sydän sykkäilee,

Kunnes sen hyytävi halla;

Ihmisrintakin kylmenee

Talvisen vaipan alla.

Aik' olis meillä nyt armastaa,

Nauttia lempyen säätä,

Ennen kuin vuodet ja vanhuus saa

Kylvää syömmehen jäätä.

1892.

Kihlautuneille.

(A. N:lle ja M. H:lle.)

Suven aika armahainen

Meille taasen tullut on,

Päivänsäde kultahellä

Maan on luonut loistohon.

Ihanampi maa se teille

Unelmissa aukeaa,

Lemmen pyhän loistehessa

Toivon aamu kajastaa.

Yksin lemmessä on kevät

Lämmin nuoren elämän,

Varjot väistyy eestä syömmen

Rakkaudesta sykkivän.

"Minä hänen, hän on minun

Lempi teki taijan tään —

Edessäni elontiellä

Rauhaa, sointua ma nään."

Rauhaa, sointuisuutta aina

Elämänne olkohon;

Rakkauden Jumalalta

Onni, siunaus tulkohon!

Toisihinne liittyneinä

Aalloin, sieluin, sydämmin,

Lempi teitä ikuisuuden

Saattakoon hääpitoihin!

24.6.1888.

Sormuksia vaihtaessa.

Kultaa huuhtomahan virtojen pohjalta,

Vuorten uumentojen kätköistä kaivamaan

Rientää ihmeno-Iapset

Kiihkoll' ahnahan ahmurin.

Kullan kiiltelevän valtahan nostavat,

Sille uhroavat nuoret ja vanhatkin

Puhtaan tuntehen rauhan,

Onnen maisen ja — taivaankin.

Kulta herrana on puuhissa maailman,

Kaikki häikäisevi helposti hohteellaan,

Vaikka kiiltävä multa

Ajan pellossa onkin se.

Sormeen toistemme nyt sormukset kultaiset

Painaen, liitymme me kultoa huuhtomaan,

Elon virrasta etsein.

Elon kultoa oikeaa.

Kallis ystäväni! Rinnassa tahdomme

Aina niin kuni nyt kirkasna säilyttää

Lemmen puhtahan kullan,

Aarteen kaikkein kalleimman.

Liekin hohteessa tään käymme me elämään,

Kalliimpaa mikä on kultaa kiiltelevää,

Juurta oikean onnen,

Katoovaisuutta korkeampaa.

Herra taivahinen liittomme siunatkoon!

Hän jos johtoa ei retkelle anna vaan,

Kestää pursi ei saata

Voimaa aaltojen ankarain.

1892.

Aprillipäivänä.

Aprilli-narrina toisiaan

Ne saada koittavat juoksemaan

Nyt nuoret ja vanhemmatkin.

Ei hän ole narri yksin vaan,

Jot' aina vauhkona narrataan;

On narria narraajatkin.

Ain' onnen haamua yhtenään

Tapaamaan miehissä riennetään —

Aprilli! onni se matkii.

1893.

"Merkki" sai.

— "Ken, Hilja, huultes purppuraa

Suudella ensin saa?"

— "Se, joka lempen' ainaisen

Omakseen saavuttaa."

Nyt pöydän alta vikkelään

Pien' "Merkki" tuivertaa

Ja Hiljan helmaan hyppäjää

Ja — suuta suikkajaa.

1891.

Syystuulella.

Sä syksyn myrskyisä tuuli,

Sä konsa jo rauhoitut, oi!

Sua kuolinlauluksi luulin,

Kun kalmaa virtesi soi.

Jos äidin lailla sa hellän

Unen helmahan heijailisit

Tuon kelmeän, kuihtuvan luonnon,

Sen kuolosta suojailisit!

Oi miksi et sääliä tunne?

Miks armotta tallajat vaan

Vihoviimeisen kukkasen kainon,

Joka nousisi juureltaan?

Kevätmielisen rintani miksi

Niin täytehen hyytä sä loit,

Ja kolkon säveles' kaijun

Mun syömmeni tunteille soit?

1887.

Onni.

Niinkuin sulorusko iltataivaan

Äyräilt' ilman luoden kultiaan

Salojärven tyyneen pintaan, aivan

Niin on onni syömmeen suruisaan.

1888.

Vuoden vaiheessa.

Katoavaisuus maassa vallitseepi,

Ja aikakaudet unheen järveen vaipuu,

Ja ihmistyöt ja harrastukset haipuu,

Yl' kaiken vaiheen Luoja hallitseepi.

Mut ihmisrinnan täyttää kumma kaipuu,

Kun huomaa kuinka vuodet virtaileepi,

Elämä, nuoruus joutuin pakeneepi,

Ja hautaa kohden matkansa jo taipuu.

Hän kaihokatsein etsii toista rantaa,

Miss' saisi turvan tuonen valtaa vastaan,

Miss' onnen kestäväisen taivas antaa.

Ei Herra heitä hukkumahan lastaan!

Ja kansansa Hän kotkansiivin kantaa,

Taltuttaa Jordan-aallot kuohunnastaan.

1893.

Äidin haudalla.

Hiljaa! Hiljaa! Nukkumaan

Äiti armas lasketaan!

Kohtunsa jo aukas hauta,

Ruumist' ympäröipi lauta;

Poveen maan

Rauhaisaan

Äiti armas suljetaan.

Miks sun vierii poskillen

Kuuma virta kyynelten?

Sikskö, että peittää multa

Puhtahimman lemmen sulla,

Ystävän

Hellimmän

Tuoni vei jo myötähän?

Kenties muistat, kuinka hän

Aamupuhteell' elämän

Heikkoo, neuvotonta lasta

Väsynyt ei vaalimasta,

Riemuiten

Antaen

Kaikki tähden pienoisen.

Maailmaan kun kuljit sa

Etsimähän onnea,

Hän se hellimmällä miellä

Askeleitas seuras siellä;

Vaiheitas,

Vaarojas

Valvoi kallis kantajas.

Riemuitsi sun onnelles,

Taikka vuoksi murhettes

Huolien vietti yötä monta,

Itki lasta onnetonta;

Eestäsi

Taisteli

Niinkuin muinen Jaakoppi.

Aattes parhaat hältä sait,

Siveyden, tunnon lait;

Mieleesi hän painoi yhä

Herran vaatimusta pyhää,

Rakkauden

Taivaisen

Istutti sun syömmehen.

Vieri, vieri kyynel vaan;

Äiti hautaan lasketaan!

Usein vierii suotta aivan

Tähden turhan huolen, vaivan;

Haudalle

Äitimme

Turhaan et sä virtaile.

Nuku, äiti, rauhaisaan!

Yli yösi valvomaan

Isän silmä hellä jääpi,

Aamun tullen herättääpi

Jällehen

Lapsosen

Sunkin eloon uutehen.

1894.

Ei ole taivas kaukana.

Kun kuljin katua kerran,

Pari pientä lasta ma näin;

Ja toinen kättähän nostaa

Yläkertahan kauniisen päin.

— "Ei tuo ole taivas, Kaarlo,"

Hän virkkavi toimessaan.

— "Sano mikä se muu sitten oisi?"

— "Yläkertahan onkin vaan."

— "No missä se sitten on taivas?"

— "On kaukana, kaukana niin…"

— "Ei, eipähän kaukana ookkaan!"

Niin siinä nyt väiteltiin.

Miten lienee päättynyt kiista,

En kuullut ma loitompaa;

Vaan kaukaa taivasta lasten

Ei tarvitse tavoittaa.

Tie lyhkäinen se on heillä

Luo Luojan ja enkelten,

Vaan etsein lapsien lailla

Tien mekin löydämme sen.

1894.

Taistelua ja lepoa.

Sielussan' kovat raivoo taistelut,

Ja pyörteet kuumat siellä pauhoaapi;

On sydän eksyin kauan harhaillut,

Milloinka runneltu se levon saapi?

Milloinka, tyyntynevi myrskysää,

Ja aamu kirkas mulle välkähtää?

Mun joskus pyörteisiinsä eksyttää

Jo perin pyytää himo halpa, mainen,

Täht'-tarhain taakse toiste lennähtää

Se haluaisi henki hehkuvainen;

Mut siip' ei kanna, pian katkeaa,

Ja uuden tuskan rinta raukka saa.

Ja, tiedon, taidon aarteet ihanat

Myös tahtois sielu omaksensa voittaa,

Ja kunnian ja maineen kukkulat

Se ponnistuksin saavutella koittaa;

Kun niit' ei heikko taida tavoittaa,

Niin siksi sydän kuohuu, aaltoaa.

Mut alta aaltoin joskus ääni soi:

"Mun luoksen' riennä, työtätekeväinen!

Ikeeni rauhan sulle tuoda voi;

Ei rasita mun kuorman keveäinen.

Nöyryyttä, siveyttä opi vaan,

Niin syömmes raukeavi raivostaan!"

Tuot' ääntä kuunnellessa tosiaan

Jo asettuvi aaltoileva rinta,

Ja sydän levähtävi taistostaan,

Ja sielu nauttii rauhaa suloisinta.

Jos taistelu taas alkais riehua,

Suo äänes silloin, Herra, kuulua!

1888.

Papinvirkaan asettamisen johdosta.

(Luettu päivällisillä pastori Aukusti N:n luona hänen virkaan-asettamispäivänään Rantasalmella.)

I.

Sä ihmislaps, on määrä jalo sulla,

On kutsumukses suuri, verraton!

Elämän maalle asukkaaksi tulla

Se määräsi, se kutsumukses on.

Vaikk' olet täällä vieras matkalainen,

Asunto vartoo sua taivahainen

Ja isänmaja, rauhan kaupunki.

Tuo toivon maa, sun matkasi päämäärä,

Se hurskahitten kirkas koti on,

Sen pyhistöön ei pääse kenkään väärä,

Vaan yksin, mi on puhdas, saastaton.

On saastaisuutta kyllä paljon sulla,

Mut puhtaaksi jos haluat sa tulla,

Sun puhdistavi Herran rakkaus.

II.

Katso ympär', ihmislapsi,

Kaunis ompi maa min näät!

Lehto nuori tuoksuu tuolla,

Tääll' on kummut kukkapäät.

Kalvot tuhatjärviemme

Sini-taivon kuvastaa,

Parvet laululintujemme

Avaruutta samoaa.

Jos sä kysyt, mistä kaikki

Ompi tämä kauneus,

Kukkakin jo vastaa, sulle:

"Mun toi Herran rakkaus."

Tämä Herran rakkaus jalo

Luonnonherraks sinut loi,

Ihanamman maan kuin tämän

Sulle asunnoksi soi.

Vaikka kiusaaja sun saatti

Luojas tahdon rikontaan,

Sua eksynyttä lasta

Herran lempi holhos vaan;

Holhos, johti, kautta aikain

Armollensa valmisti,

Kunnes Isän lempiteot

Kallein lahja kaunisti.

Lahja, jonka, maailmalle

Pojassansa antoi Hän

Harhaan käyneet johtaaksensa

Lähtehille elämän.

Isän rakkauden tuli

Pojassakin salamoi,

Siksi rakkauden uhriks

Verensä Hän vuotaa soi.

Kansan näki edessänsä

Jumalasta luopuneen,

Eksyneen päämäärästänsä,

Perintönsä tuhlanneen.

Mutta tätä kansaa varten

Laskeutui Hän taivaastaan,

Sille laittaa seuraajansa

Sovintoa saarnaamaan.

Rakkaudesta maailmahan

Laittoi valtakuntansa,

Jossa puhdistettu kansa

Jälleen löytää Luojansa.

III.

Ja viljat kypsyvät jo vainiolla,

Ja elomies ne talteen kokoaa,

Ja syys ja yö saa vallan kaikkialla,

Ja kukkain maan se hanki verhoaa.

Mut tyvenillä mielin ompi peltomies,

Kun sulon, lämmön hälle tarjoo kotilies —

Hän rauhaa nautitsevi myrskysäällä.

Vaan elomiehet hengen vainiolla

Ne talvirauhaan ei saa yhtyä;

Jos päiväks yö jo muuttuis kaikkialla

Niin sitten vois he vasta tyytyä.

Mut hengen mailla myrskyt vielä rajumoi,

Ja puhur ankarata uhkavirttä soi —

On paljon pimeyttä taivon alla.

Vaan kiitos Herran! Pimeyden valta

On murrettuna kautta Kristuksen,

Ja ihmissuku turmeluksen alta

Voi vielä nousta ikikirkkauteen.

Jos synnin, kuolon vallat kuinkin rajumoi,

Niin Herran sanakin se kirkkahana soi —

On Herran Sionilla vartijoita.

Kun uudet maat ja uudet taivaat kerran

Jumalan voimall' esiin kutsutaan,

Avaruus loistaa kunniata Herran,

Ja vartijoille palkat maksetaan.

Ei synnin, kuolon vallat silloin rajumoi,

Vaan autuaiden pyhäin kiitoslaulu soi —

On onni, rauha, rakkaus kaikkialla.

V.

KÄÄNNÖKSIÄ

Kuolon enkeli.

(J. O. Wallin.)

Sä suku Aatamin, maa min kantoi

Ja sulkee kohtuhuns' uudestaan!

Mun, kuolon, alle sun Luoja antoi,

Kun ensi synti tul' maailmaan.

Tien' idät kohtaa

Ja lännet laajat.

Mä sulle johtaa

Voin viestit taajat,

Joill' ilma, liekki ja mer' ja maa

Jumalan tahtoa kuuluttaa.

Kuin sirkut ootte. — Ne rakennellen

Pesänsä lehtohon vihreään

Ja turvass' oksalla riemuellen

Visertää hetkisen virsiään;

Mut riemu sirkun

Suruksi vaihtuu,

Ja linnun virkun

Viserrys haihtuu,

Kun myrsky metsässä möyryää

Ja pesän oksalta riistältää.

Kuin kyyhky, huokailet murhemieltäs

Vuoks huomisen, jot' et ehken nää;

Maa halkee kuiluhun silloin tieltäs,

Sä suistut sinne — ja huoles jää.

Niin joutuisasti

Se hauta aukee —

Ja siitä asti

Sun muistos raukee.

Kuun uuden luodessa valoaan

Jo toiset rientävi unholaan.

On riemu, rehke ja äänen kaiku,

Kun tanssin pyörteissä heiskaatte;

On myrtin tuoksu ja soiton raiku…

Mä silloin ilmestyn ukselle:

Ja riemu, soitto

Ja kukkain tuoksu

Ja posken koitto

Ja tanssin juoksu

Ne laantuu loppuhun synkeään,

Ja naurut itkulla päätetään.

Minulla valta on voimakkaalla,

Siks kunnes saapuvi vahvempi.

Ja vuorten huipuilla, maankin alla

Mun kylmä henkeni huokuvi.

Ei muurit estä,

Ja tarmossansa

Ei kilvet kestä,

Kun uhriansa

Tähtääpi puuskaus saastainen,

Kun rutto riehuvi hirmuinen.

Mä myrskyn pohjaisen taltan siivin

Ja tyynnän kuohuvan merten veen.

Mä muodot valtioin rikki riivin,

Lyön vaajan kourasta Pauanteen.

Kuin suvanteessa

Levähtää laine,

Niin jalkan' eessä

Masentuu maine,

Ja aikakaudet ja ihmistyöt

Ne vierähtää kuten kesäin yöt.

Ei voima järjen, ei miekan norjan,

Ei tieteen, taitehen auta, ei;

Vapauteen päästän mä elinorjan,

Luon kahleet valtijatahdollei.

Käyn sotarintaan —

Kuin ruoho, lankee

Maan huurmepintaan

Armeija ankee,

Eik' elvy äänestä rummunkaan,

Vaan vasta tuomiopasuunan.

Vaan kättä viittaan — niin laastaan maata:

Ken henkii, sinne jo matkautuu,

Miss' ääntä korva ei kuulla saata,

Ja vastausta ei anna suu.

Mun käyskellessäin

Valt'istuin sortuu,

Ja kääntyessäin

Palatsit murtuu,

Ja Aleksanterit kaatuvat,

Ja Bonapartet ne maatuvat.

Te maassa alhaalla käytte kiistaa

Suvusta, kullasta, arvosta;

Mut kaikki ootte te kummun riistaa,

Sen alle vaivutte vertaisna.

Ei synkäst' yöstä

Teit' aarteet auta,

Ja mainetyöstä

Ei huoli hauta,

Ne hetkeks riemua teille toi,

Mut kuolo muille ne saaliiks soi.

Maan päällä täällä ei turvallista

Voi linnaa löytyä, matkaajat!

Ei maahas vieraasen luottamista,

Vaikk' kiinnekirjasi kuulutat;

Ja liinat lauhat

Ja hunnut, lakit

Ja tähdet, nauhat

Ja arkilakit

Ne toisten päähän ja kaulaan jää

Ja toisten rintoja lämmittää.

Te tulleet — menneetkin tuokiossa

Ei teillä tääll' ole suojaakaan:

Kaupunkiin joudutte pieneen, jossa

Ei kuu, ei päivä luo valoaan.

Ja köyhä pääsi

Jo päivätöistä,

Ken niitä sääsi,

Pääs kilpilöistä

Ja syömmen, vankien kahlehet

Kuin ruoko tuuless' on murtuneet.

Miss' äitis, puolisos ompi rakas? —

He tietä tuot' ovat mennehet,

Jot' eivät jällehen saavu takas',

Jot' itsekin pian kulkenet…

Siis kalliiks muista,

Mit' taivas antaa:

Ne luotas luistaa

Koht' kuolon rantaa…

Ne poistuu hiljaa, ne tuoni vie;

Tilille niistä on sulla tie.

Ei enää Herralta silloin kuulla:

Miss' on sun veljesi, vertaises?

Sull' ompi veljenä, pilkkasuulla,

Tuo toukka, raastava kauneutes!

Kun kuolo milloin

Myös senkin voittaa,

Uus tuska silloin

Vaan sulle koittaa.

Ja vaiva sammu ei milloinkaan,

Vaan kalvaa tuntoas ainiaan.

Se sua vartovi, kylmyydellä

Kun toisten kurjuutta katsot sa,

Maas, uskos myöt sekä röykkeydellä

Voit pyhän, kallihin pilkata!

Kuin lain sa väännät,

Viet harhaan mielet

Ja saastaan käännät

Sa tunnot, kielet!

On sulla surku, kun vastahan

Käy haamu kalpea kostajan.

Sua, valheen miestä, se vartoaapi

Tuon kieles vuoksi niin liukkahan,

Vilpittyys myrkyn kun sulta saapi

Ja maahan tallajat kunnian; —

Vaan vasten kalpaan'

Min voivas luulet?

Sun hautaan salpaan.

Ja pilkkahuulet,

Kun taas he päästävät lausehen,

On eessä tuomarin viimeisen!

Oi kuolevaiset, te punnitkaatte

Pelolla sielunne pyytehet,

Ja mielin puhtahin huutakaatte

Sen luo, ken tuntevi ihmiset!

Te paikkaan kyllä

Saavutte kerran,

Joss' oven yllä

On päätös Herran:

Jokainen tänne se matkajaa,

Vaan täält' ei palata kenkään.

Maan saaliiks töinenne kerran jäätte,

Jos niinkuin lauhkeat lännen säät

Sit' eläissänne te elvytätte

Tai hävitätte kuin tuulispäät —

Ja silloin jäivät

Nää riennot maiset!

Kaikk' eilispäivät

Ja alkavaiset

Ja työn, mi teille tääll' uskottiin,

Ne tuntee Hän, joka kaikkikin.

Min vaatii Herra, Hän sulle näyttää;

Hän kulkus mittasi, Ihminen!

Min voit sa kantaa ja minkä täyttää,

Ne kaikki antoi Hän sinullen.

Voimankin saanut

Oot Jumalasta;

Ei koskaan laannut

Hän ohjaamasta,

Jos taivuit nöyränä seuraamaan

Sä Hengen ylhäisen ääntä vaan.

Jos Hengen ääntä sä kuulet aina,

Käyt suorin katsehin toimissaan,

Ei tuonen pelko sun mieltäs paina,

Et kaipaa kiitosta maailman.

Kun kutsumukses

Sä täytät huolla,

On lohdutukses

Ylhäällä tuolla!

Niin, siellä siintävi oma maa,

Sun sinne enkeli johdattaa.

Kun kuljet voimalla tahdon jalon

Läp' aijan vaivan ja murhetten,

Voi mailma viedä sult' onnen valon,

Ei rauhaa tunnon ja sydämmen.

Ja ruumiin sulta

Ne multaan luopi,

Mut Kristus kuulta

Sun henkes suopi:

Kun kestit asti sä kuolohon,

Nyt sulla palkkasi taivaass' on!

Tee oikein aina, ja murheen taakka

Ja kurjuus liennä, miss' suinkin voit!

Totuutta puolla sa kuoloon saakka,

Ja parhain kostit, kun anteeks soit!

Jos palkkaa maista

Ei kenkään anna,

Et kuihtuvaista

Seppeltä kanna;

Ijäinen, puhdas ja saastaton

Perintö autuahitten on.

Mit usko ois, jos ei helmi hienoin,

Mi syömmes pohjalla piileilee

Ja taivoon tähtääpi katsein vienoin,

Kun kuori aikanans' aukenee?

Kun välkkää piilu,

Jo loppuu vaivas:

Kun lavas hiiluu,

Niin kohta taivas

Jo sulle, marttyyri, aukeaa,

Ja Sovittaja sun kruunoaa.

Mit' oisi kunto, jos henki juuri

Kuin sä'en sammuisi mullassa?

Sä ensi Kustaa! Sä toinen, Suuri!

Ja Engelbrektikin urhoisa!

Ja nero, mieli,

Joit' auvostaapi

Tääll' ihmiskieli —

Ja unhottaapi!

Mit' oisi hellyys ja voimakaan,

Jos kaiken määrä ois hauta vaan?

Mit' oisi kunnia, joka vaatii

Velvollisuudesta hengenki,

Jos rahvas ahne sen säännöt laatii

Tai vallanpyytäjä ahneempi?

Kyll' aika pauhaa

Ja nostaa saastaa,

Mut sentään rauhaa

Sit' ei voi raastaa,

Mi päilyy kunnian kulmilta,

Täht'-tarhain kautta sen kulkeissa.

Mit' oisi onni ja riemu hellä,

Min piiri rakkaitten teille soi,

Jos, piirin murtuissa, yhdistellä

Sit' ette valossa toivon voi?

Mi syömmeen toisi

Tääll' lohdutusta?

Elämä oisi

Niin kolkko, musta!

Ois Uriankirje vain armoton,

Mi teille myötähän pantu on.

Ja Jakob hukkaapi Josefinsa,

Jonatan Davidist' eroaa;

Ja rinta raukeepi huolihinsa,

Kun hoivahdusta ei mistään saa!

Ja Rakel huutaa

Vaan lapsiansa,

Ei taida muuta

Hän tuskassansa,

Kun turma vei, mitä kalleinta

Voi olla äidille elossa.

On Herra rakkaus. — Rauhoitusta

Sydämmet sorretut siitä juo!

Tuo siemen, peittämä mullan mustan,

Se kultatähkiä kerran luo.

Vaikk' armaas kuollen

Sun yksin heitti,

Hänt' itkit huollen,

Ja maa sen peitti;

Ei siltä hukkunut henki sen,

Luo Isän ijäisen muuttihen.

Elämän lähde Hän ompi parhain,

Hän voima, valkeus kirkkain on;

Ja lempein huolin Hän hiljan, varhain

Kaikk' sulkee hellähän hoitohon.

Kun toivon armaan

Luot puolehensa,

Hän vievä varmaan

On huoneesensa

Lapsensa sunkin; mut sinnes vaan

Tee luottain, tunnolla toimet maan.

Jesuksen jalkoihin vaipuneena

Ain' ollos lailla sa Marian!

Ristille silmää kuin Magdalena,

Sielt' armo katsovi katuvaan.

Pääs Herran puoleen,

Johannes, paina!

Lastensa huolen

Hän päättää aina,

Ne viepi autuuden rauha'an,

Vapauteen vallassa taivahan.

Ken täällä pyrkivi jälkeen parhaan,

Totuutta, lempeyttä harrastaa,

Rakastaa paljon, vaikk' eksyy harhaan,

Hän paljon anteeksi myöskin saa.

Ei pääse maassa

Hän määrään asti,

Vaan taivahassa

On armoisasti

Merkitty, veljiä hiukankin

Ken auttoi uskossa Mestarin.

He ottaneet ovat ohjeeksensa

Vaan Herran pelvon ja yksin sen,

Ja pesneet verellä vaattehensa,

Mi saastat poistavi syntien.

Niin taisto päättyy,

Synt' anteeks saadaan,

Rauhattuus häätyy,

Itkusta laataan —

Suur' Isä lapsia nimeltään

Syliinsä kutsuvi lepäämään.

Ja Herrassansa he nukkui tyynnä

Ja päivää Herran he toivovat.

Nyt taa on murhe jo jäänyt ynnä

Kaikk' vaihteet kohtalon oikkuisat,

Ja siteistään he

Kaikk' irti pääsi;

Pääs siirtymään he —

Niin Herra sääsi —

Orjuuden vaivasta rauhalaan,

Ja työnsä heill' ovat seurassaan.

He saapuneet ovat kaikki varhain

Nyt isänhuoneesen oikeaan:

On kotikaupunki heillä parhain,

Min päivä yöksi ei vaihdukaan.

Kun kirkkaudella

Auringon hohtaa

Hän istuimella

Ja siitä johtaa

Armossa kaikkia katseellaan

Ja jakaa eloa, autuuttaan.

On sija kaikille taivahassa,

Ken taisteli uskoin ja toivoen.

Kun puitten lehti on puhkeemassa,

Te suven saapuvan tiedätten:

On tiettävänne,

Kun ilta varjoo,

Ett' ystävänne

Lähestyy, tarjoo

Asunnon sen, minkä taivaassaan

Hän teille valmisti kuolollaan.

Kun aijan ilta se varjollansa

Yl' maitten harmajan hunnun luo,

Hän, suuri armossa, voimassansa,

Hän saapuu silloin ja päästiin tuo.

Hetkessä haipuu

Nyt voima mainen,

Ja silmä vaipuu

Nyt nuikeevainen…

Mut hetki toinen kun saavuttaa,

Se uuteen toivohon aukeaa.

Ja uutta taivasta, maata uutta

Uus asuu kuoloton ihminen.

Hän kodin jäänehen raihnaisuutta

Ei niissä muistele kaihoten.

Jäi murheen mannut,

Uus päivä koitti,

On taisto laannut,

Ja usko voitti!

Teill' arpa lankesi kauneimpaan;

Sit' arvaa ei halut halvat maan.

Ei silloin kirvellä tuskat mieltä,

Ei silloin virtaile kyynelvuo,

Ei kuolo kammitse ihmiskieltä,

En paarten eellä käy haudan luo;

Vaan kiitos raikuu

Istuimen eessä,

Ja autuus kaikuu

Sen säveleessä…

Mä myöskin, enkeli ikuinen,

Elämän laulua laulelen.

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

URPUJA

SISÄLLYS:

I.

II.

III.

I.

II.

III.

IV.

I.

II.

III.

V.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE