Äidit: Romaani kansannaisista
Date: 2021-06-24T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Äidit: Romaani kansannaisista

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Äidit: Romaani kansannaisista

Author: Jalmari Finne

Release date: June 24, 2021 [eBook #65687]
Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/65687

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÄIDIT: ROMAANI KANSANNAISISTA ***

ÄIDIT

Romaani kansannaisista

Kirj.

JALMARI FINNE

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1915.

ENSIMÄINEN LUKU.

Mari seisoi tuvan lieden luona ja valmisti illallista työstä palaaville. Hän oli viisikymmenvuotias, mutta näytti paljon vanhemmalta, sillä vartalonsa oli hiukan kumarassa, ja raskaan raatamisen jäljet näkyivät käsien kyhmyisissä sormissa ja kasvojen rypyissä. Liedessä oli kolmijalalla pata. Hän kohenteli tulta sen alla ja hämmensi kauhalla keitosta. Käsi liikkui aivan koneellisesti, niinkuin hän vuosikymmeniä oli samalla tapaa tässä seisonut ja yhä uudistuva sama jokapäiväinen työ oli tappanut hänessä kaikki ajatukset.

Tuvan perällä istui matalalla rahilla kyyryssä hänen äitinsä, talon vanha emäntä Helena, liekutellen kehdossa olevaa lasta, hiljaa hyräillen ja huojuttaen harvalleen ruumistaan kehdon liikahdellessa. Hän oli jo aivan kumaraan mennyt vanhus, iältään yli seitsemänkymmenen, tukka harmaa ja harventunut, kasvot täynnä ryppyjä, hampaaton suu kuopallaan ja leuka sen johdosta liiaksi ulkoneva. Ainoa, mikä hänessä herätti erikoista huomiota, oli tummanharmaiden silmien loiste, joka ei vieläkään ollut sammunut.

Tuvassa oli aivan hiljaista, kuului ainoastaan kehdon tasainen keinunta pirtin palkeilla tai kauhan synnyttämä heikko kalahdus, kun se sattui koskettamaan padan laitaan. Lapsi alkoi hiljaa valittaa.

— Saisi se Alma jo tulla, sanoi Helena. — Lapsi kaipaa rintaa.

— Eiköhän nuo jo kohta tulekin työstä, vastasi Mari. — Johan päivä on mennyt metsän taakse.

— Kyllä ne tänään viipyvät hiukan kauemmin kuin tavallisesti.

— Koettavat kai jouduttaa töitä.

Oli jälleen hiljaista, kehto vain liikkui hiukan kovempaa lapsen äännellessä.

— Alma on ollut taas vähän rasittuneen näköinen, sanoi Helena. — Eikä se ihme olekaan. Onhan lapsi vasta kahden kuukauden, ja Alma saa jo olla täydessä työssä. Saisi ne miehet hiukan säästää häntä.

— Ei auta säästää, kun ei ole kylliksi työvoimaa ja kevättyöt pitävät kiirettä. Huomenna kai täytyy minunkin mennä auttamaan, niin sanoi Kalle.

— Kyllähän Kalle raataa jaksaa, mikäs häntä vaivaisi, mies kun on ja roteva, mutta on sinullakin tässä työtä enemmän kuin kylläksi.

Helena liekutti jälleen kehtoa hiukan vinhempaan sanoen:

— Ss, Annamaija, älä itke, äiti tulee kohta… Kallen pitäisi muistaa, ettet sinä ole ihan tervekään.

— Ei se tuo sairaus niin vaarallista ole, onhan joskus pistosta rinnan alla ja kyljissä, mutta meneehän se ohi. Onhan sitä sellaista jokaisella naisella, kun vanhemmaksi tulee.

— Niin, onhan sitä, onhan sitä, jumala kyllä jokaiselle senkin koettelemuksen lähettää.

Mari hieman keikautti päätään ja lausui:

— Ei siitä jumalaa tarvitse syyttää, kyllä se miesten on syytä. Olen tässä toisinaan ajatellut, että mitä sitä Kallenkaan tarvitsi minulle laittaa kymmenen lasta, kun ei niistä eloon ole jäänyt kuin kolme. Ja tuskin olo niillekään hyväksi tulee, Hilmalle Helsingissä, Eskolle täällä ja Emmalle Mäkelän torpassa. On tämä elämää!

— Älä sano sillä tapaa, jumala meille lähettää koettelemukset, jotta me nöyriksi tulisimme. Ehkä oli noille pienille parempi, että pääsivät ajoissa tästä maailmasta. Johan sitä minunkin aikani olisi tullut. Ja kysynhän minä tuota, että mitä tehtävää minullakaan on enää maailmassa. Työtä en jaksa tehdä enkä ole tässä muuta kuin teidän vaivoinanne ja vastuksinanne.

— Älkää nyt, äiti, sillä tavalla sanoko, virkkoi Mari, ja hänen ääneensä tuli lämmin sointu. — Ettehän te tässä ole kenenkään tiellä tai vastuksina.

— Mutta kun tahtoisi jotain tehdä eikä enää jaksa.

— Levätä on teilläkin jo aika. Olettehan te jo raatanut.

— Niin, niin, olenhan minä sitä tehnyt, eikä kai tämä tila olisi sellainen kun on, ellei olisi raadettu. Mutta kun tulee vanhaksi, niin ajattelee asioita vähän toisin kuin silloin, kun mukana hyöri. Katselee ja ajattelee. Sinä voisit sanoa sille Eskolle, että hän vähän säästäisi Almaa, muuten se ihan väsyy. Saa valvoa lapsen kanssa toisinaan yöllä ja aina olla päivät työssä. Pitäisi Eskon ajatella, ettei sitten enää sovi vaatia muuta. Odottaisi.

— Ei ne miehet odota eikä ne sitä ajattele. Ja suuttuisi kai tuo kovasti, jos sanoisi jotain. Ja mitä sanoisi Almakaan? Eiköhän tuokin alistuisi? Alistuisi, niinkuin jokainen saa alistua, tahtoo tai ei.

Helena oli vähän aikaa vaiti.

— Minä en tiedä, mutta toisinaan on minusta tuntunut siltä, kun kaikki ei olisi oikein, niinkuin on.

Mari hiukan sävähti ja Helenakin vaikeni. Näin eivät he koskaan vielä olleet puhelleet Eivät he milloinkaan olleet kajonneet näihin asioihin. Avioliitto oli ies, jonka, jos sen kerran oli ottanut niskaansa, sai myöskin kantaa nurkumatta. Kyllähän Mari sen myönsi, ettei elämä ollut vähääkään sitä, mitä hän nuorena oli kuvitellut, mutta sopiko hänen siitä syyttää ketään, koska elämä yleensä oli kaikille samanlainen. Eihän se Kallekaan mikään huono mies ollut, olipa paljoa parempi kuin monen hänen tuttavansa mies, ei juopotellut liikoja, ei lyönyt eikä toraillut, vaan saattoipa vielä nytkin joskus sanoa ystävällisen sanan leikillisessä muodossa, ja varsinkin lapsille hän oli aina ollut hyvä, ei edes humalapäissään äyskinyt niille. Maria hiukan kadutti, että oli omasta miehestään lausunut moitteen sanan äidilleen, ja hän päätti peruuttaa kaiken.

— Sanoin tässä äsken, että Kallen syytä muka on ollut lasten kuolema. Ei kai se hänen syynsä ole, kai minussakin on syytä. Jaksaahan moni torpparin vaimo, jolla tuskin on leipää lapsilleen antaa, pitää kymmenkunnan elossa. Ja olisi kai Kalle mielellään ne ruokkinutkin, jos olisivat eloon jääneet. Hyvähän se Kalle on.

— Hyvähän tuo on, sanoi Helena. — Ei kai häntä Jussi vainaja muutoin olisikaan kotivävyksi ottanut ja valtaa hänelle luovuttanut, kun itse vielä olisi kyennyt vaikka kahta vertaa suuremman talon hoitamaan.

— Niin, ainahan isä-vainaja Kallesta paljon piti.

— Odotti, että vävynsä olisi tullut samanlaatuiseksi kuin hänkin.

— Eihän kaikille ole annettu sitä järjen terävyyttä mikä isä-vainajalla oli, sanoi Mari.

— Niin, vaikka ei hän kirjoja ollut lukenut, niin ymmärsi kuitenkin asiat paremmin kuin moni oppinut. Ja tahdottiin hänet viedä sinne valtiopäivillekin, mutta kuolema tuli ja esti sen. Kun minä Jussia ajattelen, niin kyllä hän minulle oli ystävällisempi, ainakin sitten myöhemmin, kuin mitä Kalle on sinulle. Ja nainen tarvitsee sitä, tarvitsee ihan kuin kukkanen kastetta, jotta ei pääse kuihtumaan. Jokainen sellainen hetki, jolloin Jussi oli minulle ystävällinen, on aivan kuin virstantolppa elämäntien varrella, se tulee niiden kautta niin hyvin viitoitetuksi, ja kun lähtee muistelemaan taaksepäin, niin löytää aina tien.

Helena vaikeni. Mari kohenteli tulta eikä virkkanut mitään, mutta kyyneleet nousivat hänen silmiinsä, kun hän ajatteli hetkiä, joina hän niin hartaasti olisi toivonut, että Kalle edes pienellä sanalla olisi huomauttanut nähneensä, kuinka vaimonsa oli valmis ponnistamaan voimiaan talon hyväksi. Ehkä hän sen oli huomannutkin, mutta Mari olisi tahtonut, että hän olisi sen sanonutkin joskus. Ja Mari muisti, kuinka oli kiireisenä heinäaikana mennyt auttamaan, vaikka Esko silloin vasta oli viikon vanha. Mustennut oli maailma hänen silmissään silloin monasti ja harava vapissut käsissä, mutta kestänyt hän oli kuitenkin. Mutta saipa hän siitä sitte päänsäryn, jota kesti vuosikauden, tuollaisen jomottavan säryn, joka varasti unen ja teki mielen apeaksi. Ja tätä muistellessa johtui hänen mieleensä seikka, joka ajoi kylmät väreet pitkin ruumista kulkemaan. Se oli tapahtunut syksyllä sen kesän jälkeen, jolloin Esko oli syntynyt. Kalle oli käynyt kaupungissa, oli siellä tuhlannut rahoja ja tullut humalassa kotiin. Elämä oli silloin tuntunut perin ilottomalta. Siinä nyt mies retkotti raskaasti kuorsaten vuoteella, ja hän sai pidellä kivistävää päätään ja ajatella, että niillä rahoilla, mitkä Kalle oli kaupungissa tuhlannut, olisi voitu pestata piika, joka olisi tehnyt raskaat työt, jotta hän, Mari, olisi saanut levätä ja terveys olisi palannut. Ja mieli oli myrtynyt silloin niin kovasti, että hän tunsi vastustamatonta halua johonkin kamalaan. Hän muisti niin hyvin tuon hetken, muisti, kuinka oli jo noussut, mutta kuinka silloin äitinsä Helena oli vuoteessaan herännyt ja sanonut ottavansa lapsen viereensä, jotta Mari saisi levätä. Ja hän oli antanut lapsen äidilleen ja sitten palannut vuoteeseensa. Aamulla kaikki jälleen oli näyttänyt valoisalta ja elämä elämisen arvoiselta. Ja sen jälkeen hän olikin Eskoaan rakastanut enemmän kuin muita lapsiaan. Kunpa poika nyt vain osaisi omaa vaimoaan hyvyydellä kohdella, ettei tekisi sellaista, millä toisen ilon pilaisi. Täytyi kai hänelle huomauttaa, että säästäisi vaimoaan. Tottelihan Esko aina äitiään, tottelihan tuo ja noudatti hänen mieltään kaikessa, missä vain saattoi.

Mari katsahti Helenaan ja kohtasi hänen kirkkaat silmänsä. Lapsi nukkui, ja kehto liikkui enää ainoastaan hiljaa nytkähdellen. Mari tunsi, että Helena aivan kuin tahtoi sanoa vielä jotain, mutta ei tohtinut. Eivät he vielä koskaan ennen olleet sillä tavoin keskustelleet kuin tänään, eivät johdattaneet puhetta ulkopuolelle tavallisen elämän piiriä; he tunsivat nyt olevansa aivan kuin luvattomilla teillä, ja molemmat pelkäsivät astua enää pitemmälle.

Ja sitten se tuli, tuo ajatus, jota Mari pelkäsi. Helena sanoi väräjävällä äänellä niin hiljaa, että tuskin kuului:

— Jokainen äiti rakastaa lastaan niin paljon, että hän kerran väsyneenä aikoessaan surmata itsensä tahtoo tappaa lapsensakin. Ja tuon väsymyksen estää mies aina muutamalla hyvällä sanalla. Sen tähden puhu Eskolle.

Marin käsi aivan vapisi hänen sekottaessaan pataa. Miksi äiti puhui juuri nyt tästä, kun sama asia hänenkin mielessään välähti?

Tuvassa tuntui niin ahtaalta. Hänen täytyi päästä pois. Ei hän jaksanut enää keskustelua jatkaa. Hän kaipasi toimintaa ja raitista ilmaa. Hän oli vaiti hetkisen ja sanoi sitten:

— Kauan ne viipyvätkin. Ennätän kai tässä välillä käydä lehmätkin lypsämässä, kun ne jo niin ikävissään haassa ammuvat.

— Tuollahan ne jo seisovat, ha'an aidan luona kaikki odottamassa,
Kaunikkikin kurottaa jo kaulaansa ja ammuu surkeasti.

Hän jätti hetkiseksi padan hämmentämisen ja katsoi ikkunasta.

Hän kääntyi Helenan puoleen ja sanoi:

— Kai se Annamaija jo nukkuu, niin että voitte sekoittaa tätä pataa sen ajan, kun toiset ovat vielä poissa ja minä lypsämässä. Menee muuten lypsy kovin myöhäiseen.

Helena nousi matalalta rahiltaan.

— Nostetaan kehto lieden lähelle, niin voin heiluttaa, jos sattuisi heräämään.

Mari nosti Helenan kanssa kehdon lieden luo. Vanhus asettui kumarassa sekoittamaan pataa, jalallaan kehtoa hiljaa liikutellen.

— Meneehän tämä tässä yhteen tahtiin, kuin entisen nikkarin höylääminen, sanoi Helena hymyillen.

Marikin hymähti. Äskeinen raskas ja painostava mieli oli poissa. Hän otti rainnan ja meni ovelle. Olisi hän äidilleen tahtonut sanoa jotain hellää, sanoa juuri nyt, mutta eiväthän he koskaan ennenkään olleet toisilleen mitään sellaista sanoneet, ja se tuntui senvuoksi niin oudolta, että ujostutti.

Hiljalleen Helena sekoitti pataa. Äskeiset levottomat ajatukset sammuivat hiljalleen kuin kekäle sammuu, kun toista puuta ei ole vieressä tulta ylläpitämässä.

Jonkun ajan päästä saapuivat työssäolleet kotia. Isäntä, Kalle, oli leveäharteinen, eikä hänen vartalostaan olisi voinut päättää hänen olevan yli viidenkymmenen, niin suorana hän sen vielä kantoi. Tukka vain oli jo alkanut harmaantua ja todisti, että ikää oli karttunut. Hänen poikansa Esko oli isäänsä hintelämpi ja pitempi, mutta kasvoissa oli isän piirteet, hiukan liian leveä leuka ja ulonevat poskipäät ja pienet, hiukan syvälle painuneet silmät. Hänen vaimonsa Alma oli hiljainen ja vaatimaton olento, kasvot raskaasta työstä rasittuneet ja laihat, silmien ilme hieman eloton.

— No, anoppiko se täällä pataa hoitaa? kysyi Kalle.

— Minähän tässä, kun Mari meni lehmiä lypsämään, vastasi Helena.

Alma oli mennyt heti kehdon luo, nostanut sen tuvan perälle, istunut penkille, avannut röijynsä ja alkanut imettää, silmäluomien raukeina mennessä puoleksi umpeen.

— Joko sitä keitosta kohta saa? kysyi Kalle.

— Valmistahan tuo on, sanoi Helena.

Hän pisti keitosta savivatiin ja vei sen pöydälle, jonka ääreen miehet istuivat heti aterioimaan. Vähän ajan päästä saapui Mari ulkosalta ja siirtyi hänkin aterialle. Helena viipyi vielä lieden luona. Hän koetteli, oliko hapan reikäleipä, jota hän vedessä liotti, jo niin pehmeää, että hän saattoi sitä hampaattomilla ikenillään pienentää. Hän siirtyi viimein pöydän ääreen hänkin ja luki hiljaa ruokarukouksensa, ennenkuin pisti lusikkansa yhteiseen vatiin. Viimeiseksi tuli Alma, imetettyään lapsensa ja laskettuaan sen kehtoon.

— Kyllä sinä, Alma, olet hiukan huonon näköinen, sanoi Helena.

Esko katsoi vaimoonsa hiukan ihmeissään, sillä ei hän ollut huomannut vaimoansa sairaaksi.

— Onhan sitä vielä vähän väsynyt, sanoi Alma heikon punan noustessa poskilleen, — mutta kyllähän sitä jo pitäisi jaksaa.

— Ero on jaksamisella ja jaksamisella, sanoi Helena. — Ei ole hyvä, että rasitat itseäsi, sairastat sitten myöhemmin sitä enemmän.

Esko katsoi naurahtaen äidinäitiinsä ja sanoi:

— Kyllä te nyt näette kummituksia. Onhan Alma vähän kalpea, mutta eihän se mitään merkitse. Ja niinhän tuo raatoi kuin paras mies.

— Kyllä minäkin sen sanon, että sinä Esko voisit vaimoasi hiukan säästää, sanoi Mari.

Hän loi poikaansa katseen, jonka tämä kohtasi. Esko koetti ensin hymyillä, mutta kun äidin katse yhä pysyi kiinteästi hänessä, niin nuori mies arvasi, mitä äitinsä tarkoitti, ja tunsi punan leviävän korvalehtiinsä.

Asiasta ei sen enempää puheltu, keskustelu siirtyi maanviljelykseen ja karjaan, puhuttiin samaa kuin niin usein ennenkin, tuumittiin, millainen vuosi mahtaa tulla ja onko vanhoista merkeistä taikaa.

Ateria oli jo päättynyt, miehet istuutuneet tupakoimaan ulkosalle pirtin portaille keskustelua jatkamaan, ja naiset tekivät iltatöitänsä. Oli Mari huomaavinaan, että poikansa katsoi Almaan, kun tämä sattui kulkemaan hänen ohitseen, hiukan levottomasti.

— Ehkä huomasi, että vaimoa on säästettävä, ajatteli Mari. — Ehkä huomasi, ja jumalalle olkoon kiitos, jos Alma säästyisi kaikesta siitä, mikä…

Hän ei tohtinut omaa ajatustaan jatkaa. Hän alkoi hiukan uutterammin askaroida, ja siinähän se katosi.

Miehet palasivat tupaan ja valmistautuivat levolle menemään, kun Kalle sanoi vaimolleen:

— Se Mäkelän Vihtori toi kauppiaalta sinulle postissa tulleen kirjeen.

Hän otti sen taskustaan ja ojensi Marille. Tämä otti sen rauhallisesti, vilkaisi kuoreen ja tunsi tyttärensä Hilman käsialan. Hän pisti kirjeen hameensa taskuun ja päätti lukea sen vasta sitten, kun miehet jo olivat nukkuneet. Niinhän hän aina ennenkin oli tehnyt. Eihän Hilma onnellinen ollut, sen hän tiesi, ja olihan jo monasti ennenkin kirjeissä ollut viittauksia siihen suuntaan, ettei kaikki hänen kodissaan ollut aivan oikein. Mitään suoraa valitusta ei ollut, mutta saattoihan tuon ymmärtää, kun joka lausetta ajatteli. Parasta oli, kun luki sellaiset kirjeet aina yksikseen, niin toiset eivät päässeet kyselemään. Jos seuraavana päivänä jotain utelivatkin, niin pääsihän kaikesta, kun sanoi vain terveisiä ja että Hilma oli terveenä.

Kirjeen tulo oli herättänyt Marissa muistot tyttärestään. Eihän tuo ollut tahtonut viihtyä kotosalla, vaan oli mennyt Helsinkiin ompelijattaren oppiin. Kotia tultuaan hän sitte kylällä ompeli, eikä se juuri taitanut olla hänelle hyväksi, kun meni niin kalpeaksi valvoessaan usein öitäkin, saadakseen kiireet työt ajoissa valmiiksi. Siellä Helsingissä hän oli miehensäkin tavannut, olivat vähän jälkeen tutustumisensa menneet kihloihin, mutta purkaneet välinsä siihen aikaan, kun Hilma kotiseudulle palasi. Ahkerasti he sitten kuitenkin olivat kirjeitä toisilleen kirjotelleet ja olivat kai sopineet, koska mies tuli kaupungista sinne ja toi sormukset mukanaan. Eihän Mari oikein ollut pitänyt kirjaltaja Latvalasta, mies kun oli kovin itsetietoinen ja toi mukanaan väkeviäkin, joita tarjoili Kallelle ja Eskolle, joka silloin vielä oli poikamies. Mutta miehet hänestä näyttivät pitävän hänen varmuutensa tähden, ja kun Hilmakin ihastuneena häntä katseli, niin eihän äiti tahtonut panna vastaan. Mitä tuo olisikaan auttanut, eivät ne nuoret häntä kuitenkaan olisi kuulleet! Kyllähän Hilma äitinsä kanssa kerran puheli tulevasta miehestään ja sanoi eronneensa Oskarista sen vuoksi, että tämä oli niin paljon juonut, mutta kun mies sitten oli vakuuttanut voivansa elää aivan kunnollisesti, kun vain sai oman kodin, niin Hilma uskoi. Eihän se suuri rahamäärä ollut mikä Hilmalle tuli perintöosana talosta, mutta auttoihan se ainakin sen verran, että he saivat kodin hyvästi kuntoon, ja kun mies ansaitsi kuukaudessa päälle sadanviidenkymmenen, kuten itse oli vakuuttanut, niin pitihän heidän tulla toimeen.

Kuusi vuotta nuo jo olivat olleet naimisissa. Olihan Hilma parina kesänä käynyt kotosalla ensimäisen lapsensa kanssa ja tullessaan ollut väsähtäneen näköinen, mutta tointunut sitten maalla. Sen jälkeen oli tullut jo toinenkin lapsi, tyttö niinkuin edellinenkin, ja Mari laski sen nyt olevan noin vuoden vanhan.

Parina viimeisenä vuonna oli Hilman kirjeissä ollut hiukan alakuloinen sävy. Mies kai jollain tavoin oli syypää kotionnen rikkumiseen. Kun Mari ei itse osannut kirjoittaa ja Esko aina kyhäsi vastaukset hänen sanelunsa mukaan, niin eihän tuossa voinut tiedustella mitään, ja tokko olisi ollut hyväkään kysellä, ei kai siitä mitään hyötyä olisi ollut. Mutta sittenkin aina oli hiljainen levottomuus elänyt hänen sielussaan.

Ilta-askareet olivat päättyneet, miehet ja Alma jo menneet levolle, kun
Mari meni pihalle, istui tuvan portaille ja alkoi lukea kirjettä.

Alakuloinenhan se oli, Hilma valitti väsymystään, lapset kyllä olivat terveinä, mutta tämän toisen lapsen jälkeen hän ei ollut enää niinkuin ennen, mikä lienee tullut silloin, kun synnytys oli ollut niin vaikea, että lääkärikin piti kutsua apuun. Ensimäisen kerran Hilma tästä nyt mainitsi, vaikka asia oli jo toista vuotta vanha. Kirjeen lopussa oli lause, joka kummallisella tavalla koski Marin mieleen. Siinä Hilma pyysi äitiään, jos suinkin mahdollista olisi, käymään Helsingissä, kun hän oli niin kovin yksin.

— Kun hän on niin kovin yksin! sanoi Mari hiljaa itsekseen. — Lapsi parka, ettei vain mitään pahaa olisi tapahtunut.

Helena tuli tuvasta.

— Hilmalta kai sait kirjeen?

— Hilmaltahan se on.

— Voiko hän hyvin?

— Eihän tuo taida oikein hyvin voida, kun on vähän sairas ja kun hän sitten…

Marin oli niin vaikea sanoa sitä, hän ei tiennyt miksi.

— Onko siinä vielä jotain? kysyi Helena.

— On. Hän pyytää minua käymään siellä kaupungissa, kun hän on niin yksin.

Naiset katsoivat toisiinsa. Mari oli aivan varma siitä, että heillä oli tällä hetkellä yhteinen asia, sama pelko, jota eivät uskaltaneet pukea sanoiksi.

— Kun lapsi pyytää, niin äidin täytyy mennä, sanoi Helena hiljaa.

— Ei kai Hilma pyytäisi, ellei se todella olisi tarpeen.

— Kyllä Hilma on siksi ylpeä, ettei pyytäisi, sanoi Helena. — Pitäisi sinun mennä.

— Mutta ei kai Kalleltakaan liikene rahoja juuri tällaiseen aikaan.
Ainahan keväällä rahaa on talossa vähän. Olisi edes syksy.

— Minulla on kirstussani vielä niitä säästöjäni, kyllä minä sinulle matkan maksan, sanoi Helena.

Kyynel herahti Marin silmään, mutta ei hän osannut mitään sanoa.

— Mutta pääsisikö tuota töittenkään tähden. Mitähän Kallekin sanoisi, jos ilmoittaisin meneväni? sanoi Mari.

— Eihän nyt ole mitään niin kovia töitä.

— On täällä kotona töitä kyllä.

— Enköhän minä niistä selviä Alman kanssa. Kohta ei Almankan tarvitse olla miehiä auttamassa, niin että joutaa hänkin. Ja virkkuhan minäkin vielä olen. Eikähän tuota matkaa monta päivää kestä, jos siellä olet pari päivää. Kuulet mitä Hilmalla on sydämellään.

— Mutta ei se Kalle päästä, vaikka sanoisin syynkin. Naisten juttuja, sanoo hän vain, kun ei se Hilmasta oikein pidä, lausui Mari.

— Kyllä Kalle päästää, jos Esko vain hänelle puhuu, sanoi Helena. —
Ja Eskon pään saa kyllä Alma kääntymään, siitä olen varma.

Helena kävi tuvan puolella ja palasi pian Alman seurassa. Kun asia oli Almalle selitetty, sitä myöten kun Mari arveli voivansa sanoa, ilmaisematta mitään Hilman huolista, niin hän lupasi vielä samana iltana puhua miehelleen.

Aamulla Mari sitten aamiaisen aikana ilmoitti aikovansa lähteä
Helsingissä käymään, Hilmaa katsomaan.

— Oletko sinä hullu? sanoi Kalle. — Mitä sinä sinne nyt menet tällaiseen aikaan? Mene talvella, kun ei ole kiireitä. Ei tässä nyt hevosetkaan työstä jouda sinua asemalle viemään.

— Käveleehän sitä tuollaisen matkan, eihän se ole kuin viisitoista kilometriä, sanoi Mari.

— Antaa äidin nyt mennä, kun hän tahtoo nähdä lastaan, sanoi Esko. — Onhan tuota äitimuori täällä kyllä saanut ahertaa, niin että hänenkin täytyy kerran saada pitää hauskaa.

Kalle murahti ensin, mutta kun Esko leikkisästi jatkoi puhetta, kuinka muka emäntä menee kaupunkiin oppiakseen uudet tanssit ja muut hyvät ja sitten sieltä tullessaan heitäkin opettaa, niin ei Kallekaan voinut olla vetämättä suutansa hymyyn. Murahti hän kuitenkin vastaan matkarahoja ajatellessaan, mutta kun Helena sanoi ne suorittavansa, niin päätettiin, että Mari vielä samana iltana lähtee matkaan, jotta pääsee yöllä ohi kulkevaan junaan ja on aamulla Helsingissä.

Illalla Mari läksi pieni eväsnyytti kädessään astelemaan asemaa kohden. Aikaa hän oli varannut runsaasti, jotta ei tarvinnut itseään uuvuttaa. Helena saattoi häntä jonkun matkaa. Tiellä he puhelivat jokapäiväisistä asioista, mutta keskustelu ei oikein ottanut luistaakseen, sillä kummankin mielessä oli alati tuo lause: Minä olen niin yksin.

Erään mäen töyryllä Helena sitten jätti hyvästi.

— Jos mies on ollut hänelle kelvoton, niin sano sille suoraan ajatuksesi. Olethan sinä hänen vaimonsa äiti.

— Voinhan minä sen tehdä, lausui Mari.

— Minäkin olen toisinaan elämässäni, vaikka siitä on jo niin monta vuotta, että se tuntuu aivan kuin himmeältä, tuntenut, että olin yksin. Ei se ole helppoa, ei ole. Sano hänelle sydämelliset terveiset minultakin.

He erosivat ja Mari läksi astelemaan illan hämärässä asemalle päin. Hän nousi yöllä junaan ja läksi Helsinkiä kohden.

TOINEN LUKU.

Niin kauan kuin Mari vielä oli ollut junaan astumatta, oli tämä matka hänestä tuntunut aivan välttämättömältä, mutta kun hän oli tullut junaan toisten ihmisten joukkoon ja keskelle heidän hyörinäänsä, tuntui koko lähtönsä aivan tarpeettomalta. Oli kai Hilma silloin kirjettä kirjoittaessaan sattunut olemaan hiukan alakuloisella mielellä, ja siitä johtui tuo yksinäisyyden tunne, ja kerrankos onnellisinkin vaimo tuntee itsensä yksinäiseksi; tuollainen mieliala tulee aivan äkkiä ja pitää ihmisen vallassaan joskus päiväkausia, joskus ainoastaan muutaman tunnin. Eihän hänkään, Mari, olisi koko kirjeelle niin suurta painoa pannut, ellei olisi juuri samana iltana puhellut äitinsä kanssa asioista, jotka järkyttivät mieltä. Kun niiden ajatusten valossa sitten ajatteli Hilman kirjettä, niin tuntui niin vaikealta, että täytyi päästä lähtemään hänen luokseen.

Helsingin asemalle saavuttua Mari tunsi itsensä hyvin araksi. Kaikkialla oli sellaista touhua ja kiirettä, että tunsi olevansa aina tiellä. Siitä oli jo monta herran vuotta, kun hän oli Helsingissä käynyt ja silloinkin Kallen seurassa. Nyt hän oli yksinään. Kadulle päästyään hän olisi tahtonut tiedustella sitä katua, minkä varrella tiesi tyttärensä ja vävynsä asuvan, mutta kun kaikki kulkivat kovalla vauhdilla ohitse, ei hän uskaltanut kääntyä heidän puoleensa. Viimein hän kuitenkin rohkaisi mielensä ja sai tietää, minnepäin oli kuljettava, Sörnäisiä kohden.

Mari asteli nyytti kädessään, koettaen väistää ihmisiä, jotka hänen mielestään tahtoivat aivan kuin väkisin tyrkätä hänet syrjään.

— Kyllä täällä on niin paljon ihmisiä, sanoi hän itsekseen, ettei täällä tiedä, minne edes menee surussaan, jos yksin tahtoo olla. Ja ei kai siitä surusta koskaan vapaaksi pääse, ellei sitä yksinään saa sydämestä ottaa pois.

Mutta samassa hänelle tuli outo ajatus. Kuinka hän nyt näin uskoi, että ihminen yksinään voi surunsa voittaa? Kyllä kai surunsa voittamiseen aina tarvitaan toisen ihmisen hyvä sana. Mutta silloin johtui mieleen koko entinen eletty elämä suurine vaikeuksineen, ja selvästi hän tunsi, kuinka yksin hänkin oli aina saanut olla. Mutta niin ei saanut hänen tyttärensä käydä, ei Hilman. Jos hänellä oli surua, voi hän kaikesta aivan turvassa puhua äidilleen, kyllä tämä ymmärsi. Ihmissydän oli aivan kuin puuastia; täytyihän sekin aina uutterasti huuhtoa, mutta ei sillä hyvä, täytyi hiekan avulla pestä ja auringossa antaa kuivua.

Ja jo alkoi mieli jälleen reipastua ja muisto omista suruista kadota tätä kaikkea ajatellessa. Istua Hilman seurassa ja puhella kaikesta aivan suoraan, peittelemättä, — se mahtaa olla mieluista, sillä eipä hän vielä koskaan ollut kuullut aivan avomielistä sanaa tyttärensä suusta, liekö sitten syy ollut hänessä, äidissä, vai tyttäressä.

Kysellen ja tiedustellen katua ja sen numeroa Mari pääsi viimein siihen taloon, missä kirjaltaja Latvala asui, nousi portaita ylös ja avasi sen oven, jossa oli Latvalan nimi.

Hellauunin vieressä oleva nainen kääntyi ja huudahti iloisesti:

— Äiti!

Pian olivat äiti ja tytär toistensa sylissä, ja Marin silmiin nousivat kyyneleet hänen tuntiessaan oman lapsensa käsien kietoutuvan kaulaansa. Hellalta kuuluva kärinä eroitti heidät. Hilma kiiruhti sekoittamaan pannussa paistuvia perunoita.

— Istukaa, äiti, istukaa, sanoi Hilma. — Minä tässä laitan lapsille hiukan ruokaa. Sanohan, Kerttu, päivää mummullesi. Ei näy muistavan enää teitä siltä ajalta, kun me siellä maalla olimme. No, olihan Kerttu silloin aivan pikkuinen tyttö.

Mari hyväili somaa, viisivuotiasta tyttöä, joka tuli häntä kättelemään.

— Ja tuo on sitten Maria, sanoi Mari osoittaen vuoden vanhaa tyttöä, joka istui lattialla leikkien puupalikoilla ja silmät pystyssä katsellen vieraaseen.

— Sehän se on, teidän kaimanne, sanoi Hilma. — Se on niin kiltti ja hyvä tyttö, että on oikein hauskaa. Ei se ole koskaan itkenytkään.

Hilma oli tuonut ruuan pöydälle ja tarjosi siitä äidilleenkin. Vaiti he aterioivat, Hilman syöttäessä lapsia. Kun ateria oli päättynyt puki Hilma Kertun ylle päällystakin ja käski hänen mennä pihalle leikkimään.

Lapsen mentyä ja oven suljettua Hilma sanoi:

— Kiitos, äiti, että tulitte tänne.

— Tulinhan minä, kun sinä pyysit. Säikähdyin ensin kovasti. Onko jotain pahaa ollut?

— Ei niin suorastaan pahaakaan, ei ainakaan entistään pahempaa, on vain niin vaikeaa yleensä.

— Minä huomaan, että sinä odotat taas lasta.

— Niin, johan minä olen kuudennella kuukaudella. Eihän sen olisi tarvinnut tulla, kun tätä nuorempaakin vielä saa imettää. Ihan siinä menee kaikki voimat ihmiseltä. Mutta eihän sille nyt enää mitään mahda.

— Miehesi on kai mennyt jo työhön, koska ei näy kotona olevan, sanoi
Mari hetkisen vaiettuaan.

— Työhön hän meni.

— Onko hän sinulle hyvä?

— Kyllähän Oskari hyvä on, en minä voi muuta sanoa. Ei hän minulle ole koskaan mitään pahaa tehnyt, ei edes äyskinytkään. Ja lapsista hän pitää. Mutta kun se juominen on päässyt niin kovaan valtaan. Siitähän se ikävyys tulee.

— Hän ei siis olekaan sitä jättänyt?

— Pahemmaksi hän vain on tullut. Melkein joka ilta hän tulee hiukan liikutettuna kotia. Ja kun sitten menee koko ansio siihen. Kyllähän Oskari hyvin ansaitsee. Hänellä on siinä sadanviidenkymmenen ja sadankahdeksankymmenen markan välillä kuukaudessa. Mutta kun siitä ei meille kuitenkaan riitä mitään. Minä saan aina litviikirahoista vain neljäkymmentä markkaa, ja sillä on sitten maksettava huoneen vuokra, meidän kaikkien ruoka ja kaikki talousmenot. Eihän se riitä mihinkään.

— Olisit tarvitessasi pyytänyt sieltä meiltä apua, sanoi Mari. —
Eiköhän tuota olisi riittänyt.

— Mitä minä sieltä tulen pyytämään, sanoi Hilma. — Kun kerran Oskari ansaitsee hyvin, ei minun sovi muualta ottaa mitään. Olen kyllä koettanut tässä ansaita väliin jotain. Olen pessyt ja silittänyt. Mutta silläkin saa niin vähän. Ja sitten nuo lapset! Enhän voi aivan hoidotta jättää noita raukkojakaan, täytyyhän minun olla heidänkin kanssaan. Enkä minä nyt enää oikein jaksaisikaan. Väärinhän on puhua miehestään pahaa, mutta kyllä se niin on, että minä en jaksa enää yksinäni kantaa kaikkea.

— Niin, puhu, lapseni, puhu, se keventää sydäntä.

— Se Oskari alkoi siihen aikaan juoda, kun alkoi se suuri kirjaltajien lakko. Oli sekin aikaa! Minä olin juuri vähää ennen synnyttänyt Kertun. Kun ei Oskari silloin ansainnut mitään, niin minä kävin työssä. Lakkokassasta annettiin kahdeksantoista markkaa viikossa avustusta. Mutta Oskari joi aina ne rahat ja vuokra jäi ihan maksamatta. Kerttua hän ei hoitanut, niinkuin olisin tahtonut, vaan jätti lapsen aivan yksinään asuntoon. Oli se silloin hirveätä olla vieraassa paikassa työssä ja aina yhtäpäätä muistaa, että kotona lapsi huutaa yksinään, ehkä loukkaa itsensä, eikä ole ketään joka sitä auttaisi. Oikein siunasi taivasta joka kerta, kun kotia tuli ja sai sen nostaa syliinsä.

Ei Mari osannut sanoa tähän mitään. Molemmat naiset olivat hetkisen vaiti, ja Hilma hoiteli sylissään olevaa lasta.

— Teillä ei ole muuta kuin tämä yksi huone? kysyi Mari.

— Ei ole nyt enää, vastasi Hilma. — On pitänyt säästää vuokrassa. Kyllähän meillä ennen oli kaksikin huonetta ja minä pidin silloin asukkaita siinä toisessa. Se kannatti hyvin, sillä niiltä sai siksi paljon, että itse asui melkein ilmaiseksi. Mutta Oskari tuli mustasukkaiseksi eräälle nuorelle miehelle, joka oli minulle ystävällinen. Enhän minä sille koskaan mitään valittanut, sillä en minä vieraille käy surujani selittelemään, mutta taisi tuo huomata jotain, koska oli niin hyvä minulle. Ja siitä syntyi sitten pahoja puheita ja riitoja, ja minä jätin asukkaitten pidon.

Puna oli noussut Marin poskille. Hilman tyynesti lausumat sanat olivat herättäneet hänessä aivan selvän tietoisuuden siitä, että tyttärensä elämässä oli vaikeuksia enemmän kuin tämä jaksoikaan kantaa. Ja nyt hän aivan selvästi tajusi, että tyttärensä todellakin oli aivan yksin ja että hän oli äitiään kaivannut, saadakseen edes jollekulle purkaa sydäntään. Kuinka hyvin hän tunsikaan tuon ylpeyden, joka estää ihmistä ilmaisemasta onnettomuuttaan sivullisille. Eihän hänkään nuorempana ollut sitä näyttänyt, ei ilmaissut, kuinka häneen koski Kallen juopottelu, vaan oli aina koettanut sitä salata naapureilta.

— Etkö ole miehellesi koettanut selittää, ettei hänen sovi sillä tavalla menetellä? kysyi Mari.

— Olenhan minä kyllä. Mutta kun Oskari silloin aina pahastuu ja loukkaantuu kovin, niin en minä ole sitten enää tahtonut. Ellei hän itse sitä ymmärrä, niin turhaahan on sitä hänelle tyrkyttää.

— Mutta sitä minä en voi ymmärtää, kuinka sinulla on ollut näin huonoa. Saithan sinä kotoa vähän rahojakin.

Hilma punastui.

— Sinunhan ne olivat.

— Niin, olivathan ne minun. Mutta kun Oskari joutui maksamaan toisen puolesta ja kun minä niin luotin häneen, niin annoin rahat hänen huostaansa. Ja onhan siitä jo niin monta vuottakin. Ja ne menivät jo ensimäisenä. Ostettiin huonekaluja. Ja olihan niitä menoja.

Mari huomasi tämän asian kovasti hävettävän Hilmaa eikä senvuoksi kysellyt siitä sen enempää.

Huoneen ovi aukeni, ja sisään astui Hilman ikäinen nainen. Hän oli hiukan liian koreasti puettu ja hänen käytöksessään oli jotain liian varmaa ja vaativaa.

— Kas, sinulla onkin vieraita, sanoi tulija.

— Astu sisään vain, sanoi Hilma. — Ei täällä ole vieraita. Äitihän se on.

Tulija astui tervehtimään Maria.

— Vai Hilman äiti. Hauskaa tutustua. Emäntä ei taida tietää, kuka minä olen. Minä olen Oskarin sisar Ester Blomberg. Asun tässä aivan vieressä. Mieheni on kirjaltaja niinkuin Oskarikin.

Mari ei sanonut mitään, hän vain nousi puoliksi kätellessään Esteriä.

— Vai on emäntä tullut tytärtään katsomaan. On se Hilmalle hauskaa, kun sukulaisia tulee. Hilma onkin vähän ylpeänpuoleinen, niin ettei tahdo seurustella kaikkien kanssa. Minä täällä kyllä joka aamu käyn katsomassa lapsia. Kun ei ole omia, niin tahtoo edes veljensä lapsia katsella. Ja pitäähän varjella, ettei niille tapahdu mitään pahaa.

Mari huomasi, kuinka tämä lause koski Hilmaan. Kun Hilma ei mitään vastannut, niin hän sanoi aivan tyynesti:

— Eiköhän oma äiti aina varjele lastaan parhaimpansa mukaan.

Ester pääsi oikein vauhtiin.

— Voi, hyvä emäntä, ette te tunne, huomaan minä, ollenkaan näitä kaupungin naisia. Kyllä ne hoitavat lapsiaan niin huonosti, että sivullisen on oikein paha katsella.

Ja hän alkoi kertoa kaikenlaista, mitä oli nähnyt, ja kuvaili, kuinka hän aina silloin oli auttanut lapsia, ollut niille hyvä ja koettanut korvata sen hellyyden, mitä ne eivät äidiltään olleet saaneet.

Mari kuunteli, ja elävästi hän muisti kotoaan erään kanan, jolla ei ollut omia poikasia, mutta joka kulki ja kokoili toisten kanojen poikasia siipiensä alle.

Ester puheli koko ajan. Lopuksi hän sanoi hyvin mielellään haluavansa jäädä keskustelemaan, mutta kun piti mennä torille, niin hänen täytyi jättää miellyttävä seura. Lähtiessään hän vielä kiitti Maria hauskasta seurasta.

Hänen mentyään kysyi Mari:

— Mikä hepsankeikka tuokin oikeastaan on?

— Hän käy täällä ihan joka päivä. Ja kun hän on Oskarin sisar, niin en minä voi häntä poiskaan ajaa. Kyllä kai minä hänen kanssaan voisin sopia, ellei hän myötäänsä pyrkisi huomauttamaan minulle, että olen häntä paljoa alhaisemmalla sivistysasteella ja että hänen veljensä oikeastaan olisi voinut naida jonkun muun, joka ei olisi maalainen. Enhän minä täällä tulisi ollenkaan toimeen, ellei tässä naapuritalossa asuisi Aino Penttilä. Hänen seurassaan minun on aina hyvä olla.

— Ja mikä hänen miehensä on?

— Kirjaltajahan sekin on, ja oikein kunnollinen mies. Kyllä Aino hänen kanssaan on onnellinen, sen huomaa ihan kaikesta. Mies on hänelle kerrassaan hyvä, ei juo, ei tuhlaa ja on kaikki joutoaikansa lasten seurassa. Heillä on kolme lasta, kaikki niin terveitä ja iloisia lapsia. Jumala on heitä suurella onnella siunannut.

— Hänelle kai sinä olet aina vaikeina hetkinä voinut kertoa kaikesta?

— Enhän minä voi vieraalle mitään sanoa. Kai Aino silti ymmärtää kaiken, onhan hänellä silmät päässä, mutta en minä mene miestäni alentamaan hänelle, en koskaan. Pitäähän vaimolla sen verran olla ylpeyttä.

Molemmat olivat pitkän aikaa vaiti.

— Lapsi parka, sanoi viimein Mari, — kyllä sinulla on ollut vaikeat ajat!

— Ovathan ne, mutta eivätköhän nuo tuosta vielä parane, sillä tottakai Oskari viimein tulee huomaamaan, ettei tämä elämä tällaisena voi käydä laatuun. Enhän minä muuten jaksaisikaan elää, ellei sitä toivoa olisi olemassa.

— Ethän sinä, onneton lapsi, toki ole ajatellut päättää päiviäsi, sanoi Mari hiljaa.

— Eihän sitä voi millään estää, että toisinaan väsyykin ja tulee ajatelleeksi poismenoa. Mutta silloin aina muistuvat mieleen lapset, joiden tähden on jäätävä elämään. Eihän noiden raukkojen elämä olisi muuta kuin suurinta surkeutta, ellei äitiä olisi olemassa. En minä päiviäni päätä, en minä sitä tee.

Hän huokasi syvään ja pyhkäisi otsaansa.

— Kamaliahan ne sellaiset ajatukset ovat, eikä niille pidä koskaan antaa valtaa. Täytyy taistella niitä vastaan.

— Käytkö sinä kirkossa? kysyi Mari.

— Kävinhän minä alussa, mutta en ole nyt viime aikoina enää käynyt. Ei voi pikku Mariakaan jättää yksinään. Ja jos sen vien kälylleni, saan sitten kuulla kokonaisen viikon siitä, kuinka erinomaisella tavalla hän on lasta hoitanut. Kun hänellä itsellään ei ole lapsia ollut, niin hän ylpeilee jo siitäkin, että osaa pitää lapsen niin sylissään, ettei siltä niskat taitu. Hyvähän kyllä olisi jossain käydä ja kuulla hyviä sanoja, mutta ei ole tullut mennyksi.

— Käy kirkossa, sanoi Mari. — On sitä minullakin vaikeita hetkiä elämässäni ollut, sillä onhan teitä sisaruksia niin monta kuollut, eikä sellainen äidille ole suinkaan helppoa. Jumalan sanasta olen sentään aina saanut ikäänkuin levon. Ja jos ei olekaan kirkkoon aina päässyt, niin on sydämessä tuntunut rauhallisemmalta, kun on edes virren hyräillyt.

Keskustelu taukosi joksikin aikaa.

— Miten siellä kotona jaksetaan? kysyi Hilma.

— Hyvinhän siellä jaksetaan. Alma on vielä vähän heikko sen lapsen jälkeen, mutta on sentään jo työssä. Kun Esko vaan säästää häntä vähän, niin kyllä kai hän voimistuu.

— Ja mummu?

— Hän on entisellään. Tuntuu melkein siltä, kun hän jollain tavoin kasvaisi sisästäpäin suuremmaksi. Hän on viime aikoina ollut niinkuin vanha kanto, josta odottamatta nousee voimakkaita vesoja. Kai sen laita on niin, että hän sai miehensä kautta elämälleen väkevän alun ja oppi näkemään kaikkea hiukan toisella tapaa, kuin mitä nyt nähdään sanomalehtien kautta. Kun hän jotain sanoo, on siinä aivan kuin jotain itsellekin tuttua, joka on saanut ikäänkuin selvän muodon.

— Niin, onhan hän harvinaisen älykäs nainen.

— Älykäs hän on ja ihmeellisen jäntevä ikäänsä katsoen. Toisinaan, kun hänen silmänsä osuvat minuun ja tiedän hänen tarkastavan, kuinka minä teen työtä, tuntuu ihan siltä, että täytyy ponnistaa viimeiseen asti, jotta ei joutuisi häpeään, vaikka hän ei sanokaan mitään. Ja kyllä minä uskon, jos tulisi eteen jotain kovaa ja vaikeata, jossa mummo näkisi oikean reitin, mitä myöten on mentävä, niin siinä saisivat sekä Kalle ja Esko, niin itsepäisiä kuin ovatkin, tehdä hänen tahtonsa mukaan. Ei se vanhus hellittäisi, ei vähällä.

Äidille ja tyttärelle tuli oikein hupaisa hetki, kun he yhdessä puhelivat vanhasta Helenasta. Ja Marillekin aivan kuin kirkastui oma äitinsä koko ihmeellisessä henkisessä kauneudessaan nyt, kun oli hänestä loitolla ja sai rauhassa punnita hänen ominaisuuksiaan. Olihan Mari monta anoppia nähnyt naapureittensa kodeissa ja tullut huomaamaan, millaiseksi helvetiksi ne voivat elämän tehdä miniälleen. Onnellinen hän oli ollut, hänellä oli äiti, joka oli vallan jättänyt käsistään aivan vapaaehtoisesti tyttärelleen. Siksi kai talossa kaikki olikin niin hyvin luonnistunut. Toinen oli auttanut toistaan kaikessa, missä suinkin voi.

Hilma oli alkanut keskustellessa siistiä huoneessa. Mari tahtoi auttaa häntä, mutta sitä ei Hilma millään tavalla sallinut. Mari huomasi, että tyttärensä hyvin huolellisesti kaiken järjesti ja siivosi. Mitään ei hän tehnyt hätiköiden tai pintapuolisesti, vaan kaiken täydellä tarkkuudella. Vasta nyt Mari tuli katselleeksi huonetta. Olihan se maalaisen silmissä jokseenkin hieno, mutta saattoi huomata, että kaiken kauneutta lisäsi tavattoman suuri siisteys.

Kesken tätä astui huoneeseen hyvin rehevä ja iloinen nainen. Hilman kasvot kirkastuivat.

— Äiti, sanoi hän, tässä se Aino on, josta minä puhuin.

— Vai on äitisi täällä, sanoi tulija ja riensi sydämellisesti kättelemään vierasta.

Mariin vaikutti hyvin miellyttävästi se, että tämä nainen tervehtiessään häntä, vanhanpuoleista ihmistä, niiasi eikä ainoastaan kumartanut, niinkuin Ester oli tehnyt. Tämä pieni seikka heti sai Marin sydämen kääntymään tulijan puoleen, ja kaunis hymy kirkasti hänen kasvonsa.

— Ellei rouva olisi tullut tänne, niin kyllä kai minä olisin pyytänyt Hilmaa tuomaan minut teitä katsomaan, sanoi Mari. — Hilma tässä on ylistänyt teitä. Kuulutte olevan niin hyvä äiti ja vaimo.

Aino nauroi kirkkaasti ja vastasi;

— Hätäkös on olla hyvä äiti ja vaimo, kun lapset ovat terveitä ja minä olen mieheeni niin ihastunut, että olen aivan kuin vasta kihloihin mennyt. Helppohan on olla hyvä, kun saa hyvän miehen.

Hän pyörähti oven suuhun, jonne oli laskenut torilaukkunsa.

— Tulen juuri torilta ja ostin sieltä kimpun vihannoivia koivunoksia. Annan siitä sinulle, Hilma, puolet. Pitäähän sitä jotain olla, kun äiti taloon tulee.

— Kuinka hyvä sinä, Aino, olet, sanoi Hilma,

— Ei puhuta sellaisesta, sanoi Aino.

Hän otti kimpusta oksia ja ojensi ne Hilmalle, joka ne pani kaapilla olevaan maljakkoon.

— Tyttäreni sanoi, että te olette ainoa, jonka kanssa hän seurustelee, sanoi Mari.

— Niin, haukkuvathan ne Hilmaa ylpeäksi. Ehkä sen tähden, ettei hän tahdo kuluttaa aikaansa kenen seurassa tahansa. Minä olen aivan samanlainen. En minäkään viitsi kaikkia luonani pitää. Senvuoksi minä Hilman seurassa olen. Hän katseli Hilmaa tarkkaavasti ja sanoi sitten:

— Sinä et ole oikein terveen näköinen. Kasvosi ovat laihtuneet aivan liian paljon.

— Johan tässä tilassakin tulee sellaiseksi, vastasi Hilma.

— Ei tule, jos hyvin varjelee itseään. Sinun täytyy pitää voimasi ylhäällä, sillä kuka muuten lapsia hoitaa. Ja jos heikonnut liikaa, niin synnytyskin käy vaikeaksi. Ja voi saada vaikka mitä sen jälkeen.

Hän kääntyi Marin puoleen ja alkoi iloisesti puhella, peitelläkseen sitä, että sanansa olivat nostattaneet Hilman silmiin kyyneliä.

— Kun minä viime kertaa olin äidiksi tulemassa, niin mieheni oli ihan hassuna varovaisuudessaan. Minä olen varma, että hän olisi pannut minut lasikaappiin, jos olisi saanut. Ja kun minä iltaisin ompelin lapselle vaatteita, niin hän istui vieressäni ja luki minulle romaaneja ääneen. Kun oikein hellä kohta tuli, niin me hupsut itkimme yhdessä, ja silloin olimme niin kovasti onnellisia. Ja kun viimeisinä aikoina en voinut enää kaikkea tehdä, mitä olisi pitänyt, varsinkaan en jaksanut pestä lattioita, niin eikös tuo tehnyt sitä, oli punainen kuin krapu ja hankasi niin kuin vuoden liat olisivat olleet lattiassa. Minä nauroin sille niin, että oli oikein hyvä olla. Tai eihän siinä oikein hyvä ollut, sillä se joudutti synnytystä ja saatiin pitää sellaista kiirettä, että oikein vieläkin ihmettelen.

— Mahdatte te olla onnellinen, sanoi Mari.

— Eiköhän ihminen aina ole onnellinen, olen minä tullut ajatelleeksi. Eihän sitä vastoinkäymistä ole, jota ei voisi voittaa, jos vain rohkeasti menee sitä vastaan. Minä uskon, että ihmisen masentaa se, minkä hän itse laittaa lisää onnettomuuteen.

— Mutta voihan ihminen sentään lopen väsyäkin, sanoi Mari.

— Niin, se kai voi ihmisen kaataa, sanoi Aino. — Kun tulee ikävyyksiä juuri siihen aikaan, kun on ruumiillisesti aivan uupunut. Nainen voi helposti joutua siihen tilaan, ja silloin hän voi tehdä vaikka mitä. Oletteko lukeneet taas eräästä lapsenmurhasta, joka on tämän päivän lehdessä.

— En, sanoi Hilma. — Meille ei tule lehteä, enkä ole kälyltäni vielä tänään lainannut.

— On se kamalaa, kun äiti surmaa lapsensa, jatkoi Aino. — Tässä oli mies pidellyt vaimoaan pahoin, ja silloin tämä meni ja heitti rintalapsensa veteen ja hyppäsi itse jälestä.

— Pelastettiinko ne? kysyi Mari ristien kätensä.

— Äiti kyllä, mutta lapsi hukkui.

— Onneton äiti, sanoi Hilma. — Kuinka äiti voi surmata lapsensa! Eikö hän silloin sitä rakasta?

— Ehkä sen tähden juuri, että hän sitä rakastaa, sanoi Mari hiljaa.

— Niin, samoin minäkin ajattelen kuin emäntä, sanoi Aino. — Tahtoo pelastaa lapsensa kurjuudesta.

— Ja minkä rangaistuksen tuo äiti saa teostaan? kysyi Hilma.

— Kuritushuonettahan siitä tulee aina, sanoi Aino. — Mutta ei se minun mielestäni ole oikein, sillä jos äiti sellaista tekee, niin on varmasti teon takana muita henkilöitä, jotka ovat paljoa syyllisempiä. Niiden pitäisi tulla rangaistuksen alaisiksi. Minä olen tästä asiasta monta kertaa puhunut mieheni kanssa. Ja hänkin sanoo, että jos nainen tulee hulluksi, sillä hulluutta lapsensa tappaminen on, niin siihen on mies aina jollain tavalla syyllinen. Ei ole ainakaan koettanut olla vaimolleen hyvä. Eihän sitä nainen paljoakaan pyydä, jos mies vain silloin tällöin sanoo hyvän sanan. Kyllä silloin kestää vaikka mitä.

— Niin kestääkin, sanoi Hilma varmasti. Syntyi hetkisen vaitiolo, jonka Hilma katkaisi lausumalla:

— Jäät kai tänne vielä siksi aikaa, että ennätän keittää kahvia?

— Jään, jos minä saan keittää ja omista aineistani ja sitten tarjota äidillesi ja sinulle sen ohella, vastasi Aino.

— En minä sitä salli, vastasi Hilma.

Leikillisen uhkaavasti sanoi silloin Aino:

— Ellet suostu minun tahtooni niin menen pois. Sinun on nyt valittava ja valittava pian.

— Kylläpä sinä komennat!

— Täytyy joskus sitäkin yrittää, kun en miehelleni henno sanoa yhtä pahaa sanaa ja kuitenkin olen jo lapsesta asti ollut kova käskemään.

— En minä oikein tahtoisi suostua sellaiseen, että toinen henkilö minun äidilleni kahvit laittaa minun asunnossani. Kyllä sellainen koskee kunniaan.

— Anna koskea, sanoi Aino nauraen. — Minä keitän. Tappele sitten minun kanssani, jos uskallat tulla.

Ja hän teki muutamia painiliikkeitä, joille Mari sydämestään nauroi.

Pian oli Aino kahvinkeiton touhussa otettuaan ainekset torilaukustaan.
Mari kysyi:

— Mistä te olette saanut sellaisen ihmeellisen miehen omaksenne?

— Olen kopannut järkeni perusteella, vastasi Aino.

— Ettekö siis häntä rakastanutkaan silloin, kun hänet valitsitte?

— En silloin vielä, mutta sitä hullummin jälkeenpäin. Minä kerron tässä emännälle koko jutun. Minä olin ennen palvelijattarena ja jouduin erään hyvin viisaan vanhan neidin luo. Kun tämä huomasi, että miehet alkoivat minua katsella, niin hän puhui kerran asioista ihan suoraan minulle. Silloin vasta minä sainkin kaiken selville. Hän sanoi, että naisen tulee tarkkaan tietää, onko hän itse sovelias tulemaan äidiksi, sillä kaikkien ei pidä sitä tahtoa. Hän puhui siitä, että on maailmassa olemassa perinnöllisyyslaki, jonka mukaan vanhempien ominaisuudet siirtyvät lapsiin.

— Se on kai sitä samaa kuin sanassa sanotaan isien pahoista töistä, lausui Mari.

— Varmasti se on samaa, sanoi Aino. — Hän sitten selitti kaikki oikein tarkoin, ja minä aloin asiaa miettiä. Ja kyllä minä uskoin, että hän oli oikeassa. Minä tiesin, että silloin kun nainen tahtoo rakastua, niin hän rakastuu ensimäiseen, joka sattuu hänen tielleen. Minä koetin sitä estää ja aloin ottaa hiukan selkoa ihailijoistani. Ne saivat kaikki lähtöpassit, sillä jokaisella oli joko itsessään tai suvussaan vikoja. Mutta sitten tuli tämä minun Eemelini näkyviin. Kyllähän minä tiesin, ettei omassa suvussani ollut mitään haittaa ja että siis itse puolestani olin kelvollinen tulemaan vaikka millaisen lapsilauman äidiksi, mutta Eemeli oli ainoa, minkä silloin tiesin yhtä hyväksi. Onhan niitä kauniimpiakin miehiä, sen minä kyllä aina myönnän, mutta tuskin kunnollisempaa. Ja minä aloin häntä jahdata. Niin, jahtia se todellakin oli. Hän oli hiukan hiljainen, eikä uskaltanut lähestyä. Minä siinä sain sitten hommata melkein kaiken yksinäni. Ja hyvästi minä hommasinkin. Ja kun sitten kaikki oli selvillä, niin eikös tuo mies sanonut, että hän oli aivan ensi hetkestä ollut minuun kovasti pikiintynyt, mutta piti itseään niin huonona, ettei uskaltanut lähestyä. Ja hyvin kaikki kävi, meillä on kolme lasta jo, ja jos mieheni pääsee faktoriksi, niin sitte saa tulla lisää vaikka kuinka paljon.

— No, miksei ennen? kysyi Mari hymyillen..

— Pitäähän ne lapset jaksaa elättääkin kunnollisesti, vastasi Aino. —
Ei lapsilaumassa paljous korvaa laatua.

Kaikki kolme purskahtivat nauruun. Yhdessä he joivat kahvia, lavertelivat, ja Aino läksi viimein valmistamaan miehelleen aamiaista, sitä ennen vaadittuaan, että Marin piti käydä hänenkin kotiaan katsomassa.

— Tuosta naisesta meidän mummu varmasti kovin pitäisi, sanoi Mari.

— Hänestä täytyy jokaisen ehdottomasti pitää, lausui Hilma. — Ellei häntä olisi, niin vaikeaksi minunkin toisinaan tulisi täällä elää.

KOLMAS LUKU.

Aamiaisen aikaan tapasi Mari vävynsä, kirjaltaja Oskari Latvalan. Siitä ajasta, jolloin Mari hänet oli viimeksi nähnyt, oli tämä paljon muuttunut. Hän oli lihonut, kasvojen lihakset olivat tulleet hiukan veltoiksi, ja silmissä oli jotain raukeaa ja sameata.

Nähdessään anoppinsa ei hän ollut erikoisen iloinen, mutta ei myös millään tavoin osoittanut ynseyttä. Hän kyseli yhtä ja toista Marin kodista, etupäässä, kaupunkilaisten tavan mukaan, maanviljelyksestä ja karjasta ja millaista vuodentuloa odotettiin. Kyllähän Mari ymmärsi, että näillä kysymyksillään Oskari koetti osoittaa ystävällisyyttään, mutta kun hän tässä keskustelussa osoittautui jokseenkin pintapuoliseksi, niin Mari olisi mielellään puhunut jostakin muusta.

Syötyään Oskari leikki vähän aikaa lasten kanssa ja oli heille hyvin sydämellinen, lauloi ja tanssi Kertun kanssa. Pian hänen täytyi jälleen kiiruhtaa työhönsä.

— Ei hän mikään paha mies ole, sanoi Mari. — Hänhän pitää lapsista.

— Eihän Oskari paha ole koskaan ollutkaan, sanoi Hilma. — Ja kyllä kaikki voisi vielä tulla hyväksi, jos hän vain osaisi pysyä raittiina. Ne väkijuomathan tässä kaiken pilaavat.

— Etkö sinä voisi asettaa hänelle ankaraa vaatimusta?

— Millä tavalla?

— Sanomalla vaikkapa, että menet hänen luotaan pois.

— Ja minne minä menisin? Kahden lapsen kanssa ja kolmas syntymässä!

— Vaikka kotiin meille.

— En minä sinne tule. Luuletteko, äiti, että isä ottaisi sinne vaimoa, joka on jättänyt miehensä?

Mari oli hetkisen vaiti. Kuinka hyvin hän tunsi Kallen.

— Kai sinä olet oikeassa. Ehkä hän ei ottaisi.

— Ja millä minä elätän itseni ja nämä lapset? Ja sitäpaitsi, tulisiko asia siitä paremmaksi? Oskari rupeaisi varmasti vielä enemmän juomaan, ja sitten olisi kaikki aivan hukassa ja minä siihen syypää.

— Mutta kyllä sinun pitää hänelle jotain sanoa. Onhan sinullakin oikeus vaatia jotain mieheltäsi.

— Tietysti minulla on, kyllä minä sen tiedän.

— Puhu siis.

— Minä en voi sitä tehdä.

— Sitten puhun minä, sillä en kai minä anna tyttäreni kärsiä tällä tavoin puutetta ja hätää, kun mies kerran hyvästi ansaitsee. Ja pitää hänen ajatella lapsiaankin. Ellet sinä puhu, niin minä puhun.

— Ei, ei, äiti, kyllä minä sitten mieluummin tänä iltana koetan puhua hänen kanssaan. Ehkä hän ottaa ymmärtääkseen, kun oikein kauniisti selitän.

Molemmat vaikenivat.

— Kyllä meidän naisten elämä sentään on hyvin huonoa, huokasi Mari. —
Ei ne miehet tiedä, millaista se meidän olomme on.

— Eiväthän nuo tiedä.

— Ja jos selittää, niin ne eivät usko, sanovat sitä turhanpäiväiseksi marisemiseksi.

— Harva äiti kai on täysin onnellinen. Ennen minä luulin, että me alempisäätyiset yksin saimme kärsiä, mutta tuleehan sitä kuulleeksi yhtä ja toista palvelijoitten kautta,kun herrasväelle pyykkiä pesee. Ja on sitä niidenkin joukossa kurjuutta paljon, vaikka sitä koetetaan peittää. Niin kai se on, että jos mies on avioliitossaan onneton, niin hän sen pian näyttää, mutta jos nainen, niin hän sen salaa. Ja nainen kestää mitä tahansa, jotta lapsilla pysyisi koti edes jonkinmoisena.

— Niin, lastensa tähdenhän äiti kai oikeastaan jaksaa elää. Tuskinpa sitä mieheensä monikaan niin kiintynyt on, ettei elämästä menisi pois. kun vain pääsisi, jos mies alkaa kyllästyttää.

— Väsyyhän sitä elämäänsä toisinaan.

— Niin, väsyyhän sitä.

— Mutta kun on lapsia, niin kaikki on hyvin.

— Niin onkin.

Oskari kävi päivällisellä ja meni pian jälleen työhönsä, sanoen, että hänellä on ylimääräistä työtä.

Hänen mentyään sanoi Hilma:

— Minä olen varma siitä, ettei hänellä ole mitään ylimääräistä työtä, sillä tähän aikaan ei kirjapainoissa ole kiirettä. Hän menee taas illalla kapakkaan, siinä hänen ylimääräinen työnsä on!

Hilma oli kiihtynyt ja käveli rauhattomana huoneessa.

— Koetahan nyt hillitä itseäsi, hyvä lapsi, sanoi Mari. — Eihän tuo toki niin hävytön ole, että, kun anopin on saanut vieraakseen, menee iltaansa kapakkaan viettämään.

— Kyllä se mies viinan himossa tekee vaikka mitä, sen minä uskon.

Mari oli oikein iloinen, kun Ester tuli huoneeseen ja pyysi heitä hänen puolelleen kahville. Hilma hillitsi ärtyisyytensä ja hermostumisensa, ja he noudattivat kutsua.

— Täällä on nyt vain tällaista, sanoi Ester näyttäen kädellään huonetta, jonne he olivat tulleet. — Eihän sitä nyt kirjaltajilla niin kovin hienoa voi olla. Mutta sivistystä täällä kovasti harrastetaan, sen emäntä näkee, kun katselee, kuinka paljon meillä on kirjoja. Tieto on valtaa, niinkuin sanotaan.

Hänen täytyi selittää, kuinka paljon kirjat olivat tulleet maksamaan, ja sitte hän ilmoitti jokaisen huonekalunkin hinnan ja milloin se oli ostettu. Ja kun tämä tarkastus oli päättynyt ja oli istuttu kahvia juomaan, niin Ester selitti kaikkien talon asukkaitten perhesuhteet. Mari ei koskaan mielellään kuunnellut juoruja, ja vastenmielistä se siis oli hänelle nytkin, mutta kun toinen oli päässyt hyvään vauhtiin, niin eihän voinut vierasta ihmistä käskeä vaikenemaan. Hilma hoiteli pikku Maria, jonka oli tuonut mukanaan, eikä ottanut keskusteluun osaa. Tuntui tämä hänestäkin kovin vastenmieliseltä, sillä koko ajan ajatteli, että Ester toisten kuullen tietysti panettelee häntäkin, samoin kuin nyt muita.

Kaikeksi onneksi tuli uusia vieraita, joiden saavuttua Mari ja Hilma saivat sopivan tilaisuuden poistua, selittäen, että Marille oli hiukan näytettävä kaupunkiakin.

He läksivät kadulle, ja heti portista ulos päästyään kohtasivat Ainon. Iloisesti hän tervehti molempia naisia ja vaati heitä heti paikalla käymään luonansa. Hilma lupasi tulla, sanoi vain ensin menevänsä noutamaan Kertun, joka oli pihalla toisten lasten kanssa leikkimässä. Hänen mentyään Aino sanoi äkkiä Marille:

— Olette, emäntä, tullut sopivaan aikaan tänne. Minä luulen, että
Hilman kodissa ei kaikki ole aivan hyvin.

— Onhan siitä ollut hiukan puhetta, sanoi Mari vältellen.

— En minä mitään tahdo tietää, sanoi Aino. — Mutta kun minulla on silmät päässä ja olen Hilman siksi kauan tuntenut, niin näenhän, että vaikeuksia hänellä on. Sitäpaitsi tiedän mieheni kautta, joka on Latvalan tovereita, että kirjaltajien piireissä on tunnettua, kuinka vähän tuo mies perhettään avustaa. Ja ponnistelu kahden lapsen kanssa ei siinä ole suinkaan helppoa. Teidän, emäntä, pitäisi sille miehelle sanoa muutamia vakavia sanoja, niin kai tuo hiukan muuttaisi käytöstään.

— Eiköhän asia selviä, kun Hilmakin koettaa, sanoi Mari.

Aino huomasi, ettei Mari halunnut puhuttavan tästä asiasta, ja vaikeni senvuoksi. Kohta saapui Hilma Kertun kanssa. Yhdessä he menivät Ainon kotiin, joka oli aivan lähellä. Kerttu jätettiin Ainon lasten kanssa leikkimään pihalle.

Kun oli päästy sisälle ja vähän aikaa keskusteltu kaikenlaisista jokapäiväisistä asioista, sanoi Aino:

— Kun täällä meillä on hiukan enemmän tilaa, kuin siellä Hilman luona, niin eikö emäntä voisi olla meillä yötä?

— Enhän minä nyt vierasten ihmisten luo voi tulla, sanoi Mari.

— Minä niin mielelläni pitäisin, vakuutti Aino. — Onhan täällä tilaa. Kyökki on aivan vapaana öisin, kun lapset nukkuvat meidän kanssamme täällä sisällä.

Mari tuli ajatelleeksi, että jos hän olisi yötä Hilman luona samassa huoneessa kuin tämä ja hänen miehensä, niin Hilma ei voisikaan alottaa miehensä kanssa sitä keskustelua, josta oli ollut puhe. Mari siis suostui jäämään sinne yöksi.

Aino tarjoili hedelmiä, Mari niitä söi, mutta Hilma säästi kaikki lapsilleen. Kyllähän Aino vakuutti erikoisesti antavansa vielä Kertullekin, mutta Hilma vastasi:

— Ei minua sittenkään maita, kyllä minä säästän nämä Kertulle huomiseksi.

Keskustelu ei enää ollut välitöntä niinkuin aamupäivällä. He tiesivät, että jotain vakavaa oli tulossa Hilmalle, ja se painoi mielet lukkoon ja esti ajatuksien vapaata ilmaisua.

Mari ja Hilma läksivät asuntoon odottamaan Oskarin paluuta.

Kello kuudelta hänen piti päästä työstään. Hän saapui vasta kahdeksan aikaan, ja Mari huomasi heti hänen liian punoittavista poskistaan ja huolettomasta käytöksestään, että mies oli ollut juomassa. Hänen oli siksi vaikeaa katsella tätä, että hän poistui piankin, ja meni Ainon luo.

Kun illallinen oli syöty ja lapset pantu nukkumaan, sanoi Oskari.

— Minkätähden äitisi on tullut kaupunkiin?

— Minä pyysin häntä tulemaan.

— Minkätähden?

— Minun täytyy saada puhella jonkun kanssa, kun tämä kaikki alkaa tulla jo liian vaikeaksi.

— Mikä tämä?

— Tämä meidän elämämme.

— No, mikä siinä on hätänä?

— Etkö sinä ymmärrä, ettei tästä hyvää tule, jos sinä jatkat sillä tavalla kuin nytkin.

Oskari teki suuttuneen liikkeen ja sanoi:

— Älähän nyt viitsi jankuttaa. Äitisikö sinua on käskenyt saarnaamaan minulle raittiutta?

Hilma ei virkkanut mitään. Oskari alkoi hetkisen päästä puhua hiukan lauhtuneemmalla äänellä:

— Olethan sinä järkevä ihminen, pitäisihän sinun hiukan ymmärtää. Minä en jaksa olla aina täällä kotona, kun on niin ahdastakin. Ja minä kaipaan seuraa, sillä olen aina siitä pitänyt. Ja mitä pahaa siinä nyt on, jos minä joskus hiukan nautinkin, ei kai se minua pahenna. Enhän minä ole sinua koskaan lyönytkään enkä tehnyt sinulle mitään pahaa. Tosin minä olisin voinut antaa sinulle hiukan enemmän tuloistani, sen minä kyllä tunnustan, ja väärinhän se on, ettei mies perhettään elätä, mutta onhan tässä sentään tultu toimeen, niin ettei sitä kannata surra sen enempää.

Hilma oli yhä vaiti. Hän teki käsityötään, ja suuret kyyneleet valuivat pitkin hänen poskiaan.

Oskari käveli huoneessa, puhui vähitellen yhä lempeämmin ja viimein vakuutti Hilmalle, että hän tästälähin muuttaa tapansa, muuttaa aivan varmasti. Ja tämä Oskarin lupaus koski niin suloisesti Hilman mieleen, että hän sanoi olevansa valmis antamaan kaiken entisen anteeksi ja alottamaan elämän ihan kuin alusta. He puhelivat sitten vielä kauan aikaa, varsinkin lapsista.

— Anna anteeksi, Oskari, sanoi Hilma, jos olen mielestäsi liian paljon sinua syyttänyt. En minä sitä ole tehnyt itseni vuoksi, vaan lasten tähden. Heitä minä ajattelen aina, sillä he eivät saa joutua kurjuuteen.

— Niin, siinä olet aivan oikeassa, vastasi Oskari ja suuteli vaimoaan.

Levottomasti nukkui Mari yönsä, ja väkevänä tuli hänen mieleensä se ajatus, että äidit, sellaiset kuin hänkin, saavat viettää elämänsä ehkä raskaimmat hetket ajatellessaan lapsiaan ja niiden kärsimyksiä ja tuntiessaan olevansa voimattomat niitä lieventämään.

Kun hän aamulla meni Hilman luo ja näki tämän hymyilevänä ojentavan hänelle kätensä, tuntui niin suloiselta, että kyynel väkisinkin tuli silmään. Ja kun Hilma sitten kertoi, että miehensä oli pyhästi luvannut parantaa tapansa ja tästälähin pitää kodistaan ja perheestään huolta, niin oli aivan kuin pilvet olisivat poistuneet päivän tieltä.

Nyt ei Marilla enää ollut halua jäädä Helsinkiin. Hänellä oli jo kiire kotiin, missä vanha Helena toimitteli hänen töitään. Illalla hän meni asemalle Hilman, Oskarin ja Ainon saattamana. Tulipa sinne Esterikin ja toi muutamia kukkia. Ja tämä tällainen huomaavaisuus, johon Mari ei ollut tottunut, tuntui niin hyvältä, että hän sydämessään pyysi Esteriltä anteeksi kaikkea sitä pahaa, mitä oli hänestä ajatellut.

Kotimatkalla kuitenkin levottomuus jälleen palasi Marin mieleen. Ehkä ei ollutkaan tuo Oskarin lupaus kestävä, ehkä se oli vain noita miesten sanoja, joilla he pujahtavat jokaista ikävää asiaa pakoon tietäen, että nainen ne tuollaisena vaikeana hetkenä ottaa täydestä.

Oli jo yö, kun hän tuli kotia. Hän avasi hiljaa pirtin oven ja meni vuoteelleen. Silloin hän kuuli Helenan liikahtavan ja tulevan hänen vuoteensa viereen.

— Kuinka on asiat? kysyi Helena.

— Kyllä ne hyvin taas ovat.

— Jumalan kiitos. Minä olenkin täällä jo ollut levoton.

Hän meni jälleen nukkumaan, ja pian oli tuvassa aivan hiljaista.

Aamulla miehet kyselivät hiukan Helsingin kuulumisia. Mari toi terveisiä Hilmalta, ja siihen oltiin tyytyväisiä. Helenalle hän kertoi kaiken aivan tarkoin, ja vanhus pudisti hiljaa päätään, kuullessaan Oskarin lupauksista.

— Elleivät lupaukset pidäkään, sanoi hän, — niin mitä sitten?

— Kai Hilma asioista ilmoittaa meille, ja sitte voidaan tehdä niinkuin parhaaksi nähdään, sanoi Mari.

— Silloin hänen on kai tultava tänne.

— Ajattelin minä sitä jo sielläkin, mutta ei kai Kalle päästä.

— Omaa lastaan!

— Hän ajattelee näistä asioista niin toisella tavalla kuin me naiset.

— Saisi oppia uudella tavalla ajattelemaan.

— Kukapa tuota vanhaa miestä enää osaa neuvoa?

— Koetetaan kuitenkin.

Ja Helena otti illalla asian puheeksi. Hän selitti, että Hilman elämä voi käydä niin vaikeaksi, että hänen ehkä on lähdettävä kotoa pois ja että hänen kai siinä tapauksessa täytyy saada tulla vanhempainsa luo. Mutta silloin Kalle vastasi hyvin tiukasti:

— Hilma on aina ollut kaupunkilaismielinen. Ei hänelle kelvannut maalla-eläminen, vaan hän tahtoi päästä suuriin paikkoihin. Tämä on hänessä vain tuollaista kirjoista saatua oppia. Vai lähteä miehen luota, ellei tämä ole ihan niinkuin nainen tahtoo? Onko mokomaa kuultu? Ja minun pitäisi täällä elättää tuollainen oikutteleva olento lapsineen. Siitä ei tule mitään!

— Mutta jos asiat tulevat todella vaikeiksi, sanoi Helena.

— Kai jokainen nainen asiansa vaikeiksi saa, jos rupeaa tuolla tavalla kaikkea jankuttamaan. Minä tunnen Oskarin, ja hän on hyvä mies. Vai sanoiko Hilma häntä pahaksi?

— Ei sitä Hilma sanonut, päinvastoin kehui, että Oskari kyllä on hyvä sekä hänelle että lapsille, sanoi Mari.

— No, siinä se nyt on! sanoi Kalle. — Mies on hyvä niinkuin sanoin. Jos hän onkin hairahtanut, niin kai tuo palaa takaisin oikealle tielle, niinkuin on luvannut. Ei meidän kannata ruveta toisten perheasioita penkomaan, se on varmaa. Heidän pitää ne itse selvittää keskenään. Semmoiset asiat vain pahenevat, jos niihin sivulliset puuttuvat.

Helena suoristi hiukan vartaloaan:

— Kuule, poikani, sinä ajattelet tässä aviovaimoa, me ajattelemme äitiä, siinä on suuri eroitus.

— Mitä te sillä tarkoitatte? kysyi Kalle hiukan lauhtuen anoppinsa varmasta äänen sävystä.

— Sitä, että lastaan on äidin velvollisuus auttaa, niin, ja isän myös. Vaimona hoitakoon Hilma asiansa, siihen emme sekaannu, mutta äitinä on toisin laita. Jos hänelle hätä tulee, niin silloin hänen myös pitää tietää, että täällä on hänellä turva ja tuki.

Kalle oli vähän aikaa vaiti.

— Minä luulen, että te naiset olette nyt vahvasti suurentaneet asian. Sen minä sanon kerta kaikkiaan ja se pysyy sanottuna, että Hilma älköön tulko täältä apua hakemaan, kun hänellä kerran on mies, joka voi hänet elättää. Se on hänelle ilmoitettava, ja sinä, Esko, saat sen kirjoittaa.

Siihen keskustelu päättyi.

Esko kirjoitti sisarelleen kirjeen, jossa kiitti terveisistä ja samalla ilmoitti, tosin hyvin lievällä tavalla, mutta kuitenkin kyllin selvästi, ettei isä mielellään ottaisi häntä kotiin, vaan että hänen oli koetettava järjestää asiansa niin hyvin kuin saattoi.

Nämä keskustelut olivat kuitenkin rauhallisen talon väkeen tuoneet pingoituksen, jota kesti viikon päivät. Jokainen koetti olla koskettelematta tätä asiaa, mutta sittenkin tiesivät naiset, että miehillä oli toinen kanta kuin heillä, ja siitä he eivät luopuneet.

Pingoitus laukesi, kun Hilmalta tuli sydämellinen ja suurta iloa uhkuva kirje, jossa hän mainitsi miehensä tuon illan jälkeen olleen raittiina ja kohdelleen häntä erinomaisen hyvin. Isänsä mielipiteen hän sanoi varsin hyvin ymmärtävänsä, sillä riippuihan paljon naisesta, millaiseksi aviomies tuli. Hän uskoi, että kaikki tuo entinen oli ollut ainoastaan satunnaista ja ohimenevää.

Kaikki aivan kuin hengähtivät helpotuksesta, kun Esko oli kirjeen lukenut ääneen.

Muutama päivä sen jälkeen, kun Hilma oli kotiaan kirjoittanut iloisen kirjeensä, alkoi hänen miehensä uudelleen juoda ja tällä kertaa entistä suuremmalla kiihkolla. Hilmalle se oli ankara isku, mutta hän ei tahtonut enää valittaa kohtaloaan äidilleen. Hän koetti puhua Oskarin kanssa, mutta tämä ei välittänyt hänen sanoistaan mitään.

Se oli aika, joka alkoi kypsyttää Hilmaa rikokseen.

NELJÄS LUKU.

Kolme viikkoa oli kulunut Marin lähdöstä tyttärensä luota. Oskari oli ratkennut juomaan entistä enemmän. Hän tuli joka ainoa ilta humalassa kotiin. Paha hän ei ollut vaimolleen eikä lapsilleen; hän vain istui vaiti ja tuijotti eteensä lasimaisin silmin.

Viimeisistä palkkarahoistaan hän oli antanut vaimolleen neljäkymmentä markkaa. Kun Hilma siitä oli maksanut vuokran ja kauppapuotiin velkansa, jäi hänelle kuusikymmentä penniä, ja kauhulla hän ajatteli, miten voisi hankkia ruokaa taloon.

Kerjätä! Se oli hänelle sula mahdottomuus. Hän ei voinut kulkea ovelta ovelle pyytämässä apua. Hän sai hiukan pesutyötä ja silitystä. Mutta ei tahtonut enää sekään luonnistua. Raskaudentila oli jo siksi pitkälle kehittynyt, että pesutuvassa seisominen uuvutti häntä liian paljon. Häntä alkoi toisinaan pyörryttää, ja pelko siitä, että lapsi ehkä syntyisi kesken, jos hän jollain tavoin sattuisi työssä varomattomasti liikkumaan tai itseään liiaksi rasittamaan, alkoi häntä kiduttaa. Hän oli ennen kaikkea äiti, hän ei saanut panna vaaraan sitä olentoa, jota kantoi sydämensä alla. Ja kun hän sitä ajatteli, niin sanomaton hellyys heräsi hänessä tätä olentoa kohtaan. Hän tunsi olevansa äärettömän paljon rikkaampi kälyään, jolla ei lasta ollut.

Mutta väsymys tuli yhä suuremmaksi, kädet alkoivat käydä kylmiksi ja jalat tuntuivat aivan sellaisilta, kuin niissä ei olisi ollut mitään tuntoa. Hän ponnisteli viimeiseen asti, koettaen silityksellä ansaita rahat, jotka tarvitsi lastensa ruokkimiseen; itselleen hän tuskin tarvitsi mitään ruokaa, sillä hänen oli niin harvoin nälkäkään.

Eräänä iltana, kun hän koko päivän ahkerassa työssä oltuaan istui lampun valossa sukkaa kutomassa miehelleen, tämän nukkuessa humalaisena vuoteella, hän koetti tyynesti ajatella elämäänsä.

— Näin tämä ei voi jatkua, sehän on selvää. Päivä päivältä minä heikonnun; jaksan kohta töin tuskin hoitaa talouden ja lapset. Voimia ei riitä enää tekemään työtä kodin ulkopuolella. Mutta ellen sitä tee, niin en saa rahaa, millä hankin lapsille ruokaa.

Hän kutoi kiihkeästi eteenpäin.

— Lainata? Ehkä Aino antaa, kun pyydän. Heillä on kai säästöjäkin. Mutta millä maksan takaisin? Jaksanko tehdä työtä, kun olen lapsen synnyttänyt? Meneehän pitkä aika, ennenkuin se on sellainen, että uskallan sen jättää yksikseen tai Kertun huostaan.

Hän pyyhkäisi kädellään otsaansa, josta kihoili kylmä hihi.

— Koettaa saada Oskarilta lisää rahoja? Pitääkö minun mennä hänen työpaikkansa edustalle palkanmaksupäivinä, niinkuin monet vaimot saavat tehdä? Hän ei koskaan sitä antaisi minulle anteeksi.

Päätä kivisti, ajatukset tuntuivat sekoavan. Hän laski työn syrjään ja meni vuoteelle, mutta kauan hän vielä kuuli seinäkellon naksutuksen ja lyönnit. Päivä alkoi jo sarastaa, kun hän vihdoin vaipui uneen.

Hän heräsi pää raskaana ja ruumis aivan uupuneena, meni hellan luo, sytytti valkean ja keitti miehelleen kahvia ennen tämän työhönmenoa.

Monena päivänä ei Oskari ollut enää käynyt kotona syömässäkään, häntä varten ei siis tarvinnut mitään ateriaa laittaa. Lapsille aina voi jotain hommata suuhun. Kun lapset olivat syöneet, lähetti hän Kertun pihalle leikkimään. Itse hän uupuneena istui tuolille, jaksamatta mitään ajatella tai tehdä.

Tässä asennossa hänet tapasi kälynsä, joka tapansa mukaan saapui häntä katsomaan.

— Kas, niinhän sinä istut joutilaana kuin olisit herrasväkeä, sanoi Ester. — Sellaista se on, kun talonpoikaisnainen pääsee herrasperheestä lähteneen miehen kanssa naimisiin, niin tulee laiskaksi ja veltoksi.

Hilma hengähti syvään. Veri nousi hohtavina pilkkuina hänen kasvoilleen, mutta hän hillitsi suuttumuksensa ja sanoi vain:

— Älähän nyt viitsi, Ester! Minä olen todella väsynyt nyt. Anna minun olla rauhassa.

— Mitä sinä sanot? En suinkaan minä sinun rauhaasi tässä vie! Sen minä vain sanon, että voisit sinä hiukan pitää veljeäni kurissa. Näethän, millä tavoin hän taas on juonut viime aikoina. Eilen illallakin tulla kompuroi rappusissa niin, että naapurit sille nauroivat.

— Olenhan minä puhunut, mutta ei hän ota sitä varteen.

— Sitten olet sinä jotenkin myrkyttänyt hänen elämänsä. Hän on siksi hieno mies, ettei tahdo valittaa, mutta kaikella on syynsä maailmassa, niin tälläkin. Juoko minun mieheni, juoko? Tuskin nimeksi. Ja minkätähden ei? Sen tähden, että minä olen hänelle aina ystävällinen ja hyvä, palvelen ja hoitelen häntä niin, että elämä kotona on hänelle aivan kuin paratiisia.

Hilma huokasi syvään jälleen.

— Ei puhuta nyt tästä, sillä minä en jaksa toden totta. Minä olen viime yönä nukkunut niin huonosti, että ajatukset eivät enää oikein kulje päässäni. Puhutaan tästä joku toinen kerta, jos sitä välttämättömästi tahdot.

— Sinä kai luulet, että minä olen tullut tänne riitaa hakemaan? sanoi Ester. — Sitä en tee, minä olen mitä rauhallisin ihminen. Rauhallinen ja hyväsydäminen. Ja minun sydämeni vuotaa verta, kun näen, miten veljeni menee päivä päivältä yhä alaspäin.

— Kuulehan, Ester, jätetään nyt jo tämä!

Ester tuli liikutetuksi; hän pyyhki kyyneleet silmistään.

— Katsohan, en minä sinua syytä, vaikka siltä näyttää, sanoi hän. — Mutta täytyyhän sinun ymmärtää, kuinka sisaren sydän kärsii, kun näkee veljen menevän hunningolle ja kun ajattelee, että hän mahdollisesti jonkun toisen naisen puolisona olisi toisenlainen.

Hilma katsoi kälyynsä pitkään, aivan suoraan ja rauhallisesti.

— Olehan niin ystävällinen, Ester, ja mene nyt pois! Tämä koti on minun kotini, ja tänne ei saa tulla kukaan soimaamaan minua aviovaimona.

— Mitä sinä sanot? ärähti Ester.

— Ellet kuullut, niin sanon sen uudestaan.

— Ei tarvitse, kyllä minä kuulin.

Ester keikautti niskojaan ja ovesta ulos mennessään sanoi:

— Kyllä minä tämän vielä muistan!

— Juuri sitä minä toivoisinkin! vastasi Hilma.

Kun ovi oli sulkeutunut, sai täydellinen väsymys Hilmassa vallan. Hän painui kumaraan ja alkoi kiihkeästi itkeä. Mutta silloin pikku Mari, joka leikki permannolla, nykäisi häntä hameesta. Hilma tunsi sen, otti lapsen syliinsä, suuteli sitä kiihkeästi ja sanoi:

— Äidin oma pikkuinen, äidin oma pikkuinen! Kun minä vain tietäisin, millä tavalla osaisin elämän tehdä teille hyväksi.

Lapsensa hyväileminen rauhoitti häntä. Hän alkoi puhella sille ja samalla hiljalleen siivota huonetta. Väsymys oli niin suuri, että tuontuostakin täytyi istahtaa, mutta eihän ollut mitään kiirettä, jaksoihan sitten jälleen jatkaa työtä.

Iltapäivällä raukeus lisääntyi niin, että hän päätti mennä saunaan saadakseen voimia. Hän otti molemmat lapsensa mukaansa.

Sieltä palatessaan puoli kuuden tienoissa hän meni Ainon luo. Heti sisälle päästyään hän istahti uupuneena tuolille oven pieleen ja alkoi hiljaa itkeä.

— Mikä sinun on? kysyi Aino sydämellisesti.

— On kaikki niin mahdotonta. Minä en tiedä, millä tavalla elää ja olla.

— Mieli masentuu niin helposti, kun ruumis masentuu. Sinun pitäisi varjella terveyttäsi, sillä jos sairastut, niin kuka silloin hoitaa lapsiasi, joiden ainoa tuki ja turva sinä olet.

— Niin, eihän kukaan heitä hoitaisi, ei kukaan.

— Onko sinulla ollut mitään erikoista mielipahaa tänään?

— Ei ole ollut. Ester siellä kyllä kävi tapansa mukaan jankuttamassa, mutta minä pyysin häntä menemään ja siihen se loppui. Ei hän sen koommin ole koko päivänä käynyt meillä.

— Parasta olisi, kun ei kävisikään. Älä välitä hänen sanoistaan mitään, vaan ajattele aina lapsiasi, niin on mieli hyvä ja voimakas.

— Niin, jumalan kiitos, että minulla on lapset, kuinka tässä muuten jaksaisikaan?

Vähän ajan päästä hän läksi kotiaan mieli rauhoittuneena ja virkeänä.

Hänen tultuaan kotipihalle astui Ester häntä kohden erään työmiehenvaimon, Heta Heimosen kanssa, jota Hilma ei koskaan ollut voinut sietää hänen tavattoman riidanhalunsa tähden. Hilma aikoi sivuuttaa heidät, mutta Ester sanoi:

— Tiedätkö, missä Hetan ruskeaksi maalattu pärekori on!

— En minä tiedä, vastasi Hilma. — Onko sellainen hukkunut?

— Se oli vinnin rappusilla vielä tänään, mutta nyt on se poissa, sanoi
Heta ja katsoi Hilmaa terävästi. — Joku on sen ottanut.

— Kukahan tuollaisen olisi ottanut, sanoi Hilma.

— On eräs, jonka me hyvin tunnemme, sanoi Ester.

— Kysykää sitten häneltä.

— Sitä me juuri teemmekin.

Hilma aivan sävähti.

— Mitä? sanoi hän. — Ette kai luule minun varastaneen?

— Juuri sitä me luulemme ja olemme siitä aivan varmojakin, sanoi
Ester.

— Että sinä voit panna minun niskoilleni mitä tahansa, sanoi Hilma, sen kyllä tiesin. — Mutta en olisi luullut sinun sentään kehtaavan minua varkaaksi syyttää.

— Sitä syytetään, joka sellainen on.

Heta astui aivan Hilman eteen ja sanoi:

— Kyllä me sinut jo tunnemme. Tässä sinä olet ollut kuin mikäkin hieno rouva, et ole kunniallisten ihmisten kanssa edes puhunutkaan. Luulin sitä ensin arvontunnoksi. Mikä arvon tunto! Häpeän tunto se on, kun tietää, että on haluja ottaa toisen omaa.

— Todistakaa se, jos voitte! sanoi Hilma kiivaasti.

— Kyllä me sen todistammekin, ja kohta sinä tulet raastupaan ja silloin saadaan nähdä, kuka tässä vapaalla jalalla kulkee. Minä olen tarkastanut vinnin ja nähnyt, että kori on sinun avovinnilläsi. Niin juuri, senkin tekopyhä!

Hilma tarttui sydänalaansa, niin kovasti koski syytös, mutta sitten hän kohotti päänsä ja lausui:

— Jos se sieltä on löydetty, niin sen on sinne vienyt joku muu kuin minä, sillä minä en ole vinnillä käynyt koko päivänä.

— Kyllä siitä raastuvassa otetaan selko, kun sinne ensin tullaan, sanoi Heta.

— Ja tuollaiseen naiseen pitikin minun veljeni joutua, tuollaiseen, joka varastaa!

Hihna ei sanonut enää mitään, häntä alkoi pyörryttää, hän hoiperteli portaille ja pääsi sisään. Siellä hän vaipui heti pitkäkseen vuoteelle. Pikku Mari itki, mutta Kerttu otti sen huostaansa ja alkoi sen kanssa leikkiä.

Hilma makasi kalpeana, silmät ummessa.

Siis tämäkin vielä! Varkaudesta syytetty! Mitä hän oli tehnyt, että hänen päälleen kasattiin tällainen taakka?

Kaikki tuntui jälleen niin perin toivottomalta. Hän nousi vaivaloisesti istualleen, kutsui lapset luokseen. Näille hän puheli:

— Nyt ne syyttävät minua varkaaksi, lapset.

— Sekö paha täti pihalla? kysyi Kerttu.

— Hän ja Ester täti. Niin, he syyttävät minua. Ja millä minä todistan, että olen syytön, kun joku on vienyt korin meidän vinnille? Millä minä sen todistan? Ja sitten tulee vankeus, ja te jäätte aivan yksinänne!

Hän otti molemmin käsin päästään kiinni ja heilutti ruumistaan.

— Voi, voi, miksi minua näin kiusataan? Miksi minua kiusataan, kun en ole mitään pahaa tehnyt? Jättäisivät jo rauhaan.

Näin hän vaikeroi siihen asti, kun kuuli miehensä tulevan kotia. Tämä ei ollut niin humalassa kuin tavallisesti.

— Iltaa, sanoi hän tullessaan.

— Iltaa, vastasi Hilma.

— Onko sinulla jotain suuhun pantavaa?

Hilma ei vastannut mitään, meni kaapille ja etsi sieltä kylmää ruokaa miehelleen.

— Etkö sinäkin syö? kysyi Oskari.

— En.

— Mikä sinua vaivaa, kun olet noin totisen näköinen?

— Ei mikään.

Oskari alkoi leikkiä lasten kanssa, ja Hilma vaipui uudelleen ajatuksiinsa. Jos miehensä kyseli häneltä jotain, niin hän vastasi aivan lyhyesti. Viimein mies väsyi kyselemään ja meni levolle.

Lapset jo nukkuivat, kun Hilma yhä istui liikkumattomana. Hän mietti miettimistään pääsemättä selville siitä, mitä hänen tulisi tehdä. Turvatako mieheensä? Tuskin tuo viitsisi häntä ruveta puolustamaan omaa sisartaan vastaan. Yksin hän sai kaiken kestää.

Hän sammutti viimein valon ja meni levolle. Mutta uni ei tullut. Koko yön hän valvoi ja yhä uudelleen mietti, mitä hänen tulisi tehdä.

Hän nousi aivan riutuneena aamulla kello seitsemän tienoissa ja alkoi keittää kahvia miehelleen. Tämä nousi, pukeutui, kysäisi jotain, sai lyhyet vastaukset ja meni työhönsä.

Hilma seisoi liikkumattomana kauan aikaa katsellen nukkuvia lapsiaan.

— Jos menisin lasten kanssa maalle kotiin, sanoi hän aivan äänen. — Mutta eiväthän ne sinne ota minua. Ja mitä hyötyä olisikaan sinnemenosta, haettaisiin vielä oikeuteen sieltäkin, ja sitten koko häpeä tulisi aivan julkiseksi. Äidillekin se olisi kova isku. Ei siis sinne, mutta minne? Minne minä menen?

Hänen mietteensä katkaisi Esterin tulo. Tämä jäi ankaran näköisenä seisomaan oven pieleen suljettuaan ensin oven.

— Mitä sinä tänne vielä tulet? sanoi Hilma.

— Minä tulin vain kysymään, vieläkö pysyt väitteessäsi, ettet ole ottanut sitä koria?

— Minä en ole sitä ottanut, johan minä sen eilen sanoin.

— Mutta kun se oli sinun vinnilläsi.

— Johan minä sanoin, etten minä ole sitä ottanut.

Ester sanoi kylmästi:

— Älä sinä yhtään tuolla tavalla huuda. Minä en ole mikään sellainen ihminen, jolle saa noin huutaa. Minä tulen sinun luoksesi aivan oikeassa asiassa.

— Mene nyt jo pois, mene nyt jo pois! Minä en kestä tätä.

Hilma huitoi käsillään epätoivoisesti saadakseen Esteri menemään.

— Jos sinä vaan tunnustat, että olet korin ottanut, niin saa asia jäädä sikseen. Kyllä minä Hetasta vastaan. Tunnustatko?

— Minä en tunnusta, minä en tunnusta! Minä en voi tunnustaa sellaista, mitä en ole tehnyt. Minä en koskaan ole pienintäkään varastanut.

Ester nauroi.

— Vai et ole. Merkillistä, kuinka sinun muistisi nyt on huono. Kerran olet kuitenkin minulle maininnut, että olet ottanut yhtä ja toista pikkuista.

— Minä en ole mitään sellaista maininnut. Joku toinen on sen voinut tehdä, minä en.

— Syytätkö sinä minua valehtelijaksi vasten kasvoja! Etkö sinä tiedä, että olet tekemisissä sivistyneen ihmisen kanssa, jota ei saa syyttää tuolla tavalla?

— Jätä nyt jo, jätä herran nimessä, minä en kestä tätä enää. Mene pois, mene pois.

Hilma alkoi kimakasti huutaa, ja Ester katsoi viisaimmaksi kadota. Lapset olivat heränneet ja alkoivat itkeä, mutta Hilma sai ne viihdytetyksi. Hän vapisi kovasti ja hengitys kävi läähättäen. Kylmä hiki valui hänen otsaltaan, niin että hänen täytyi tavantakaa pyyhkiä sitä esiliinallaan.

Vähitellen vapistus lakkasi, mutta päätä alkoi sensijaan kivistää hirveästi. Hän koetti juoda kahvia virkistyäkseen, mutta kurkku oli kuin tukossa, niin että hänen täytyi jättää kahvi juomatta.

Hän koetti siivota huonetta, pani kokoon miehensä vuoteen ja omansa. Hän kulki kuin unessa ja toimitti tehtävänsä koneellisesti. Sitten hän läksi pesutupaan pihan toiselle puolelle huuhtomaan muutamia lastensa vaatteita. Pihalle päästyään hän kohtasi kälynsä, joka juuri palasi torilta.

— No, joko olet asiaa miettinyt? kysyi Ester.

— Anna minun olla, sanoi Hilma. — Minä en jaksa enää.

— Kyllä minä annan sinun olla, sillä ethän sinä mahda mitään sille, että sinulla on sellainen varastamisen tauti.

Hilma pudotti vaatteet kädestään.

— Älä anna vaatteitten siinä pihalla likaantua, vaan ota ne ylös, sanoi Ester. — Kuinka sinä olet noin huolimaton! Tavantakaa näkee sinusta, ettei sinulla ole ollenkaan niitä hyviä puolia, joita olet tahtonut näyttää. Mutta en minä sinua tuomitse ja kyllä minä sinulle annan kaikki anteeksi, sillä ethän sinä sille mitään mahda, että sinulla on sellainen tauti.

— Anna minun olla rauhassa, valitti Hilma.

— Niinhän minä olen luvannutkin, jatkoi Ester. — Ja kohta saat olla oikein hyvässä rauhassa, kun joudut linnaan.

— Minä olen sanonut, etten ole ottanut tuota koria enkä mitään muutakaan. Mutta minä tiedän, että monet, jotka syyttävät toisia, ovat itse tehneet sellaista, vaikka toiset eivät ole siitä mitään puhuneet.

— Nyt sinä jo pidät suusi kiinni! Vai sinä tässä vielä hypit nenälle! Sen minä sanon, että niin minä laitan, että veljeni vielä ottaa eron tuollaisesta naisesta, josta kulkee sellaisia rumia juttuja. Sen minä laitan, sen saat nähdä!

Hilma horjahti. Hän ei tiennyt minne meni. Hän kulki vaivalloisesti eteenpäin ja saapui kotiaan.

Huoneeseen päästyään hän muisti, että Ester asui aivan vieressä, ja kun hän ei enää tahtonut tavata häntä, otti hän avaimen ovesta ulkopuolelta pois.

— Oskarikin jättää minut! Minä tiedän, että hän jättää minut! Ja minne minä joudun lasten kanssa silloin?

Hän tuijotti eteensä, ja suu liikkui koneellisesti, vaikka sanoja ei tullutkaan.

— Minä en jaksa enää. Minä en tahdo elää. Minä tahdon mennä pois.

Ajatus tuli häneen aivan äkkiä, tuli kuin salama ja tuntui aivan luonnolliselta. Mutta juuri kun hän aikoi etsiä keinoa surmatakseen itsensä, muisti hän lapsensa.

— Minne ne jäävät, jos minä menen pois? Esterin huostaan, joka opettaa minua vihaamaan! Ei, minä en tahdo jättää lapsia tänne. Minä tahdon ottaa ne mukaani. Siellä on sitten hyvä olla.

Hän astui raskaasti, aivan kuin unessa, kyökkipöydän luo, otti laatikosta puukon ja meni Kertun luo, joka makasi omassa pikkuvuoteessaan selällään.

Voimakkaalla vedolla Hilma kiskasi syvän haavan hänen kurkkuunsa. Lapsi ei päästänyt ääntäkään, kädet vain hiukan värisivät ja suu aukeni. Veri purskui korkealle ja punasi puhtaan lakanan.

— Ja nyt Mari! sanoi Hilma.

Mari nukkui sohvalla, kasvot seinään päin. Hilda vetäisi puukolla tytön kurkkuun. Lapsi kääntyi kokonaan huoneeseen päin, sävähteli hetkisen, mutta ei päästänyt ääntäkään.

— Ja nyt on minun vuoroni!

Hilma meni pöydän ääreen, otti peilin ja veti kurkkuunsa haavan. Hän ei tuntenut vetäessään mitään kipua, oli vain kuin olisi koskettanut johonkin vieraaseen. Veri tulvi hänen kaulastaan ja valui röijylle.

Hilma heitti puukon menemään, hoiperteli keskipermannolle ja laskeutui pitkäkseen odottamaan kuolemaa. Hän sulki silmänsä ja tunsi, miten veri valui lämpöisenä hänen kaulastaan. Tuntui niin hyvältä ja suloiselta. Hän makasi ja kuuli, kuinka kello löi yksitoista, löi hiljaa ja tuttuun tapaansa.

Hän odotti ja odotti, mutta kuolema ei tullutkaan. Hän nousi, otti tyynyn vuoteestaan ja toi sen päänalusekseen ja laskeutui uudelleen pitkäkseen.

Hän eroitti kellon hiljaisen naksutuksen. Kadulta kuului ajoneuvojen kolinaa, etäältä raitiotievaunun kellon ääni, joskus huutojakin.

Verta ei enää vuotanut yhtä paljon kuin alussa. Hilma ei tahtonut jäädä elämään. Hän nousi jonkun ajan kuluttua ja katseli pitkin huonetta etsien puukkoa, mutta sitä ei näkynyt missään. Silloin hän otti astiapöydältä puunuijan ja koetti tunkea sen varsipäätä haavaan. Verta alkoi jälleen vuotaa runsaammin, ja hän odotti kuolemaa.

Kautta koko ruumiin alkoi tuntua vilun väre. Hän siirtyi hiukan lähemmäksi vuodettaan, veti sieltä peitteen ja verhosi sillä itsensä.

Ja yhä vain kello hiljaa naksutti. Se löi puoli kaksitoista, puoli yksi, ja viimein yksi.

Hilmasta tuntui kaikki niin rauhalliselta, niin ihmeen rauhalliselta. Ruumiissa oli omituinen helppouden tunne ja pää tuntui viileältä. Verta vuoti haavasta enää vain vähän, mutta vaatteet olivat aivan tahritut.

Hän nousi ja astui lastensa luokse. Tekonsa koko kamaluus selvisi hänelle. Hän laskeutui polvilleen Kertun vuoteen ääreen, tarttui lapsen käteen suuteli sitä ja sopersi:

— Anna anteeksi äidille, anna anteeksi!

Sitten hän nousi ja suuteli lastaan, suuteli tämän kylmiä huulia.

Hän meni Marin luo ja suudeltuaan sitä siveli sen kylmiä poskia.

— Voi voi, kuinka sinun on kylmä. Annahan, kun äiti peittää!

Hän kokoili vaatteita lapsensa suojaksi.

— Ja nyt minun täytyy mennä pois täältä. Niin, minun täytyy mennä!

Hän kosketti verestä tahmeata röijyään.

— Mutta mitä ne sanovat, kun minä olen näin verissäni?

Hän pesi kasvonsa ja kätensä, otti puhtaan röijyn ja muutti toisen hameen ylleen. Sitä ennen hän otti laatikosta puhtaan pyyheliinan ja kietoi sen kaulaansa.

Hän oli jo ovella, mutta kääntyi vielä, meni kaapin luo, otti sen päältä kehyksissä olevat valokuvat, omansa ja miehensä, ja asetti toisen Kertun, toisen Marin pääpuoleen. Sitten hän hitaasti veti sormuksen sormestaan ja asetti sen Kertun hiukan kouruun jääneeseen käteen ja painoi sormet enemmän yhteen, jotta sormus ei putoaisi.

Ovella hän vielä nyökkäsi ja sanoi:

— Hyvästi, rakkaat lapset! Nyt äiti menee!

Hän otti avaimen, lukitsi oven rauhallisesti ja ripusti avaimen tavalliseen paikkaansa, pielilaudassa olevaan naulaan.

Hitaasti hän asteli pää kumarassa ja huivi vedettynä silmille Ainon asuntoa kohden.

Kun Hilma avasi oven, säikähtyi Aino kovasti.

— Hyvä jumala! mikä sinun on?

Hilma koetti sanoa jotain, mutta ei saanut sanaakaan suustaan, huulet vain kävivät. Silloin painoi hän kädellään kaulaansa haavan kohdalle ja sai käheällä äänellä soperretuksi:

— Minä olen kuolemaan tuomittu!

— Mitä sinä, onneton, olet tehnyt?

— Katso!

Hilma irroitti pyyheliinan ja näytti haavaa, jonka reunat olivat kelmeät, mutta jonka sisästä valui hiljalleen verta.

— Oletko sinä sen itse tehnyt?

Hilma nyökkäsi. Hän sitoi liinan jälleen kaulaansa ja painoi kädellään haavaa.

— Ja tämä on Esterin syy!

Aino ei enää kuullut sitä, hän oli rientänyt ulos ovesta. Hetken päästä hän palasi ja sanoi:

— Minä olen kutsunut Eemelin tänne ja tohtorin.

Molemmat naiset olivat vaiti, odottaen, yhä odottaen.

Ainon mies tuli ensimäisenä.

— Voi Hilma parkaa! sanoi hän.

— Minä en voinut muuta tehdä! sanoi Hilma kyynelten valuessa silmistään.

Hetken päästä saapui lääkäri. Hän tutki haavan ja saatuaan kuulla, että Hilma oli kaupungin asukas, käski viemään hänet paikalla sidottavaksi sairaalaan.

Eemeli läksi häntä taluttamaan.

— Minä en tahdo parantua, minä tahdon kuolla, sanoi Hilma. — Hyvä tohtori auttakaa minua! Minä tahdon kuolla!

— Ei, ei, sanoi Aino, sinä parannut. Ja ole huoleti, kyllä minä lapset hoidan sillä aikaa, kun olet sairaalassa.

— Lapset, sanoi Hilma verkalleen. 4- Lapset! Ei niitä enää tarvitse hoitaa! Minä olen ne tappanut!

Aino lysähti kokoon päästäen heikon parahduksen.

Eemeli alkoi viedä Hilmaa sairaalaan. Sairaalan portilla Hilma sanoi:

— Kirjoittakaa kotiani tästä minun äidilleni! Kyllä Oskari sanoo osoitteen.

— Kyllä minä kirjoitan, sanoi Eemeli ystävällisesti, — kyllä minä kirjoitan.

He astuivat sairaalan ovesta sisään.

VIIDES LUKU.

Oli ilta, ja talon miesväki jo lepäsi päivän töistä, istuskellen pihamaalla tupakoiden, naisten vielä puuhaillessa ilta-askareissa, kun muuan naapuri, joka ajoi talon ohitse kulkevaa tietä pitkin, huusi:

— Tulkaahan ottamaan, täällä olisi kirje talon emännälle!

Esko nousi hitaasti ja meni ajajan luo, otti kirjeen ja kiitti. Ajaja
jatkoi matkaansa. Esko luki osoitteen ja huomasi kirjeen olevan
Marille. Osoite oli kyllä naisen käsialalla kirjoitettu, mutta ei
Hilman.

— Äiti hoi! huusi hän. — Täällä olisi teille kirje.

Mari ilmestyi pirtin ovelle, pyyhki kosteat kätensä esiliinaansa ja otti kirjeen. Hän palasi tupaan. Esko jäi isänsä seuraan pihamaalle. Siinä he hetkisen puhelivat, kun äkkiä tuvasta kuului Marin pitkä, sydäntä vihlaiseva kirkaisu.

Alma oli vasikoita juottamassa läävän luona. Hän kavahti suoraksi, pudotti rainnan ja juoksi tupaa kohden. Naisena hän oli kuullut toisen naisen sydänhuudon ja tiesi suuren tuskan tulleen. Helenakin, joka oli aitassa, kuuli huudon. Hän jätti oven auki ja riensi tupaa kohden huutaen:

— Hyvä jumala, hyvä jumala, mitä nyt on tapahtunut?

Nähdessään naisten juoksevan saivat miehetkin eloa jäseniinsä ja kiiruhtivat tupaan.

Siellä Mari istui ikkunan luona ja vapisten huusi särkyneellä äänellä:

— Ota pois tämä kalkki minulta, ota pois tämä kalkki minulta!

— Mitä on tapahtunut? kysyi Alma.

— Äiti, mikä teidän on? kysyi Esko ja koetti tukea äitiään, joka oli suistumaisillaan lattialle.

— Hyvä jumala, hyvä jumala, enkä minä ollut siellä! vaikeroi Mari.

Jo oli Helenakin päässyt perille. Hän istahti Marin viereen ja sanoi:

— Hyvä lapsi, mikä sinulle on tullut?

Ja tällaisena hetkenä ei kenestäkään tuntunut omituiselta, että viisikymmenvuotiasta Maria sanottiin lapseksi. Mutta niin suuri oli tämän yhden ainoan sanan vaikutus, että Mari kietoi aivan kuin lapsi kätensä äitinsä kaulaan ja painoi päänsä hänen poveaan vasten purskahtaen hillittömään itkuun.

Ja vanhan Helenan käsi siveli Marin tukkaa, ja äänessä oli lempeä ja hyväilevä sointu, kun hän hiljaa ja tyynnyttävästi lausui:

— Kas niin, kas niin, rauhoitu nyt ja sano mitä on tapahtunut.

— Hilmalle… tuossa kirjeessä… lukekaa sieltä, en minä voi kertoa… sopersi Mari.

Esko huomasi lattialle pudonneen kirjeen, otti sen käteensä ja alkoi lukea väräjävällä äänellä.

Ja siinä oli tieto Hilman murhateosta. Aino kirjoitti siinä mitä sydämellisimmällä tavalla tapahtumasta Marille. Hän oli ennättänyt ottaa jo kaikesta selkoa ja arveli syynä Hilman tekoon olleen sekä Oskarin juopottelun että Esterin tunnottoman syytöksen.

Kirjeen lukemisen aikana oli Mari hellittänyt kätensä äitinsä kaulasta ja istui nyt hypistellen esiliinaansa hermostuneesti, suurten kyynelten valuessa pitkin hänen poskiaan. Helenan vanhat kasvot olivat käyneet aivan vahankalpeiksi, mutta ainoatakaan kyyneltä ei näkynyt hänen silmissään, katse oli vain saanut ikäänkuin terävän ja läpitunkevan voiman, ja toinen käsi oli laskeutunut Marin olalle ikäänkuin turvatakseen häntä. Eskon ääni värisi, ja vakavana seisoi Kalle tuijottaen eteensä.

Mutta kun Esko oli lopettanut lukemisen, kietoi Alma kätensä hänen kaulaansa, ja nuo kaksi, jotka eivät koskaan muiden läsnäollessa osoittaneet hellempiä tunteitaan, syleilivät toisiaan nyt. Ja miehensä sylistä irroittautuen Alma riensi kiireesti tuvan perälle, kumartui kehdon puoleen, missä lapsensa nukkui, ja alkoi sopertaa sille äidinrakkauden mielettömiä sanoja, kunnes itku tukahdutti äänen ja hän vaipui kehdon ääreen kätkien kasvonsa lapsen peitteen laskoksiin.

Hiljaa olivat toiset. Pitkään aikaan ei kukaan liikahtanutkaan. Viimein Kalle läksi hitaasti ja raskaasti astumaan, meni tuvan perälle ja istahti pöydän taakse. Esko meni vaimonsa luo, istui penkille hänen viereensä ja laski kätensä hänen hartioilleen. Alma kohotti silloin päätään, siirtyi hiukan lähemmäksi miestänsä ja istuen permannolla painoi päänsä hänen polviansa vasten.

Hiljaista oli tuvassa, ei kuulunut muuta kuin Marin vaikeroiva ääni:

— Voi lapsi parka! Enkä minä saanut olla siellä häntä lohduttamassa! Ja näin on hän langennut suureen rikokseen! Hyvä jumala, kun tappaa molemmat lapsensa ja aikoo surmata itsensäkin! Kuinka hän joutuikaan sellaiseen ahdistukseen, ettei osannut ajatella enää mitään eteenpäin? Voi lapsi parkaa! Kuinka hänen on voinut näin käydä?

Silloin Alma kohotti päänsä, ja äänessä oli terävä kiihoittunut sävy hänen lausuessaan:

— Kun ei annettu hänelle lupaa tulla tänne, jos hullusti kävisi! Eihän tuo raukka ole jaksanut sitten enää kestää, kun ei ole tiennyt, minne menisi turvaan. Me täällä olemme syypäitä tähän kaikkeen.

— Vaiti, miniä! huusi Kalle jyrkästi pöydän takaa.

— Kas niin, Alma, älä sekaannu tähän! sanoi Esko, hyväili vaimoaan ja painoi hänen päänsä polveaan vasten.

Oli hetkisen hiljaista. Silloin kuului Helenan rauhallinen ääni:

— Alma on oikeassa. Syyllisiä olemme me täällä, ainakin osaksi.

— Minä en salli tuollaista puhuttavan talossani, sanoi Kalle.

— Sinä unohdat, vävy, että minä puhun nyt, sanoi Helena tyynesti.

Kalle murahti jotain, mutta ei enää tahtonut estää anoppiaan jatkamasta.

— Hilma on tuntenut itsensä siellä yksinäiseksi, jatkoi Helena. — Hän olisi kaivannut hyvyyttä ja varmuutta siitä, että voi jonnekin hädän hetkenä paeta. Sinä, Kalle, sen kielsit silloin, kun asiasta oli puhe. Minä uskon, että teit parhaan ymmärryksesi mukaan ja näit asiat niinkuin sinä miehenä voit nähdä. Mutta nyt on tapahtunut jotain hirveätä Hilmalle, ja meidänkin on nyt tehtävä jotain hänen hyväkseen.

— Mutta emmehän me voi mitään, sanoi Kalle. — Laki on laki, ja rangaistus on ankara murhasta.

— On kai teosta, jatkoi Helena. — Mutta kun oikeus saa tietää, mikä
Hilman on johtanut tähän kaikkeen, niin sen täytyy häntä armahtaa.

— Laki ei armahda murhantekijää, sanoi Kalle.

— Minä en tunne lain puustavia, sanoi Helena, mutta sydämeni sanoo, että tässä on tehty Hilmaa kohtaan vääryyttä, sillä muuten hän ei olisi surmannut lapsiaan.

— Kuinka hän olisi voinut surmata lapsensa, ellei häntä olisi jollain tavalla pakoitettu sellaiseen, sanoi nyt Mari nyyhkyttäen. — Kuinka kauniisti hän niistä puhui ja kuinka hän niitä rakasti, niin hellästi ja syvästi. Niiden tähden hän kesti vaikka mitä, niiden hyväksi hän puuhasi ja raatoi. Ei hän olisi niitä tappanut, elleivät toiset olisi häntä sellaiseen tilaan saattaneet, että hänen oli pakko se tehdä.

— Murhaan ei mikään ihmistä pakota! sanoi Kalle. — Hän on minun tyttäreni, ja minä tunnen kyllä omassa itsessäni piston sentähden, että hän on joutunut turmioon, mutta minä en voi mennä puolustamaan tuollaista tekoa. Minä en voi sitä tehdä!

— Sinä olet mies, sanoi Helena, ja näet nämä asiat miehen kannalta. Mutta kysy keltä naiselta tahansa, niin vaikka hän kuinka ankarasti tuomitsisikin lapsenmurhan, niin hän kuitenkin ymmärtää, että nainen voi sen tehdä, kun hän sellaiseen tilaan joutuu. Hilma ei ole yksinään tähän syyllinen, suuremmat syylliset ovat muualla. Jos sinä panet lapsen käteen kekäleen, ja ajat sen sytyttämään talon, niin olet kai sinä silloin suurempi syyllinen kuin lapsi on. Niin on Hilmankin laita ollut. Tuossa kirjeessä on jo sanottu, että miehen juopottelu ja kälyn pahuus ovat saaneet kaiken aikaan. Jos niin on, niin kuinka silloin voidaan yksistään Hilmaa syyttää tästä rikoksesta. Jos mies olisi ollut kunnollinen ja jos käly ei olisi häntä vainonnut, niin Hilma ei koskaan olisi lastaan tappanut.

— Te naiset voitte ajatella asiaa niinkuin itse tahdotte, sanoi Kalle.
— Mutta emmehän me voi mennä istumaan oikeutta.

— Mutta me voimme hankkia Hilmalle jonkun, joka oikeudessa voi häntä puolustaa.

— Teko sellaisenaan joko syyttää tai puolustaa ihmistä, sanoi Kalle.

— Hyvä jumala, hyvä jumala, eivätkö he nyt voi tästä asiasta päästä selvyyteen! sanoi Alma hermostuneesti.

— Taltu, herran nimessä, taltu! sanoi Esko. — Kyllä tästä päästään selville.

— Koska sinä, Kalle, et aio omaa lastasi puolustaa, niin sitten minä teen sen, sanoi Helena. — Sinun tulee antaa minulle tarvittavat rahat, sillä tuollaiset asianajajat voivat ottaa korkean maksun.

— Rahaa! Ajaaksenne väärää asiaa! Ei koskaan! Talo on minun, ja minä en siitä anna rahoja ihmisen puolustamiseksi, joka on tuottanut häpeää meille kaikille, vaikka hän sitten olisikin oma tyttäreni. Lain täytyy saada rauhassa määrätä rangaistuksensa, ja sitten Hilman alistuttava siihen. Minä en anna yhtä markkaa sellaiseen! Jos minä olen valmis koettamaan kaikkia keinoja horjuttaakseni lakia, niin mihin minä sitten uskon. Te kaikki näytte unohtavan, että minä itse olen lautamies, jonka on oikeudessa tällaisista asioista sanottava mielipiteensä. Minä olen ennenkin ollut päättämässä lapsenmurhasta ja tunnen lain. Sen täytyy saada määrätä rangaistuksensa tällaisissa tapauksissa. Jos murhia ruvetaan antamaan anteeksi, niin sitten ei enää mikään rikos ole rangaistuksen alainen. Minä olen kerta kaikkiaan sanonut, että en anna rahoja sellaista tarkoitusta varten. Jos tulee tietoon, että minun tyttäreni pääsee vähemmällä rangaistuksella kuin joku muu onneton, niin silloin ei kukaan enää kunnioita minua vähääkään. Minä en anna rahoja!

Helena nousi istualtaan ja astui vävynsä eteen.

— Sinä unohdat yhden asian, sen, että talo on vielä minun. Talo on luovutettu sinulle hoidettavaksi, mutta minä en ole talossa syytingillä eikä laissa ole luovuttamispapereita vahvistettu. Minä voin ottaa talon milloin tahansa huostaani.

— Anoppi! sanoi Kalle uhkaavalla äänellä.

— Minä teen sen ja minä kiinnitän talon, vaikka myyn sen ja käytän jokaisen rovon Hilman pelastamiseksi, vaikka minun sitten pitäisi keppikerjäläisenä kulkea. Minä olen sen sanonut, jotta tiedät menetellä sen mukaan.

— Vaikka talon papereita ei olekaan kiinnitetty laissa, niin sittenkin on luovutus laillinen, kun siihen on siksi monta todistajaa, sanoi Kalle varmasti. — Minä en luovu mistään ennen kuin vasta käräjissä, siitä saatte olla varmat.

— Etkö sinä ole edes isä enää! sanoi Mari.

— Minä voin olla isä, mutta minun täytyy nähdä asiat muullakin tavalla kuin te teette, jotka olette yksinomaan äitejä. Rahoja saatte odottaa syksyyn asti, kunnes käräjät ovat olleet, ja jos siellä talo määrätään teille.

Mari nousi hänkin nyt ja astui hitaasti miehensä eteen. Hänen kasvoilleen oli tullut outo juhlallisuus, ja äänensä soi tavallista syvempänä, kun hän alkoi verkalleen puhua:

— Minä olen koko elämäni rakastanut sinua, Kalle, olen rakastanut sinua aina ja uskollisesti. Minä en ole sinua koskaan syyttänyt enkä soimannut. En ole koskaan omaa tahtoani asettanut sinun tahtosi yläpuolelle, vaan olen kaikessa nöyrästi alistunut. Mutta nyt en voi olla ilmoittamatta sinulle asiaa, joka koskee sinuakin.

Hän hengähti syvään. Helena tarttui hänen käteensä ja sanoi lempeästi, aivan kuin aavistaen jotain:

— Älähän nyt, Mari, jätetään tämä asia, kyllä minä kaiken järjestän jollain muulla tavalla, vaikka lainaamalla.

— Ei, ei, sanoi Mari, ei, äiti, ei sinun ei ole hankittava rahoja, vaan Kallen ne on annettava.

Hän kääntyi jälleen miehensä puoleen ja jatkoi:

— Minä en ole koskaan ilmoittanut sinulle elämäni vaikeinta hetkeä. Nyt minä sen teen. Kun Esko oli vuoden vanha, tulit sinä kerran humalassa kotiin, olit minulle paha ja tyly. Olin silloin väsynyt ja onneton. Olin tehnyt työtä ja olin sairastunut siitä. Minä näin sinun käyttävän väkijuomiin ne rahat, jolla olisi voinut hankkia minulle parannus ja apu taloon, jotta minun ei olisi tarvinnut juuri silloin ahertaa ja siten antaa taudin tulla pahemmaksi, sen saman, jonka jälkeen olen ollut niin heikko… no niin, sanotaan sekin suoraan, että jokainen lapsi sen jälkeen on kuollut.

— Minä en tietänyt… sanoi Kalle vapisevalla äänellä.

— Niin, sinä et ole tietänyt, enkä minä ole tahtonut sinun taakkaasi tätä ennen tehdä raskaammaksi. Mutta nyt minun täytyy ilmoittaa kaikki. Silloin tuona iltana, kun sinä tulit humalassa kotia, sait mieleni niin masentumaan, että minä tahdoin päättää päiväni. Niin, minäkin olen sellaista ajatellut. Minä otin Eskon syliini ja aioin mennä hänen kanssaan järveen. Mutta juuri kun nousin lähteäkseni, sanoi äitini, että hän ottaa Eskon vuoteeseensa, jotta minä saan nukkua. Ja tuo yksi ystävällisyys riitti, minä annoin hänelle lapsen ja palasin vuoteeseen. Ja minä jaksoin taas elää.

— Mari! sai Kalle vaivoin sanotuksi.

Hän istui vapisten paikallaan.

— Sinä olet tässä puhunut laista ja oikeudesta. Mutta sillä kertaa sinä olit ajamaisillasi minut rikokseen. Ja kun kielsit, että Hilma ei saa tulla tänne meille, jos elämä hänen kodissaan käy liian raskaaksi, niin olet ollut häntäkin sysäämässä tekoon. Minä pelastuin, hän meni.

Kalle ojensi molemmat kätensä häntä kohden. Mari astui hänen luokseen, ja molemmat aviopuolisot katsoivat pitkään toisiinsa.

— Tehkää minkä katsotte oikeaksi, sanoi Kalle väräjävällä äänellä. — Minä autan, minä teen, mitä tahansa, jotta saisin omat rikokseni edes jossain määrin sovitetuksi.

Mari nyökkäsi hiljaa ja katsoi mieheensä hellästi ja vakaasti.

Mutta Esko oli kertomuksen kuullessaan noussut vaimonsa vierestä ja juoksi nyt äitinsä luo sulkien hänet syliinsä. Ja monesta, monesta vuodesta tunsi Mari jälleen poikansa käsien kietoutuvan kaulaansa. Sydämessä tuntui niin sanomattoman suloiselta. Hän purskahti itkuun, mutta ei enää tyrskivään, niinkuin äsken, vaan hiljaiseen, kirvoittavaan itkuun.

Helena oli istahtanut penkille, ja hänen vanha äänensä aloitti virren. Kukaan siihen ei osannut yhtyä, niin täynnä oli jokaisen sydän, että laulu tyrehtyi huulille. Mutta vanha Helena lauloi ja päätti virren ja kun hän painoi sen jälkeen päänsä rukoukseen, tunsivat kaikki, kuin suuri ihmeellinen sunnuntai, elämän korkeankaunis pyhäpäivä olisi ollut heidän tuvassaan vietettävänä.

* * * * *

Hilman haava parantui parin viikon päästä, hän joutui tutkintovankilaan ja sitten raastupaan tuomittavaksi. Helena ja Mari olivat Ainon kautta saaneet tiedon tutkintopäivästä ja olivat saapuneet siksi päivää Helsinkiin. Ainon kautta he myöskin olivat hankkineet Hilmalle asianajajan.

Heti asemalta he menivät suoraan Ainon asunnolle. Nyt ei Marin enää tarvinnut kysellä tietä, tunsihan hän sen hyvin.

Aino otti heidät hyvin sydämellisesti vastaan ja kertoi asianajajan arvelun mukaan Hilman asian tulevan oikeuden istunnossa esiin kello kahdentoista aikaan.

— Kai te neuvotte, missä oikeus istuu? sanoi Mari.

— Minä tulen itse sinne, sillä olen saanut haasteen tulla todistamaan, sanoi Aino, — ja minä vakuutan teille, että minä teen kaiken voitavani selittääkseni asian niinkuin se on. Ellei Hilma pääsisikään rangaistuksetta, niin täytyyhän ainakin antaa hänelle mahdollisimman lievä.

— Niin, jumala sen suokoon, sanoi Helena. — Kyllä hän sitte taas jaksaa elää, kun on saanut rangaistuksensa kärsiä, jos se ei vain vie liian suurta osaa hänen elämästään. Jaksaahan puukin vihannoida uudestaan, vaikka jonain vuonna sattuisi kuivuus sen heikontamaankin, kun ei vain monena vuonna, kun ei vain monena vuonna.

— Asianajaja on luvannut ponnistaa voimansa saadakseen Hilmalle niin pienen rangaistuksen kuin mahdollista, sanoi Aino. — Toivokaamme siis parasta.

Raastupaan tultuaan oli siellä jo joukko todistajia saapuvilla. Oli sekin nuori mies, joka oli asunut aikaisemmin Latvalalla, ja jonka tähden Oskari oli ollut mustasukkainen. Useita samassa talossa, missä Hilma asui, olevia naisia ja miehiä oli kutsuttu. Viimein saapui Esterkin miehineen ja Oskari.

Nähdessään Marin, kumarsi Ester etäältä hänelle hyvin armollisesti.

— Kuka se oli? kysyi Helena.

— Se on Hilman käly, vastasi Mari.

— Se samako, joka häntä syytti varkaudesta?

— Juuri sama.

— Taitaa nyt olla iloinen?

— Siltä tuo melkein näyttää.

Oskari huomasi, sisarensa nykäistyä häntä, Marin ja aikoi astua häntä kohden muutaman askeleen, mutta palasikin paikoilleen ja sieltä kumarsi ainoastaan. Hänen käyntinsä oli hiukan epävarmaa.

— Tuohan mies on humalassa silloinkin, kun hänen vaimoaan tuomitaan, sanoi Helena.

Hilma parka!

Oikeussalin eteisessä vallitseva hiljaisuus, virallisten menojen ja tapojen varmuus, herättivät Marissa ja Helenassa jonkinmoisen toivottomuuden. Täällä oli olemassa yhteiskunnallinen koneisto, joka toimi aivan säännöllisesti, ottamatta vähääkään varteen ihmisten tunteita. Ellei jotain odottamatonta, Hilmalle edullista ilmaantuisi, niin ei tuomioistuin häntä suinkaan millään erikoisella ystävällisyydellä kohtelisi.

Salista, missä oikeus istui, kuului hälinää ja oikeudenpalvelijan nähtiin juoksevan kiireellisesti eteisen läpi ja palaavan uudelleen.

— Mitähän siellä nyt on tapahtunut? kysyi Aino.

— Siellä on eräs yksinäinen nainen, joka kuristi vastasyntyneen lapsensa, vastasi muuan lähellä oleva henkilö kuultuaan kysymyksen. — Hän on jo kaksi kertaa ennen pyörtynyt istunnon aikana. Ehkä pyörtyi taas.

— Miksi ne sitten sitä raukkaa tänne kuljettavatkaan, sanoi Mari.
Ihmisparka!

Ovella oleva palvelija ilmoitti, että käsiteltäväksi tulee Hilma Latvalan asia. Vähän ajan päästä tuli Hilma vanginvartijan saattamana eteiseen. Mari näki tyttärensä hyvin kalpeaksi ja pitkälle kehittynyt raskaudentila oli tehnyt hänen silmänympäristönsä jo aivan tummiksi ja käynnin raskaaksi ja vaivalloiseksi. Hän huomasi äitinsä ja äidinäitinsä, pysähtyi hetkiseksi, nyökkäsi sitten hiljaa ja meni oikeussaliin.

Vähän ajan päästä kutsuttiin todistajat vannomaan valaa. Samassa tuli eteisen kautta kiireellisesti hienon näköinen herra ja kiiruhti oikeussaliin.

— Tuossa meni Hilman asianajaja, sanoi Aino lähtiessään oikeussaliin tekemään todistajan valaa.

Huoneesta väheni väki, sillä tämä oli sen päivän viimeinen esillä oleva juttu. Mari jäi Helenan kanssa kahden. Salissa ei ollut enää muita kuin pari oikeudenpalvelijaa.

— Vahvistakaamme mieltämme rukouksella, sanoi Helena.

Hän pani kätensä ristiin ja rukoili kauan hartaasti silmät ummessa. Kun hän jälleen kääntyi Marin puoleen sanoi hän:

— Olen nyt jo rauhallisempi. Tulin tässä ajatelleeksi sitäkin, että kai jumala on niin määrännyt, että minun vielä on tehtävä jotain kanssaihmisteni hyväksi, koska tämän asian on johdattanut eteeni. Minä jo luulin, että minulla ei ollut muuta tehtävää kuin odotella kuolemaa, mutta nyt tiedän, että olen elämässä välttämätön. Jos täällä huonosti käykin, niin onhan ylempiä oikeuksia olemassa ja niissä täytyy sen, mikä tässäkin asiassa on Hilman puolella, tulla esiin, aivan kirkkaasti esiin. Oikeutta täytyy olla maailmassa, täytyy olla, sillä kuinka muuten me jaksaisimmekaan elää.

Todistajat palasivat vähän ajan päästä takaisin, mennäkseen sitten yksitellen kutsunnan mukaan oikeussaliin.

Ja istuntoa kesti, kesti tuntikausia, todistajat astuivat istuntosaliin ja palasivat sieltä, muutamia kutsuttiin uudelleenkin. Aino kertoi, mitä hän tiesi oikeussalissa tapahtuneen. Hilma oli rehellisesti tunnustanut kaiken todeksi ja oli sanonut olevansa valmis ottamaan kaiken rangaistuksen vastaan.

Ester puheli tahallaan niin ääneen, jotta Mari sen kuulisi. Hän kertoi eräälle naapurinaiselle, kuinka hän oli sievästi oikeudelle sanonut, että Hilma oli huono nainen, joka paljaasta pahuudesta oli surmannut lapsensa. Mari kuunteli ja hänen sydäntään vihloi.

— Sillä naisella ei ole lapsia, sen vuoksi noin puhuu, sanoi hän Helenalle. — Jos hänellä olisi ollut lapsia, kyllä ymmärtäisi paremmin.

Jännitys kasvoi yhä suuremmaksi. Marista tuntui kuin huoneessa ei olisi ollut ilmaa ja Helenan kasvoille oli noussut poskipäihin hehkuvat täplät.

Viimein koitti se hetki, jolloin asianajaja piti viimeisen puolustuspuheensa. Hänen äänensä kaikui heikosti oven läpi. Lopetettuaan astui hän ulos eteiseen. Aino meni heti hänen luokseen.

— Miltä näyttää? kysyi hän levottomana.

— Kas, rouva, siinähän te olettekin, sanoi asianajaja. — Te puolustitte aivan erinomaisen hyvin syytettyä oikeuden edessä. Jos jotain hyvää tulee, niin kyllä se tulee silloin teidän sanojenne vaikutuksesta.

— Mutta odotatteko mitään hyvää?

— Sitä ei voi sanoo. Todistukset ovat siksi raskauttavia ja teko on tehty siksi selvästi ja jyrkästi, että tuomari ei voi muuta kuin tuomita aivan lain kirjaimen mukaan.

Hän kohautti olkapäitään ja jatkoi:

— Mutta voimmehan valittaa sitten hoviin.

— Mutta eikö mikään seikka lievennä rikosta? kysyi Aino.

— Miehen juoppous kyllä jossain määrin, vastasi asianajaja. — Mutta kun syytetty itse sanoo, ettei hän voi miestään soimata mistään pahoinpitelystä, niin ei sekään taida vaikuttaa suurta.

Aino palasi Marin ja Helenan luo kertoen, mitä oli kuullut.

— Meidän täytyy kai valmistua ottamaan pahinta vastaan, sanoi hän.

— Kaikki on jumalan kädessä, sanoi Helena.

He istuivat ja odottivat. Jonkun ajan päästä julistettiin tuomio.

Hilma tuli salista vanginvartijan seuraamana. Mari ja Helena eivät enää voineet levottomuuttaan hillitä, he riensivät Hilman luo.

— Se on kymmenen vuotta kuritushuonetta! sanoi Hilma aivan hiljaa.

— Kymmenen vuotta! vaikeroi Mari.

— Kymmenen vuotta! sanoi Helena aivan kuin ei olisi ymmärtänyt asiaa.

— Niin, kymmenen vuotta, sanoi Hilma. — Ja minä tahdon sen kestää, sillä olenhan sen ansainnut.

Hän puristi äitinsä ja äidinäitinsä kättä ja sanoi kyynelten valuessa silmistään:

— Kiitos siitä, että tulitte tänne minua katsomaan. Kiitos siitä, ja antakaa minulle anteeksi se, että olen teille tuottanut näin paljon murhetta.

— Rakas lapsi, sanoi Mari, emmehän me voi sinua tuomita. Rakas sinä olet minulle yhä vielä, ehkä rakkaampi kuin koskaan ennen.

Vanginkuljettaja kiiruhti Hilmaa lähtemään. Naiset erosivat.

Asianajaja oli puhellut Ainon kanssa ja sitten lähestyi Maria.

— Te olette kai syytetyn äiti? kysyi hän.

— Niin olen.

— Tulkaa huomenna minun asianajotoimistooni, minä tahdon hiukan puhella kanssanne, ennenkuin teen valituksen hoviin.

Hän tervehti kohteliaasti ja poistui.

Aivan kuin unessa kulkivat Mari ja Helena Ainon keralla oikeussalista.
Kadulle tultuaan seisahtui Helena hetkiseksi torilla.

— Jumala suokoon minulle ymmärrystä ja voimia toimiakseni tässä asiassa niin kuin hänen korkea ja pyhä oikeutensa määrää, sanoi hän.

KUUDES LUKU.

Seuraavana päivänä Helena ja Mari kävivät asianajajan luona. Tämä selitti, että huomatessaan Hilman muistissa olevan jonkinmoisen aukon sillä kohtaa, mikä koski tekoa, uskoi hän tämän olleen murhaa tehdessä mielenhäiriössä. Hän kyseli, olivatko Mari ja Helena huomanneet Hilmassa mitään tähän suuntaan viittaavia oireita. Nämät eivät tienneet mitään.

— No, sen voivat lääkärit sittemmin tutkia, sanoi hän. — Hyvin luultavaa on, että hovioikeus määrää syytetyn mielisairaalaan lausunnon saamiseksi hänen sieluntilastaan. Jos niin käy, voi olla hyvin mahdollista, että hovioikeus alentaa rangaistusta jossain määrin.

Samana päivänä läksivät Mari ja Helena kotiaan kohden.

Uutinen Hilmalle määrätystä korkeasta rangaistuksesta oli kaikille ankara isku. Kalleen se varsinkin koski tavattomasti, vaikka hän ei sitä näyttänyt, mutta huomattiin hänen sen jälkeen pysyttelevän paljon erillään ja mietiskelevän. Vaimoaan kohtaan hän oli tavattoman hyvä ja koetti auttaa kaikessa, missä suinkin voi, ja kysymys, jota hän ei elämässään koskaan tätä ennen ollut tehnyt, nyt tuli hänen suustaan:

— Ethän vain rasita itseäsi liiaksi?

Mutta ei ainoastaan tämä side näyttänyt tulleen entistään lujemmaksi, vaan Eskokin osoitti entistään suurempaa hellyyttä sekä vaimoaan että äitiään kohtaan. Ja kaiken keskustana perheessä tuli olemaan Helena. Tuntui melkein siltä kuin hän olisi kasvanut ja saanut koko olemukseensa varmuutta, jota hänessä ennen ei ollut. Se suuri elämänviisaus, jonka hän itselleen oli koonnut ikänsä varrella, astui nyt esiin. Ennen oli hän ikäänkuin häveten peittänyt kaiken, oli ollut vaiti silloinkin, kun hänen olisi pitänyt puhua, ainoastaan sen vuoksi, ettei hän ollut tahtonut asettaa omaa mielipidettään toisen mielipiteen rinnalle. Mutta nyt hän uskalsi hiljaisen varmasti ilmaista sen.

Vaikkakin suru Hilman kohtalosta painosti perhettä ja puhe aivan joka päivä kääntyi siihen, niin jokaisesta tuntui kuin työ olisi heille tullut paljoa yhtenäisemmäksi ja varmemmaksi. Jokainen sovitti oman työnsä toisen työhön, mitään turhaa ponnistusta ei tarvinnut kenenkään tehdä, sillä oikeassa työssä oli aina oikea henkilö.

Se, joka ei vähääkään sulanut tähän perheen yhteiseen mielialaan, oli talon tytär Emma, joka oli Mäkelän torpassa vaimona. Hän oli Hilman ja Eskon välinen lapsi. Eihän äidin ja tyttären välit koskaan olleet oikein hyvät, ei silloinkaan kun tytär vielä oli kotona. Emma oli raju ja omatahtoinen, muistuttaen itsepäisyydessään suuresti isäänsä. Sen lisäksi oli hänessä tavattoman suuri huvittelun ja mielistelemisen halu, joka pakoitti Kallen jo hyvin varhain lausumaan hänelle ankaroita sanoja, mitkä eivät kuitenkaan johdattaneet mihinkään tuloksiin.

Ankaran iskun tuotti Marille se, että hän huomasi tyttärensä olevan läheisissä suhteissa erääseen nuoreen mieheen. Kallelta Mari koetti asiaa peitellä ja sen sijaan saada Emma lopettamaan nuo välinsä. Mutta kun Emma huomasi, että äiti ei häntä antaisikaan isälle ilmi, niin ei hän enää välittänyt mistään suhteensa peittelemisestä, sillä hän tiesi äidin aina kuitenkin jollain tavoin kätkevän isältä kaiken.

Mutta suhteesta alkoikin tulla seuraukset. Mari alkoi epäillä sitä, nähdessään Emman käyvän ensin alakuloiseksi, ja huomatessaan, että hänen ja nuoren miehen välillä oli vakavia keskusteluja, ja viimein sen, että nuori mies alkoi pyrkiä Emman seurasta vapaaksi. Mari kysyi silloin suoraan tyttäreltään, mutta tämä väitti jyrkästi kaikki epäilykset vääriksi. Joku aika tämän äidin ja tyttären välisen keskustelun jälkeen tuli Emma pahoin sairaaksi, hänellä oli kovia ylenantamiskohtauksia ja oli pari päivää vuoteessakin. Äidissä heräsi kamala ajatus siitä, että tyttärensä oli koettanut poistaa tuon suhteen jäljet. Oliko hän onnistunut vai ei, sitä ei äiti tiennyt. Pari kuukautta tämän jälkeen oli Emman pakko tunnustaa äidilleen, että hän oli raskaana ja Mäkelän torpan nuori isäntä oli siihen syyllinen.

Nyt oli pakko ilmottaa asia jo Kallellekin. Hän suuttui aivan silmittömästi, meni Mäkelän luo aivan suoraapäätä. Miesten välillä kuului olleen hyvin kiivas keskustelu, mutta niin kaikki päättyi, että seuraavana sunnuntaina Vihtori Mäkelä ja Emma kuulutettiin ja kolme viikkoa sen jälkeen pidettiin häät. Pari kuukautta häiden jälkeen syntyi poikalapsi. Synnytys oli hyvin vaikea ja kesti sitä kaksi päivää.

Poika oli terve ja reipas olento, hiukan äksy ja äkäpäinen, mutta vilkas ja toimintahaluinen. Mari oli pikku Jaakkoa kohtaan hyvin ystävällinen sen tähden, että hän piankin huomasi, mikä tavattoman suuri viha oli Emmalla lastaan kohtaan. Tämä viha oli aivan sokea ja saattoi toisinaan puhjeta esiin haluna lyödä ja piiskata poikaa siihen asti, että tämä meni meikein tainnuksiin. Alussa Jaakko siihen alistui, mutta hänestä kehittyi pian hyvin tanakka poika, joka ei enää ottanutkaan äidin kuritusta vastaan tyynenä, vaan antoi takaisin. Mari oli ollut pari kertaa tilaisuudessa näkemään, miten Jaakko löylyytti äitiään niin paljon kuin suinkin voi. Tavallisesti kuitenkin poika sai lähteä pakoon ja silloin hän aina tuli Marin luo, viipyen talossa toisinaan päiväkausiakin.

Pojan tähden oli Emmalla ja hänen miehelläänkin usein kiivasta sanasotaa, joka teki perhe-elämän aivan sietämättömäksi miehelle ja pakoitti hänet toisinaan lähtemään juopotteluretkille, joiden jälkeen hän oli jälleen lauhkea ja kuunteli sanaakaan sanomatta vaimonsa sadattelemista.

Tämä avioelämä, joka oli niin täydellisessä ristiriidassa sen kanssa, mitä Mari piti oikeana, vieroitti Emman kokonaan syntymäkodistaan. Hän kävi siellä hyvin harvoin ja jos jostain silloin puhuttiin, niin rajoittui se aina aivan tavallisiin keskusteluaineisiin. Mariin oli koskenut se, että hänen tällä tavoin oli pakko luopua lapsestaan, tulla vieraaksi hänen kanssaan ja tuntea, miten heidän välillään ei enää ollut mitään siteitä. Hän kärsi siitä, mutta alistui siihen viimein, kun ei löytänyt mitään keinoa, jolla olisi voinut lähestyä lastaan.

Kun nyt Hilmaa kohdannut onnettomuus aivan kuin uudestaan saattoi palaamaan äidinrakkauden hänessä, niin muuttui hänen tunteensa Emmaakin kohtaan syvemmäksi kuin koskaan ennen. Tässä oli onneton ja kärsivä olento, joka ehkä kaipasi hellyyttä. Ja sen tahtoi Mari nyt hänelle aivan täydellä mitalla antaa.

Kun vain oli joutohetkiä, niin alkoi hän käydä tyttärensä luona. Ei hän välittänyt siitä, että tämä ei mitään iloa osoittanut äitinsä tulon johdosta, hän kävi kuitenkin siksi, että hänen täytyi käydä.

Kun Mari ilmoitti Hilmaa kohdanneen onnettomuuden Emmalle, niin tämä ei sanonut mitään muuta kuin:

— Hilma parka! Niinkö hänenkin kävi!

Ja kun tietoonsa tuli, että Hilma oli saanut kymmenen vuotta kuritushuonetta, lausui hän:

— No, siellä hän ainakin on turvassa! Eiköhän tuo liene aivan yhtä hyvää, ellei parempaa kuin sellaisen miehen kanssa eläminen.

Joku päivä myöhemmin hän palasi tähän samaan asiaan ja lausui silloin:

— Jos minä olisin yhtä herkkä kuin Hilma on, niin varmaankin minäkin olisin jo aikoja sitten tehnyt samalla tavalla.

— Oletko sinä sitten niin onneton, sinäkin? kysyi Mari.

— No, ei tässä kai niin onnellinenkaan olla, kun ajattelee, millaiseksi elämä olisi voinut tulla, ellei olisi tyttönä tyhmyyksiä tehnyt.

— Mutta pitäähän ihmisen sovittaa ja sen vuoksi kai tämäkin sinulle on sallittu.

— Sovittaa? Joutavia vielä! Kuka tässä sellaista ajattelee. Mitä minun pitäisi sovittaa? Sitäkö, että olen tehnyt tyhmyyden. Siitä olen jo saanut aivan yllin kyllin maksaa. Vai pitäisikö tässä vielä enemmän onnettomuutta saada kuin nyt jo on?

— Jos sinä koettaisit elää miehesi kanssa toisella tapaa, sanoi Mari, — niin etköhän voisi todella iloita elämästä. Miehesi ei ole mikään paha mies ja minä uskon, että hän yhtäkaikki pitää sinusta hyvin paljon.

— Kyllä kai minä sen tiedän, että hän pitää, ja sehän se tässä edes miellyttää, että saa antaa hänen tuntea kaiken sen tuskan, mitä minä tunsin silloin, kun hän aikoi jättää minut lapsen kanssa yksin.

— Mutta kun kerran elätte yhdessä ja kun teillä kerran lapsi on, niin ettekö voisi koettaa rakentaa jotain ymmärtämistä välillenne?

— Kun kerran kaikki on mennyt niin rikki kuin se on mennyt, niin ei kai siitä paikkaamisella enää hyvää tule.

Mari ei kohdannut tyttäressään mitään muuta kuin kovaa ja tylyä. Mutta hän ei väsynyt, hän palasi yhä uudelleen tähän samaan asiaan hänen luonaan käydessään. Harva päivä, ettei Mari kulkenut oman kotinsa ja Mäkelän väliä. Hän saattoi nyt olla kotoa varsin hyvin poissakin, sillä Alma oli jo voimistunut siksi paljon, ettei enää tarvinnut pelätä hänen väsyvän työssä. Kiireimpänä leikkuu-aikana hän kyllä oli pakoitettu olemaan kotona mahdollisimman paljon, mutta saattoihan silloinkin iltahämärässä pistäytyä Emman luo.

Vähitellen, vähitellen alkoi Emma tottua näihin äitinsä käynteihin. Menipä hän jo niin pitkälle, että, jos äiti jonain päivänä ei tullutkaan, hän seuraavana päivänä saattoi kysyä, mikä oli estänyt häntä saapumasta. Ja Mari tunsi, kuinka hänen oma suuri ja syvä äidinrakkautensa aivan kuin herätti eloon jotain kuollutta tyttäressään, ja hän iloitsi siitä koko sydämellään.

Helenalle hän tästä seikasta puhui ja sanoi kerran:

— Jos minä vain saan Emman ensin kiintymään minuun niinkuin tyttären ainakin äitiinsä, niin sitten kyllä herää rakkautensa poikaansa ja viimein pojan isään. Sen kaiken täytyy tulla, enkä minä ennen lepää, ennenkuin sen olen nähnyt.

— Ei kai se Emmakaan luonnostaan ole paha, sanoi Helena, — mutta on sattunut elämä painamaan niin kovaan kannen hänen sydämensä päälle, ettei se pääse esille. Kaipa sallimus sen niin asettaa, että jonain päivänä sydän on kylliksi väkevä ja kannen pakoittaa halkeamaan.

Ja sellainen hetki tuli.

Oli jo syyskesä. Mari oli mennyt keskipäivän aikaan Emman torpalle yhdessä Helenan kanssa. Sattui olemaan Emman syntymäpäivä ja he veivät hänelle mennessään kahvia ja leipomansa rinkilän. Torpalle tullessaan kuului sieltä tavatonta metakkaa.

— Äiti ja poika kai siellä taas ovat yhteenotossa, sanoi Mari.

— Siltä se kuuluu, jumala paratkoon, sanoi Helena. — On se onni, ettei Emma ole onnistunut hakkaamaan lastaan aivan rammaksi, vaan on poika hyvästi kasvanut ja varttunut.

Jaakko tuli samassa tukka aivan pörröisenä tuvasta ja huusi nyrkkiään puiden:

— Kyllä minä tämän vielä muistan!

Mari meni poikaa kohden ja tarttui häneen sanoen:

— No, minne sinä, Jaakko, nyt menet?

Poika ei sanonut mitään, seisoi vain siinä molemmat kädet nyrkissä, mutta Mari huomasi, kuinka hän ponnisteli itkua vastaan. Hän siveli hiljaa pojan tukkaa ja tämä kosketus sai heti laukeamaan lapsessa pingoitetun mielen, hän syleili kömpelösti äidinäitiään ja sitten aivan kuin häveten tekoaan meni kiireimmän kautta järven rantaa kohden.

— Kuinkahan tuokin poika rakastaisi äitiään, jos äiti vaan ottaisi rakkauden vastaan, sanoi Mari.

— Mutta kun ei äiti osaa ottaa eikä osaa antaa, vastasi Helena.

He menivät tupaan. Emma oli hyvin kiukkuisen näköinen. Molemmat vanhat vaimot eivät olleet sitä huomaavinaan, vaan kättelivät häntä ja toivottivat onnea.

— Minkä tähden minulle onnea? kysyi Emma.

— Onhan sinun syntymäpäiväsi.

— Niin, taitaa olla.

— Etkö sitä muistanut?

— En muistanut. Mutta te molemmat teitte sen.

— Tottakai äiti muistaa oman lapsensa syntymäpäivän. Toimme sinulle hiukan lahjojakin.

Ja Mari antoi hänelle sekä rinkilän että kahvia. Emma mutisi jotain kiitokseksi ja vei rinkilän pöydälle. Sen jälkeen hän alkoi tehdä tulta lieteen keittääkseen kahvia. Tässä puuhaillessa hän sanoi:

— Tuliko se Jaakko teitä vastaan?

— Tuli kyllä.

— Se poika suututtaa vielä hengen minusta.

— Rakastaisit häntä enemmän, niin olisi poika kai parempi, sanoi Mari.

— Miksi minä häntä rakastaisin, kun ei kukaan minua ole rakastanut.

— Me emme kai ole aina osanneet sitä näyttää, mutta kyllä me kuitenkin aina olemme sinua rakastaneet, sanoi Mari hiljaa.

— Minkätähden te olisittekaan minua rakastanut, eihän siihen olisi ollut syytäkään? Olenhan minä itse aina ollut tyly ja kova. Kyllä minä sen muistan, mutta eihän sitä enää voi muuttaa.

— Kaiken voi muuttaa, kun tahtoo, sanoi Helena.

— Ei ihminen pääse irti itsestään, jatkoi Emma. — Jos elämä olisi edes jonkinarvoista, niin sitten kai voisi yrittää, mutta kun kaikki on mennyt aivan pilalle, niin mitä enää tuossa yrittääkään parempaan päin.

— Mitä elämä sinulle vielä on verrattuna siihen, mitä se Hilmalle on, sanoi Helena. — Ja kuitenkin minä olen ihan varma siitä, että hän voi tulla vielä hyvin onnelliseksi.

— Hilma rakasti edes lapsiaan, mutta minä en Jaakkoa rakasta, sanoi Emma. — Minä muistan hänen kauttaan aina sitä, että minun täytyi mennä naimisiin miehen kanssa, jota en ole enää sen koommin rakastanut. Ja minä muistan aina sen suuren tuskan, jonka Jaakko tuotti minulle syntyessään.

— Eiköhän tuollaisen tuskan pitäisi viedä sinua lähemmäksi lasta? sanoi Helena.

— Ei tarvitse viedäkään, sillä minä en koskaan voi, kuuletteko, en koskaan voi rakastaa poikaani! Se on minulle aivan mahdotonta. Minä en viitsisi häntä edes surmata, sen minä sanon suoraan, mutta jos hän kuolisi, niin iloinen minä olisin.

— Mutta, Emma, kuinka sinä sanot tuolla tavoin? lausui Mari. —
Lapsihan on kuitenkin sinun oma lapsesi.

— Minä toivoisin, että hän kuolisi, että mieheni kuolisi ja sitten olisi elämä aivan tyhjää!

Tuvassa ei vähään aikaan sanottu mitään.

— Missä miehesi on? kysyi Mari.

— Kauppiaalle hakemassa asemalta tavaroita.

— Tuleeko hän tänään kotia?

— Tulee kai silloin, kun joutuu.

— Kuinka niin sanot? Joutuu?

— Onhan tuolla niitä omia heilojaan, joita täytyy siinä välissä käydä tervehtimässä.

— Ja sen sinä sanot noin, aivan tyynesti?

— Mitä minä sitä suren. En ainakaan nyt enää. Ja kun hänellä ei ole mitään iloa minusta, niin täytyyhän hänen saada sitä etsiä jostain muualta. Eihän hän siinä suhteessa ole sen kummempi kuin monet muutkaan miehet.

— Oletko varma siitä, että hän etsii tuota huvitustaan muualta? kysyi
Helena. — Sellaista voi uskoa nainen aina enemmän kuin on syytäkään.

— En minä mitään varmaa tiedä, mutta epäilen. Ja samapa tuo minusta on. Minä en tahdo enää lasta, minkätähden hän sitten olisikaan minun kanssani.

— Et tahdo lasta? sanoi Mari. — Mutta miksi et tahdo?

— Mitä sellaisia toisi tähän elämään kurjuutta kärsimään. Parasta on antaa niiden olla tulematta.

Helena oli katsellut ikkunasta.

— Annatko sinä, Emma, Jaakon mennä yksinään veneellä järvelle?

— Minä olen poikaa siitä ankarasti kieltänyt, sanoi Emma. — Kun hän tulee kotia, niin kyllä hän saa tuntea taas, mitä on selkäsauna.

— Hän on järvellä ja kiikuttaa venettä.

— Putoisi vielä siitä, niin olisi parhaiksi, sanoi Emma. Sinnehän tuo sitten menisi!

Marikin katseli akkunasta.

— Älä, rakas lapseni, toivo sellaista, ei tiedä, koska ihmisen toivomus menee täytäntöön, kun sellaisesta puhuu.

— Menisikin, niin hyvä olisi.

— Hyvä jumala! huusi Helena. Hän putosi veteen!

Samassa oli Emma rientänyt ovesta ulos ja juoksi rantaan. Hän ei ollut päästänyt ääntäkään, ei huutanut mennessään, hän vain kiirehti. Toiset naiset riensivät hänen jälestään ja näkivät, miten hän tiellä heitti yltään osan vaatteistaan ja sitten rannalle tultuaan hyppäsi veteen. Hän ui sitä kohtaa kohden, missä Jaakko oli veneestä pudonnut.

Rannalla Mari ja Helena näkivät, miten poika koetti uida, jaksoi jonkun aikaa, painui kerran jo veden alle, nousi taas pinnalle, koetti jälleen uida, painui uudelleen.

Mutta jo oli Emmakin päässyt uimalla sille kohtaa, hän sukelsi, tuli pinnalle, sukelsi uuden kerran, viipyi kauan veden alla. Kun hän nousi, oli hänellä Jaakko mukanaan, ui veneen luo, sai pojan siihen nostettua, nousi veneen keulasta itse veneeseen ja souti sen rantaan.

— Elääkö hän? kysyi Mari hätääntyneenä.

Emma oli aivan kalpea.

— Minä en tiedä. Hän on aivan liikkumaton.

Naiset nostivat pojan veneestä, hän ei liikkunutkaan. He asettivat pojan hiekalle ja alkoivat herätellä henkiin. Emmasta oli kaikki hätääntyminen kadonnut, hän tiesi, miten hukkuneita oli pelastettava ja toimi sanaakaan sanomatta nopeasti ja varmaan. Puolisen tuntia kului, sitten näkyi pojassa elonmerkkiä.

Silloin Emman voimat raukesivat, hän vaipui hervottomana istumaan rannalle ja antoi äitinsä ja Helenan jatkaa virvoittelemista.

Kun poika alkoi liikuttaa jäseniään, silloin Emma aivan äkkiä kumartui hänen puoleensa sulki rajusti lapsen syliinsä ja sanoi:

— Jaakko, Jaakko, oma rakas poikani!

Hän suuteli lastaan, hyväili hänen koko ruumistaan käsillään, nosti hänet syliinsä, asetti pojan kädet kaulalleen, ja alkoi astella kotia kohden. Ja koko matkan hän puheli lapselle, puheli aivan kuin sekaisin mennyt, pyyteli anteeksi ja vakuutteli kuinka paljon hän Jaakosta piti.

Hän vei pojan tupaan, muutti hänelle kuivat vaatteet, asetti vuoteeseen ja peitti hellästi. Poika katseli ihmeissään äitiään, kietoi viimein kätensä hänen kaulaansa ja sanoi:

— Olinko minä veden alla?

— Olit lapseni, olit, sanoi Emma. Mutta nyt sinä olet taas äitisi luona.

— Kovasti minua väsyttää!

— Koeta nukkua, niin olet taas kohta virkku.

Ja poika vaipui vuoteelleen ja nukahti. Kun Helena ja Mari menivät kotiaan, sanoi Mari:

— Nyt kai vasta Emmasta äiti tulikin.

— Niin, nyt kai hän vasta oikeastaan poikansa synnyttikin. Onni oli se hänelle. Ellei nainen ole äiti, niin mitä hän sitten on?

SEITSEMÄS LUKU.

Tutkintovankilassa oli Hilma synnyttänyt lapsensa ja oli sille annettu nimeksi Kerttu, niinkuin hänen vanhemmallakin lapsivainaallaan oli ollut. Kun Helena tämän sai tietää, lausui hän:

— Hilma tahtoo alkaa elämän uudestaan, koska hän lapselleen antaa tuon nimen. Kyllä hänestä vielä ihminen tulee, siitä minä olen varma.

Marraskuussa tuli tieto, että hovioikeus oli määrännyt Hilman mielisairaalaan lausunnon saamiseksi hänen henkisestä terveydentilastaan. Asianajaja ilmoitti tästä Marille. Joku aika tämän jälkeen tuli mielisairaalasta tiedustelu, voiko Hilman äiti tai joku muu hänen aivan läheisistä omaisistaan saapua antamaan tietoja potilaasta ja hänen suvustaan. Ellei se olisi mahdollista, niin sairaalasta kyllä lähetetään kyselykaavakkeet, mutta suotavaa olisi, jos joku voisi henkilökohtaisesti saapua, koska tiedot sillä tavoin aina voivat tulla täydellisemmiksi.

Tämän kirjeen tultua päättivät Helena ja Mari yhdessä lähteä matkalle.
Heidän molempien oli jo ikävä Hilmaa ja tahtoivat hänet nähdäkin.

Sairaalaan tultuaan ja saatuaan luvan tavata potilasta he menivät tämän luokse. Hilma oli hiukan voimistunut, poskillekin oli tullut jo punaa ja hän oli käytöksessään jokseenkin rauhallinen.

Kyynelsilmin naiset tervehtivät toisiaan. He olisivat kovin mielellään tahtoneet sanoa hyviä sanoja toisilleen, mutta jonkinmoinen ujous sai heissä vallan.

— Mitä isä on sanonut tästä kaikesta? kysyi Hilma.

— Eihän isä sinua tuomitse, ei ainakaan enää, sanoi Mari. — Hän lähetti sinulle terveisiäkin ja toivoi, että pääsisit pian vapaaksi ja silloin olet tervetullut kotiin.

— Sanoiko hän niin? Sanoiko hän todellakin niin?

— Sitähän me kaikki toivoisimme, lausui Helena. — Et sinä enää saa tuon miehen luokse mennä, sillä siitä ei kai sinulle enää ole iloa. Uudestaan sinun täytyy alkaa elämäsi, alkaa se vanhassa kodissa niinkuin ennenkin.

— Niin, aloittaa uudestaan, tulla uudestaan ihmiseksi, sanoi Hilma. —
Sitähän minäkin olen kaivannut. Mutta onkohan se mahdollista?

— Kaikki on mahdollista, sanoi Helena.

— Mutta mitä kyläläiset sanovat, kun minä olen murhaaja?

— Eivät kai nuo tuosta sen enempää sano. Jos alussa jotain, niin kyllä puheet loppuvat, kun me emme sano mitään.

— Niin, pääsisi tästä elämään jälleen, jotta ei tarvitsisi vankilaan enää mennä.

— Kai se sinulle vaikeaa oli siellä?

— Päivät kyllä menivät työssä, ompeli lapsille jotain ja auttoi muita niissä toimissa, missä jaksoi, mutta yöt, ne olivat kauheat.

— Millä tavalla?

— Kun ei tahtonut saada unta, ei millään lailla. Ja sitten ne hirveät kummitukset…

— Millaiset kummitukset?

— Minä kuulin toisinaan aivan selvästi ääniä, jotka puhuivat. Pidin silmäni kiinni ja kuuntelin. Kuulin aivan selvästi, miten Ester oli naapurin naisten kanssa vankilan käytävässä ja puheli pahaa minusta. Ja sitten hän nauroi vahingonilosta.

— Mutta tiesithän sinä, ettei hän voinut siellä olla? sanoi Mari. —
Kuinka hän siellä olisi ollut?

— Kyllähän minä sen päivällä tiesin, mutta yöllä minä aina uskoin sitä.

— Mitä pahaa hän sinulle enää tahtoisi, vaikka olisi tullutkin?

— Hän tahtoo ottaa lapsen pois.

— Minkä lapsen?

— Pikku Kertun. Ja häntä minä en anna, minä en anna häntä pois.

Hilma nousi kiihkeästi ja huusi.

— Ei hän sitä tule ottamaan, sanoi Mari.

— Mitä hän sitä tulisi ottamaan?

— Kun hän ei tahtonut, että minulla olisi lasta hänen veljensä kanssa.
Kyllä hän tahtoo, että tämäkin kuolisi.

— Rauhoitu Hilma, rauhoitu, sanoi Helena.

— Sinä ajattelet suotta sellaista.

— Kyllä minä tiedän, tiedän aivan varmasti. Minä näin eilen täällä viisi mustaa miestä, jotka olivat tuolla puiston portin takana. Nekin olivat tulleet noutamaan lasta. Kaikki tahtovat minulle pahaa!

— Hyvää me kaikki sinulle tahdomme, emme muuta kuin hyvää, sanoi Mari.

Hilma meni vuoteen luo, jolla hänen lapsensa oli, otti sen syliinsä ja puheli sille:

— Emmehän me kaksi enää eroa koskaan, emme koskaan. Äiti hoitaa sinua hellästi aina. En minä sinulle pahaa tee, en ollenkaan. Minä annan vaikka henkeni sinun tähtesi.

Helena päätti kääntää keskustelun toisaanne ja kertoi Emmasta ja kuinka tässä oli äkkiä herännyt rakkaus Jaakkoon. Äiti oli ensi aluksi ollut niin hellä pojalle, että jos tämä ennen läksi äitinsä pahuutta pakoon mummonsa luo, niin karttoi hän nyt äitinsä hyväilyjä. Ja tälle täytyi Hilmankin nauraa.

Naurun ohella katosi alakuloinen mieliala ja hän saattoi jälleen puhella aivan rauhallisesti.

— Kyllä ne täällä kaikki ovat olleet kovin ystävällisiä, sanoi hän. — Tohtorikin on ollut hyvä, ja minä näen, että hän ymmärtää minua erinomaisen hyvin. Hänelle on niin helppoa puhua kaikesta, aivan kaikesta, ei hän väsy kuuntelemaan. Kyllähän se on hiukan ikävää, että on täytynyt tulla tällaiseen paikkaan, mutta olenhan minä sen ansainnut. En minä nyt ole hullu, mutta kyllä kai minä olin silloin.

— Silloinko, kun tuo teon teit?

— Niin, silloin kun minä sen tein, sanoi Hilma ja kyyneleet nousivat hänen silmiinsä.

— En minä silloin osannut mitään muuta, minun täytyi niin tehdä. Ajatus tuli aivan äkkiä ja sitten ei siitä enää päässyt irti, se aivan kun ajoi ihmistä tekemään juuri niin kuin minä tein. Ja kyllä minussa silloin oli vikaa, sen minä uskon nyt, kun olen täällä tullut asioita ajatelleeksi.

— Mistä sinä sen päätät? kysyi Helena.

— Katsokaas, kun minä en tuntenut mitään kipua silloin, kun vedin tämän haavan kurkkuuni, sanoi hän ja näytti arpea kaulassaan.

— Minä en tuntenut mitään, enkä silloinkaan, kun sitten otin perunanuijan ja sen pienemmällä päällä koetin haavaa suurentaa. Eihän sellainen ole ihmiselle mahdollista, ellei hänessä ole jotain vikaa. Ja oliko se ihmeellistä, kun minua oli niin kovasti kiusattu.

— Voi, voi, kuinka hyvin me sen ymmärrämme, sanoi Mari kyynelsilmin.
— Kyllähän ihminen joskus väsyy niin, ettei enää tiedä, mitä tekee.
Eihän naiselle suurtakaan tarvita, ennenkuin viimeinen pisara on tullut
ja malja vuotaa yli reunan.

— Niin, en kai minä olisi sellaiseen joutunut, ellei olisi väsymyskin ollut niin suuri, sanoi Hilma. — Ei jaksanut silloin ajatella niin vahvasti kuin olisi pitänyt.

— Niin, kun vain jaksaa ajatella, kun vain jaksaa, sanoi Helena hiljaa.

— Siinähän se kaikki on, sanoi Mari.

Hilma oli vähän aikaa vaiti ja sanoi sitten ensin hiukan epäröiden:

— Minä taisin äsken puhua noista miehistä, jotka tulevat ottamaan
Kertun pois?

— Puhuithan sinä, sanoi Helena, — mutta ethän sillä kai totta tarkoittanut?

— En minä nyt taas tarkoitakaan, vastasi Hilma. Minä jaksan taas ajatella. Se tulee vain toisinaan minun ylitseni. Eihän kukaan minulle tahdo pahaa, ei kukaan, kyllä minä sen nyt taas näen. Ja kuka viitsisikään Kertusta pitää huolta, ellen minä sitä tee? Täytyyhän minun elää sitä varten. Niin, sitä varten minä olen. Äidin hän tarvitsee ja minun tarvitsee olla hänelle hyvä äiti. Ei sellainen kuin niille toisille.

Hän sanoi tämän aivan hiljaa. Mari ojensi kätensä ja siveli hiljaa tyttärensä kättä.

— Kas niin, älä nyt ajattele sitä enää. Ei kukaan sinua siitä syytä, ei kukaan. Kyllä jokainen sen ymmärtää.

Hoitajatar tuli ilmoittamaan, että vieraitten oli poistuttava, sillä määräaika oli jo kulunut umpeen. Naiset jättivät toisilleen hyvästi ja Mari ja Helena lupasivat vielä seuraavana päivänä tulla Hilmaa katsomaan.

Käytävässä sanoi hoitajatar:

— Tohtori tahtoo puhutella teitä molempia.

— Niin, sitähän varten me olemme tulleet kaupunkiin, sanoi Mari.

— Olkaa niin hyvät ja seuratkaa minua, virkkoi hoitajatar.

Hän ohjasi heidät tohtorin vastaanottohuoneeseen.

Sairaalan ylilääkäri tuli hyvin ystävällisesti heitä kohden ja sanoi:

— Emännät ovat niin ystävälliset ja astuvat sisään, minulla olisi tehtävä teille muutamia kysymyksiä, jotka koskevat potilasta ja hänen sukuaan.

— Niinhän siinä kirjeessä oli, sanoi Helena. — Ja me ajattelimme, että parasta on kai tulla itse, kun ei kai kirjeessä kuitenkaan kaikkea voisi tarkkaan selvittää. Ja kun oli aikaa. Ja kun me niin kovasti mielellämme tahtoisimme auttaa Hilmaa, jos vain voimme.

— Niin, auttaahan me tahtoisimme häntä, sanoi Mari.

— Olen tiedustellut potilaalta jo yhtä ja toista ja kyllä minä luulen sairaalan lausunnon tulevan sellaiseksi, että hänelle tulee ainakin huojennusta rangaistuksessa.

— Olisihan se hyvä, sanoi Helena. — Kun Hilmakin niin mielellään tahtoisi aloittaa elämän uudestaan. Ja ei kai se vankilassa käy päinsä, kovettuu vain mieli, kun sellaisessa paikassa oleskelee.

— Aivan oikein, sanoi lääkäri. — Kumpi teistä on potilaan äiti?

— Minähän se olen, sanoi Mari.

— Olette kai sisarukset?

— Tämän äitihän minä olen, sanoi Helena.

— Ei juuri uskoisi, lausui lääkäri hymyillen.

— Kun tulee vanhaksi niin eihän sitä silloin enää erotusta niin huomaakaan äidin ja tyttären välillä, sanoi Helena.

Tohtorin ystävällisyys tuntui kovin hyvältä ja oli helppoa hänen kanssaan puhua.

— Niin, eihän se sitten enää tunnu, sanoi lääkäri. — Jos me siis ryhtyisimme asiaan.

Ystävällisellä tavalla hän sitten tiedusteli Hilman lapsuudesta. Ja Mari kertoi, miten Hilma oli alkanut kävellä tavalliseen aikaan, samoin puhua, oli ollut hyvin opinhaluinen ja ahkera. Ujo Hilma aina oli ollut ja kun ensi kertaa vietiin kouluun, niin karkasi sieltä kotia, kun ei tullut toisten lasten kanssa toimeen. Ei hän muutenkaan toisten lasten kanssa leikkinyt, oli vain yksikseen. Ripille pääsi heti ensimäisellä kerralla. Meni sitten Helsinkiin ompelukouluun ja siellä tutustui nykyiseen mieheensä. Purki kerran kihlauksensa, mutta suostui sitten kuitenkin viimein. Että avioliitto ei ollut aivan onnellinen, sen kyllä äiti oli tiennyt, mutta kun ei monenkaan naisen avioliitto kovin onnellinen ole, niin arveli hän Hilmankin tottuvan siihen, mikä oli pakko. Mitä Hilman kotoisista vaikeuksista oli tiedettävissä, sen Mari kertoi sen mukaan, mitä Hilma hänelle oli kertonut noin kuukausi ennen murhatekoa.

— Kaikki tämä on aivan samaa, mitä potilas itse on kertonut, lausui lääkäri. — Mutta nyt on minun tehtävä teille muutamia kysymyksiä, jotka voivat olla hiukan tuskallisia vastata, mutta tyttärenne tähden on minun pakko ne tehdä.

— Kyllä minä vastaan, kyllä minä ymmärrän, sanoi Mari. — Täytyyhän minun.

— Jos tahdotte, että äitinne ei ole läsnä, niin…

— Kyllähän äiti voi kuulla, mitä tyttärellään on sanottavaa, lausui Mari yksinkertaisesti. — Ei kai minulla ole häneltä enää mitään salattavaa. Ei ainakaan nyt enää. On tullut puhuttua niistäkin jo, joita on tähän asti salannut. Kyllä äiti saa kuulla.

— Tämä Hilma on teidän vanhin lapsenne?

— Niin on.

— Ja sen jälkeen on ollut muita sisaruksia?

— On. Hänen jälkeensä tuli Emma.

— Ja hän on elossa?

— On. On Hilmaa puolitoista vuotta nuorempi.

— Ja hänen jälkeensä?

— On poikani Esko Johannes, joka on talossa nyt nuorena isäntänä.

— Ja näiden jälkeen?

— On ollut vielä seitsemän lasta, mutta ne ovat kuolleet jo lapsina.

— Voitteko sanoa mitään syytä heidän kuolemaansa, tautia tai jotain muuta?

— Kyllä minä syyn tiedän, sanoi Mari. — En ennen tiennyt, mutta se on niinkuin selvinnyt viime aikoina.

Ja hän kertoi siitä, kuinka hän oli rasittunut työstä, jota hänen täytyi tehdä vähän synnytyksen jälkeen, kun talossa oli kova kiire, ja kuinka hän sen jälkeen oli aina tuntenut itsensä sairaaksi.

— Ei näiden lasten kuoleman yhteydessä ollut jotain muuta, joka jotenkin olisi aiheuttanut heidän heikkouttaan syntyessään?

— Tarkoittaako tohtori sen ulkopuolella, mitä sanoin omasta terveydestäni?

Hänen äänensä oli tullut hiukan väräjäväksi.

— Kyllä. Onko mitään sellaista ollut?

Mari oli hetkisen vaiti ja katsoi tohtorin ohitse ulos ikkunasta.

— Jos se teille on vaikeaa ilmoittaa, niin voihan se vaikka jäädäkin, sanoi lääkäri ystävällisesti.

— Ei se ole minulle vaikeaa. Ei nyt enää. Kyllä minä sen voin ilmaista, senkin. Nyt jo. Minä en tiedä varmaan sanoa, mutta minä luulen, että mieheni on syypää jossain määrässä sinä aikana, kun odotin…

— Minä ymmärrän, ei teidän tarvitse jatkaa. Mitä tulee tuohon toiseen tyttäreenne, Emma nimiseen, niin onko hänessä ollut huomattavissa mitään sellaista, joka olisi viitannut ajoittaiseen mielenhäiriöön. Hän on kai naimisissa?

— On.

— Onko hänen elämässään ollut mitään sellaista, joka olisi tavallisuudesta poikkeavaa?

— Hän oli nuorena hyvin äksy ja kiukkuinen. Hän on perinyt aivan isänsä luonteen, joka on, kun siksi tulee, hyvin kiivas. Hän juoksi nuorten miesten kanssa. Hän tuli sitten raskaaksi ja meni naimisiin nykyisen miehensä kanssa, joka myös on lapsen isä.

— Oliko hänessä huomattavana sinä aikana, jona hän oli raskaana, mitään erikoista? Huomautan, että Hilma tyttärenne oli tekoaan tehdessään myös raskaana.

— En minä varmaan tiedä, mutta minä luulen, että Emma koetti jotenkin päästä vapaaksi lapsestaan, silloin kun se vielä ei ollut syntynyt.

Mari katsahti Helenaan ja heidän katseensa yhtyivät. Mari näki, että Helena ei tästä asiasta ollut tätä ennen tiennyt mitään. Tohtori teki muistiinpanojaan.

— Ja millainen hän sen jälkeen on ollut lapsiaan kohtaan?

— Hän ei ole tahtonut saada muuta kuin tämän yhden ja on sitä vihannut aivan viime aikoihin asti.

— Vai niin. — Sanoitte, että hän on vihannut tähän asti. Onko hänessä siis aivan äskettäin tapahtunut muutos?

— On, hyvin suuri muutos. Poika oli hukkumaisillaan, silloin äiti riensi jälestä ja pelasti pojan ja sen jälkeen on hän ollut aivan kuin toinen ihminen. Hän tuli niinkuin silloin vasta äidiksi.

— Niin, niin, sanoi lääkäri. — Usein tarvitaan vain tuollainen ulkonainen seikka, joka herättää äidintunteen joko hyvään tai pahaanpäin toimimaan. Ja poikanne, tuo kolmas elossa olevista lapsistanne. Millainen hän on?

— Kyllä hän on erinomaisen terve ja kunnollinen poika, hyvä äidilleen ja ymmärryksensä mukaan vaimolleenkin, varsinkin sen jälkeen, kun Hilmalle tuo onnettomuus tapahtui. Hän näytti silloin aivan kuin huomaavan, että sellainen vaara voi olla melkein kellä äidillä tahansa. Hän on ollut niin kovasti hyvä nyt.

— Ja oliko hänen syntymisensä yhteydessä mitään erikoista merkillepantavaa.

— Oli.

Marin ääni oli aivan kirkas nyt sanoessaan:

— Minä olen aikonut surmata hänet, kun hän oli vuoden vanha, mutta äitini sinä hetkenä pelasti kaiken muutamalla hyvällä sanalla.

— Onko teille vaikeata kertoa lähemmin tästä asiasta ja sen yhteydessä olevista seikoista?

— Kuinka se olisi vaikeaa, jos siitä Hilmalle on apua.

— Siitä on hyvin paljon.

— Silloin minä kerron.

Ja Mari kertoi kaiken sen kärsimyksen, mikä hänet oli saattamaisillaan tuohon tekoon. Kun hän oli lopettanut, sanoi lääkäri sydämellisesti:

— Teillä on elämässä ollut monta vaikeaa hetkeä.

— On kyllä, herra tohtori, on kyllä, mutta on kai niitä sellaisia jokaisella äidillä ja on kai monella vielä pahempiakin. Olenhan minä nämät hyvin kestänyt ja olenhan minä onnellinen, hyvin onnellinen ollut senkin jälkeen.

Lääkäri nyökkäsi hänelle ystävällisesti hiljaa.

— Ja nyt muutamia kysymyksiä miehenne suvusta, koska se voi valaista muutamia seikkoja tyttärenne luonteessa. Onko hänen suvussaan ollut huomattavissa mitään sellaisia tauteja kuin mielisairautta, kaatuvatautia tai pahaatautia?

— Ei ole. Kyllä hänen sukunsa on aivan terve. Yksi hänen veljistään,joka jo on kuollut, piteli kyllä vaimoaan kovin pahoin, mutta sellaistahan tapaa niin usein maaseudulla, eikä tuo hänen vaimonsakaan siitä ottanut kovasti sydämistyäkseen. Mielisairaita ei ole ollut minun tietääkseni laisinkaan.

— Ja millainen on miehenne itse ollut? Onko hänessä ollut mitään sellaista, joka eroittaa hänet tavallisesta ympäristöstään? Sanoitte äsken, että hän on hyvin kiivas ja itsepäinen.

— Sitä hän kyllä on. Mutta hyvä sydän hänellä on, kun siksi tulee, ja silloin hän kyllä on valmis tekemään vaikka mitä.

— Hän ei teidän suhteenne ole millään tavoin osoittanut erikoista kiivautta?

— On.

Mari kääntyi Helenaan päin ja sanoi:

— Äiti, minun täytyy nyt kertoa jotain sellaista, jota te ette tiedä, mutta elkää mainitko siitä mitään Kallelle. Onhan asia jo niin kovasti vanha.

— Jos sinä et tahdo sitä minun kuulteni sanoa, niin kyllä minä menen siksi aikaa pois, lausui Helena.

— Ei äiti, kyllä se on hyvä, että tekin kaikki saatte tietää.

Ja kääntyen lääkärin puoleen jatkoi Mari:

— Siihen aikaan kun minä kannoin Hilmaa, se tapahtui. Eräs nuori mies, hyvin siivo ja hyvin kunnollinen mies, oli rakastanut minua jo kauan aikaa. Hän olisi tahtonut ottaa minut vaimokseen, mutta sitten tulikin Kalle, ja kun hänessä oli niin paljon sellaista, joka ihan kuin väkisin pakoitti tulemaan hänen luokseen, niin minä jätin tuon toisen. Kun sitten kerran tapasin hänet metsätiellä sattumalta, aivan sattumalta, niin puhui hän minulle siitä, kuinka vaikeaa elämä hänelle oli ollut sen jälkeen, kun hän ei minua saanut. Se oli kuukautta ennen Hilman syntymistä, minä muistan sen aivan hyvin. Kun me juuri puhelimme, niin tuli Kalle siihen. Ja silloin nuo miehet iskivät toisiinsa puukot kädessä. Minä pyörryin. Kun heräsin, oli Kalle vieressäni ja tuo toinen oli poissa. Ja silloin Kalle syytti minua siitä, että olin muka kuulunut aikaisemmin tuolle nuorelle miehelle. Hän oli kovin sydämetön silloin sanoissaan. Me tulimme kotia, enkä minä siitä puhunut kellekään, en silloin, enkä sittemminkään. Isäni piti paljon Kallesta samoin äitinikin, ja oikein he siinä tekivätkin. Väärinhän olisi silloin ollut rikkoa kaikkea sitä hyvää, mikä heissä oli Kallen suhteen. Ja kun Hilma sitten syntyi, niin Kalle tuli vasta toisena päivänä saunaan, jossa makasin hyvin heikkona. Hän ei sanonut mitään, ei edes yhtä hyvää sanaa. Ja vaikka hän ei sitten olekaan koskaan sanonut, että tuo epäilys olisi hänessä pysynyt, niin kun Hilmalle tuli kovat ajat, kielsi hän tätä tulemasta kotiin. Ja se kai johtui siitä ajatuksesta, että lapsi ehkä ei ollut hänen.

Lääkäri sanoi Marille hyvin ystävällisesti:

— Nyt minulla ei ole enää teiltä mitään kysyttävää. Minä kiitän teitä. Vaikka ette sitä nyt taidakaan ymmärtää, niin olette näillä tiedonannoillanne antanut hyvin paljon erittäin tärkeitä tietoja, jotka voivat vaikuttaa edullisesti tyttärenne kohtaloon.

— Voi, hyvä herra tohtori, sanoi Mari — minä olisin valmis kärsimään uudestaan, jos sen kautta voisin auttaa omaa lastani.

— Sen minä uskon, sen minä aivan täydellisesti uskon.

Lääkäri kääntyi Helenan puoleen ja kysyi:

— Onko teillä mitään erikoista mainittavana tämän tyttärenne syntymisen ja aikaisemman nuoruuden suhteen.

Helena oli aivan kalman kalpea.

— Voitteko pahoin? kysyi lääkäri.

— En, sanoi Helena. — En minä voi pahoin. Tuntuu vain niin oudolta kaivaa esiin kaikkea sitä, mikä jo on ollut haudattuna vuosikymmeniä.

— Ellei se ole oman mielipiteenne mukaan suorastaan yhteydessä tämän tyttärenne tytärtä kohdanneen asian kanssa, niin ei teidän tarvitse siitä mainita mitään.

— Minä uskon, että se on aivan täydellisesti sen yhteydessä.

— Mitä sillä tarkoitatte?

— Sitä, että minä olen koettanut surmata Marin silloin, kun hän oli pieni, mutta en onnistunut.

— Äiti! huudahti Mari ja katsoi säikähtyneenä äitiinsä.

— Hyvähän on, että sinä sen kerran saat tietää, sanoi Helena.

— Ei, ei, elkää sanoko mitään, elkää sanoko! lausui Mari ja ojensi kätensä äitiään kohden. Eihän teidän tarvitse. En minä vaadi, ei kukaan vaadi!

— Mutta minä vaadin, sanoi Helena. — Minä olen nyt jo viisikymmentä vuotta sitä ajatusta kantanut itsessäni. Sen täytyy kerran tulla esiin. Minä tiedän, että sinä rakastat minua sen jälkeen enemmän. Siitä minä olen aivan varma.

— Hyvä emäntä, sanoi tohtori estellen. — Minä en ole täällä tuomari, ainoastaan lääkäri. Teidän ei tarvitse ilmoittaa seikkoja lähemmin.

— Kun kerran on tullut tilityksen päivä, sanoi Helena vakavasti, — niin silloin on kaikki yhdellä kertaa selvitettävä. Minun on puhuttava nyt, sillä nyt on oikea hetki.

Huoneessa oli aivan hiljaista, kun Helena hengähti syvään ja alkoi kertomuksensa:

— Minun mieheni oli kuollessaan hyvin kunniassa pidetty mies ja hänen arvonsa oli suuri koko läänissä. Mutta sellainen hän ei olisi ollut, jos kaikki olisivat tienneet sen, mitä minä tiedän. Hän ei rakastanut nuorena minua yksinään, vaan hänellä oli aina monta muuta. Minut hän otti sen vuoksi, että hän sai talon minun kauttani, kun olin vanhempaini ainoa lapsi. Näin heti alussa hyvin pian, minne hänen luontonsa hänet veti, näin, kuinka hän otti milloin minkin naisen omakseen. Ja minä kärsin sen alussa vaivalloisesti, mutta sitten hän muuttui ja kaikki oli helpompaa, kun minulla oli lapsia, joista kuudesta ei kuitenkaan ole jäänyt eloon muuta kuin tämä vanhin, Mari. Muut kuolivat vähää ennen täysi-ikäiseksi tulemistaan, kuolivat siksi, että taivas rankaisi heissä kaiken sen vääryyden, mitä vanhempansa olivat tehneet. Minun omallatunnollani ei ole ainoastaan se, että aijoin Marin tappaa, vaan suorastaan murha, vaikka se ei ole koskaan tullut ilmi.

— Voi, äiti, äiti! vaikeroi Mari.

— Ole huoleti, Mari, sanoi Helena. — Minä olen jo saanut rauhan. Ja jos vanhoilla päivilläni minun on vielä vastattava kaikesta oikeuden edessä, niin en minä sitä pelkää.

— Sen suhteen voitte olla aivan rauhassa, sanoi lääkäri. — Mikään siitä, mitä täällä lausutte, ei tule muiden tietoon. Minut sitoo lääkärivalani.

— En minä nyt enää mitään pelkääkään, vaikka tulisikin jotain. Minä kerron kaiken. Mieheni alkoi suhteen oman palvelijattareni kanssa. Hän alkoi sen vähää ennen Marin syntymää. Minä näin sen, mutta en voinut sitä estää. Talossa ei siihen aikaan ollut muita kuin me kolme. Vanhempani olivat heti naimisiin mentyäni kuolleet ja talo ei ollut vielä silloin niin suuri kuin se nyt on. Tämän sanon sen tähden, että ymmärrätte, kuinka kaikki saattoi tapahtua sillä tavoin kuin tapahtui. Mari oli puolen vuoden vanha, kun tuolle palkolliselle tuli aikansa. Mieheni pakoitti minut silloin auttamaan synnytyksessä. Ja minä tein sen, sillä enhän uskaltanut vastustaa mieheni käskyä. Ja lapsi syntyi, terve poikalapsi ja minä sen autoin maailmaan. Oman mieheni aviottoman lapsen! Minä sen tein, sillä minä rakastin sittenkin miestäni, sillä olihan hän minunkin lapseni isä. Mutta mieheni ei tahtonut, että asia tulisi tietoon, että lapsi jäisi eloon. Ja hän pakotti silloin minut…

— Älkää jatkako äiti, älkää jatkako…

— Hän pakotti silloin minut surmaamaan lapsen. Ja minä tein sen. Minä en vieläkään voi käsittää, kuinka minä sen jaksoin tehdä, kuinka minulla oli uskallusta. Minä olin aivan kuin unessa. Minä kuristin lapsen ja mieheni hautasi sen jonnekin, en tiedä minne, hän ei sitä koskaan ilmoittanut minulle. Kaikki oli rauhallista sen jälkeen. Piika sai muuttaa talosta pois, sen minä vaadin. Hän läksi seuraavana pyhäin miesten päivänä. Hän meni erään torpparin kanssa naimisiin ja on nyt jo kuollut. Kaikki muut ovat kuolleet, minä yksin elän. Mutta minä en koskaan voinut tuota hetkeä unohtaa, jolloin lapsi korisi, kun sen kuristin. Minä kuulin sen aina öilläkin ja sävähdin äkkiä valveille. Pelkäsin tulevani hulluksi. En jaksanut sitä tuskaa kantaa, en kestää sitä kauhua. Eräänä päivänä otin Marin syliini, menin järven rantaan, aivan äkkijyrkälle kohdalle ja heitin lapsen veteen ja hyppäsin itse jälestä. Mieheni oli nähnyt sen. Hän veti meidät molemmat maalle. Siinä on minun elämäkertani.

— Mikä kamala elämäkerta! sanoi lääkäri.

— Kamalahan se on ollut, mutta sen jälkeen mieheni ja minä olemme koettaneet sen kaiken sovittaa. Vaikka emme lain edessä olleetkaan, vaikka ei kukaan meitä ollut tuominnut, niin me olemme tehneet kaiken, minkä olemme voineet sovittaaksemme. Ja niin kai se on, että tämä rikos on sitten ollut monen siunauskin. Miehestäni tuli sen jälkeen hyvin kunnollinen ihminen, hän rakasti minua syvästi ja uskollisesti ja minä olen aina säilyttänyt hänestä hyvän muiston.

Helena oli vähän aikaa vaiti.

— Kun sitten tämä Hilman asia tuli, niin minä en voinut enää olla vaiti. Minun täytyi pelastaa hänet, sillä me kaikki olemme syypäitä hänen onnettomuuteensa enemmän kuin hän itse onkaan. Meillä kaikilla on raskaita rikoksia kannettavana omallatunnollamme, kuinka me siis voisimme mennä hänen tuomarikseen?

Kun he yhdessä läksivät sairaalasta pois talvisen päivän hämärässä, nuo kaksi vanhaa vaimoa, äiti ja tytär, jotka olivat oman elämänsä salaisuudet paljastaneen äidin sydämen uhraamisvoimassa, sen kautta hankkiakseen pelastuksen nuorimmalle polvelle, niin oli heidän mielensä ihmeellisen sees ja rauhallinen.

Eivät he sanaakaan toisilleen sanoneet, sillä he uskalsivat olla toistensa seurassa vaiti, niinkuin on kaksi ihmistä, joiden sisällä suuret voimat liikkuvat ja he tuntevat ne yhteisiksi. Mutta kun he jonkun matkaa olivat sairaalasta tulleet, tarttui Helena Marin käteen. Ja näin he kulkivat sanaakaan sanomatta toisilleen, näkemättä ketään vastaantulijoista, äidinrakkauden suuren ja pyhän voiman täyttäminä asuntoaan kohden.

Kun he sitten seuraavana päivänä jälleen tulivat katsomaan Hilmaa, niin sanoi hoitajatar, että tämä oli nukkunut koko yön levottomasti ja että hänellä oli jälleen harha-ajatuksia, joihin oli viisainta myöntyä.

Hilma oli levottomampi kuin edellisenä päivänä äitinsä ja äidinäitinsä käydessä hänen luonaan. Hän alkoi heti kertoa, että kun yöhoitajatar oli ollut poissa ja hänen sijassaan eräs toinen, niin se oli muuan Esterin tuttava rouva, joka oli tullut sinne odottamaan sopivaa hetkeä, jolloin veisi pikku Kertun mukanaan. Tämän tähden oli Hilma koko yön valvonut, sillä hän antoi mieluummin pois henkensä, kuin lapsensa.

Molemmat äidit olivat uskovinaan hänen sanojaan. Mutta pian Helena oli kääntänyt puheen toisaanne sillä suurella rohkeudella, mikä aina on paljon kärsineellä naisella ja alkoi mielisairaalle Hilmalle kertoa hauskoja juttuja Hilman nuoruudesta. Ja Mari kuuli, miten äitinsä saattoi nyt kulkea ajatuksissaan hymyillen kaikkien niiden asioiden ohitse, mitkä eilen vielä koko kauheudessaan olivat ilmenneet, jutella tapauksista, mitkä olivat sattuneet juuri samoina vuosina, ja hänen sydämensä täytti tavattoman korkea ja kaunis ilo siitä, että hänellä oli juuri tuollainen äiti kuin Helena.

Kun molemmat naiset läksivät sairaalasta, niin sattui laitoksen ylilääkäri seisomaan apulaisensa seurassa ikkunan luona. Hän silloin sanoi tälle:

— Katsohan noita kahta naista tuolla. Siinä on sen viimeksi tuodun lapsenmurhaajan äiti ja äidinäiti. He kertoivat minulle eilen elämäntarinansa, koko sen juhlallisen tarinan, missä äidintunne näkyy koko alastomuudessaan. Ja kun minä heitä katselen, niin ymmärrän varsin hyvin, miksi Goethe Faustin toisessa osassa antaa äitien valtakunnan olla sen paikan, minne ei paholainen uskalla astua.

KAHDEKSAS LUKU.

Vähitellen, hyvin vähitellen alkoi Hilmassa tapahtua henkinen parantuminen. Hän saattoi olla pitkät ajat aivan terve ja silloin työn rakkaus oli hänessä suuri, hän tahtoi ottaa osaa kaikkeen siihen työhön, minkä sairaala hänelle tarjosi. Hän auttoi siistimisessä ja potilaitten ruokkimisessa ja uurasti voimiensa takaa. Ja suuri ja syvä sääli oli hänessä kaikkia noita onnettomia kohtaan, jotka maailman peloittavimman sairaalan, mielisairaalan, seinien sisään ovat suljetut. Toisinaan potilaat hänelle kertoivat kohtaloistaan, kertoivat omalla sekavalla tavallaan ja silloin Hilma tunsi sydäntä vihlaisevaa tuskaa, varsinkin kun hän tapasi olentoja, joissa äidintunne tavalla tai toisella oli saanut ankaran kolauksen ja sammuttanut järjen. Etenkin muuan hieno rouva, joka ei koskaan puhunut mitään, ei kuukausimääriin näyttänyt huomaavan mitään ympärillään, herätti hänen syvää sääliään. Tämän naisen lapsi oli kuollut ja silloin äidin järki oli pimennyt. Muuan sairaanhoitajatar oli Hilmalle tämän maininnut, ja sen jälkeen Hilman katseet olivat aina kiintyneet tähän naiseen, tavatessaan hänet ruokapöydässä. Kuinka rikkaaksi hän tunsikaan itsensä, jolla oli Kerttunsa, oma pikku Kerttunsa, joka alkoi jo vähitellen kävellä ja lapsen kielellään leperrellä hänelle.

Eräänä päivänä nähdessään tuon hiljaisen naisen liikkumattomana istuvan paikallaan ja kulkiessaan hänen ohitseen oma lapsensa sylissään, ei Hilma enää voinut hillitä sydäntään. Hän oli rikas, hänen täytyi saada jakaa toiselle onnettomalle. Hän meni sairaan luo ja laski hiljaa oman lapsensa tämän syliin.

Sairas sävähti, katsoi lapseen, katsoi pitkään ja kummastellen, sitten hän kumartui sen puoleen ja kuiskasi:

— Karin!

Mutta samassa jo äidinrakkauden suuri kateus sai Hilmassa vallan, hän otti lapsen sairaalta ja riensi pois, mutta ovessa kääntyessään hän näki tuon hiljaisen naisen, joka ei koskaan katsonut muualle kuin maahan, aivan kuin kysyvänä seuraavan häntä katseillaan.

Pariin päivään ei Hilma tahtonut tuoda lastaan pois omasta huoneestaan, vaan piti sitä aivan kuin piilossa. Mutta eräänä päivänä oli hän voittanut itsekkäisyytensä. Hän astui jälleen sairaan rouvan luo ja antoi Kertun opetella seisomaan hänen polveaan vastaan.

Tästä päivästä alkoi näiden kahden onnettoman äidin välillä omituinen suhde. Hilma hoiteli tuota toista koko suurella sydämellisyydellään, palveli häntä aivan kuin tämäkin olisi ollut hänen lapsensa, puheli hänelle, ja vaikka toinen ei vastannutkaan, vaikka ei millään osoittanut ymmärtävänsä hänen sanojaan, niin sittenkään hän ei väsynyt.

Mutta vaikka tämä hellyyden osoittaminen toiselle onnettomalle äidille tavallaan siirsi Hilmasta tuskaa kauemmaksi, niin palasi se häneen kuitenkin toisinaan suurella voimalla, varsinkin kuukautisten aikana. Silloin hän saattoi olla kade jokaista kohtaan, joka vain katsoi hänen lapseensa, hän ei tahtonut päästää Kerttua sylistään, vaan oli vakuutettu siitä, että se häneltä jälleen riistetään. Ja tämä pelko oli niin suuri, epäilyksensä kaikkia kohtaan niin rajaton, että hän pari kertaa hyökkäsi samassa huoneessa olevan mielipuolen naisen kimppuun ja repi tätä tukasta, kun tämä oli katsonut Kerttuun.

Mutta kuukausi kuukaudelta kaikki nämät ilmiöt tulivat heikommiksi, sammuivat aivan kuin tuli, johon ei uusia puita heitetä ja kun vuosi oli kulunut umpeen, saattoi sairashuoneen ylilääkäri antaa hovioikeudelle lausunnon, jossa hän lääkärivalallaan vakuutti, että Hilma oli tekoaan tehdessään ollut mielenhäiriössä, mikä oli johtunut liiallisesta väsymyksestä, suurista huolista ja perinnöllisestä sukurasituksesta.

Jännitettyinä odottivat Helena ja Mari, mitä tämä lausunto, josta asianajaja oli heille ilmoittanut, saisi muutosta aikaan Hilman tuomiossa. Hovioikeus alensi rangaistuksen kahteen vuoteen tavallista vankeutta, josta vielä oli otettava pois se aika, minkä Hilma oli tutkittavana ollut mielisairaalassa. Tosinhan yleinen syyttäjä tästä valitti senaattiin, mutta tämä vahvisti hovioikeuden päätöksen.

— Vielä siis enää vuosi odotettavana, sanoi Mari, — yksi vuosi ja sitten Hilma on vapaa.

* * * * *

Ja vuosi kului, kului hiljalleen työssä ja toimessa. Helena ja Mari eivät juuri mistään muusta kahden kesken ollessaan puhuneet kuin Hilmasta. Ja kun he sattuivat vaikenemaan ja toisessa katseen kohtasivat, niin kumpikin oli varma siitä, että toinen muisti tuon hetken sairaalan ylilääkärin asunnossa, jolloin kumpikin oli paljastanut elämänsä suuren ja raskaan synkeyden, ja syvä kiintymys kasvoi heidän välillään, kasvoi niin väkeväksi, että he eivät voineet enää elää ilman toistensa seuraa.

Helena tunsi, että elämänsä oli saanut aivan kuin uuden ja suuren sisällön sen kautta, että tämä onnettomuustapaus oli tullut. Se oli avannut hänen silmänsä näkemään elämän juhlallista kauneutta äitiyden muodossa. Kerran oli hänen täytynyt luopua tyttärestään, silloin, kun tämä meni miehelle. Mutta nyt olivat jo kiihkot sammuneet aviopuolisoiden välillä ja Helena uskalsi tavallaan ottaa uudelleen tyttärensä omakseen.

Tämän tuskallisen ajan alkuaikoina oli Marissa kasvanut kiintymys sekä Emmaan että Eskoon, molemmille hän tahtoi jakaa rakkauttaan enemmän kuin ennen, palvella heitä kaikessa, uhrata kaikki voimansa heidän onnensa hyväksi. Mutta pian hän surukseen näki, että samoin kuin hän kerran oli omasta äidistään luopunut samoin nyt hänenkin lapsensa luopuivat hänestä, ei millään vihalla vaan luonnon suuresta pakosta. Heidänhän täytyi saada elää omaa elämäänsä, elää se sillä tavoin kuin se heille oli luonnollista. He olivat vielä nuoria, eivät he voineet katsoa taaksepäin, vaan ainoastaan eteenpäin. Emma kiintyi mieheensä ja poikaansa entistään lujemmin ja Esko oli omaan vaimoonsa niin rakastunut, että iloisuuden saadessa perheessä vallan siitä tehtiin hiukan pilkkaa, naurettiin sille ja lasketeltiin pieniä sukkeluuksia, jotka saivat punan nousemaan Alman poskille, mutta hymyn huulille ja suuren kirkkauden silmiin, ja pakoitti Eskonkin hämillään vetelemään viiksiään tai turvautumaan johonkin leikinlaskuun.

Ja kun Mari viimein täydellisesti huomasi, ettei hän kuitenkaan koskaan saisi lastensa täyttä rakkautta omakseen, että niiden täytyi saada elää omaa elämäänsä, niin silloin hän aivan kuin palasi entiseen nuoruuteensa, etsi Helenaa ja lahjoitti kaiken tunteensa jakamattomana hänelle.

* * * * *

Yhdessä nämät molemmat naiset menivät eräänä kirkkaana talvipäivänä Hämeenlinnaan noutamaan Hilmaa, jonka sinä päivänä piti päästä vankilasta vapaaksi. He olivat tulleet kaupunkiin jo edellisenä päivänä, käyneet vankilan konttoorissa ja saaneet tietää, että Hilma pääsee vapaaksi kello kaksitoista seuraavana päivänä.

Jo ennen aamun koittoa olivat he majapaikassaan nousseet ylös valvottuaan koko yön, ja jo tuntia ennen määräaikaa olivat he astelemassa kaupungista tietä pitkin linnaa kohden.

Oli kirkas talvipäivä, hanki hohti aivan puhtaana. Molemmat emännät astelivat vaiti toistensa rinnalla.

Vankilan lähelle tultuaan kysyi Mari.

— Menemmekö tuonne sisälle Hilmaa odottamaan?

— Jäädään tänne, sanoi Helena. — Jumalan vapaan taivaan alla ottakaamme lapsi vastaan, ei vankilan seinien sisällä.

He seisoivat tiellä ja katselivat kaupunkiin päin, jonka valkoiset katot hohtivat auringon valossa.

— Ja nyt siis on Hilman elämä jälleen saanut uuden alun, lausui Mari hiljaa.

— Uuden ja entistään paremman alun.

— Minusta tuntuu siltä kuin vasta nyt olisin hänet synnyttänyt ja kuin kaikki tämä vaikea olisi jo kaukana takana.

— Niin, eiköhän tämä aika ole meissä kaikissa avannut jotain, mistä emme ennen ole tienneet, sanoi Helena. Ennen minä elin elämää sellaisena, kuin se jokaisena päivänä astui eteen. Nyt olen minä alkanut siinä nähdä suuren tarkoituksen.

— Minä tarkoituksen?

— Tarkoituksen äitinä.

— Tarkoituksen äitinä? Niin juuri. Kuinka monta kertaa ennen olenkaan surrut sitä, että elämä on aivan kuin mennyt rikki käsissä, ettei siitä ole jäänyt mitään jälelle. Ja kuinka väärin minä olenkaan silloin asiaa ajatellut. Ei nainen ole mitään, ellei hän ymmärrä, kuinka pyhää on olla äitinä. Se helpoittaa kaiken kantamista.

— Mutta helpoittaako se? Antaako se minulle anteeksi sen, että olen tahtonut kerran Hilman surmata? sanoi Mari.

— Etkö ole tuntenut, kuinka nyt olet kaiken sen tuskan, minkä se sinulle on tuottanut, saanut katoamaan, kun olet heittänyt oman kärsimyksesi lapsesi elämän pelastukseksi?

Mari nyökkäsi hiljaa.

— Olette, äiti oikeassa, minun on todellakin helpompi olla.

— Ainakin se minulle niin on ollut, sanoi Helena. — Minä tunsin heti, kun tuli tieto Hilman rikoksesta, että minun täytyi uhrata kaikki lapsenlapseni tähden, tuo suuri rikoskin, minkä olin siihen asti salannut. Ja kuinka raskas se olikaan, kun sitä sisässään piti ja kuinka helppo, kun sen toi sieltä ihmisten tietoon! Ja minä ostin sillä Hilman vapautumisen, minä tiedän, että minä ostin sen sillä, niinkuin sinäkin ostit omalla suurella tuskallasi. Ja tuskallaan Hilmakin on ostanut itsensä vapaaksi mielipuolisuuden varjosta.

— Niinkö sinä äiti uskot?

— Niin minä uskon. Katso Emmaa, kuinka hän oli tavallaan sairas, kun hän ei lastaan rakastanut. Kun hän sen äkkiä sai lähelle sydäntään, niin elämä sai aivan kuin toisen valon. Entisen tuskansa sijaan, minkä paha mielensä oli synnyttänyt, tuli tuska lapsensa tähden. Ja kun Hilmaa mielipuolisuus vainosi, niin rakasti hän lastansa, ja rakkaus auttoi häntä voittoon sen yli. Järjen hämäryys katosi ja nyt on hänellä selvillä, minkätähden hän elää.

— Ja minkätähden minä, sanoi Mari.

— Ja minkätähden minä, lausui Helena.

He katselivat päivän loistoa hangella, nostivat silmänsä kohden kirkasta sineä ja odottivat aikaa, jolloin he saisivat sydämensä täytenä ojentaa sille, joka tulee vankilasta.

Helena alkoi harvalleen puhua:

— Minä olen näinä viimeisinä aikoina tullut ajatelleeksi niin tavattoman paljon. Elämä on ollut ihan kuin kaunista kangasta, jonka niidet olen nähnyt ja kutoman ymmärtänyt ja minä olen käsittänyt, että me äidit olemme elämän kangaspuussa niidet, jotka nousevat ja laskevat ja meidän riemujemme ja surujemme kautta langat kulkevat ja tuleville suvuille syntyy onnen kangas.

— Kun vaan jaksaisi pysyä rivissä, eikä katkeaisi.

— Kun lastaan rakastaa, niin jaksaa kyllä. Rakkaus kai se solmu on niidessä, joka sen vahvaksi tekee. Toisinaan ennen olen ajatellut, että me naiset emme elämässä suurtakaan saa aikaan, että me olemme ainoastaan miesten käsissä kuin heidän palvelijoitaan. Mutta nyt minä näen kaiken kirkkaasti, ikäänkuin olisi verho vedetty ajatusten päältä ja kaikki olisi yksinkertaista ja kaunista.

Hän oikaisi kyyryssä ollutta vartaloaan ja jatkoi:

— Me kansannaiset, me unohdetut talojen ja torppien emännät, me kai sittenkin olemme se, mikä kansan ja suvun pitää koossa. Ja minä olen ajatellut niin montaa taloa, joiden vaurastumista olen katsellut pitkän elämäni aikana, ja silloin olen huomannut, että aina niissä nainen on kaiken pitänyt koossa. Ja kun sitä muistaa, niin on niin täydellisesti kiitollinen jumalalle, että on naiseksi saanut syntyä ja että on saanut tulla äidiksi. Ja jos siinä onkin ollut vaikeata kestettävänä, niin on se kuulunut vain siihen, samoin kuin vaikeus ja vastoinkäyminen aina on meidän osuutemme suuressa tehtävässä.

— Kuinka kauniisti, äiti, te puhutte!

— Rakastaa aina eteenpäin, rakastaa lastaan, ei edes äitiään, jos se riistäisi lapselta jotain.

— Mutta olemmehan me kaksi tulleet niin lähelle toistamme.

— Niin olemmekin. Se on sentähden, että me olemme jo rakkaudellamme tehneet lapsemme voimallisiksi. Sinä voit nyt kääntyä jo taaksepäin ja muistaa äitiäsi. Ja kun Hilman lapsi kerran on tullut äidiksi, ja kun hän rakastaa eteenpäin, silloin Hilma on kääntyvä sinun puoleesi. Mutta nyt hän tarvitsee vielä kaiken meidän rakkautemme, koska hänen on elämänsä alettava uudestaan, ja kun hän tarvitsee ikäänkuin kävelemään rupeava lapsi käsiä, jotka kainalosta sitä kannattavat. Mutta hän voimistuu kyllä pian ja silloin on hänellä lapsensa, joka tuottaa hänelle sekä kaiken surun että kaiken ilon, ja hänkin saa tuntea sen, mitä on äidin täysi rakkaus.

— Min, äidin täysi rakkaus!

He eivät olleet huomanneetkaan, että Hilma oli tullut pikku Kerttunsa seurassa vankilasta ja lähestyi heitä..

— Tässä minä olen, sanoi Hilma. — Otatteko minut luoksenne?

Molemmat naiset kääntyivät ja sydämellisesti kättelivät Hilmaa.

— Me olemme tulleet sinua noutamaan kotiisi, sanoi Helena.

— Ja nyt minulla on rauha, kun olen tekoni sovittanut, sanoi Hilma. —
Ja kun minulla on lapseni, niin elämä tulee kyllä kepeäksi.

— Silloinhan on kaikki hyvin, kun olet äiti!

— Min kun olen äiti!

Ja yhdessä he läksivät astumaan poispäin, nuo neljä sukupolvea, vanhin taluttaen nuorinta vesaa, kohden uutta elämää äidinrakkauden suuressa ja kirkkaassa valkeudessa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÄIDIT: ROMAANI KANSANNAISISTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ENSIMÄINEN LUKU.

- TOINEN LUKU.

- KOLMAS LUKU.

- NELJÄS LUKU.

- VIIDES LUKU.

- KUUDES LUKU.

- SEITSEMÄS LUKU.

- KAHDEKSAS LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE