The Project Gutenberg eBook of Kaksoset

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kaksoset

Author: Eva Hirn

Release date: November 18, 2021 [eBook #66765]

Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/66765

Credits: Anna Siren and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAKSOSET ***

KAKSOSET

Kirj.

Eva Hirn

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1922.

SISÄLLYS:

I. Junamatka.

II. Kirjeenvaihtoa.

III. Salapoliiseja.

IV. Rahahuolia.

V. Kuumetta.

VI. Loma-aika.

VII. Urheilua.

VIII. Pulassa.

IX. Jeren kaupunginmatka.

X. Merkkipäivä.

XI. Viimeiset ajat.

I.

JUNAMATKA.

— Junassa tulee merikipeäksi, kun matkustaa kotoa pois. Muuten ei koskaan.

— Kun on ikävä, niin tuntuu kuin vatsa olisi aivan tyhjä. Ilmakaan ei pidä suolenseiniä erillään toisistaan.

Kaksi valkotukkaista poikaa puheli istuen vieretysten kolmannen luokan penkillä.

Vastapäätä istui keski-ikäinen neiti, joka nyt puuttui poikien keskusteluun.

— Minne pojat matkustavat?

— Helsinkiin kouluun. Me asutaan Karjalohjalla, jossa isä on maanviljelijä ja eläinlääkäri, minun nimeni on Sakari Uski ja tuo toinen on Seppo Uski ja me ollaan 13-vuotiaita, vastasi lyhempi pojista. Sanat sujuivat kuin ulkoläksy.

— Enhän minä, poikaseni, kysynyt tuota kaikkea, sanoi neiti.

— Paras antaa heti tulla koko jorotuksen, aikaa myöten saa kuitenkin vastata kaikkiin näihin kysymyksiin. Minua kutsutaan Sarriksi, mutta äiti lausuu ärrät niinkuin kahvimylly jyrisee, kun sillä jauhaa herneitä. Luulisi äitiä ranskalaiseksi, vaikka hän on vain Jääskestä. Meidän kotimme nimi on Varpuniemi, ja viimeiset kiinnitykset maksettiin tässä kuussa, niin että isä huokaa helpotuksesta, ainakin koko syyskuun, paitsi öillä, jolloin hän kuorsaa, samalla tavalla kuin äiti lausuu ärrät.

— Kylläpä sinulta puhe sujuu, hymyili neiti.

— Minä olen Aaron, joka puhuu, Seppo on Mooses, jolla on kankea kieli ja huono puheenlahja.

— Jolla on viisautta ja joka johtaa tärkeissä asioissa, lausui Seppo rauhallisesti. — Sitäpaitsi minä puhun selvää suomea, kun vain saan puheenvuoroa sinulta.

— Teidät oppii erittäin hyvin erottamaan, vaikka olette noin toistenne näköisiä, tuumi neiti.

— Seppohan on puolipäätä pitempi minua. Se tulee siitä, että hänellä on ruskea syntymämerkki rinnassa ja pää tähtää aina ylöspäin, jotta silmät pääsisivät etemmäksi siitä rumasta merkistä, sanoi Sarri.

— Sarri, sinä olet halpamainen, minä en kerro koskaan kenellekään, että sinä juoksit pakoon lehmiä viime vuonna, sanoi Seppo.

— Syökää omenia, kiltit pojat, tässä on kaksi kummallekin, sanoi neiti hätääntyneenä.

Pojat nousivat seisomaan ja kumarsivat kohteliaasti, haudaten hampaansa ja ikenensä omeniin.

— Sitäpaitsi meidät erottaa kulmakarvoista, jatkoi Sarri. — On harmillista, kun kaksoset ovat aivan toistensa näköisiä. Ihan kuin olisi kaksi apinaa ja yksi ihminen. Sitävarten me laitettiin kulmakarvat erilaisiksi.

— Mitä, ovatko teidän kulmakarvanne keinotekoiset?

— Minä leikkasin ne pois nahkaa myöten kahdeksan kertaa ja sitten ne tulivat tuuheiksi ja vähän tummemmiksi kuin Sepon. Eikös Seppo olekin vähän haalistuneen näköinen?

— Tosiaankin, teidän kulmakarvannehan ovat aivan erilaiset.

— Niin, ne ja pituus ja kieli.

— Seppeli, älä potki eväskoria. Me kutsutaan Seppoa Seppeliksi, kun se kerran laittoi ilmalaivan ja sitoi kissan nenäliinalla sen alle ja laski lentämään. Ja ilmalaiva lensi uuninpiipun tasalle ja halkesi, rätskis sanoi vain, ja kissa tuli elävänä ja iloisena maahan, vaikka sillä ei ollut laskuvarjoa, mutta Saima suuttui ja sanoi, että eläinlääkärin pojat eivät saa olla eläimenrääkkääjiä. Sitäpä me ei ollakaan, paitsi vahingossa. Siitä asti me olemme kutsuneet Seppoa Zeppeliiniksi, josta tuli Seppeli.

— Kuka Saima on?

— Saima Uski eli Saimuski, meidän vanhin sisaremme, ja hänestä oli tulla ikäneito, mutta Lauri Hannila pelasti.

— Minä tutustuin erääseen neiti Saima Uskiin Helsingissä. Hän on noin parinkymmenen korvissa ja hyvin sievä ja herttainen. Ette kai tarkoita häntä? Onko hän kaunis vaaleakiharainen tyttö?

— On, mutta ei sisaret koskaan ole kauniita. Kaikki pojat sanovat, että muut tytöt voivat olla kauniita, mutta sisaret ei milloinkaan.

— Entäs äidit?

— Äidit, tietysti äiti on kaunis, Sarrin ääni sai hellän soinnin.

— Jeh, äiti on niinkuin naisen olla pitääkin, yhtyi Seppo puheeseen.

Hän oli istunut vaiti pitkän aikaa.

— Sisarenne on siis naimisissa? kysyi neiti.

— Eikö mitä, kihloissa vain, ja se sitten vasta on harmillinen tila, sanoi Sarri.

— Mitä puhut! Sehän on ihmisen ihanin aika, elämän kevät, sanoi neiti, ja silmät kuvastivat kaihoa.

— Sitä en usko, sillä Lauri ja Saimakin toivovat sen ajan loppuvan ja puhuvat vain naimisesta. Mutta nuoremmille veljille on kiusallista ja alentavaa nähdä miten oma sisko on kummallinen.

— Naiset ovat aina omituisia, mutta pahinta on, että Laurikin viitsii, ja Lauri on sentään oikea mies. Hän on saanut urheilupalkintoja ja tietää paljon oikeita asioita, sähköstä ja muusta, kertoi Seppo.

— Miten Saima ja Lauri käyttäytyvät? kysyi neiti hartaasti tiedonhaluisena.

— Ei sellaista viitsi katsoa eikä kertoa. Äiti koetti puolustaa ja sanoi, että kihlaantuneet ovat sellaisia. Saimuski katseleekin Lauria ihankuin lehmä, selitti Sarri.

— Te ette ymmärrä elämän suuria tunteita, huokasi neiti neitseellisesti.

— Nyt ollaan Keravalla, tule Seppeli, niin autetaan tuo rouva tavaroineen alas junasta. Me ollaan unohdettu olla kohteliaita, vaikka isä käski.

Pojat kiirehtivät rouvan luo, sieppasivat hänen tavaransa ja kantoivat ne asemalle. Sitten he juoksivat takaisin junaan alkaen tyhjentää muita lähellä olevia hyllyjä. Tämä kävi vinhaa vauhtia, tavarat suorastaan lensivät junasta. Mutta nytpä syntyi surina ja meteli, sillä pojat kuljettivat toistenkin omaisuutta pois. Eräs vanha ukko tarttui nyyttiinsä, mutta Seppo heitti sen selkäänsä sanoen:

— Kyllä minä jaksan sen yksinkin kantaa. Toiset alkoivat huutaa, toiset taas kantoivat tavaroitaan takaisin. Vanha, lihava rouva läähätti saaden vihdoinkin kiinni Sepon takista.

— Poika-parka, älä tee minua varkaaksi. Nämä kaksi koria ovat minun omaisuuttani, viekää muut tavarat takaisin.

Seppo pysäytti silloin Sakarinkin ja molemmat alkoivat nyt yhtä avuliaina ja innoissaan kantaa tavaroita sisään. Tämä työ oli tuskin suoritettu, kun juna lähti liikkeelle.

— Kohteliaisuus on aika rasittava tehtävä, huokasi Sarri huiskuttaen ikkunasta jäähyväisiksi vanhalle rouvalle, joka oli istunut korilleen ja kiitti taivasta siitä, että oli lapseton.

Mutta vaunussa ei ollut rauhallista. Matkustajat toruivat, selvittivät tavaroitaan, antoivat pojille hyviä neuvoja ja ihmettelivät nykyajan kasvatusta.

— Antakaa nyt poikien olla rauhassa, heidän tarkoituksensa oli auttaa, sanoi vastapäätä istuva neiti vihdoin. Hän huomasi miten pojat olivat punaisia ja loukkaantuneita.

— Minä luulen, että ainoa tapa, joka kelpaa aikaihmisille, on kun kumartaa ja tarjoaa tuolia ja nostaa pudotetut esineet, mumisi Seppo.

— Taikka istuu suu kiinni ja vielä parempi jos menee toiseen huoneeseen, lisäsi Sarri painaen otsansa ikkunaruutuun.

— Tässä, pojat, on hauska pilalehti, tahdotteko lukea? sanoi neiti ystävällisesti.

Poikien kasvot kirkastuivat, ja pian oli kaksi valkoista päätä kumartunut innokkaaseen lukemiseen.

— Kyllä on hauskaa, että me ei olla naisia, nyt meistä ei koskaan tule anoppeja? Ne mahtavat olla pöhniä ihmisiä. Tunteeko täti yhtään anoppia? kysyi Sarri.

— Pilalehtianopit vain ovat pahoja. Minä tunnen monta herttaista anoppia. Sellaiseksi sinunkin äitisi varmaan tulee, vastasi neiti.

— Minun äidistäni ei ikinä tule anoppia — hyi sentään, sanoi Seppo.

— Kyllä hänestä tulee Lauri Hannilan anoppi, sanoi neiti.

Pojat katsoivat hölmistyneinä neitiin.

— Mitenkähän elämä sitten sujuu kotona? arveli Sarri.

— Meille ja isälle hän kyllä on yhtä hyvä kuin ennenkin, ei hän ole meidän anoppimme, rauhoitti Seppo syventyen uudelleen lukemiseen.

— Voi hassua! huudahti Sarri ja räjähti nauramaan.

— Mille nuori herra nauraa? kysyi vieressä istuva maalaisukko.

— Kun tässä seisoo, että rouva torui miestään, kun tämä kaatoi olutta ruusun päälle, niin että se lakastui.

— Eipä ihme, kun tuhlaa kallista tavaraa sillä tavalla.

— Rouva oli vaan vihainen ruusun tärvelemisestä. Mutta mies lohdutti häntä ja sanoi — — —

— Mikähän sen miehen nimi lie ollut?

— Tässä seisoo vain että Laitinen.

— Lieköhän ollut Oraskylän Laitisia?

— Tämä on vain pilajuttu. Hän sanoi…

— En minä ihmettelisi yhtään jos olisi Juhana Laitinen, se ei ole ikinä välittänyt kieltolaista.

— No, se Laitinen sanoi, että kyllä ruusu siitä toipuu, se on vain jälkihumalassa.

— Mistähän se Laitinen sitä olutta saa? Kaikkia ne sitten lehteen panevatkin. Kun minä tulen kotiin niin panenpa Laitisen kovalle.

— Näihin pilajuttuihin ne panevat mitä nimiä vain sattuu ja laittavat kokoon jututkin omasta päästään, keskeytti neiti Sarrin ja ukon keskustelun.

— Mutta saiskohan ottaa tuon lehden? Ei ne sentään ihan tyhjästä keksi. Merkit sopii akuraatisti Juhana Laitiseen, taitaa olla Laitiskalla ruusukin. Mitä nuori herra meinaa?

— Varmasti se oli Juhana Laitinen Oraskylästä, koska merkit sopii, vastasi Sarri katsoen ukkoa vakuuttavasti silmiin.

— Jahaa niin minäkin, sanoi ukko ja pisti lehden taskuunsa ojentaen markkaa neidille.

— Saatte sen ilmaiseksi, sanoi neiti. — Nyt me saavumme pian

Helsinkiin. Onko teitä kukaan vastassa asemalla?

— Meillä on täti, jonka nimi on Naimi Vesilä, joka on ollut naimisissa äidin veljen kanssa, mutta joka ammuttiin sodassa aikoja sitten, alkoi Sarri suulaasti kertoa.

— Tätikö ammuttiin?

— Ei kun äidin veli. Nyt me saamme asua tädin luona, ja hän on luvannut hoitaa meitä kuin omia lapsiaan, mutta se ei ole juuri hauskaa.

— Kuinka niin?

— Kun hänellä on ollut vaan yksi tyttö, jota hän hoiti niin, että se hyvin pian kuoli.

— Mitä puhut? Sehän on kauheaa.

— Niin, tulirokkoon se kuoli.

— Onko teillä tuttuja Helsingissä?

— On joitakin pöhniä sukulaisia, mutta paraiten tunnemme tädin.

— Minutko?

— Niin, eikö me olla hyviä tuttuja?

— Kyllä poikaseni. — Neidin kasvot loistivat mielihyvästä. Tässä saatte nimikorttini.

— Silja Sylvia Letala, hei, sepä luisuu kielellä kuin vaseliini.

— Mitä täti on muuta, paitsi nainen? kysyi nyt Seppo, joka oli pitkän aikaa lukenut "Poikien Urheilulehteä".

— Minä olen postineiti. Kirjoitan osoitteeni tähän nimeni alle, niin te varmaan joskus tulette minua tervehtimään.

— Kyllä tullaan, huomenna tai ylihuomenna, lupasi Sarri.

— Tai milloin vain sopii, lisäsi varovaisempi Seppo.

— Älkää vain unohtako minua.

— Ei ikinä!

— Se puuttuisi vielä!

Nyt oltiin asemalla, otettiin jäähyväiset ja erottiin. Jäljessään pojat kuulivat ukon mumisevan:

— Vai on Laitisella niin viljalti olutta.

Naimi-täti löytyi helposti asemalta, hän oli sovitussa paikassa.

— Tervetuloa, rakkaat lapset. Otetaan ajuri, huomenna saamme sitten tavaranne kotiin. Nyt on niin myöhäistä. Kotona odottaa meitä vahva illallinen. Olette kai nälkäisiä? puheli täti hommaten ja järjestellen.

Pian saavuttiin tädin kotiin Ratakadulle. Siellä pojat kohteliaisuudesta söivät enemmän kuin jaksoivat, sillä he olivat syöneet pitkin matkaa eväitään.

Sitten täti näytteli huoneita puhuen yhtämittaa.

— Tässä on ruokailuhuone, tässä minun huoneeni ja tuossa asuu Ossi.

— Kuka on Ossi? kysyi Sarri.

— Hän käy samaa koulua kuin tekin ja on asunut luonani jo vuoden. Ossi on viimeisellä luokalla ja hyvin herttainen ja kohtelias poika. Hänen esimerkkiään teidän tulee seurata. Mutta tässä on oma huoneenne. Mitä pidätte siitä?

— Kiitos, se on kuin isojen poikien huone, kirjoituspöytä, kirjahylly ja keinutuoli. Tämä vasta on kivaa, huudahti Sarri ihastuksissaan.

— Osataankohan me asua tässä? kysyi Seppo katsellen komeaa seinämattoa.

— Eikös se hieno neiti voisi olla täällä?

— Kuka neiti?

— Se joka avasi oven, kun tulimme.

— Sehän oli Lempi, meidän kotiapulaisemme. Tuossa hän onkin. Tässä on

Sakari ja tämä on Seppo, tervehtikää nyt, pojat.

— Terveisiä Karjalohjalta, sanoi Seppo.

— Niin juuri, lisäsi Sakari.

— Tervetuloa ihmisten ilmoille, toivotti Lempi ja meni pois.

— Järjestäkäähän nyt tavaranne paikoilleen. Mutta ennenkuin aloitamme yhdyselämämme ehdotan, että sovimme menettelytavoista. Olen kirjoittanut tähän paperille toivomuksiani, sanoi Naimi täti ja luki:

"Pojat eivät karkaa merille, eivät osta aseita, eivät käytä laskuvarjoa eivätkä tuo kulkukoiria taloon. Jokaisella on henkilökohtainen vapautensa, jota ainoastaan soveliaisuus rajoittaa."

— Tädillä voi olla jokin erilainen soveliaisuusraja, kuin meillä.

Pannaan kuolemanvaara sen sijaan, sanoi Sakari.

— Mikä kuolema täällä Ratakadulla uhkaisi näin rauhanaikana? ihmetteli täti. — Mutta pannaan omatunto sen sijaan.

— Olkoon menneeksi, mutta minä en vastaa Sarrin omastatunnosta, se on eri kiero silloin kun hän joutuu kiikkiin, sanoi Seppo.

— Pyh! Seppo ei ymmärrä minun erikoista elämisen taitoani, tiuskaisi

Sakari.

— Onko teillä ehdotuksia ja lisäyksiä tähän sopimukseen? kysyi täti.

— Me haluaisimme nukkua myöhään lupapäivinä, pitää kutsuja syntymäpäivinä, käydä koiranäyttelyssä ja katsomassa sivistäviä elokuvia, niinkuin Suomisen Ollia, ja pitää matelijoita ja nilviäisiä ja sammakon mätiä lasipöntöissä, lateli Sakari.

— Me luvataan kiilloittaa neljä paria toisten kenkiä viikossa ja leikata pois tädin liikavarpaat ja riippuvat syntymämerkit, lisäsi Seppo.

— Se on liikaa, torjui täti. — Sitten voimme kaikki allekirjoittaa sopimuksemme.

— Jeh! Omalla punaisella verellä.

— Sinisellä musteella. Mutta nyt on aika mennä nukkumaan. Hyvää yötä poikaseni. Toivon, että te viihdytte tädin luona, sanoi täti ja vetäytyi pois.

— Tämä huone on aika komea ja lattia on kuin pöytä, mutta meidän huoneemme Varpuniemessä on sentään…

Lause jäi kesken, sillä Seppo tunsi kotihaikeuden puristavan kurkkuaan.

— Täti on perin ystävällinen, mutta äiti on sentään… Eikö sinusta äidit ole kaikkein tärkeimpiä naisia. Ja niitten pitäisi varsinkin iltasilla olla poikien luona, jotka silloin ovat huonolla elämisen päällä. Seppeli, nostetaan sängyt vieretysten.

— Se on hassua.

— No, hyvää yötä sitten.

Pojat riisuutuivat ääneti ja kiipesivät vuoteisiinsa. Valo sammutettiin ja molempien sängyistä kuului hiljaista supatusta.

Kului hetken aikaa, sitten Seppo kuiskasi:

— Sarri, kuule Sarri, nostetaan vaan.

Hyvin hiljaa ja varovasti vedettiin sängyt vieretysten. Parin minuutin kuluttua nukkui kaksi valkopäätä sikeää lapsen unta.

II.

KIRJEENVAIHTOA.

Ratakadulla torstaina

Rakas Äiti, äiti.

Eikö ole tarpeeksi kun kirjoittaa päivän alkuun? Sen muistaa. On vähän hankalaa, kun tulee kouluun kolmannelle luokalle, kun on lukenut vain kotona ja ollut yksi opettaja, herra Lehtonen, jonka minä hoksasin raitsikassa ja hänestä oli tullut sotamies ja antoi paikan vanhalle rouvalle, joka seisoi ja piteli kiinni remmistä katosta ja sen puseron ja hameen välillä oli aukko, josta näkyi valkoista liiviä vahingossa, kun käsi oli ylöspäin. Koulussa on monta konstia, mitä me ei olla aavistettukaan, ei saa juosta käytävissä ja luokalla saa puhua vain kun huitoo ja opettaja sanoo että: Uski ja täytyy antaa selkään monelle, omasta ja Sarrin puolesta ja rusettia ei voi pitää takissa ja linkopyssyt ja huuliharput opettajat nykäsevät, vaikka ne ovat kyllä muuten rehellisiä ja parempia kuin luulisi. Monella on sentään äkkinäinen ja topakka ääni, että pelästyy kun se nopeasti kysyy. Nyt meillä on parempi olla kun me urheillaan reimasti ja osataan läksyt, kun Lehtonen opetti jo melkein kaikki, mitä täällä opetetaan. Mutta Sarri joutuu välistä kiikkiin, kun on lyönyt pesäpalloa iltapäivän ja minä vasta illalla sitä opetan ja nyt muistui mieleeni että isopallo jäi sinne, lähetä rakas äitimuru, se tänne.

Täti on muuten hyvä, mutta hämmästyy ja puhuu paljon ja hiukset ovat päivällä päässä ja yöllä piirongilla, melkein kaikki, Sarri näki, kun kerran kävi hakemassa hammastippoja tädiltä, kun hammasta pakotti ja Lempi on ihan kuin Saima ja kihloissa sulhasen kanssa ja hieno paitsi kynnet. Nyt ei ole muuta sanottavaa, kuin siitä koti-ikävästä ja se on kruinaa, niin että minä jätän sen Sarrille.

Ystäväsi Seppo Uski.

J.K. Nuttura vain oli piirongilla.

Seppo oli tehnyt vahvasti työtä. Hän piti velvollisuutenaan täyttää koko arkin ja koetti kirjoittaa nuhteetonta kirjakieltä.

— Kirjoita sinäkin, Sarri, jotakin.

— Sinä olet jo kirjoittanut kaikki asiat, vastasi Sarri liimaten ikkunaan irvistelevän ukon, jonka hän oli leikannut paperista.

— Voit kirjoittaa Ossista ja kylpyhuoneesta ja niistä kahdesta housun reiästä.

— Reiät olivat sinun työtäsi ja nyt panet minut tunnustamaan.

— Silloinhan sinun ei tarvitse hävetä kirjoittaa niistä. Jos kerrot äidille kunnollisella tavalla asian, niin saat tämän kumiletkun, houkutteli Seppo.

— No olkoon menneeksi.

Sarri istuutui pöydän ääreen ja kirjoitti:

Päällekirjoitus sama kuin Sepollakin.

Molempien housut olivat tuolilla päälletysten arkihousut, ne harmaat, joissa takatasku on liian pieni ett'ei pallo mahdu koska oli ilta ja me oltiin paitasilla. Sitten piti jakaa lakritsitanko ja Seppeli pani sen tuolille ja puukon päälle ja löi silitysraudalla ja lakritsi meni poikki ja veitsi oli terotettu niin että housut menivät myöskin poikki niin pitkälti kuin veistä riitti. Nyt meillä on ollut samettihousut koulussa ja pojat kutsuvat minua samettisarriksi ja Seppeliä sofföörisepoksi niin että täytyy saada Lempi paikkaamaan reijät. Täti ei anna pitää parasta pukua, vaikka Ossi on aina niin hieno. Ossin nimi on Häger ja sellaista poikaa ei ole maalla ainakaan. Vaatteet ovat komeat kuin virkamiehellä ja hän laulaa niin että pallea paisuu ja jokainen joka kuulee huokaa ja tulee nälkäiseksi. Sitten täällä on sisässä mainio uimahuone mutta ei järveä paitsi kylpyamme johon tulee lämmintä vettä. Kaupungissa on ihmeellistä asua kun on aina ollut maalla mutta me totumme kyllä kun vaan ei näytä kellekään että hämmästyy tai ei tiedä. Seppeli sanoo että isälle täytyy laittaa terveisiä että hyvä on että hän on maalla sillä täällä ei tarvita eläinlääkäriä kun tällä ei ole eläimiä paitsi ajurinhevosia ja koiria. Meillä on välistä ikävä ja illalla me muistetaan mitä äiti sanoi. Terveisiä Jerelle että hoitakoon hyvästi varsoja, joitten nimiksi pitää panna Reksi ja Vaksi, jotka merkitsevät rehtoria ja vahtimestaria ja että täällä on vimmatusti naisia ja ihmisiä.

Kunnialla Sakari Uski.

J.K. Pilkut ovat vaikeita panna ja matematiikka on harmillista.

— Kauheaa, tähän meni koko iltapäivä. Anna nyt kumiletku.

— Mutta sinä et selittänyt selvästi, että minä en huomannut, että housut olivat tuolilla ja että minä tein sen vahingossa.

— Jos et anna letkua, niin minä poltan tämän kirjeen! En minä sen enempää jaksa kirjoittaa, kun äiti sitäpaitsi tahtoo, että täytyy kirjoittaa kauhean hyvää kieltä ja muuta.

— No, tuossa saat letkun.

Sakari juoksi kylpyhuoneeseen, sitoi letkun alapään umpeen ja pani toisen pään vesihanaan niin että vesi tunkeutui sisään. Letku paisui paksuksi kuin makkara ja Sarri sitoi toisenkin pään kiinni. Hänellä oli metrinpituinen, raskas, punainen letku. Sitten hän pani vihreän kurkun toiseen päähän ja vuoli kurkkuun silmät ja suun. Suuhun pistettiin halkaistu punainen pahvinen kieli. Otus oli todella kamalan näköinen, ja Sarri juoksi näyttämään sitä Sepolle.

— Mitä me nyt tehdään tällä? On surkean viheliäistä, jos sillä ei saada aikaan oikein kivaa.

— Pannaan se Ossin sänkyyn.

Samassa eteisen kello soi.

— Tule, saat nähdä, huusi Sarri ja ryntäsi ovelle, Seppo kintereillään. — Ossi tulee kotiin.

Sarri pisti käärmeen varovaisesti ulos kirjelaatikosta, kiersi sitä edestakaisin ja sihisi hampaittensa lomitse.

Ulkopuolelta kuului kimakka huuto, sitten kiireisiä askeleita portaita alas.

Sarri veti käärmeensä nopeasti pois.

— Se olikin nainen, joku vieras nainen, sanoi Seppo pelästyneen näköisenä. — Lähde nyt pakoon ja nopeasti.

— Tule mukaan, sanoi Sarri, jolla jo oli lakki päässä.

— Enhän minä ole tehnyt mitään.

— Ei ne erota meitä, tule vaan.

Pojat juoksivat keittiön kautta ulos eivätkä pysähtyneet ennenkuin olivat Tähtitorninmäellä. Siellä he istuutuivat penkille ja tuijottivat Luodolle päin.

— Kirjoissa pojat karkaavat merelle, kun he eivät menesty kotonaan, sanoi vihdoin Sarri.

— Koti on kaukana, huokasi Seppo.

— Olisikin tämä tapahtunut kotona, kyllä me siitä sitten selviydyttäisiin, mutta Naimi-täti ei ymmärrä mitä kaikkea voi sattua lapsille ja etenkin pojille ja kaksosille.

— Milloinka me nyt voimme lähteä kotiin, nytkin on jo illallisen aika.

Minne panit letkun? kysyi Seppo.

— Voi kauhistus, se unohtui eteisen lattialle.

— Kuule, Sarri, kirjoitetaan kirje.

— Voisihan koettaa. Minä repäisen lehden muistikirjasta. Sinä osaat kirjoittaa parempia aineitakin, kyhää sinä oikein naisensydämen kirje.

— Minkälainen se on?

— Semmoinen, joka liikuttaa sen sydäntä. Naimi-täti tulee liikutetuksi vähänväliä.

— Niin, kun hän lukee värssyjä kuolinilmoitusten alla, tai kuvauksia nälkäkuolemasta, tai kun joku jää leskeksi kahdeksan lapsen kanssa.

— No sekoita sellaista joukkoon.

Seppo alkoi kirjoittaa otsa rypyssä.

Rakas Naimi-täti.

Sellaiset pojat, jotka tahtovat vähän laskea leikkiä ison toverin kanssa, jonka nimi on Ossi Häger, ja vahingossa pelästyttävät toista naista, jonka nimeä me emme vielä tiedä, eivät ole niin häijyjä kuin joku nainen luulee. Jos se nainen on tullut heikkohermoiseksi, hulluksi ei sentään kukaan sellaisesta tule, niin me ollaan pahoillamme siitä ja luvataan jollakin tavalla tehdä hänelle hyvää. Vaikka hieroa päätä, ei vasten karvaa. Meillä on nälkä ja kerran meistäkin seisoo värssy ilmoituksen alla. Sarri sen teki, minä annoin letkun.

Sarri ja Sarrin veli Seppo Uski.

J. K. Kotona tapahtui välistä paljon pahempaa.

Kirje kierrettiin kokoon, ja pojat lähtivät kotiinpäin.

— Katsos tuota kuvapatsasta, sen nimi on "Rääkkäys", ei niilläkään ole hyvä olla, sanoi Sarri.

— "Haaksirikkoiset" se on. Ei merelläkään ole kovin hääviä.

Pojat menivät kotiin keittiön kautta. Onni suosi heitä, sillä Lempi oli sisällä. Kirje jätettiin pöydälle ja pojat hiipivät hiljaa huoneeseensa ja menivät sänkyihinsä sytyttämättä valoa.

Sillävälin oli Naimi-täti tullut kotiin. Hänellä oli oma avaimensa. Tullessaan sisään hän astui jollekin liukkaalle, pyöreälle, luisuvalle esineelle, joka halkesi paukahtaen ja ruiskuttaen vettä Naimi-tätiä vastaan. Eteisestä kaikui huuto läpi koko huoneiston. Lempi riensi keittiöstä ja Ossi, joka juuri tuli portaissa, ryntäsi sisään sytyttämään valoa.

— Vesikäärme, suuri vesikäärme, huusi Lempi. — Se sylkee vettä.

— Ota pois se kamala peto, sanoi Naimi-täti vapisevin huulin juosten ruokasaliin.

Ossi otti letkun keppinsä päähäni ja tutki sitä.

— Tämä on poikien käsialaa, se on vain leikkikäärme, rauhoitti hän naisia.

Samassa soi puhelin ja Ossi meni vastaamaan.

— Täällä puhuu tohtori Hait. Minun vaimoni kävi juuri teillä ja sanoi, että ovestanne luikerteli suuri punainen käärme häntä vastaan. Koska otaksun, että häntä on peloitettu sopimattomalla leikinteolla, minun täytyy lausua ankara paheksumiseni.

— Me emme tiedä asiasta mitään, koetti Ossi puolustaa.

— Ottakaa selvä rikollisesta. Vaimoni on saanut hermokohtauksen ja sanoo, että häntä vastaan on tehty murhayritys. Toivon, että voitte selvittää tämän anteeksiantamattoman tapahtuman.

— Ei suinkaan kenenkään tarkoitus ole ollut… aloitti Ossi.

— Hyvästi!… ja puhelin soi korvaan.

Naimi-täti ei tullut juuri lempeämmäksi kuultuaan tämän välikohtauksen.

Lempi kuivasi polvillaan eteisen lattiaa ja murisi tuskautuneena.

— Kutsu pojat tänne, Ossi, sanoi täti.

— He eivät ole kotona.

Illallinen oli kolkonlainen. Täti tuumi tepsiviä rangaistuskeinoja ja Ossi pani useaan kertaan alulle keskustelun, saamatta muuta kuin yksitavuisia vastauksia. Syötyään vetäytyivät molemmat huoneisiinsa.

Täti veti esille kasvatusopin nuorilta päiviltään, mutta ei löytänyt tilaisuuteen sopivaa kohtaa. Kun aika kului, hän alkoi tulla levottomaksi. Missähän pojannaskalit viipyivät?

— Tässä on kirje rouvalle, se oli keittiön pöydällä, sanoi Lempi.

Naimi-täti luki sen moneen kertaan, pudisti päätään ja vilkuili kasvatusoppiin.

— Poika raukoilla on nälkä. Lempi, vie heille ruokaa.

Nälkä olikin suurin kärsimys maailmassa Naimi-tädin mielestä. Hänen sydämensä suli kuin vaha kun hän ajatteli, että pojat kärsivät ruoan puutetta.

— Tässä on teille ruokaa, mutta minä en antaisi teille hiventäkään, sanoi Lempi pojille.

— Lähettikö täti meille ruokaa? kysyi Sarri alkaen syödä.

— Lähetti. En kai minä sitä muuten toisi.

— Naimi-täti on samaa sukua kuin äiti, sen huomaa heti.

— Samaa on selvästi, vakuutti Seppokin.

— Kuules, Lempi, älä ole homehtuneen näköinen. Sano mitä meidän on tehtävä, että tulisit hyvälle päälle.

— Ei minulla ole muuta tarvetta — kuin vaikea kirje, joka olisi värkättävä.

— Kirje! Kirjeitä koko päivän niin että niihin on hukkua. Minä olen jo kirjoittanut kaksi, käsi herpautuu vähemmästäkin.

— Tuo tänne, minä kirjoitan, sanoi Sarri iloisena, kun pilvet eivät näyttäneet enää varsin uhkaavilta.

— Mutta jos kerrotte muille?

— En, jos paikkaat kaksi reikää housuissamme.

— No olkoon menneeksi. Tässä on paperia. Kyllä minä osaan kirjoittaa, mutta kun Santeri on niin sivistynyt, niin se nauraa, jos kaikki ei ole jämtisti laitettu. Pane nyt päällekirjoitus että 'kaivattu Sanderi'.

— Kuka se Santeri on? kysyi Sarri.

— Oikea virkamies ja sulhanen, postiljooni ja kirjeenkantaja.

— No mitä sitten? Tässä seisoo jo: kaivattu Santeri.

— Kirjoita vaan herraskieltä, varoitti Lempi, jota epäilytti Sarrin omavaltainen konsonanttien muuttaminen. Kirjoita sitten jotain ikävästä ja käytä kauniita sanoja.

Sarri tuumaili ja kirjoitti.

— Sano sitten että palkkaa on korotettu 50 markalla ja että Vihtori pyysi "eläviin", mutta minä en mennyt, kun Santeri ei kärsi Vihtoria ja kun ei ollut vapaailta. Kerro, että uusi paikka hampaasta lohkesi, ja sitten vähän rakkaudesta ja tapaamisesta ja että minun syntymäpäiväni on viikon perästä, ja loppuun minä panen nimeni. Lue nyt kirje.

Ja Sarri luki kirjoittamansa:

Kaivattu Santeri,

Minulla on huisin ikävä sinua, kunnon veli, niin ikävä, että tekee mieleni itkeä, niinkuin naisten möhlä tapa on. Naimi-täti antaa nyt minulle 50 markkaa enemmän palkkaa ja se on kivaa ja Vihtori pyysi "eläviin", mutta koska sinä inhoot häntä, niin minä en mennyt, kun ei ollut vapaa ilta. Hampaat alkavat lahota, niin että kieltä raapii ja minä rakastan yhtä miestä, joka on varmaan se sulhanen ja tahtoisin tavata sinua vaikka taivaassa. Tule tänne syntymäpäiväksi ja tuo lahjoja, linkkuveitsi, tai sähkölamppu, tai koiranpentu…

— Älä nyt. En. minä sellaista huoli, pane ennemmin alpummi tai kampa. Entisestä on piikit melkein poikki. Ei saa sanoa Naimi-täti, vaan, rouva ja pane että se sulhanen on Santeri.

— Kyllä tämä on hyvä. Nyt minun on uni.

Mutta Lempi vaati lujasti jälkikirjoitusta, joka kirjoitettiinkin.

J.K. Anna kampa tai alpummi, Naimi-täti on rouva ja Santeri on sulhanen.

Muisdellen Lembi Inginen.

Allekirjoituksen pani Lempi itse ja lähti tyytyväisenä keittiöön.

Pojat makasivat levottomina vuoteillaan. Uni ei ottanut tullakseen.

— Mikähän tapa sekin on, että sanotaan hyvää yötä, tuumi Sarri.

— Ehkä se on välttämätöntä vain meillä Varpuniemellä.

— Hänpä lähetti illallista meille.

— Lähetti. Kaikki ihmiset eivät ole kuin äiti. Ei aivan kuin äiti, vaikka ovat sukuakin. Minä olen jo rukoillut ja kaikki olisi valmista.

— Hyvää yötä Seppeli, nukutaan vaan.

— Hyvää yötä Varpuniemi ja kaikki.

Naimi-täti nukkui jo. Hän ei aavistanut mitenkä pikkupoikien on vaikea saada unta ilman "hyvää yötä". Etenkin kun isä ja äiti ovat Varpuniemessä.

III.

SALAPOLIISEJA.

— Veisitkö Sarri kenkäni suutarille korjattaviksi iltapäivällä? kysyi

Ossi päivällispöydässä.

— Jeh, varmasti. Minä olen tehnyt sinulle vasta kaksi palvelusta ja lupasin kolme, vastasi Sarri.

— Mitenkä olet niin paljon velkaa, Sakari parka? kysyi Naimi-täti.

— Se on siitä vanhasta asiasta, kun Ossi lepytti tohtorinna Haltin.

— Mitenkä se tapahtui?

— Ossi meni itse hänen luokseen ja selitti kaiken ja mitä lie tehnyt ja se oli reilusti tehty.

— Hyvä on, että muistat kunniavelkasi. Mitä teette iltapäivällä, nythän on lauantai?

— Meillä on "Kipinän" kokous.

— En ole kuullutkaan siitä.

— Kipinä on koulun raittiusseura. Me kuulutaan siihen.

— Teette oikein, pojat, kun jätätte väkijuomat ja rupeatte raittiiksi.

Viina on ollut monen turmio — — —, alkoi Ossi.

— Meillä ei aikaihmisetkään juo, saatikka sitten lapset, sanoi Seppo halveksivasti.

— Minä luulin että kuulutte Kipinään siksi, että pyritte elämän muutokseen. Konventtiluokilla on tanssit, minä menen sinne.

— Oletko kutsunut ketään mukaasi? kysyi Naimi-täti.

— Olen Verna Airon. Hän tanssii mainiosti ja puhuu myöskin. Minä en pidä tuppisuu-tytöistä.

— Mutta sinunhan täytyy olla sitten koko ilta Vernan kanssa? Miten sinä viitsit, sanoi Seppo.

— Se juuri onkin hauskaa. Miehet osaavat olla naisten kanssa.

— Minä luulin, että sinä olisit siinä asiassa parempi kuin Lauri. Miehistä usein pettyy. Lehtonenkin oli samanlainen juhannuskokolla ja milloin tyttöjä sattui mukaan. Mutta Jere, se on mies.

— Kuka Jere on?

— Jere on tallimies, eikä hän koskaan ole ollut naimisissa eikä tahdokaan. Jere sanoo, että nainen on milloin kadulla, milloin torilla ja hän väijyy kaikkien nurkkien takana. Ihanuus on valhetta ja kauneus turhuutta.

— Parempi on asua autiossa maassa kuin riitaisen vaimon kanssa, lisäsi

Seppo suu täynnä puuroa.

— Teidän Jerenne on saanut viisautensa Salomonilta, mutta kertoiko hän myöskin, miten Salomon ylistää hyvää naista?

— Ei Jere hyvistä naisista puhu.

— Onko Naimi-tädissä mitään luonnon oikkua? kysyi Sarri, jonka ajatuksenjuoksua ei ollut helppo havaita.

— Mitä tarkoitat? Naimi-tädin ääni ei ollut aivan yhtä lempeä kuin tavallisesti.

— Esimerkiksi kuusi varvasta, tai halkonainen kieli tai niinkuin

Seppelillä on — — —

— Sarri, varo itseäsi, taikka minä laitan luonnonoikun naamaasi, huusi

Seppo punaisena.

— Tarkoitin vain, että onko tädillä mitään syntymämerkkiä tai muuta kummallista?

— Ei minulla ole mitään sellaista. Kuinka voit otaksuakaan semmoisia tyhmyyksiä?

— Jaa se on totta, eihän kukaan mielellään kerro, jos varpaita olisi kuusi. Mutta mukavaa sitä olisi nähdä. Sarria nauratti niin että maitoa tirskui takille ja liinalle.

— Sakari, käyttäydytkö kotonasi noin? Puheesi on myös sopimatonta.

Epäilit äsken minun rehellisyyttäni. Enkö minä puhu aina totta?

Vastaahan nyt heti suoraan.

— Tietysti Naimi-täti puhuu totta, kyllä minä uskon, ettei tädillä ole — — —

— Älä puhu enää siitä. — Naimi-täti oli jäykän näköinen.

Sakari istui nolona ja työnsi ruokaa vahvasti suuhunsa. Seppo kärsi veljensä puolesta ja koetti keskustella luonnollisesti.

— Etkö, Ossi, tahtoisi olla mieluummin eläin kuin ihminen? Niillä on mukavat vaatteet, ei tarvitse vaihtaa ja varoa eikä ne tee syntiä, valehtele tai puhu pahaa toisista.

— Mutta murhaavat joskus, sanoi Ossi.

— Ne lahtaavat vain ruokansa ja sitä ihminenkin tekee eikä siinä huoli olla pöhniä omantunnonvaivoja.

— Mutta niiltä menee hukkaan monta nautintoa, esimerkiksi musiikin alalla.

— Eikä ne pääse koskaan leffaan eikä voi nauraa sukkeluuksille. Eikä heittää palloa, paitsi apinat. Mutta läksyjä ei niillä ole, ja se on kaikista suurin etu.

— Täytyy niitten oppia paljonkin.

— Mutta ei kirjoista. Sadut niiltä myöskin menee hukkaan.

— Mikä siis on lopputulos? kysyi Ossi.

— Että pitäisi voida olla tarpeen mukaan vuoroin poika ja vuoroin leijona tai lintu tai valaskala.

Ateria oli lopussa, kiitettiin ja noustiin. Muut poistuivat paitsi

Sarri, joka varovaisesti lähestyi Naimi-tätiä.

— Minäkin tahtoisin olla eläin, sanoi Sarri.

— Miksi niin? kysyi täti, jonka huulet eivät enää olleet niin tiiviisti yhteenpuristuneet.

— Ne eivät loukkaa ketään eivätkä puhu pöhnää.

— No pojuseni, sinä olet tädin kiltti ystävä. Tiedän ettet tahallasi loukkaa ketään.

— Nyt minä olen kuin lintu taivaalla, huudahti Sarri juosten Sepon luo

Ossin huoneeseen.

— Harmittaa kun on matti kukkarossa juuri juhlan edellä, tuskitteli

Ossi tarkastellessaan vaatevarastoaan.

— Mitä sinä siellä teet rahalla?

— Täytyy tarjota Vernalle yhtä ja toista ja pitäisi saattaa kotiin autolla. Onhan ilkeää esiintyä kitupiikkinä, kun muuten on hyvin puettu, ja klassillinen ulkomuotonikin velvoittaa.

— Mikä se on? kysyi Seppo.

— Hieno nenä, korkea, kaareva otsa, jalot piirteet ja Apollon ryhti.

— Oletko sinä sellainen?

— Katso vain tarkkaan, ei mitään puutu.

— Mutta nenä minusta on vähän — — —

— Seppo, muuta voit moittia, mutta nenä on Hägerien ylpeys, sitä kannattaa katsoa. Harmin paikka, etten saa rahaa ainakaan viikkoon.

— Sinähän sait juuri paljon rahaa isältäsi.

— Mitäs! Ne menivät heti.

— Sano, mitä ostit?

— Ne käytettiin hyväntekeväisyystarkoituksiin ja muuhun.

— Ymmärrän, köyhille ja Pelastusarmeijalle.

— Niin, ostin tarvitsevalle uuden solmion ja sinipunaista kirjepaperia.

— Hyi, itsellesi.

— Tarvitsin niitä kipeästi.

— Yks herra kysyy Ossi herraa, kuului Lempin ääni eteisen ovelta.

— Tässä on nenäliinani, Sarri. Jos päätätte lainata tarvitsevalle, niin tuokaa se takaisin kukkaron muodossa. Hannes Pälsi tulee tänne, menkää nyt, suloiset ystäväni, sanoi Ossi nopeasti.

Pojat poistuivat tervehtien ohimennen Ossin hyvää ystävää.

— Lainataanko hänelle? kysyi Seppo.

— Hän laski meidän kanssamme koko iltapäiväni ennen viime kokeita ja lepytti Haltin tohtorinnan, sanoi Sarri.

— Ja vei koiranäyttelyyn. Täytyy kai antaa. Minulla on 100 markkaa, paljonko sinulla on?

— 80 markkaa, mutta saamme vasta ensi kuussa lisää.

— Maksaahan Ossi takaisin lainansa.

— Mutta Kipinässä menee rahaa.

— No annetaan 140 markkaa, niin jää meillekin jotakin.

Setelit pantiin huolellisesti nenäliinan sisään ja Sarri juoksi Ossin huoneeseen.

— Tässä on nenäliinasi, Ossi! Kiitos lainasta! sanoi Sarri hienotunteisesti.

— Kiitos itsellesi! Lainat on aina maksettava tunnollisesti, vastasi

Ossi merkitsevästi nyökäten päällään.

— Tule nyt, Sarri, täytyy lähteä, huusi Seppo. Sarrin teki mieli katsoa isojen poikien juhlavalmisteluja, mutta hän lähti kuitenkin viivytellen pois.

Kipinässä oli tavallista juhlallisempaa, paljon ohjelmaa ja lukuisasti osanottajia. Pojat olivat solmineet ystävyysliiton parin vilkkaan toverin, Jannen ja Riston, kanssa. Nämä olivat eri-ikäisiä veljeksiä, mutta samalla luokalla, Janne kun oli ollut sairas suuren osan edellistä vuotta ja jäänyt siksi luokalle. Ensiksi veivät tieteelliset harrastukset heidät yhteen. Seppo oli kerran käynyt Jannen luona kirjaa lainaamassa ja nähnyt tämän eriskummallisen asunnon. Seinän läpi oli johdettu kaasua keittiöstä Jannen huoneeseen, jossa oli pieni laboratorio. Bunsenlamppu, keittoastiat, koeputket, kemialliset aineet ym. tarvikkeet täyttivät koko pienen huoneen. Seppo, jolla oli kova harrastus luonnontieteisiin, katseli ihastuneena Jannen hommia. Sen jälkeen he lukivat yhdessä kemiaa, tekivät kokeita, säästivät rahaa uusiin kokeiluihin ja viihtyivät mainiosti yhdessä. Sarri ja Risto alkoivat nyt myöskin seurustella; heidän luonteensa sopivatkin hyvin yhteen. He olivat vilkkaita ja kekseliäitä, soittivat ja tekivät retkeilyjä.

Kun ohjelma "Kipinässä" alkoi loppua, nykäisi Risto Sarria takinhihasta ja kuiskasi:

— Tule laulusaliin, mennään soittamaan.

Kaikki neljä poikaa, jotka istuivat vieretysten, menivät laulusaliin.

Risto istuutui pianon ääreen ja soitti korvakuulon mukaan.

— Risto on aika soittomestari, sanoi Sarri ihastuneena.

— Kuulisitte miten kauniita säveleitä minun päässäni kaikuu, niin ette sanoisi minua mestariksi, vaan hölmöksi rämpyttäjäksi, joka näin huonosti esittää niitä.

— Putkikaan ei soita paremmin, sanoi Seppo.

— Vai Putkiko? Risto kääntyi ympäri toisiin päin. Minä olen kuullut Putken soittavan, ja se oli vasta jotakin. Ei luulisi, että hänessä on opettajan sielu ja opettajan ruumis.

— Mikäs sielu häneen sitten sopisi? kysyi Janne. Ehkä keinotekoinen sielu, joka liukenee eetteriin, tai sähköinen sielu, joka virtaa langatonta johtoa pitkin kuulijoihin, kun hän soittaa?

— Niin juuri, kun Putki soittaa, niin Putken soittosielu virtaa minuun, ja kun Putken sormet liukuvat pianolla, niin minun sormeni tuntevat jokaisen liikkeen. Ja sen sielu on parempi, parempi kuin muitten.

— Soita nyt Risto "Läksin minä kesäyönä käymään", pyysi Sarri.

Ja Risto soitti, lisäili omasta päästään ja venytteli säveltä monella tavalla. Kaksoset istuivat liikkumatta ja nauttivat. Varpuniemi, kesä ja koti alkoivat herätä selvänä muistissa. Seppo muisteli miten he uittivat Jeren kanssa hevosia, ratsastivat ilman satulaa, uivat itsekin ja kuuntelivat Jeren kertomuksia. Sarrin mielessä häämötti koko vihanta luonto, hän tunsi tuoreen heinän tuoksun, kuuli kesäiset äänet, laivan jyskytyksen Lohjanselällä, kirkonkellot etäisinä, epäselvinä, tuulen huminan puissa ja näki äidin sinisessä kesäpuvussa poimivan puutarhamansikoita. Isä leikkaa tomaatteja ja Saimuski leipoo pikkuleipiä.

Kuului kolinaa, pojat hyppäsivät seisoalleen ja purskahtivat nauruun. Jannen henki ei jaksanut seurata toisia, hän oli nukahtanut penkille, kääntynyt toiselle syrjälle ja putosi maahan.

— Vieläkö me ollaan täällä? Nythän on yö. Vikkelästi kotiin.

— Niin, kotiin Varpuniemeen, sanoi Sarri.

— Sitäkö sinäkin ajattelit? Mutta kello onkin jo kymmenen. Voi kamalaa, kuuletteko, että kaikki on hiljaa.

Seppo oli pelästyneen näköinen.

— Ovi on lukossa! Vaksi on käynyt huomaamatta sulkemassa sen. Silloin varmaan, kun me puheltiin soittosielusta, muuten hän olisi kuullut, että me oltiin täällä ja soiteltiin, sanoi Risto yrittäen avata ovea.

— Mitenkä me päästään kotiin? Kaikki muut ovat menneet pois, eikä meillä ole alaoven avaintakaan. Täti sanoi, että täytyy tulla kotiin ennen kymmentä, vaikeroi Sarri.

— Laitetaan nuora takeista ja housuista, ei tämä ole niin korkealla, ettemme uskaltaisi sitä myöten mennä alas, ehdotti Janne.

— Silloin saamme käyttää loppukuukauden samettihousuja. Ei kiitos! vastusti Sarri.

— Nyt Naimi-täti kiemurtelee kotona ja lukee kasvatusoppia eikä uskalla puhua meistä liikaa pahaa, sillä mehän voisimme olla kuolleita, sanoi Seppo synkännäköisenä.

— Kyllä varmaan meilläkin on nyt kruinallista. Isä kävelee kadulla edestakaisin, äiti soittaa muille äideille, ja Liisa on viisas ja tietää mitä meidän olisi pitänyt tehdä, sanoi Risto.

— Kuka Liisa on? kysyi Sarri.

— Etkö ole nähnyt Liisaa meillä? Se on sellainen, joka toruu kynsistä ja on sisar, mutta kuuluu aikaihmisiin ja häpee meitä ja sanoo rakastavansa, silloin kun erotaan, selitti Janne.

— Kyllä minä sellaisen tiedän. Meillä on myöskin samanlainen — nimi vain on Saima. Semmoiset tahtovat mennä naimisiin miesten kanssa.

— En minä usko, että Liisa tahtoo. Hän halveksii miehiä, sanoi Risto.

— Niin meitä, silloin, kun me kaadetaan mustepullo sen kirjeelle. — — —

— Älkää nyt puhuko pöhnää! Mitenkä me päästään kotiin? Sarrilla oli jo itku kurkussa.

— Tuumikaa te täällä, te voitte olla Scotland Yard, Lestrade ja muut. Minä menen tuonne nurkkaan Sherlock Holmesiksi pohtimaan asiaa. Antakaa minulle piippu ja viulu, sanoi Janne.

— Minä olen Watson, jolle voit selittää joka askeleen, jonka pääset eteenpäin, ehdotti Seppo.

— Ei kukaan saa lähestyä, huusi Janne, joka istui leikkirevolveri piippuna huulien välissä pimeässä nurkassa.

— Heitetään kadulle pullo, jossa on kirje sisässä, niin saamme apua, sanoi Sarri.

— Se menee rikki eikä kukaan löydä sitä. Mutta laitetaan soihtu nuottivihosta ja heilutetaan ikkunasta edestakaisin, oli Riston nerokas suunnitelma.

— Kääritään joku meistä muitten vaatteisiin ja heitetään alas apua hakemaan. Sillä tavalla ei satu kiviin, sanoi Sarri.

— Tehdään niin. Parasta on heittää sinut, sanoi Risto.

— Ei minua, mutta vaikkapa Janne.

— Kaikki on selvää, tulkaa, mennään kotiin. — Holmes tuli rauhallisena nurkastaan.

— Mitä? Oletko ratkaissut tämän asian? — Pojat olivat ihmeissään.

— Aivoni tekivät sen helposti. Myönnättekö nyt, että on muitakin salapoliiseja kuin Scotland Yardin, jotka kelpaavat johonkin? Mitä sanotte, herra Lestrade?

— Myönnänhän minä, jos todella olet ratkaissut pulman, vastasi Sarri.

— Ja sinä, Watson, voit liittää uuden jutun entisten joukkoon.

— Minä vain en ymmärrä? sanoi Seppo.

— Olet taitava lääkäri, mutta huono johtopäätösten tekijä. Ensin huomasin, että istuimme melkein pimeässä. Katulyhdyn heikko valo tuskin ollenkaan valaisi huonetta. Sitten aloin tutkia ikkunoita. Niistä ei ollut hyötyä, ei myöskään katosta eikä lattiasta. Toista oli seinien laita. Katseeni kiersi ympäri niitä ja pysähtyi takaseinälle. Siellä häämötti jotakin. Hämärä muisto laulutunneilta auttoi minua, ja asia oli ratkaistu. Tulkaa varovasti jäljestäni!

Janne kulki toisten seuraamana takaseinää kohti, astui varmana tässä seinässä olevan oven luo ja aukaisi sen mahtipontisesti. Toiset ällistelivät.

— No tämä nyt ei ollut mitään! Tiesinhän minäkin, että täällä oli ovi, sanoi Seppo.

— Minä luulin, että Vaksi oli sulkenut senkin. Tuo oli helppo tehtävä, huudahti Risto.

— Kun ratkaisu on suoritettu, näyttää kaikki helpolta, mutta kukaan teistä ei pystynyt siihen, sanoi Janne.

— Alaovessa on sisästä päin avattava lukko, joten tie on selvä kadulle asti.

— Ratkaisehan, mitenkä me nyt pääsemme kotiin omasta alaovesta, kehoitti Sarri.

— Kun tulette kotiin, niin seisokaa oven ulkopuolella, kunnes se avautuu.

— Sinä olet liian maffinen, Janne.

— Hyvästi nyt, oli Jannen vastaus hänen juostessaan pois Risto kintereillään.

Seppo ja Sarri seisoivat hyvän aikaa Ratakadulla oven ulkopuolella, kunnes vihdoin Ossin iloiset kasvot näkyivät pistävän esiin sisäpuolelta.

— Vai herrat ovat yöseikkailulla? sanoi hän.

— Mitenkä tiesit tulla avaamaan?

— Janne soitti juuri, että kaksi salapoliisia on kadulla ja ne tahtovat tulla kotiin nukkumaan. Onneksi minä olin puhelimessa.

— Miten valvoit näin myöhään?

— Luuletko, että kukaan meillä voi nukkua? Otaksut varmaankin, että

Naimi-täti kuorsaa rauhassa ja tulet ovat sammutetut kuin rauhan aikana.

Pojat kulkivat hiljaisina portaita ylös. Molemmat aavistivat jotakin.

Sentähden he hämmästyivät kovin, kun Naimi-täti heidät nähtyään syleili ja taputti, nauroi ja nyyhkytti vuoroin.

— Rakkaat poikani, vielä sain nähdä teidät elävinä. Tulkaa syömään, ruoka odottaa teitä, lapsiparat.

Pojat söivät ja kertoivat, Naimi-täti tyrkytti ruokaa ja Ossi nauroi.

— Hyvää yötä nyt, toivon ettei minun koskaan enää tarvitse pelätä näin puolestanne. Huomenna on sunnuntai, silloin saatte nukkua rauhassa, olivat Naimi-tädin viimeiset sanat.

— Minkähän tähden Naimi-täti oli niin hädissään? Eihän me olla hänen poikiaan, tuumi Seppo.

— Me ollaan täällä hänen vastuullaan ja hänestä varmaan olisi mölhää kirjoittaa Varpuniemeen, että meille tapahtui kauhea onnettomuus tai että me hävittiin ikiajoiksi, vastasi Sarri.

— Ehkä hän pitää meistä, sanoi Seppo epäröivällä äänellä.

— Miksei meistä joku muukin voi pitää kuin vain isä ja äiti, sanoi

Sarri.

— Jeh! pani Seppo pisteen loppuun.

IV.

RAHAHUOLIA.

— Pidätkö lakritsista, Naimi-täti? kysyi Sarri.

— En mistään hinnasta pistäisi sitä suuhuni.

— Etkö yskässäkään?

— En koskaan.

— Etkö silloin säilyttäisi näitä lakritsipiippuja pari päivää? Minä olen syönyt niin paljon etten siedä enempää.

— Voisithan antaa ne Sepolle.

— Mutta Seppo syö lakritsia.

— Kyllä ne ovat turvassa minun laatikossani, anna vain tänne. En minä sitäpaitsi söisi muutakaan, jota haltuuni uskotaan.

Sarri ojensi lakritsit tädille ja juoksi laukku kädessä soittotunnilleen sanoen itsekseen:

— Parasta antaa sellaiselle, joka ei syö yskässäkään.

Seppo istui keinutuolissa, kädet niskassa. Huone oli puolipimeä, jokainen oli tahollaan, yksinäisyys ja huoli rasittivat poikaa. Hänellä olikin vaikea asia selvitettävänä, asia, joka on uurtanut juovia monen aikuisenkin otsaan. Sillä poikia painoi rahahuolet. Heidän oli pakko ostaa huomiseksi koulutarvikkeita, piirustusvihko ja värejä, mutta rahaa ei ollut. Ossi ei maksanut, häntä ei sopinut ahdistaa, ja Naimi-täti urkkisi kauheasti, jos pyytäisi häneltä enemmän rahaa kuin minkä isä oli määrännyt. Silloin täytyi olla rehellinen tosi tarve. Ossi joutuisi muuten välikäteen.

Lempi pesi astioita keittiössä. Ehkäpä häneltä saa neuvoa, kun osaa viisaasti kysyä.

Seppo juoksi keittiöön ja istuutui puulaatikolle.

— Lempi, onko kukaan vaatinut sinua ostamaan, vaikka sinulla ei ole ollut rahaa? aloitti hän varovaisesti.

— Kyllä täällä keittiössä usein käy kaupustelijoita, jotka kiusaavat ja vaativat.

— Minä tarkoitan sellaista, joka vaatii ja rankaisee, jos et osta.

— Eihän niin hävittömiä ihmisiä voi olla.

— Minä tunnen sellaisia.

— No, ne ei ole oikeita suomalaisia.

— Onpa niinkin, valtion virkamiehiä ja piirustuksen opettajia.

— Oletkos sinä sellaisten käsissä? Älä anna kiristää itseäsi.

— Muutenhan minä vain puhun, sanoi Seppo hätäisesti, jottei joutuisi kiinni. — Oletkos ollut ilman rahaa usein?

— Totta maar.

— Mitä silloin tehdään?

— Täytyy jättää tarpeet palkannostoon asti.

— Mutta kun ei voi.

— Silloin minä lainaan yläkerran Tiltalta.

— Onko hänellä rahaa? Lainaako se Tilta kelle vain? kysyi Seppo innokkaasti.

— Älä luule! Minulle vain välistä.

— Keneltä Santeri lainaa?

— Kerran Santeri panttasi kellonsa, mutta muuten sen pojan ei tarvitse lainata keltään.

— Keneltä sitten muut lainaavat?

— No, ystäviltään tietysti. Mutta mitä sinä tässä lörpötät. Et suinkaan ole rahan tarpeessa? Varo itseäsi huonoista raha-asioista, se ei pääty oikealla tavalla.

— Minähän puhun vain ihmiselämän varjopuolista, sanoi Seppo mennen eteiseen. Hädissään hän käytti Naimi-tädin uudistuvaa lausetta.

Hän kiersi puhelinta.

— Onko Janne kotona? Prätskis, onko sinulla yhtään rahaa, jos joku hyvä ystävä välttämättä tarvitsee?

— On minulla 20 markkaa, tule ottamaan.

— Enhän minä sanonut kenelle! Eikö sinulla ole enempää?

— Ristolla on viitonen, saat sinä senkin.

— Tiedätkö, missä on panttilainapaikka?

— En muista nyt enää katua. Lontoossa se on, mutta odota, katson Conan

Doylesta.

— Etkö luule, että Helsingissä on?

— En minä ole kuullut ainakaan. Mitä sinä panttaisit?

— Enhän minä. Prätskis vain.

— Prätskis, prätskis, lopetti Janne poikien tavallisella tervehdyssanalla. — 25 markkaa! Ihan liian vähän. Janne paneekin rahansa tarkkaan laboratoriotarpeisiin. Kävikö se Santeri Lontoossa panttaamassa, ehkäpä? mutisi Seppo itsekseen. Kun olisi joku rikas ystävä! Mutta samalla hän huudahti ilosta alkaen kaivaa taskujaan. Sieltä löytyikin kulunut nimikortti.

— Silja Sylvia Letala. Hei, siitä tulee varmasti apu! Seppo päätti mennä Sarria tapaamaan soitto-opettajan ovelle. Hän pukeutui nopeasti, juoksi kadulle ja kääntyi kulkemaan raitiovaunua kohti, jonka näki lähestyvän seuraavaa kulmaa.

Hän juoksi nopeasti joutuakseen vaunuun.

— Merkillistä, miten paljon nopeammin raitiovaunut kulkevat, silloin kun niiden jäljestä juoksee, kuin jos istuu niissä, ajatteli Seppo hypätessään hengästyneenä vaunuun.

Sarrin hän tapasi parin askeleen päässä opettajan ovesta.

— Mitä sinä täällä teet? kysyi Sarri.

— Minä tulin sinua tapaamaan.

— Arvatenkin. Mitä on tapahtunut? Särjitkö sähkölampun vai kaadoitko vesikannun matolle?

— Onko sinusta kaikki asiat hyvällä tolalla nyt tällä hetkellä?

— Housunkannattimet menivät poikki ja saksa on osattava paremmin kuin viimein, muuten käy pahasti, ja kengännauhat eivät ole nauhoja vaan solmuja. Mutta: paikka paikan päällä, markka markan päällä, solmu solmun päällä.

— Sarri hyvällä päällä ja minä pahalla päällä.

— Sano nyt pian mikä sinun on?

— Sama kuin sinunkin. Se ettei ole markkaa markan päällä. Millä ostamme piirustustarpeet huomiseksi?

Sarrin kasvot synkistyivät.

— Sanotaanko opettajalle, ettei ollut varaa ostaa, ehdotti hän.

— Se ei tepsi. Mutta kun voisi ansaita jollakin. Tänäkin hetkenä sadat ihmiset ansaitsevat rahaa.

— Mennään asemalle kantamaan ihmisten tavaroita.

— Silloin täytyy ostaa asemasiltalippu, eikä meillä ole siihenkään rahaa.

— Ossilla oli eilen uusi keppi. Olisi maksanut ennemmin meille velkansa.

— Isot ihmiset menettelevät usein sillä tavalla. Mitähän jos kysyttäisiin neuvoa joltakin hyvältä ja varakkaalta ystävältä.

— Ei me löydetä sellaista.

— Entäs Silja Sylvia Letala?

— Junaomenaneiti! Mutta hän matkusti kolmannessa luokassa, ei hän ole rikas.

— Hän voi ainakin neuvoa, kun hän on postineiti ja tekemisissä rahojen kanssa.

— Vakuutettuja ja kirjattuja lähetyksiä! No mennään vain! Puhutaan ensin muusta, jostain, mistä aikaihmiset puhuvat.

— He puhuvat virkamiesten palkoista ja teollisuusnäyttelystä tai vuodentulosta. Täytyy olla viisas ja hienotunteinen, se sopii minulle. Aikaihmiset julmistuvat helposti.

— Puhutaan karjaroduista ja hengenvaarallisista leikkauksista. Kyllä sellaisesta voi puhua, jos viitsii.

— Ehkä hän sitten itse kysyy, onko meillä rahapulaa, ja kun me sanotaan, että on, niin hän varmaan neuvoo.

— Minä koetan saada hänet kysymään, lupasi Sarri.

Näin valmentuneina pojat saapuivat neiti Letalan asunnolle, jonka he helposti löysivät osoitteen avulla.

— Onko neiti Silja Sylvia Letala kotona? kysyi Sarri juhlallisesti palvelustytöltä.

— On kyllä. Neiti, täällä on kaksi herraa hakemassa, sanoi tyttö avaten lähimmän oven.

— Pyydä heidät tänne.

Pojat jättivät päällysvaatteensa eteiseen ja astuivat arasti sisään.

— Mitä ihmettä, minun matkatoverinihan siinä ovat. No tervetuloa, en uskonut, että tulisittekaan. Istukaa nyt ja kertokaa elämästänne! Oletteko olleet terveitä?

— Kyllä kiitos, paitsi nyt juuri pakottaa päätä, mutta siihen voi olla jokin erikoinen syy, vastasi Seppo.

— Tässä on mehua, en voi tarjota muuta, sillä olen vuokrannut vain huoneen, syön ulkona.

— Kadullako? kysyi Sarri hämmästyneenä.

— Ei, ei, vaan ruokapaikoissa. Mitä teille kuuluu, poikaseni?

— Hyvää vain, vaikka virkamiesten palkat ovat yhä jerin huonoja. Eikä taida tulla ylennystäkään.

— Ennemminkin vähennystä, auttoi Seppo vaikeata keskustelua.

— Mitä sanotte lapset! Keneltä olette kuulleet, että palkat vähennettäsiin. — Neiti oli pelästyneen näköinen.

— Minä vain tässä itse ajattelin, mutta vuodentulo on onneksi lupaava, heinäkin kasvaa aika lailla, käänsi Sarri keskustelun toiselle tolalle.

Seppo polki Sarria jalalle ja kuiskasi:

— Ei nyt muu laiho kasva kuin hiuksesi, ja jatkoi ääneen: — Aikooko täti viedä jotain näytteille teollisuusnäyttelyyn kesällä?

— Mitäs minä veisin sinne?

— Esimerkiksi uusia postimerkkimalleja tai uutta lakkaa tai sinettejä,

— Seppo lateli mitä luuli postineidin eniten käsittelevän.

— Hyvä lapsi, luuletko, että minä olen päästäni vialla? Kunhan et itsekin olisi sekaisin.

— Mitkä karjarodut tädin mielestä ovat edullisimmat? Onkohan Suomessa parempi käyttää maatiaisrotua vai äshiiriä?

— En minä ymmärrä karjanhoidosta mitään.

— Ajattelin vain, että jos joku maanviljelijä ottaisi tädin rouvakseen, niin minkälaisia lehmiä teillä olisi?

— Sen miehen, joka voittaa rakkauteni, täytyy olla sankari, ihana, henkevä, rohkea mies.

— Jahaa, hiljainen ei uskaltaisi.

— Ole vaiti, Seppo, eihän täti ole niinkään… niinkään… — Sarri sekaantui ja vaihtoi nopeasti puheenaihetta.

— Täällä kirurgissa tehdään paraikaa vaarallisia leikkauksia, vatsoja halkaistaan, jalkoja sahataan poikki polven alapuolelta, nahkaa nyletään yhdestä paikasta ja pannaan toiseen paikkaan, jossa on palohaava, ja hiukset ajetaan pois päästä, jotta paremmin voitaisiin neuloa kiinni ammottavia kirveen haavoja.

— Sehän on kauheaa, mikä verilöyly nyt on ollut? Kuka sinulle sellaista kertoi?

— Ainahan isossa kaupungissa tapahtuu kaikenlaista, etenkin kun jaloviina rehoittaa, auttoi Seppo Sarria.

— Kerrankin Roobertinkadulla puukotettiin neljää miestä. Yksi sai haavan korvasta alkaen rintaan asti, toinen — — —

— Taivaan tähden pojat, kertokaa jo muuta, en minä jaksa kuulla enää tällaista. Kertokaa jotakin koulusta.

Pojat olivatkin jo käyneet ohjelmansa päästä päähän ja huokasivat helpotuksesta.

— Koulussa on kallista käydä. Huomiseksi täytyisi ostaa piirustustarpeita viidelläkymmenellä markalla, sanoi Seppo.

— Ja housunkannattimet tuskin kestävät täältä kotiin. Mitä sitten huomenna voimistelutunnilla! lisäsi Sarri.

— Hyvänen aika, pojat! Kuinka olette unohtaneet ostaa noin tärkeitä tarvikkeita?

— Eipä me juuri olla unohdettukaan. Voihan olla muitakin syitä.

— Välitunnilla vielä ehtii ostaa.

— No silloin teidän täytyy välttämättä hankkia ne, sanoi neiti.

— Ennen me hankittiin kaikki mitä piti. Mutta nyt on monta seikkaa toisin kuin ennen.

— Mitä tarkoitatte, pojat? Eikö teillä ole rahaa? — Neiti alkoi aavistaa vierailun syyt.

— Mistä täti sen arvasi? sanoi Sarri.

— Poika parat, antaako isänne teille niin vähän, rahaa?

— Kyllä isä antaa tarpeeksi, mutta välistä on pakko lainata muille, jotka eivät maksa heti, kertoi Seppo.

— Ja nyt tulitte, rakkaat lapset, minulta saamaan apua. Orporaukkoja olette isossa kaupungissa. Paljonko tarvitsette?

— Emme me tulleet lainaamaan, muuten vain neuvoa kysymään. Ehtisiköhän jollain tavalla ansaita sata markkaa nyt iltapäivällä? sanoi Seppo.

— Sitä en luule, mutta lainaan teille mielelläni rahat. Voitte maksaa sitten kun saatte takaisin velkanne.

— Luultavasti ei isä tahtoisi että velkaannumme. Hän on varoittanut siitä, sanoi Sarri.

— Eikö täti tahtoisi ostaa jotain meiltä? Esimerkiksi minun kelloni.

Se on epäkunnossa ja muutenkin pöhnä, mutta se olisi mukava muistoesine

Uskin suvulta. Se oli isoisän, ehdotti Seppo.

— Mitä täti välittää Uskin suvusta?

— Tietysti minä välitän. Anna tänne vain. Minä panen sen tähän laatikkoon, jossa se saa olla kunnes saatte rahaa, jolloin voitte ostaa sen takaisin.

Molempien poikien kasvot säteilivät.

— Arvasinhan minä, että täti keksisi keinon. Kiitoksia hirveän paljon. Nyt on taas kivaa, kun asiat selvenee. Varmaan me tulemme takaisin, sanoi Sarri.

— Kiitoksia kamalasti! Onko postissa hyvät palkat? kysyi Seppo.

— Mitenkä niin?

— Että kannattaa ostaa ylimääräisiä kelloja.

— En minä tämän takia joudu pulaan. Hyvästi nyt, poikaseni, ja pitäkää minua vastedeskin ystävänä.

— Prätskis, prätskis, sanoi Sarri, unohtaen iloissaan juhlallisemman hyvästijätön.

— Hyvästi, täti, paranteli Seppo, — me tulemme aina rahapulassa tänne.

Pojat kulkivat onnellisina kotiin päin.

— Päätä vain pakottaa ja muutenkin väsyttää, valitti Seppo.

— Ei ole ihme, kun on ollut vimmatusti päänvaivaa. Ensiksikin piti keksiä pelastuskeino ja puuhata koko iltapäivä, käydä vierailulla aikaihmisen luona ja keskustella niinkuin isän ikäinen, sivistynyt mies, tehdä kauppoja ja kiittää kamalasti.

— Ja vielä naisen luona, vaikka ei tämä ollut niin naisellinen kuin ne välistä ovat.

— Ei ollut. Huomasitko, ettei hän kutsunut meitä ajattelemattomiksi eikä käskenyt toisella kertaa olemaan varovaisempia kun lainaamme rahoja toisille.

— Eikä sanonut: älkää nyt vain hävittäkö rahoja. Ovat naisetkin joskus…

— Ovat.

* * * * *

Kotiin päästyään meni Seppo heti sänkyyn. Häntä puistatti ja värisytti ja päätä pakotti yhä pahemmin. Naimi-täti tuli katsomaan ja huomasi heti, että hänessä oli kuumetta, mistä seurasi aika touhu. Seppo sai aspiriinipulverin, kylmän kääreen otsalle, sukat jalkoihin ja vadelmateetä.

Sarri seisoi sängyn päädyn luona ja kysyi yhtämittaa:

— Mikä sinua vaivaa? Onko sinussa tulirokko? Taitaakin olla vain keuhkokuume tai vatsakalvon tulehdus.

— Mene lukemaan saksanläksyä, sanoi Seppo.

— Naimi-täti, kuiskasi Sarri mennessään, — etkö luule, että

Seppelissä on kurkkumätä? Se on liikkeellä koulussa.

— Mitä, onneton lapsi? Onko teidän koulussanne kurkkumätää?

— Eino Räsäsellä oli ainakin paise kaulan ulkopuolella ja siinä oli mätää.

— Sehän on ihan eri asia.

— No sitten se voi olla syöpä. Meillä oli täti, joka kuoli syöpään.

— Mene heti lukemaan, Sakari. Minä menen Sepon luo. Anna meidän olla rauhassa otaksumisiltasi. Yöksi jätän huoneittemme välisen oven auki ja sinä saat nukkua Ossin kanssa.

— Mutta jos kävisi niin pöhnästi, että Seppeli…?

Sarri oli surkean näköinen.

— Mene nyt, älä otaksu enää mitään.

* * * * *

Seppo vääntelehti vuoteessaan. Hän ajatteli vain Varpunientä, isää, äitiä, Jereä ja eläimiä ja tunsi olevansa pieni, sairas orpo.

— Kun on kipeä, niin on vaikea olla ilman äitiä, oli hänen uudistuva ajatuksensa.

— Naimi-täti, saako Sarri soittaa huomenna Varpuniemeen?

— Saa kyllä, poikaseni, tai minä soitan heti aamulla, kun Sakari on vielä koulussa. Koeta nukkua.

Vastaus rauhoitti Seppoa, niin että hän nukkui pian, sikeästi.

Levoton vaalea pää ilmestyi ovenrakoon.

— Joko Seppeli on parantunut?

— Ei vielä, hän nukkuu.

— Onkohan hänessä lavantauti?

— Hyvää yötä, Sakari! Tädin ääni oli käskevä.

— Vai tuhkarokko?

Täti sulki oven.

V.

KUUMETTA.

— Hyvää huomenta, poikani! Mitenkä voit tänään? kysyi Naimi-täti aamulla tullessaan Sepon sängyn ääreen.

— Kiitos, ehkä vähän paremmin. Päätä ei pakota enää niin kamalasti ja elimet ovat rauhoittuneet. Saanko jotain syötävää?

— Tässä on munaa ja muutakin hyvää. Soitin tänään Varpuniemeen. Kaikki voivat hyvin ja lähettivät terveisiä.

— Tietääkö ne, että minä olen sairas?

— Kyllä minä kerroin, että olit hiukan vilustunut.

— Täti, Varpuniemi on Lohjanjärven ja Puujärven välillä. Aurinko laskee toiseen järveen ja kuu nousee toisesta.

— Niin, siellä on ihanaa. Pian tulee joululoma, jolloin pääset kotiin.

— Ei missään ole sellaista vettä kuin Puujärvessä. Se on läpinäkyvää kuin ilma ja lämmintä ja pehmoista. Kalat uivat niin lähellä, että niitä voisi melkein potkia kahlatessa vedessä. Pääsisipä nyt sinne uimaan, kuume menisi heti ruumiista. — Seppo katseli tuskaisena ympäriinsä.

— Tuossahan Sakari tulee. Missä olet viipynyt näin kauan?

— Käväisin vähän Jannen luona. Onko Seppeli terve?

— Ei hän vielä ole aivan terve. Älä puhu noin kotvalla äänellä,

Sakari, sanoi täti mennen keittiöön.

— Tässä Seppeli, minä toin sinulle lääkettä. Kun kerroin Jannelle, että sinä olit jukin kipeä, niin hän sanoi, että tule meille, niin saat lääkettä, ja minä menin. Juo nyt, niin tulet terveeksi.

— Mitä se on? Jannella on aina kauheita myrkkyjä ja happoja, en minä uskalla maistaa.

— Janne sanoi, että tämä on parasta voima- ja hengenpelastuseliksiiriä. Hän lupasi minulle uuden magneettinsa, jos sinä vahingoittuisit.

— No, anna tänne.

Seppo tyhjensi, pahasti irvistäen, epäilyttävän näköisen nesteen pienestä pullosta.

— Kyllä se ainakin maistuu inhottavalta. Ehkäpä se parantaa.

— Janne sanoo parantaneensa sillä montakin ihmistä. Viimeksi hän antoi sitä hiirelle, joka niillä oli häkissä, ja joka oli kipeä.

— Paraniko se hiiri?

— Ensin se parani ja sitten se kuoli.

— Olisit sanonut sen ennenkuin minä nielaisin lääkkeen. Hyi sentään.

Sakari oli jo ruokahuoneessa syömässä. Sieltä palattuaan hän istuutui

Sepon vuoteen reunalle.

— Saksa meni päinmäntyyn, ja maikka sanoi, että pitkä Uski osaa jotakin, mutta lyhyt Uski seinään puski. Sarri kertoi jalomielisesti tämän ilahduttaakseen veljeään.

— Mikset lukenut illalla?

— Minulta meni aika sinun kanssasi. Eikö ole mälvää maata tuossa?

— Jeh, kerro jotakin.

— Minä luin jännän kertomuksen eräästä Mur Tregenniksestä.

— Oliko sen nimi Mur?

— Se on hyvin tavallinen englantilainen miehen nimi, yhtä tavallinen kuin Mary, ne kirjoittavat sen vaan Mr. No se Mur oli tekopyhä ja oli sopivinaan vanhat vihat veljensä ja sisarensa kanssa, mutta panikin jotain merkillistä intialaista myrkkyä uuniin, josta tuli kaasua, niin että se kuoli ja toiset tulivat hulluiksi.

— Se Murriko kuoli?

— Ei, kun sisar, ja salapoliisi tutki tuhkaa ja sitten sekin kuoli.

— Se salapoliisiko?

— Ei kun se Mur itse. Mutta sitten siellä oli englantilainen leijonanmetsästäjä — — —

— Eihän Englannissa ole leijonia.

— Se oli ollut Intiassa metsästämässä tiikerejä — — —

— Leijonia kai?

— Ei kun tiikerejä, ja sillä oli sitä myrkkyä, josta Mur oli kuollut, ja sitä alettiin epäillä.

— Murriako?

— Älä sekoita kaikkea! Leijonanmetsästäjää epäiltiin Murrin tappamisesta, koska hän rakasti sitä neitiä.

— Murriko rakasti?

— Ei kun tiikerinmetsästäjä.

— Leijonanmetsästäjä varmaan?

— No se metsästäjä, se sama, joka ampui tiikerejä — — —

— ja metsästi leijonia.

— Se oli tuonut sen myrkyn Intiasta, jossa se metsästi tiikerejä ja jolla ne luulivat, että se myrkytti ne kaikki.

— Tiikeritkö?

— Ei, vaan Murrin sisarukset.

— Kuka sitten Murrin tappoi?

— Ne luulivat ensin, että Mur Ellis.

— Kuka se on?

— Se oli lääkäri, joka käytti potilailleen: uudenaikaista nukutusainetta, joka haisi kamalasti.

— Lääkärikö?

— Ei kun nukutusaine. Se Mur oli nuorena ollut pakkotyössä.

— Kumpainenko Mur?

— Mur Ellis ja sillä oli rouva, jonka nimi on Murs, joka sitten karkasi vankilasta.

— Se Mursiko?

— Ei, kun Mur, kuuntele tarkemmin.

— Kuka Mur?

— Ole vaiti. Sitten oli kauhean jännää, kun niin monta epäiltiin ja kaksi oli murhattu ja veljet hulluja ja yksi Mur vangittu.

— Oliko se kolmas Mur?

— Oli niinkin, ja kerran yöllä salapoliisi yllätti ne, kun hän juuri piilotti myrkkypullon.

— Salapoliisiko?

— Mur, Mur. Sinun pääsi on ihan sekaisin. Mutta se on hyvä, ettei ihminen tiedä kuolemanhetkeä eikä muuta kolkkoa.

— Älä leuhki turhia vaan sano mitenkä se selvisi sitten. Se poliisi.

— Sitä minä en muista, mutta rikollinen vangittiin ja yksi matkusti takaisin Intiaan sen naisen kanssa, ja salapoliisia huvitti niin, että hän nauroi, vaikka olikin kaameata juuri silloin. Nyt minun täytyy lähteä kouluun. Prätskis. Tuonko minä lisää Jannen hengenpelastus…?

— Laita itses nopeasti täältä.

Sakari kokosi kirjansa ja meni omatunto hyvänä. Hän tunsi tehneensä palveluksen sairaalle veljelleen.

* * * * *

Seppo makasi silmät ummessa ja koetti nukkua. Mutta päässä surisi ja ajatukset kiersivät Sakarin kertomuksessa. Leijonanmetsästäjä, intialainen myrkky, hullut veljet, kuolleet sisaret jyskyttivät aivoissa, ja lopulta kuului vain mur, mur, mur — — —

— Nukutko Seppo? Tässä on sinulle kylmä kääre otsallesi ja mehua janoa sammuttamaan, kuuli hän Naimi-tädin puhuvan.

— Kiitos, se oli ihanaa.

— Antaisinkohan sinulle aspiriinia?

— Sakari antoi jo lääkettä, jota hän oli saanut leijonanmetsästäjältä, joka sanoi mur, mur.

— Lapsi parka, kuumeesi on taitanut nousta.

— Mutta hiiri kuoli siitä ja salapoliisi oli nuoruudessaan ollut pakkotyössä.

Naimi-täti meni puhelimeen ja pyysi tohtori Haltia tulemaan Sepon luo.

Sitten hän istuutui taas sairaan sängyn viereen.

— Saanko vettä, pyysi Seppo. — Mutta älä vain anna sitä intialaista myrkkyä, josta Murrit kuolivat.

Tohtori Halt saapui, mittasi kuumeen, antoi määräyksensä ja rauhoitti

Naimi-tätiä.

— Ei tämä ole vaarallista. Äkillinen kylmettyminen vain. Antakaa pojan olla rauhassa ja hiljaisuudessa.

Naimi-täti istui koko päivän Sepon luona eikä sallinut kenenkään häiritä häntä. Ossi pisti ovesta suuren omenan, jota Seppo mielellään söi. Yöksi hän sai rauhoittavaa lääkettä ja nukkui verrattain hyvin. Hän heräsi seuraavana päivänä paljon terveempänä.

Oli tavattoman hiljaista, Ossi ja Sakari olivat koulussa, ja aika alkoi käydä Sepon mielestä pitkäksi. "Tiede ja elämä" oli luettu, sitä ei ollutkaan kuin pari vihkoa, ja postimerkit eivät enää huvittaneet.

Nyt kuului ääntä, eteisen kello soi, Lempi avaa oven, joku kysyy jotain hiljaa, Lempin vastaus kaikuu selvästi.

— Rouva on gyllä godona ja Sebbo on barembi. Olgaa hyvä, asdugaa sisään.

Joku puhuu taas, ja Sepon valtaa omituinen onnellinen tunne. Kuka se mahtaa olla? Ääni kuuluu lähempää. Sehän on, sehän on — — —

Seppo hyppää vuoteestaan, unohtaa sairautensa, yöpukunsa, kaikki, sillä seuraavassa silmänräpäyksessä maailman hellimmät käsivarret sulkevat hänet syleilyynsä.

— Äiti, äiti, itse äiti.

— Niin, rakkaani, tule nyt, niin vien sinut sänkyyn takaisin. —

Kuulin, että pojuseni on sairas ja lähdin heti tänne, sanoi äiti.

Seppo makaa onnellisena vuoteessaan, ja pitää äitiä kädestä. Tuntuu niin turvalliselta ja rauhalliselta, kun tutut rakkaat kasvot ovat vieressä. Äidistä virtaa parantava voima, ja äidin silmät tuovat lohdutusta huoliin ja vaikeuksiin.

Ensin saa Seppo kuulla uutisia Varpuniemestä, mitä isä tekee, ja että Jeren jalka on kihdistä kankea. Saima neuloo kapioitaan, Lauri on käräjillä. Kaniineja on tullut lisää koko joukko ja varsat ovat kasvaneet.

— Mitkä niiden nimet ovat? kysyi Seppo.

— Reksi ja Vaksi, hymyilee äiti.

— Se on kivaa. Meillä on välistä kamalasti ikävä kotiin, varsinkin torstaisin ja tiistaisin.

— Mikä silloin niin muistuttaa kotia?

— Torstaina on päivälliseksi rokkaa ja ohukaisia mansikkahillon kera, juuri kuin kotona, ja tiistaina täti on jossain seurassa ja Ossi eräässä salaisessa kerhossa ja silloin meillä on kruinallista.

— Eikö teillä ole hauskoja tovereja?

— Meillä on niitä montakin, ja parhaimmat ovat Janne ja Risto, mutta niitä ei juuri voi tuoda tänne.

— Kuinka niin?

— Tämähän ei ole mikään poikapaikka. Katso nyt tätäkin huonetta, keinutuoli, jossa on ruusukas matto, helmiä lampunvarjostimen ympärillä, huonekalut naarmuttomat, tai olivat, kun me tultiin tänne, ja iso peilikaappi — ajatteles peilikaappi! Kun Risto kerran oli täällä, niin hän kehoitti meitä nyt jo säästämään rahoja, millä maksetaan tuo peili, kun se särkyy. "Se menee jo ensi painissa", sanoi hän.

— Eikö teillä käy tovereja täällä?

— Kyllä joskus, mutta niistä on enimmäkseen harmia. Viimekin kerralla Janne poltti magnesiumlankaa ja laittoi paperista tulikäärmeen, ja tänne tuli tuhkaa huonekaluille ja sellainen haju, että Naimi-täti oli tavattoman epämiellyttävä meille koko illan, eikä yhtään sukurakas. Ja kerran tänne tuli kolme luokkatoveria, joilla oli kuraiset saappaat, niin että matot tulivat toisen värisiksi, kuin ennen, ja silloin Lempi vaati palkankorotusta ja toivoi, ettei hän koskaan saisi poikalapsia, ja surkutteli äitiä, jolle niitä tulee parittain.

— Äiti rakastaa omia poikiaan ja on onnellinen, kun hän on saanut ne.

Samassa lensi ovi auki ja Sakari riippui äidin kaulassa.

— Äiti, äiti, olipa onnenpotku ja jerinkurin kivaa, että tulit. Maailma on kamala ja elämä kruinankruinaa, ja nyt kaikki paranee ja selviää.

— Kerropas sitten mitä huolia teillä on?

— Vaatteissa on montakin vikaa. Naimi-täti parsii sukat ja paikkaa paidat, mutta hän ei tiedä kaikkea. Taskut ovat reikäisiä, siitä on tullut monta vahinkoa ja hihanvuori on halki ja paljon sellaista.

— Tietäähän sen. Hyvä, että lukukausi lähestyy loppuaan.

— Naimi-täti huomaa kaikki asiat ja sellaisen kanssa on vaikeaa olla. Hän keksii tahrat ja reijät ja hienon käytöksen ja kyynärpäät ja kaikki mikä tippuu lattialle ja kunnioituksen vanhempia kohtaan. Ja täällä käy vaarallisia naisia.

— Kutka ovat vaarallisia naisia? kysyi äiti.

— Sivistyneet ja hienot ja osanottavaiset ja helläsydämiset. Ne huomaavat oitis, että me ollaan huonosti kasvatettuja ja laiminlyötyjä poikaparkoja. Sivistys ei pysty meihin, vaikka me ollaan hurjan kohteliaita, kun hoksataan.

— Saksa on mennyt pöhnästi ja matikka tekee kiusaa. Seppo osaa paremmin, mutta laulussa ja piirustuksessa minä olen voitonpuolella.

— Eikö Seppo auta sinua?

— Minä autan aina kun Sarri viitsii. Sitäpaitsi Sarrin aivot eivät sovi artikkelien sulattamiseen eikä päätöslaskuun.

— Sitten meillä on ollut rahapula, niin että täytyi myydä eräs perhekalleus ja sukumuisto.

— Sakari, mitä tarkoitat?

— Tai oikeastaan se on pantattu eräälle postivirkamiehelle.

— Selitä sinä, Seppo. Ei Sakarista saa selvää.

Seppo selitti asian juurtajaksain ja pyysi äitiä olemaan Ossia ahdistamatta, minkä äiti lupasikin.

— Huomenna lähden itse Sarrin kanssa lunastamaan kellon takaisin ja kiittämään neiti Letalaa.

— Meillä oli niin paljon huolta tästäkin asiasta, että Seppeli, joka on heikkopäinen, sairastui.

— En minä ole heikkopäinen muuta kuin kuumeessa, mutta nyt minä olen jo terve. Saanko nousta ja pukeutua?

— Et vielä, poikaseni, mutta ehkä huomenna. Nyt kuulen, että

Naimi-täti tulee kotiin. Minä menen häntä tervehtimään ja kiittämään.

— Naimi-täti on kyllä kiltti, mutta hän pakottaa aina syömään enemmän kuin jaksaa ja hämmästyy liian vähästä, ihan turhanpäiväisistä asioista, sanoi Sarri.

— Ja sanoo aina, että me emme ole niinkuin muut pojat, juuri silloin kun me ollaan niinkuin muut pojat.

— Näkisipä Naimi-täti Jannen ja Riston, kun ne ovat vapaina "miestenhuoneessa" kotonaan.

— Siellä ei matto säilyisi päivääkään, puhumattakaan lamppuhelmistä.

— Naimi-täti on ollut herttainen teille. Olkaamme hyvin kiitollisia hänelle, sanoi äiti.

— Minä olen sivistynyt kauheasti täällä, ja Seppo on vieläkin hienompi. Hän osaa houria kuumeessa ja kuoria perunoita niinkuin arkkitehti.

— Onko arkkitehti hienoin herra, minkä tunnet, Sarri? kysyi äiti.

— Varmasti. Tädin luona oli kerran arkkitehti, jolla oli rannekello ja kaksi kultahammasta.

— Niin oli, sanoi Seppo, — ja hän ei koskaan syönyt, aterioi vain.

VI.

LOMA-AIKA.

— Kun minä olen kotona, niin minä olen kotona, sanoi Sarri istuessaan matolla takan ääressä Varpuniemen ruokatuvassa, tai lämpötuvassa, joksi pojat nimittivät ruokasalia.

— Entä sitten? kysyi Seppo.

— On niin hyvä olla silloin, kun on hyvä olla.

— Sakarista näkyy, ettei Uskin suvusta nero sammu, kuului ääni keinutuolista.

— Lauri maffailee aina. Sinä sanoit, että Afrodite kuolee penikkana, kun me annettiin sille hiivaa, että se kasvaisi ja nousisi kuin taikina, ja nyt se on iso koira ja hyvä onkin. Ottaisit sinäkin koiran ennemmin kuin tuon Saimuskin ja ristisit sen Saimaksi, josta vielä kerran saat ristin. Oliko se sanaleikki?

— Se oli hyvin epäkohtelias sanaleikki. Etkö tiedä, Sakari, että "veli on sisarensa ensimmäinen luonnollinen ritari?"

— Kuka niin on sanonut?

— Se on painettu ja siis rahan arvoinen.

— Kittiä minä painetusta! Kun eivät olisi painaneet englannin kielioppiakaan, niin olisi paljon helpompaa koulussa.

— Minä tarvitsen englantia, jotta ymmärrän, suuria kemioja ja luonnontieteitä, joita ei ole käännetty suomeksi, sanoi Seppo.

— Haa, Seppeli osaa jo kaikki suomalaiset tieteelliset kirjat, ilkkui

Sakari.

— Tässä on teille vesipuoloja, kuului äidin ääni ovelta. Se johti sopivalla hetkellä poikien ajatukset muualle.

— Ei mikään ole niin kivaa kuin takkavalkea Varpuniemen ruokatuvassa ja koko perhe vesipuolojen kimpussa, sanoi Seppo katsellen ympäri isoa pöytää, jonka ääreen isä ja Saimakin jo olivat saapuneet.

— Näin ihanaa joulua meillä ei ole ollutkaan — kruinaa vain, kun se on loppumaisillaan, sanoi Sarri. — Paitsi että lomatehtävä on suorittamatta. Kuka luonnollinen poika osaisi kirjoittaa aineen Sokrateesta? Maikka sanoi, että Sysmässä on viisaampia lampaita, kuin meidän luokallamme poikia. Hän vaatii, että meidän on käytettävä omintakeista arvostelukykyä ja kirjoitettava moraalista, antiikin tavoista ja Sokrateen hengen ylevyydestä. Henki ja sisu nousee tuollaista vastaan.

— Minä olen kirjoittanut mehevän aineen. Ensin panin mitä kirjasta lukee ja että kansa rakasti Sokratesta, koska hän oli hurjan puhelias. Oppilaat itkivät, kun hän joi myrkkyä ja Sokrates sanoi että: "Tukkikaa suunne, että minä saan kuolla rauhassa. Sitä varten minä tyyräsin Xantipankin pois." Rouvaansa Sokrates ei vaikuttanut millään tavalla. Rouva vaikutti sensijaan. Ja kun Sokrates kuoli hän sanoi että: "pyörii se kuitenkin", sanoi Seppo.

— Nyt se tyssäs. Galilei on sanonut nuo sanat, oikaisi Lauri.

— Voi katti sentään. Suurmiesten sanoja on hankalaa panna oikeaan paikkaan. Mutta nyt minä en halua pohtia mätiä kouluasioita.

— Kunpa saisi jäädä ensi lukukaudeksi Varpuniemeen, huokasi Sarri.

— Otetaan Lehtonen taas meitä opettamaan, niin saadaan jäädä tänne, ehdotti Seppo.

— Lehtonen ei tule enää tänne, ja muutenkin on säännöllinen koulu terveellinen teille, sanoi isä.

— Laittaisivat koulut vähän kodikkaammiksi, huokasi Sarri.

— Luokan peräseinällä loimuaisi takkavalkea ja sen edessä matto, jolla pojat istuisivat, ja opettaja polttelisi piippua keinutuolissa ja kertoisi Amerikasta ja kyselisi Napoleonista, innostui Seppo.

— Matikan opettaja kirjoittaisi hiilellä laskut takan rapatulle pinnalle ja pojat söisivät vesipuoloja.

— Reksi voisi maata mukavalla mattosohvalla, pitäisi puheita ja heittäisi sohvatyynyn tai tulitikkulaatikon mälvien sällien päähän.

— Kuinka olette yhtenä ainoana lukukautena alkaneet puhua noin vallatonta koulupoikakieltä? kysyi äiti.

— Se on juuri Helsingin sivistyneitten poikien suomea. Katupojat puhuvat aivan toista, raakaa kieltä, selitti Sarri.

— Aimon isä on korkea virkamies, salapoliisi ja laulaa mieskuorossa, ja kuitenkin koko perhe puhuu hurjan mukavasti, juuri kuin koulupojat.

— Nyt on aika käydä levolle, sillä huomenna pojat herätetään kello kuusi aamulla, sanoi isä.

— Minkätähden, sano isä, minkätähden? pyysi Sarri.

— Ette nuku, jos kerron tänä iltana.

— Minä arvaan, me pääsemme matkalle. Isä ottaa meidät toimituksille, eikö niin? kysyi Seppo.

— Osuit oikeaan. Lähden huomenna Nummenkylään tutkimaan ison navetan lehmiä. Sarri ja Seppo saavat vuoroin ajaa. Menkää sanomaan Jerelle, että hän huomenna valjastaa Hilppaan ja varustaa kauroja kylliksi.

— Kiitos isä, se on kamalan kivaa.

— Ei kukaan sovi niin hyvin ihmisisäksi kuin eläinlääkäri.

Pojat ryntäsivät onnellisina Jeren luo tupaan.

— Arvaapas, Jere-pappa, minne me nyt päästään? kysyi Sarri.

— Hevosia en mää vaan tahro öiseen aikaan reerata.

— Ei me tänä iltana enää lähdetä minnekään, mutta huomenna kello kuusi.

— Rauvikko on kehnos kenkäs ja Hilpast ei saara ottaa kuin ankeleekissä asiassa.

— Isä lähtee toimituksille, valjasta vaan, Jere, Hilpas.

— Malviina lupai tulla huomen pohkei hieroon, en mää nyt joura ajoon.

— Kyllä me ajetaan, ja isähän on mukana.

— En mää tierä, jos tee osaatten.

— Tietysti. Etkö tiedä, että jokainen Uski on kelpo kuski. Se on suvun vanha oppi.

— Mää täyryn kysyy tohtoorilt.

— Isä lähetti meidät. Hyvästi nyt ja käske Marin herättää huomenna, sanoi Sarri ja juoksi Sepon seuraamana omaan huoneeseensa.

— Mää en toimituksian oo ennenkään rakentan naisen muiston pääl, eikä se nytkän taira tulla tehryks.

— Huomenna noustaan ennen kuin aurinko nousee ja sika aamulla röhkii, sanoi Sarri.

* * * * *

Kello seitsemän hämärtävänä talviaamuna ajoi Varpuniemen tohtori kaksosineen pitkin Lohjanjärven selkää. Pojat puhelivat ja nauroivat kuin harakat, isä taas vastaili kärsivällisesti kysymyksiin.

— Läikkyikö tämä Lohjanjärvi yli äyräittensä, kun muinaismaailman eläimet pulikoivat tässä?

— Jos tuo iso kallio toisella rannalla olisi magneetti, niin se varmaan vetäisi tämän reen ja meidät kauheaa vauhtia yli järven, koska kannakset ovat rautaa?

— Milloin isästä oli hauskempaa, kun Saimuski syntyi vai kun Hilpas syntyi?

— Onko isä oikeissa naimisissa, kun ei ole anoppia, muuta kuin se mummon komea hautapatsas?

Nummenkylässä kului aika nopeaan. Pojat seurasivat isää, olivat mukana navetassa, tekivät uusia tuttavuuksia, söivät ja joivat kahvia useammassa paikassa.

Osa seuraavaakin päivää kului, ennenkuin iltapäivällä lähdettiin paluumatkalle.

— Olen valvonut suuren osan viime yötä. Nyt minä nukun, istukaa te kuskipukille, sanoi isä.

— Saadaanko me ajaa mitä tietä vaan? kysyi Seppo.

— Antakaa mennä hyvää vauhtia, kyllä Hilpas löytää tien.

Seppo ajoi ja Sakari viilteli piiskalla tienviereistä valkoista hankea.

— Täältä ei ole pitkä matka Kesämäkeen, siellä Janne ja Risto elävät partiolaiselämää isänsä kanssa, sanoi Seppo.

— Mitäs jos — — — sanoi Sarri.

— Nopeammin me sinne saavutaan kuin kotiin.

— Isäkin pääsisi pian levolle.

— Tekisiköhän tuo Hilpas tenää? Koetetaan lystinvuoksi vaan. — Seppo veti ohjaksista, ja Hilpas kääntyi tottelevaisena.

— Jos arvaat, mitä minä ajattelen, niin mennään Kesämäkeen, jos et, niin ajetaan kotiin, sanoi Sarri.

— Sinä ajattelet, että "on pöhnää, jos Seppo arvaa väärin".

— Niin, kyllähän minä sitäkin ajattelin, mutta…

Seppo hoputti jo Hilpasta juoksuun. Pojat tunsivat hyvin tien, sillä he olivat aivan pienestä ajelleet isänsä kanssa lähitienoot ristiin rastiin.

— Alkaa kuukin jo paistaa. Nyt ei eksytä tieltä, voimmehan kysyä vastaantulijoilta varmuuden vuoksi, sanoi Sarri.

— Tuolla metsikössä liikkuu varmaan mustia varjoja. Ammuhan Sarri salonkikiväärillä, se on vällyjen alla.

— En minä ammu. Isä voisi herätä ja käännyttää kotiin, eikä hän saisi nähdä Kesämäkeä ja meidän ystäviämme. Mutta minä säikytän ne pois, jos vaan ovat petoja eikä henkiä.

Sarri veti varovasti isän turkin taskusta sanomalehden, levitti lehdet ja muodosti siitä soihdun tapaisen, käärön, jonka hän sitoi piiskanpäähän. Sitten hän sytytti sen palamaan ja heilutti ilmassa. Metsikössä oli yhtä hiljaista kuin ennenkin, mutta Hilpas pelästyi ja alkoi juosta, niin että aidanseipäät sulivat yhteen.

Sarri heitti soihdun lumeen ja Seppo tiukensi ohjaksia niinpaljon kuin jaksoi.

— Älä vaan huuda, silloin me ollaan helisemässä, sanoi Sarri.

— Kun vaan ei kukaan tulisi vastaan, niin tämä meno olisi lystiä.

Pönkitä isän päätä, jos voit, se heiluu pian irti.

— Kumma, kun isä ei herää, mahtaa hän olla väsynyt. Kunhan vaan Hilpas lakkaisi ravaamasta tällaista kyytiä ennen Haapkylän isoa mäkeä, muuten reki hajoo. Heitetäänkö isä lumeen tuossa ylämäessä ja hypätään itse perässä, ehdotti Seppo.

— Ei ikinä, sen kultakello voisi särkyä jotain kiveä vastaan. Mutta lennätetään minun takkini Hilppaan pään yli.

— Nyt se alkaa väsyä, näetkö miten vauhti hiljenee. Olihan aika, sillä minua alkoi peloittaa. Korvista huomaa, että sitä hävettää koko juttu.

— Sinähän olet kuin Jere, joka luulee hevosista vaikka mitä.

— Auttoi tämä sentään aika matkan eteenpäin. Hyvä edes, että tie oli tasainen.

— Me oltiin kuin kilpa-ajossa. Helsingissä ei tällaista saa kokea.

Parempi virsta vaaraa kuin vaaksa väärää, sanoi Seppo.

— Oi kuinka kaunis on illan kuu ja heiluva Hilppaanhäntä, virkkoi

Sarri ja nauroi jo makeasti.

Haapkylän mäki laskettiin onnellisesti ja kuun valossa löytyi

Kesämäkeen vievä oikotie helposti.

— Mitenkähän me suoriudutaan isästä? Voihan olla mahdollista, että hän olisi tahtonut mennä suoraan kotiin, arveli Sarri.

— Annetaan Jannen ja Riston selvittää asiat, ne ovat ovelia poikia.

Hilpas pysähtyi Kesämäen oven eteen.

— Mitä nyt? kysyi isä unenpöpperössä.

— Täällä on talo, jonka ikkunoista loistaa valo. Meillä on jano, me menemme juomaan, sanoi Sarri.

— Joutukaa pian, että ehdimme kotiin saunaan, sanoi isä ja torkahti uudelleen.

Pojat menivät sisään. Eteiseen tultuaan he raottivat varovasti valaistuun huoneeseen vievää ovea ja huusivat:

— Prätskis, hei prätskis!

Vaikutus oli odotettu. Sisällä syntyi sanomaton melu.

— Sarri ja Seppeli, kuinka te tulitte tänne?

— Isä, katso, eikö ole hurjan jännää? Kaksoset ovat täällä!

Kaikki neljä poikaa huusivat ja nauroivat.

— Ottakaa vaatteet yltänne ja selittäkää sitten tämä ihmeellinen tapaus, kehoitti isä.

— Ei vielä, sanoi Seppo, — meillä on vielä jotakin tuolla reessä.

Tuodaan se sisään tänne.

— Onko teillä koira mukana? kysyi Janne.

— Tai evästä? lisäsi Risto.

— Siellä on vain hyvin heikko mies, hän voi paleltua, jos jää yöksi rekeen, sanoi Sarri.

— Mennään heti noutamaan hänet tänne, sanoi isä levottomana. Minne hän on menossa?

— Sitä hän ei itsekään tiedä. Luultavasti hän tekee vastarintaa, mutta siitä ei huoli välittää.

— Eikö hän ole selväjärkinen? Poikaparat, ketä olette joutuneet kuljettamaan?

— Hän on kyllä kamalan viisas mies, etenkin navetassa ja tallissa, sanoi Seppo kaksimielisesti. — Mutta kyllä hän voi asettua takajaloilleen, kun asiat käyvät vastoin hänen tahtoansa.

— Se on varmaan hevonen, jonka pojat tahtovat tuoda sisään, arvasi

Risto.

— Mies se on ja ihminen, vakuutti Sarri.

Isä lähti päättäväisenä ulos portaille poikien seuraamana.

Tohtori nukkui taas syvässä unessa.

— Ottakaa, te pojat, jalkopäästä, minä kannan hartioista.

— Sidotaan ensin kädet. Minä leikkasin pellinnyörit poikki, tässä on, sanoi Risto.

— Minä otin gramofonintorven mukaan, läimäyttäkää päähän, jos se tekee vastarintaa, sanoi Janne.

— Älä ihmeessä, sanoi Sarri pelästyneenä, ottaen torven Jannelta.

— Mitä tämä merkitsee? Onko tapahtunut onnettomuus? kysyi tohtori, joka heräsi ja ojentautui istuvaan asentoon.

— Tarttukaa kiinni, sanoi Janne, ja kaikki alkoivat raahata tohtoria reestä.

— Nyt käy hullusti, sanoi Seppo.

— Menkää tiehenne! Hullujen joukkoonko minä olen tullut? huusi tohtori harmistuneena.

Mutta siinä ei auttanut mikään, sillä Risto oli kiertänyt pellinnyörit jalkojen ympäri ja muut kantoivat ähkien tohtorin sisään.

Siellä hänet päästettiin siteistä ja päällysvaatteista.

— Olkaa vain rauhallinen, miesparka, ei kukaan tee teille pahaa, rauhoitti Jannen isä tohtoria.

— Saan ensiksi esittää itseni, olen tohtori Uski. Minua kohdellaan lievimmin sanoen omituisesti.

— Mitä te rupesitte isää kantamaan, minä arvasin, ettei hän siitä pidä, sanoi Sarri.

— Isä, tässä on Janne ja Risto ja niitten isä. Eikö ole hauska tutustua heihin? kysyi Seppo.

— Missä me olemme? Ja mitä koirankuria te taas olette tehneet? —

Tohtori oli ankaran näköinen.

— Me muistimme että Janne ja Risto olivat Kesämäessä isänsä kanssa, ja tänne oli lyhyempi matka kuin Varpuniemeen. Sitten me päätimme lähteä tänne. Isähän näkee mielellään toisia seutuja, selitti Sarri.

— Siinä teitte aivan oikein, — olette kaikki hyvin tervetulleita, sanoi Jannen isä.

— Miksette kysyneet minulta? kysyi tohtori.

— Isä nukkui, ja muutkin asianhaarat viittasivat siihen, että oli parasta tehdä nopea päätös eikä keskustella kauan asioista.

— Nopeasti te olettekin ajaneet, sanoi tohtori katsellen kelloaan.

— Hilpas oli kamalalla juoksupäällä, sanoi Sarri.

— On jerin hyödyllistä, että meidän isät tulevat tutuiksi, eikö ole, isä? kysyi Risto.

— On tietystikin, vastasi tämä. — Me olemme kiitollisia, kun saimme vieraita. Istuutukaa nyt, hyvät ystävät. Olimme juuri aikeissa juoda teetä.

Kului pitkä aika ennenkuin koko asia oli selvitetty. Tohtori lauhtui vähitellen ja oli lopulta oikein tyytyväinen, kun kaikki istuivat illallisen ja teen ääressä iloisesti puhellen. Hilpas oli myöskin saanut yömajan ja kauroja syödäkseen.

Yöksi sijoittauduttiin parittain eri huoneisiin. Isät yhteen, Seppo ja

Janne toiseen, Sarri ja Risto kolmanteen huoneeseen.

Janne ja Seppo keskustelivat kemiasta.

— Minä laitan kollodiumista ohuita ilmapalloja, mutta täytyy katsoa ettei ole lähellä tulta, sanoi Janne.

— Minä olen koettanut silkkikankaasta, sitä voi kastaa liuoksiin ja niin saada aika sitkeän pallon. Mutta housuihin tuli kahdeksantoista pientä reikää, sanoi Seppo.

— Ymmärsikö sinun äitisi, että sellaista ei voi välttää? Äiti pitää kehnoja housuja suuremmassa arvossa kuin parasta ilmapalloa. Naiset ovat vajaakykyisiä kokeilujen alalla.

— Minun äitini ymmärtää sellaisia tapahtumia paljon huonommin kuin sinun.

— Mitähän hän sitten teki? Janne kohottautui kyynärpäilleen.

— Pöhnää vain. Kuulehan Sarria ja Ristoa, mitenkä he puhuvat kamalasti, käänsi Seppo keskustelun muuanne.

— Mitä sinun äitisi…?

Tyyny lensi Jannen niskaan.

Sarri makasi kaksinkertaisen sängyn yläosassa, Risto uutimien takana alapuolella.

— Sinulla on jerin hyvä isä, kun ei sen enempää torunut, vaikka te toitte hänet väkisin tänne, tunnusti Risto.

— Kyllä hän huomenna kotimatkalla puhuu, että me käyttäydyttiin, kuin huonosti kasvatetut pojat. Mutta itsehän hän on kasvattanut meidät, ja Jere.

— Eikö teidän äiti kasvata?

— Ei niin paljon, hän rakastaa enimmäkseen vain ja suree, kun me ollaan pahoja. Nyt minun on uni.

— Nukutko sinä noin vaan?

— En.

— En minäkään. Ole vaiti vähän aikaa.

Kuului hiljaista supatusta molempien sängyistä.

— Ne rukoilevat, sanoi Seppo toisessa huoneessa Jannelle.

— Minäkin olen uninen. Hyvää yötä ja ole vaiti.

Supatusta ja hiljaisuutta.

— Maa-isät taitavat olla parempia kuin kaupunginisät, sanoi Sarri.

— Kaupungin-isät ovat yhtä hyviä, ainakin ne, jotka lähtevät poikiensa kanssa maalle joululomalle, sanoi Risto.

— Oikein on. Hyvää yötä!

VII.

URHEILUA.

— Kuules pyhä valaskala Suomen maan, Sua suojelemme…, lauloi Sarri kello seitsemän aamulla.

— Ole vaiti, minä tahdon nukkua koko lupapäivän, murisi Seppo.

— Tule tänne ikkunan, luo, niin saat nähdä miten kamalan mainio hiihtoilma nyt on.

— Ratakatu sieltä näkyy ja Normaalilyseo ja Brobergin koulu, Egyptin orjuus ja faraon joukot.

— Farao nukkuu Pietarinkadulla, ja Israelin lapset lähtevät vapauteen

Mooseksen ja Aaronin johtamina. Sonnusta itsesi vikkelään.

Seppo oli jo puolivalmiina, sillä hänen uniset aivonsa muistivat, että koko luokan piti lähteä hiihtoretkelle Oulunkylään, jossa luokkatoveri Niilo Kallila asui.

On hanget korkeat, nietokset,

Ja lupa, lupa on meillä.

Sarri lauloi täyttä kurkkua, mutta viimeiset sanat tukehtuivat, sillä

Seppo painoi nopeasti pyyheliinan hänen suulleen.

— Ole hiljaa kuin hiiri, muuten Naimi-täti herää ja mättää meidän päällemme vaatteita niin, että olemme yhtä paksut kuin Haltin täti luonnollisena, varoitti Seppo.

— Tässä tuon teille lämpimät villapaidat ja omat pitkät harmaat sukkani, kuului samassa Naimi-tädin lempeä ääni ovelta.

— Meillä on lämpimät hiihtotakit, kyllä me tarkenemme, sanoi Seppo katsoen Sarria, epätoivoinen ilme silmissä.

— Tulin vain tarkastamaan, että olette todellakin hyvin varustettuja.

Tässä on voileipiä ja kovaksikeitettyjä munia.

— Niilon luona saamme aamiaista ja kahvia, mutta kiitos tästäkin, kyllä se on matkalla tarpeen, sanoi Sarri.

Kun pojat lähtivät, olivat he paksuja kuin pavut, vähemmällä he eivät suoriutuneet hyväntahtoisesta Naimi-tädistä. He palasivat heti keittiöön, riisuivat turhat vaatteet, piilottivat ne kaapin päälle ja livistivät tiehensä.

Suurin osa luokkaa, Risto ja Janne ja muut, hiihteli pitkin valkoista hankea. Varpuniemen kaksoset jättivät pian muut jälkeensä. Maalaispoikina he olivat hyviä hiihtäjiä ja kiitivät nyt eteenpäin nauttien hyvästä kelistä ja vapaudesta.

— Eikö ole ihme, että me ei olla karattu tästä kaupungista? Maalla on koti ja metsä ja eläimet, sanoi Sarri.

— Jännää siellä on ja sinne mahtuu paremmin, lisäsi Seppo.

— Jeh, Naimi-tädin luona meillä on oma huone ja kuitenkaan ei sinne mahdu hyvästi. Eikä koulussa eikä kadullakaan ole kylliksi tilaa. Mutta tänne mahtuu, ja Sakari käytti nuoria voimiaan, niin että posket punertivat.

— Nyt levätään ja syödään Naimi-tädin eväät. Tässä on sopiva kivi.

— Ruoka maistuu Varpuniemeltä ja ruumis on muuttunut sopivammaksi minun hengelleni.

— Näetkö tuossa kaksi harmaapukuista poikaa, he juoksevat kuin henkensä edestä?

Kaksi hengästynyttä, hätääntynyttä poikaa pysähtyi juuri kiven kohdalle.

— Auttakaa meitä, pelastakaa, ne ottavat meidät kiinni, pyysivät he.

— Mistä te tulette ja kuka teitä vainoo? kysyi Seppo.

— Me tulemme Oulunkylän kunnalliskodista, ne antavat meille selkään, auttakaa meitä piiloon, sanoi toinen pojista. Toinen alkoi itkeä ääneen.

— Ei tässä auta muu kuin piilottaa pojat lumeen, sanoi Sarri alkaen kaivaa kuoppaa kiven syrjään.

Toiset auttoivat häntä kunnes kuoppa oli tarpeeksi syvä. Molemmat harmaat pojat kyyristyivät sinne, ja Seppo ja Sarri peittivät heidät lumella jättäen suunkohdalle hengitysreiän, jonka he peittivät kuusen oksilla.

— Kävellään nyt ympäri niin että heidän askeleittensa haju hukkuu meidän hajuumme, sanoi Seppo.

Tuskin olivat pojat istuutuneet kivelle, kun kaksi miestä tuli ajaen pienessä reessä.

— Tuossahan on kaksi sen ikäistä poikaa, sanoi toinen miehistä astuen reestä.

— Emme me ole sen ikäisiä, sanoi Seppo varomattomasti.

— Tännehän jäljetkin päättyivät, sanoi toinen. — Otetaan vaan kiinni nuo pienet veijarit.

— Emme me ole tehneet mitään pahaa, antakaa meidän olla, sanoi Sarri.

— Tulkaa vaan mukaan, sanoi toinen ottaen Sarria käsivarresta.

— Mennään pois täältä, niin toiset pääsevät pakoon. Kyllä me aina suoriudutaan, kuiskasi Seppo Sarrille.

Miehet työnsivät pojat rekeen ja veivät heidät kunnalliskotiin suoraan johtajan eteen.

— Tässä karkulaiset ovat. Me ajoimme vaan jälkiä pitkin ja saavutimme heidät voileipiä syömässä. Isolla kivellä istuivat, sanoi toinen miehistä.

— Kiitoksia paljon vaivasta. Saatte mennä nyt, kyllä minä hoidan nämä onnettomat pojat.

Miehet menivät jättäen pojat johtajan eteen seisomaan.

— Kumpi teistä on Paavo ja kumpi Matti? kysyi johtaja.

— Ei kumpikaan, mutta mieluummin minä olisin Paavo kuin Matti, sanoi

Sarri.

— Älä viisastele, vaan vastaa suoraan kysymyksiini, Paavo, ja sinä Matti katso tänne koko ajan. Tunnustakaa nyt pahat tekonne, älkää kieltäkö mitään. Ensiksikin kysyn teiltä onko teillä omaatuntoa?

— Jeh, sanoi Seppo.

— Vastaa kohteliaasti, Matti. Ettekö ole kiitollisia siitä, että kunta on antanut teille kodin, vaatteet ja ruoan?

— Miksei, jos se vaan antaa, vastasi Sarri.

— Eikö teillä ole ollut tarpeeksi ruokaa, oletteko olleet nälkäisiä?

— Liiaksikin meihin mätetään ruokaa.

— Miksi te, onnettomat lapsiraukat, sitten menitte luvatta ruokakonttoriin ja otitte voita ja sokeria?

— Sitäkö me ollaan tehty? kysyi Sarri.

— Itse te sen parhaiten tiedätte. Oletteko unohtanut seitsemännen käskyn?

— "Älä tapa", — sanoi Sarri mutta lisäsi kiireesti nähdessään johtajan silmäkulmain rypistyvän: "pyhitä lepo — —" ei, ei, minä tarkoitin: "älä himoitse, älä suinkaan himoitse juhtaa" — — — sekaantui Sarri.

— Älä varasta, auttoi Seppo asiallisesti.

— Ei ole ihme, että Paavo rikkoo käskyt, kun hän ei edes osaa niitä. Mutta miks'et sinä, Matti, opeta hänelle, että on synti ja häpeä varastaa?

— Sen hän tietää opettamattakin, eikä kumpainenkaan meistä ole koskaan ottanut toisen ihmisen omaa, sanoi Seppo harmissaan.

— Mikä on kunnan omaa, sitä teidän tulee kunnioittaa vielä enemmän.

Eikö teitä ole kohdeltu täällä rakkaudella?

— Minusta se on pöhnää rakkautta, sanoi Sarri.

— Se äskeinen mieskin rakasti minua niin, että käsivarressa taitaa olla mustelma, lisäsi Seppo.

— Nyt on kärsivällisyyteni lopussa. Olen puhunut teidän omilletunnoillenne, mutta sydämenne ovat kivikovat. Saatte kärsiä rangaistuksen, jonka oma työnjohtajanne määrää teille. Eikö teitä hävetä katsoa häntä silmiin?

— Onko hän niin kamalan näköinen? kysyi Sarri, mutta vaikeni äkkiä saatuaan murhaavan katseen johtajalta, joka soitti kelloa.

— Pyytäkää poikaosaston työnjohtajaa tänne, sanoi hän sisään tulevalle palvelijalle.

Huoneessa vallitsi täydellinen hiljaisuus, kunnes ovi aukeni ja musta mies astui sisään.

— Tässä ovat nyt karkulaiset. Ottakaa heidät haltuunne ja rangaiskaa poikaparkoja, jotka ovat eksyneet oikealta tieltä, sanoi johtaja.

Mutta musta mies tuijotti vain poikiin, jotka kumarsivat kohteliaasti.

— Minä olen Sakari Uski ja tuo on kaksoisveljeni Seppo. Me olemme

kotoisin Varpuniemeltä Karjalohjalta. Isä on eläinlääkäri ja äiti on

Jääskestä. Sitten meillä on sisar Saima, joka on kihloissa, selitti

Sarri juurta jaksain, kun tauko alkoi tuntua kiusalliselta.

— Eivätkö nämä olekaan Paavo ja Matti? kysyi johtaja.

— Eihän noilla ole vaivaishuoneen pukujakaan, sai pitkä mies vihdoin sanotuksi.

— Tosiaankin, sanoi johtaja, — harmaat hiihtopuvut eivät suurestikaan eroa meidän puvuistamme. Mutta mitenkä te olette joutuneet tänne ja miksette heti selittäneet ketä olette?

Sarri alkoi selittää asiaa, mutta samassa kuului melua ulkoa ja ovi nykäistiin auki.

Janne ja Risto ryntäsivät sisään koko poikajoukon seuraamina.

— Prätskis, huusi Risto. — Me tullaan pelastamaan teitä.

— Joko teitä on kidutettu? kysyi Janne.

— Mikä rosvojoukko tämä on, joka tunkeutuu kunnalliskotiin? kysyi johtaja vihaisena.

— Tämä on Helsingin Normaalilyseon paras klassillinen luokka.

— Mitenkä te löysitte meidät? kysyi Sarri.

— Kun me huomattiin, että te olitte hävinneet, niin me hiihdettiin niin vikkelään kuin Risto vain jaksoi, ja sitten me nähtiin kaksi poikaa, jotka ryömivät lumesta kiven luona, kertoi Janne.

— Niiltä me kuultiin, että teidät oli vangittu ja viety tänne ja sitten me tultiin teitä pelastamaan, jatkoi Risto.

— Mihin ne kaksi poikaa joutuivat, jotka ryömivät lumesta? kysyi johtaja.

— He juoksivat Helsinkiin päin.

— Lähettäkää heti miehet hevosella kaupunkiin vievää tietä pitkin ottamaan kiinni heitä, sanoi johtaja mustalle miehelle, joka poistui nopeasti. — Ja te nulikat, lähtekää pian täältä.

— Uskin poikien pitäisi saada vahingonkorvausta, sanoi Janne.

— Vai vahingonkorvausta! Auttavat karkulaiset pakoon ja tuottavat sekasortoa kunnan laitoksessa. Sellaisilleko vahingonkorvausta! Menkää nyt, niin kauan kuin pääsette ehjin nahoin.

— Mutta sukset? kysyi Seppo.

— Ne ovat tuolla kartanolla, sanoi Risto.

— Me otettiin ne pojilta, jotka tahtoivat lähteä niillä hiihtämään.

— Mutta silloin Matti ja Paavo ovat hukassa, sanoi Sarri.

— Ei heille muuta pahaa tapahdu kuin, että saavat selkäsaunan, ja sen he ovat hyvin ansainneet.

— Vai niin, sanoi Sarri rauhoittuneena. — Hyvästi sitten.

— Hyvästi, hyvästi, huusi koko luokka, joka piti tapausta hauskana seikkailuna.

— Hyvästi, sanoi johtaja, — ja lukekaa käskyt kunnollisesti.

Niilo Kallilla ja hänen äitinsä olivat jo kauan odottaneet poikia, kun he vihdoinkin tulivat. Jokainen tahtoi kertoa, jonka vuoksi aluksi syntyi hälinä kuin mehiläispesässä.

Seikkailusta virkistyneenä istui nälkäinen poikalauma aamiaispöydässä.

— Tulee kamalan nälkä, kun pelastaa toverin hengenvaarasta, sanoi

Janne.

— Ei me oltu hengenvaarassa ja sitäpaitsi me oltiin juuri selviytymässä, kun te tulitte, sanoi Seppo.

— Olisitpa nähnyt, miten naiseksi puettu mies hehkutti rautaa tulessa siinä huoneessa, jonka läpi me kuljettiin, niin olisit kiitollisempi rohkeille pelastajillesi, sanoi Risto.

— En minä nähnyt siellä muuta kuin isonlaisen neidin, joka kähersi hiuksiaan, sanoi Sarri. — Etkö huomannut, Seppo, miten hän pisti sormen suuhunsa ja sitsautti käherryssaksia, ihan samoin kuin Saimuski tekee?

— Minä luulen, että te olitte lähempänä kidutuskuulustelua kuin uskotte. Sillä naisella oli tekotukka ja parranalku, intti Risto itsepäisesti.

Nyt alkoi vilkas keskustelu ympäri pöydän. Jokainen tiesi jotain kidutuksista, vangitsemisista, ihmeellisestä pelastumisesta ja poltinraudoista.

— Ehkä he olisivat polttaneet ranskanliljan käsivarteenne, niinkuin Myladylle tehtiin Muskettisotureissa? Teitähän syytettiin varkaudesta, otaksui Ville.

— Matti ja Paavo ovat nyt heidän kynsissään, virkkoi Seppo. — Häntä puistatti.

— Selkäänhän he vain saavat, sehän on jokapäiväistä leipää pojille, sanoi Olavi.

— Sellaisellako leivällä sinua on syötetty? Eipä ihme, että nyt syöt minun voileipäni, kun kerran saat toista lajia, nauroi Arvi, jonka juustovoileipää Olavi juuri pisti suuhunsa.

Aamiaisen jälkeen pojat leikkivät, kävivät katsomassa kanoja, hevosta ja kaniineja. Oltiin lumisotasilla, juotiin kahvit, tarkastettiin Niilon postimerkit ja muut nähtävyydet.

Sitten kiitettiin Niilon vanhempia ja lähdettiin kotimatkalle.

Kun oli vähän matkaa hiihdetty, nähtiin vastaantuleva hevonen. Reessä istui pari miestä ja yhtä monta poikaa.

— Paavo ja Matti pyövelin käsissä! huusi Sarri. — Pysäyttäkää hevonen.

Pojat asettuivat tielle ja alkoivat huitoa käsillään ja suksisauvoillaan, niin että miesten oli pakko pysähtyä.

— Mistä te saitte ne kiinni? kysyi Janne.

— Mitä se teitä liikuttaa, pois tieltä, huusi toinen miehistä.

— Älkää lyökö heitä liiaksi, he eivät koskaan enää karkaa, pyysi Risto.

— Ette saa polttaa ranskan liljaa käsivarteen, sanoi Ville rohkeasti.

— Tässä on teille hengenpelastus-eliksiiriä; juokaa sitä ennen ja jälkeen selkäsaunan, virkkoi Janne pistäen pienen pullon toisen pojan käteen.

— Ja tässä on teille pieni kompassi, se on kiva kapine, sanoi Risto antaen käärön toiselle pojalle.

Muutkin pojat antoivat lohdutuskapineita, joku antoi lantin, toinen kynän, Olavi koulussa kielletyn "stritsan", Ville karamellejä, Esko kumiletkun ja Antti purukumia.

— Pois edestä taikka ajan päällenne, huusi mies, joka oli ohjaksissa. Pojat hajaantuivat ja hevonen alkoi juosta. Matti ja Paavo olivat olleet niin noloja, etteivät olleet saaneet sanaa suustaan. Nyt vasta he tointuivat ja huusivat:

— Kiitoksia paljon, kiitoksia!

Seppo ja Sarri olivat pysytelleet toisten takana. He muistivat miesten kovakouraiset otteet, eivätkä tahtoneet antautua liian suureen vaaraan.

Kotimatka sujui pojilta hauskasti. Puheltiin seikkailusta, jota neljä heistä käsitteli kerran ainekirjoitustunnilla koulussa.

Väsyneinä Seppo ja Sarri saapuivat kotiin, jossa loput päivästä levättiin ja luettiin läksyjä. Illalla Sarri kirjoitti isälle kirjeen.

Lupapäivänä Ratakadulla.

Rakas isä.

Viime torstaina minä näin potkurin, jossa oli moottori, joka kulki kauheaa vauhtia. Isän pitäisi tulla sitä katsomaan, se sopisi juuri eläinlääkärille, kun Jere ei huoli lähteä ajamaan läävän tarkastusmatkalle. Onko Kirjo poikinut ja tuliko siitä vasikka vai sonni? Me oltiin huisin kivalla hiihtoretkellä, mutta ei Lauri ja Eino, jotka olivat hammaslääkärissä ja leffassa, vaikka joka paikkaus maksaa 100 markkaa, Sepolla on kaksi reikää hampaissa. Oulunkylään asti. Tiellä me pelastettiin kaksi vaivaistalon poikaa, jotka kuitenkin saivat selkäsaunan. Ne luulivat meitä niiksi ja syyttivät meitä voista ja sokerista, kun ne olivat ottaneet, eikä ne saaneet niitä kiinni, kun me autettiin ne niiden käsistä, vaikka ne lopulta lupasivat selkäsaunan niille. Mutta me ei nähty. Janne ja Risto pelastivat sukset niiltä ja meidät niiltä. Minun talvitakista on kaksi nappia poissa, mutta Risto opetti hyvän konstin rautalangalla ja kahdella kynänpätkällä, miten vaatteet pysyvät kiinni ilman nappia, kun Naimi-tätiä on mälvää aina pyytää. Meillä ei ole ikävä kotiin paitsi melkein aina.

Ystävyydellä Sarri Uski.

J.K. Lähetä hammaslääkettä, kun Seppeli on niin harmillinen öillä. Minä koetin vivuta saksilla hampaan irti, mutta Seppeli suuttui. On kenkkua, kun ei tiedä, mitä aina keksisi.

VIII.

PULASSA.

Ossin huone oli poikien mielestä erinomaisen mielenkiintoinen. Se oli hyvin kalustettu, aina siisti ja kodikas. Ossilla oli kauneusaistia ja varoja, joten hän voi ostaa itselleen kaikenlaista mitä mieli teki, kuten tauluja, kirjoja, valokuvauskoneen, pyssyn, polkupyörän ja runsaasti hedelmiä ja muita makeisia.

Nyt hän oli pyytänyt pojat luokseen mämmiä syömään.

— Imelistä saadaan mämmiä.

— Tytöistä tulee ämmiä, sanoi Seppo.

— Varmaan Jeren viisautta, nauroi Ossi.

— Niin, se on pannut meihin enemmän sananlaskuja kuin Lehtonen kielioppia.

— Täällä on aina jännää — sinä olet onnenpoika! Onko sinulla koskaan huolia? kysyi Sarri.

— On niitä enemmän kuin tällainen hemmoteltu olento oikein jaksaa kantaa.

— Ylioppilaskirjoituksia kai sinun ei tarvitse pelätä? Naimi-täti sanoo, että sinä olet äärettömän lahjakas ja ahkera poika, virkkoi Seppo.

— Koko pääsiäisloman, jonka me vietimme Varpuniemessä, sinä olit täällä ja pänttäsit saksaa. Naimi-täti sanoo, että niin kauniiksi pojaksi sinä olet tavattoman kunnollinen. Hänestä vain rumat ihmiset ovat säädyllisiä, sanoi Sarri.

— Itsestään paha pappi saarnaa, hymyili Ossi.

— Mitä?

— Tarkoitan vain, että Naimi-täti on hyvin säädyllinen. Mutta kyllä minun ahkeruuteni on ollut sopusoinnussa ulkomuotoni kanssa, sillä laiska minä olen ollut aina. Ellei minulla olisi taipumusta matematiikkaan, en olisi päässyt näinkään pitkälle. Mutta saksa! Onpa ihme, jos suoriudun saksasta kunnialla.

— Niin, saksassa ei auta lahjakkuus, huokasi Sarri.

— Minun täytyy tulla ylioppilaaksi tänä keväänä. Olen jo vanha, ja isä on luvannut, että pääsen ensi vuonna ulkomaille ja sitten saan itsenäisen paikan isän tehtaassa. Se on toista kuin tämä ihmisarvoa alentava kouluorjuus.

— Mutta sinähän olet aina iloinen.

— Niin on härkäkin, niin kauan kuin veistä hiotaan.

— Mitä sinä teet, jos saat reput?

— Te olette liian nuoria kuulemaan sitä, sanoi Ossi synkän näköisenä.

Pojat istuivat vaiti, kaamean tunnelman vallassa. Sarri ajatteli, että veri hyytyy ruumiissa. Sitten Seppo kysyi:

— Etkö voisi lukea nyt kamalasti?

— Lukeminen ei sovi sieluntilaani. Penkinpainajaisten jälkeen en ole voinut lukea ollenkaan. Jos luen niin kaikki menee sekaisin. Päässä pyörii Kustaa Aadolf, nahkiaisen ruoansulatus, katkaistun kartion turha kaava, kirjallisuuden merkkiteosten nimet ja an, auf, hinter, in, neben, über — — —

Pojat nauroivat niin, että mämmi meni väärään kurkkuun. Sarri kysyi:

— Mitä kaikkea sinun onkaan muistettava yhdellä kertaa?

— Meiltä vaaditaan, että meidän henkemme vaeltaa muutamassa viikossa läpi koko koulun. Meidän tulee olla filosofeja, matemaatikkoja, historian tuntijoita, teologeja ja itsenäisiä ajattelijoita ja kirjailijoita. Meidän täytyy arvostella suurmiehiä ja uskonnollisia liikkeitä, kirjoittaa Snellmannista ja Homeroksesta ja olla satavuotiaita sieluiltamme, lateli Ossi.

— Mutta sinä olet hurjan viisas mies, paitsi tyttöasioissa, sanoi

Seppo.

— Mitä sinä vihjailet?

— Kun sinä vängällä haluat pelleillä heidän kanssaan. Se Vernakin — — —

— Älä sekaannu miesten asioihin. Nainen kuuluu elämän järjestelyyn, niinkuin suola ja ruusut. Toista on tämä tietopeli ylioppilaslakista. Tekisi mieli luovuttaa hyvällä koko ottelu.

— Kittiä minä koko lakista, jos täytyy vaivata päätään noin luonnottomasti, sanoi Seppo.

— Mennään nukkumaan, siihen on kolme syytä, sanoi Sarri.

— Että mämmi on loppunut? arveli Ossi.

— Ja meitä nukuttaa, sanoi Seppo.

— Ja Ossi on kruinallisella tuulella, lopetti Sarri lähtien huoneesta

Sepon seuraamana.

— Kumma, kun Ossi ei maksa velkaansa, sanoi Sarri niin varomattomasti, että Ossi kuuli sen huoneeseensa.

— Mitä velkoja minulla on? huusi hän tullen ovelle.

— Etkö muista, että me annettiin sataneljäkymmentä markkaa, kun menit tanssiin Verna Airon kanssa?

— Miksette ole muistuttaneet siitä? En minä koskaan velkojani muista — luotan siihen, että lainaajat perivät ja muistuttavat. Tässä saatte rahanne ja kiitoksia niistä. Olisitte nähneet kuinka iloinen Verna oli, kun hain hänet autolla.

— Voiko olla ihmisiä, jotka unohtavat sataneljäkymmentä markkaa? ihmetteli Seppo poistuessaan.

* * * * *

Ylioppilaskirjoituksia edeltävä aika oli levoton jokaiselle. Ossi pysytteli paljon huoneessaan, jonne toverit tulivat neuvottelemaan. Ovi oli usein lukossa tuntikausia. Naimi-täti oli hermostuttavan osaaottava antaen neuvoja pitkin päivää. Syötiin entistä parempaa ruokaa, sillä Naimi-täti piti syömistä parannuskeinona joka asiaan.

Kun ensimmäinen kirjoitus alkoi, oli koko talo jalkeilla ennen seitsemää aamulla. Ossille oli varattu hyvät eväät ja Naimi-täti puuhaili ja puhui.

— Tahdotkos vähän valeriaanaa? kysyi hän.

— Tai Jannen hengenpelastuseliksiiriä? sanoi Seppo.

— Ei mitään, torjui Ossi, — älkää himmentäkö minun aivojani, joissa muutenkin vallitsee hämäryys.

— Ota sokeripaloja mukaan. Konsentroitu sokeriliuos antaa tilapäistä vauhtia kaikelle kehitykselle, neuvoi Seppo.

— Tulenko saattamaan sinua kouluun, niin voin lohduttaa ja tukea sinua matkalla? kysyi Naimi-täti.

— Varjelkoon! Enhän minä astu mestauslavalle sentään.

Lempikin tuli mukaan sanomaan:

— Tässä on neliapilas ja mustan pässin sarvi ja hevosenkenkä.

Ossi pisti neliapilaan taskuun antaen muut aarteet takaisin.

— Nyt lähden, kun vielä on vähänkin järkeä jäljellä, — kiitoksia vain huolenpidostanne, sanoi hän.

Kirjoitukset onnistuivat hyvin. Ossi sai matematiikassa ja ainekirjoituksessa hyvät arvosanat, muissa aineissa huonommat, mutta kuitenkin hyväksyttävät numerot.

Nyt hän oli aina kotona, luki ahkerasti ja pysytteli huoneessaan. Pojat ihmettelivät, ettei hän ollut iloisempi, vaan kovasti allapäin.

Sitten tuli päivä, joka toi paljon levottomuutta pieneen kotiin.

Ossi oli mennyt kouluun tenttimään historiaa. Pojat lukivat läksyjään huoneessaan, kun Seppoa pyydettiin puhelimeen.

— Tämä on Hannes Pälsi. Ossi ei voi tulla itse puhumaan, mutta hän pyytää sinua ottamaan hänen huoneestaan ruskean kaapin alalaatikosta pohjapaperin alta ison ruskean kirjekuoren. Laatikon avain on samassa kotelossa kuin Ossin kiikarikin.

— Kyllä minä ne löydän, sanoi Seppo.

— Ota kirjekuori sisältöineen ja piilota se varmasti. Vie mieluummin pois koko talosta, jatkoi Hannes.

— Miksi Ossi ei tee sitä, kun hän tulee kotiin? kysyi Seppo.

— Minulla on tulinen kiire, älä kysy mitään. Näytä, että olet mies ja toimitat asian kunnollisesti. Älä suinkaan kerro kenellekään mitään tästä.

— En minä voi pitää mitään Sarrilta salassa.

— Nyt täytyy. Ossi on muuten hukassa.

— Silloin en voi tehdä mitään. Mutta kyllä me Sarrin kanssa pidetään asia salassa.

— No, sano sitten Sarrille, mutta varokaakin, ettei se tule ilmi.

— Ei me kerrota. Onko se valtionkavalluspapereja tai jokin testamentti? kysyi Seppo.

— Ei, ei. Siinä on kirjeitä. Katsos, Ossi ei tahdo, että Verna Airolle tulee ikävyyksiä.

— Jeh, ymmärrän.

— Toimita siis asia ja heti paikalla. Voiko teihin luottaa?

— Eikö Ossi luota?

— Luottaa, luottaa. Hyvästi nyt vain.

Seppo juoksi Sarrin luo ja selitti asian. Sitten he kiiruhtivat Ossin huoneeseen ja löysivätkin kirjekuoren. Samassa kuului askeleita. Seppo pisti kirjeen latinan sanakirjan sisään pannen kirjan kainaloonsa.

— Mitä te teette Ossin huoneessa? kysyi Naimi-täti sisään tullessaan.

— Me lainaamme vain tämän kirjan, sanoi Seppo peloissaan.

— Näytä tänne. Latinan sanakirja! Mitä te sillä teette? Lukemiseen ette ainakaan sitä käytä.

— Se on niin raskas, sitä voi käyttää vaikka painona paperien päällä, jotka lentävät tuulessa, sanoi Sarri.

— Tai kantena vesikannun päällä, ettei vesi tule tomuiseksi, auttoi

Seppo.

— Nyt puhutte turhia. Antakaa Ossin kirjojen olla rauhassa ja menkää lukemaan läksyjänne. Naimi-täti otti kirjan pannen sen pöydälle.

Poikien täytyi poistua huoneesta. He odottivat kauan aikaa, kunnes tie taas oli selvä Ossin huoneeseen, jolloin Seppo riisui saappaansa ja hiipi varovasti takaisin. Hän sai kirjekuoren käsiinsä puolipimeässä huoneessa, mutta hänen täytyi äkkiä ryömiä sängyn alle, Lempi kun tuli sisään tuomaan pesuvettä ja laittamaan Ossin vuodetta.

Sarri, joka odotti huoneessaan, käsitti Sepon joutuneen vaaraan. Hän juoksi ulos keittiön kautta ja soitti eteisen kelloa, jolloin Lempi meni avaamaan.

— Kuinka sinä pakkasessa juokset tuolla tavalla ulkona, torui Lempi.

Missä oma avaimesi on?

— Se on Sepolla, meillähän on vain yhteinen avain. Tässä saat kauniin kortin, siinä on Nikolainkirkko, sanoi Sarri pidättääkseen Lempiä eteisessä.

— Kiitoksia vain, Sarrilla on hyvät puolensa, kehui Lempi.

Sarri meni nyt huoneeseensa, jonne Seppokin oli jo pelastautunut.

— Katsos Vernaa, kun kirjoittaa saksaksi, sanoi Seppo vetäen paperin ruskeasta kuoresta.

— Anna tänne, pyysi Sarri, — katsotaan vain mitä alla seisoo. Muitten kirjeitä ei saa lukea, sanoo isä.

— Ei mitään allekirjoitusta. Kylläpä ovat varovaisia. — Sarri heitti paperin muitten joukkoon pöydälle.

— Mitä me nyt tehdään? Tämä on piilotettava hyvin ja vietävä pois koko talosta, sanoi Seppo.

— Poltetaan se.

— Sitä ei uskalla tehdä. Ossi voi suuttua.

— No viedään Vernalle. Hän asuu tuolla Robertinkadulla, kyllä minä löydän sinne.

— Jeh, se on parasta, sanoi Seppo ottaen paperin pöydältä ja pistäen sen ruskeaan kuoreen. — Mene sinä yksin, se on parempi.

Sarri juoksi ulos, tärkeä kirje kädessään. Hän oli tuskin sulkenut keittiön oven, kun eteisen kello soi ja Lempi meni avaamaan ovea.

Seppo kokosi ajelehtivia papereita pöydältä ja heitti ne tuleen, sillä

Naimi-täti kasvatti poikia järjestystä harrastaviksi.

Sitten hän juoksi Ossin huoneeseen, sieltä kun kuului kiivasta puhetta. Sinne tultuaan hän pysähtyi ällistyneenä ovelle, ja hänen silmänsä juuttuivat kahteen herraan, jotka puhuivat Naimi-tädin kanssa.

— Mutta sanokaa toki, mistä Ossia syytetään, pyysi Naimi-täti.

— On käynyt ilmi, että ylioppilaskokelaat ovat saaneet käsiinsä matematiikan ja saksan kirjoitukset, ja me kuulumme tarkastuskomiteaan, joka tutkii asiaa, sanoi pitempi herroista. Seppo hätkähti, kun kuuli saksankirjoitusta mainittavan.

— Kuinka voitte epäillä Ossia! Hän on hienoin, kohteliain ja paras nuorukainen koko Helsingissä! huudahti Naimi-täti loukkaantuneena.

— Koko luokkaa epäillään. Eräs on jo tunnustanutkin ja hän on usein ollut täällä. Me vaadimme nyt, että saamme tutkia Ossi Hägerin huoneen, sanoi toinen herroista.

— Olkaa hyvä, tarkastakaa koko talo, meillä ei ole mitään salattavaa, sanoi Naimi-täti.

Herrat tekivät tarkkaa työtä. Joka nurkka ja laatikko haettiin, sängyn sisästä, sohvan raoista, kirjahyllyn joka sopesta vedettiin pieninkin roska esiin. Sitten tarkastettiin poikien huone ja samoin ruokahuone. Työ oli turhaa.

— Olisikohan hän saanut tiedon tänne jollain tavalla? Et kai sinä ole piilottanut Hägerin pyynnöstä mitään papereita? kysyi pitkä herra Sepolta.

— En ole tavannut tänään Ossia, vastasi Seppo.

— Onko joku soittanut tänne? kysyi mies Lempiltä, joka peloissaan seisoi vieressä.

— Pojat olivat delevoonissa, vastasi Lempi.

— Kutka pojat?

— Tämä juuri tai Sarri.

— Olitko puhelimessa? kysyi mies Sepolta.

— Olin.

— Saitko sanan Hägeriltä?

— Se koski toista asiaa.

— Mitä varten tämä alimmainen paperi laatikosta on vedetty näin syrjään? Siellä on varmaan ollut jotain pohjalla, puuttui toinen herra puheeseen.

Herrat alkoivat nyt tutkia laatikkoa, ja Seppo, joka kuuli Sarrin palaavan, meni eteiseen.

— Nyt on Ossi vaarassa, tuolla on miehiä hakemassa sitä saksanpaperia.

Mene sinä vastaamaan, ei minusta ole sellaiseen, sanoi Seppo hiljaa.

— Kyllä minä suoriudun, sanoi Sarri mennen sisään.

— No mitä sinulle sanottiin silloin puhelimessa? kysyi pitkä mies

Sarrilta, jota hän luuli Sepoksi.

— En minä ole ollut tänä päivänä puhelimessa.

— Kuinka uskallat puhua noin? Äsken tunnustit jo puhuneesi, sanoi mies vihaisena.

— Sitä en ole tehnyt.

— Jos et puhu totta, niin vien sinut rehtorisi luo.

— Minä puhun aina totta.

— Oliko tämä poika puhelimessa vai eikö? kysyi herra Lempiltä.

— Oli jos ei se ollut toinen, sanoi Lempi vakuuttavasti.

— Kuka toinen? Oletteko kaikki järjiltänne?

— Kun se ei ole yksi.

— Kuka, tuo poikako?

— Lempi tarkoittaa, että minä olen kaksi poikaa. Hänen kannaltaan voi ollakin niin, mutta minun kannaltani…, niin, minä olen yksi kokonainen, en murtoluku enkä kaksi.

— Varo itseäsi, Sarri! Älä härnää ketään, nyt on vaarallinen hetki, sanoi Naimi-täti, joka oli kierrellyt käsiään sohvan nurkassa.

— Vastaa kiertelemättä, olitko puhelimessa vai etkö? kysyi herra

Sarrilta.

— Olin, vastasi Seppo ovelta.

Herra kääntyi äkkiä.

— Ahaa, sinä olet siis kuitenkin kaksi, sanoi hän. — Oletko ollut

Hägerin huoneessa puhelinkeskustelun jälkeen?

— Sitä en voi sanoa.

— Molemmat pojat olivat siellä, sanoi Naimi-täti.

— Otitteko sieltä jotain?

— Latinankieliopin he aikoivat ottaa, mutta minä estin, sanoi taas

Naimi-täti.

— Tämähän on sekavaa. Missä toinen poika oli silloin, kun toinen oli yksin täällä?

— Kävin erään tuttavan luona, sanoi Sarri. — Se oli vain yksityinen asia.

— Vai yksityinen asia? Kylläpä osaat! Oliko sinulla jotain käsissä.

— Oli kirje, minä näin, sanoi Lempi.

— Kantelupukki, sanoi Seppo hiljaa Lempille.

— Minne veit sen sinisen kirjeen? kysyi mies viekkaasti Sarrilta.

— Ruskean — — —, aloitti Sarri, mutta vaikeni saadessaan Sepolta salaisen potkun.

— Nyt siis tiedetään, että olet vienyt ruskean kirjekuoren jonnekin.

Luultavasti Hannes Pälsin kotiin, otaksui pitkä herra. — Kävitkö

Lönnrotinkadulla?

— En kun Robertinkadulla vain.

— Kenen luona?

— En voi sanoa.

— Häger on siis kieltänyt. Kuka Hägerin tuttavista asuu

Robertinkadulla?

— Janne ja Risto asuvat siellä, sanoi Seppo johdattaakseen tutkimukset harhaan.

— Ossi-herran heila asuu siellä, sanoi Lempi.

— Lempille täytyy kostaa, kuiskasi Seppo Sarrille.

— Kuka on Ossi-herran heila? kysyi pitkä herra.

— No se Verna-neiti, sen tuomari Airon neiti, ne asuvat siinä neljässä.

— Kuule Virtanen, sanoi pitkä mies apulaiselleen, — menepäs Pikku-Robertinkatu neljään ja vaadi Verna neidiltä se kirje, jonka tämä poika toi hänelle.

Virtanen lähti, ja huoneessa vallitsi kiusallinen odotus. Naimi-täti puhui ylistyspuheita Ossista, mutta pitkä herra näytti olevan jokseenkin tunteeton.

Vihdoin saapui Virtanen.

— Tässä on kirje. Neiti antoi sen mielellään. Hän sanoi, että Ossi

Häger on tullut hulluksi, kun lähettää hänelle tuollaista roskaa.

— Minä sanoin hänelle, että Ossin kunnia ja luultavasti henkikin riippui siitä, että paperi tuli pois meiltä. Ja nyt Verna petti hänet katalasti. Hyi, minkälainen tyttö! sanoi Sarri halveksien.

— Jere se tuntee naiset. Hän sanoo, että he ovat kettua kavalampia ja sisiliskoa liukkaampia, sanoi Seppo.

Pitkä mies oli sillävälin vetänyt paperin kuoresta ja lukenut sitä.

Paperiin oli pojan käsialalla kirjoitettu:

Se joka käyttää tätä tietoa ilman lupaa, se syö ruohoa vanhana ja sen hiukset tulevat punaisiksi kahdessa päivässä. Ja se tieto on tämä:

5 grammaa magnesiumsulfaattia ja salisyylihappoa kaadetaan koeputkeen jossa on sahramia ja eetteriä. Sitten lisätään pippuria ja etikkaa ja puistetaan viisi minuuttia. Tyhjään pulloon pannaan lusikallinen kollodiumia niin että seiniin tulee ohut kalvo. Edelliset ja vähän ammoniumsulfaattia lisätään. Siinä viimeisessä on typpeä, joka on hyvä lannoitusaine. Ihmisen elimiä täytyy väliin lannoittaa. Hiivaa on myöskin aina pantava voimalääkkeisiin. Koko lääkkeen kaava on MgNH4SO4 + C4H10O + 4H2O.

Sitä on otettava ruokalusikallinen kovassa taudissa ja hädässä.

Keksijä.

Muistakaa punaiset hiukset.

— Mitä hullutusta tämä on? Ei tämä ole ylioppilaskirjoitus eikä mikään, sanoi mies antaen paperin Sarrille.

— Jannen hengenpelastuseliksiiri! huudahti tämä.

— Hän on antanut sen Ossille, sanoi Seppo, mutta vaikeni samassa. Hän muisti nyt, että paperi oli ollut pöydällä, kun hän Sarrin kanssa katsoi saksalaista kirjoitusta, jonka he olivat ottaneet kirjekuoresta. Seppo katsoi Sarria, joka nyökäytti päätään merkiksi, että hänkin käsitti kirjoitusten vahingossa vaihtuneen.

— Hyvä, että poltin muut paperit, silloin se onneton saksankirjoituskin meni menojaan, ajatteli Seppo.

— Selittäkää nyt mitä tämä on, sanoi mies ankarasti.

— Meillä on toveri, joka on suuri kemisti, ja hän tekaisee lääkkeitä ja tämä on hänen paras keksintönsä. Seppokin parani sillä kerran, selitti Sarri.

— Lähdetään pois, Virtanen, sanoi pitkä herra. — Olemme kuluttaneet paljon aikaa turhaan. Näyttää siltä kuin Häger olisi syytön. Hyvästi vain ja anteeksi, että olemme vaivanneet teitä, mutta se oli velvollisuutemme.

— Hyvästi! Olen iloinen, että Ossin maine on puhdistettu. Minua ei mikään saa uskomaan, että niin kunnollinen poika pettäisi, sanoi Naimi-täti.

— Mutta miksi tuo poika kuljetti sitä paperia sille neidille? kysyi

Virtanen.

— Tehdäkseni Ossille palveluksen, sanoi Sarri.

— Neidin päätä varmaan särki ja te tahdoitte parantaa hänet, otaksui pitkä mies.

— Sairaana on pöhnää olla, sanoi Seppo.

— Älkää antako tuon kaksinkertaisen pojan myrkyttää itseänne, hyvä rouva, sanoi pitkä herra ja poistui kumartaen. Virtanen seurasi häntä.

— Nyt minä olen niin väsynyt, että menen nukkumaan. Hyvää yötä, pojat! sanoi Naimi-täti mennen huoneeseensa.

Pojat puhelivat vielä vuoteissaan.

— On kauhean kruinaa, jos Ossi on petkuttanut, sanoi Seppo.

— Minä uskon, enkä usko. Miksi meidänkin piti joutua siihen! Mutta minä en narrannut.

— Harmillista, ettei voinut selittää asiaa tarkalleen. Eihän voi pettää luottamusta.

Samassa tuli Ossi hiljaa huoneeseen.

— Kertokaa nyt tarkkaan mitä täällä on tapahtunut, pyysi hän.

Pojat kertoivat vuoroin ja Ossi rupesi nauramaan, kun sai kuulla Jannen lääkereseptistä.

— Naurattaako sinua, Sarri? Minua ei naurata yhtään, sanoi Seppo.

— Kiitos, pojat. Te olette tehneet minulle ja neljälle toverilleni suuren palveluksen. Huomenna vien teidät teatteriin katsomaan "Tukkijokea".

— Ei meille sovi, sanoi Sarri lyhyesti.

— No, mitä nyt? Ostanko teille jännän dekkarin?

— Ei kiitos, ne maistuisivat saksalle, ja siitä me ei välitetä nyt, sanoi Seppo.

— Vai niin, pojat. Näen, että epäilette minua; täytyy siis selittää asia. On todellakin niin surkeasti, että moni ylioppilaskokelas ei ole voinut vastustaa, kun kiusaus on ollut suuri. Vääryyttä on tehty sekä matematiikan- että saksankirjoituksissa, ja meitä on koko päivä kuulusteltu ja tiukattu. Mitä minuun tulee, voin vakuuttaa kunniasanallani, ettei minulla ollut aavistustakaan matematiikan kokeista.

— Entäs saksa? kysyivät molemmat pojat samalla kertaa.

— Kerran, kun Hannes Pälsi oli täällä, tuli eräs herra — en voi sanoa hänen nimeään — tänne ja tarjosi meille saksankirjoituksen ostettavaksi. Voitte uskoa että viettelys oli suuri, kun minä pelkäsin juuri saksaa. Me katsoimme toisiamme silmiin, Hannes ja minä. Olimme olleet ystäviä pikkukoulusta asti ja jakaneet hyvät ja huonot ajat. Monta kepposta ja tyhmyyttä olemme tehneet, mutta tällaisia rumia ja halpamaisia tekoja emme koskaan. Hannes ojensi kätensä minulle ja sanoi herralle: "Menkää heti tiehenne, me emme tahdo enää olla hetkeäkään seurassanne." Ja minä aukaisin oven.

— Te olette kamalan — — —, aloitti Seppo ihastuneena.

— Kamalan suuria sankareita, lopetti Sarri, joka tuskin löysi kylliksi suuria sanoja tunteilleen.

— Entäs se kirje? Miksi se oli niin vaarallinen? kysyi Seppo.

— Hannes, joka puhuu saksaa, kirjoitti minulle kerran sillä kielellä ja kertoi ketä poikia hän epäili. Minä piilotin kirjeen ja unohdin sen, mutta nyt kun meitä tutkittiin, muistin sen ja pyysin Hannesta soittamaan teille. Hannes pääsi kuulustelusta ennen minua.

— Mutta mitenkä ne niin sinua epäilivät?

— Siksi että minun saksankokeeni onnistui paremmin kuin odotettiin. Mutta minä selviydynkin usein hyvin, kun oikein kovalle ottaa. Hyvää yötä nyt. Tuletteko "Tukkijoelle"?

— Tietysti, se on jerin kivaa, sanoi Sarri.

— Kiitos, Ossi. Sinä olet, sinä olet — — mies, lisäsi Seppo.

— Hyvää yötä! Onko kaikki selvää?

— Välit ovat selvät, sanoivat pojat.

IX.

JEREN KAUPUNGINMATKA.

— Minkähän tähden poikaihmisen on niin hankalaa istua paikallaan ja tarkata mitä muut tekevät. Paitsi teatterissa tai leffassa, ajatteli Sarri itsekseen.

Pojat istuivat paikoillaan luokkahuoneessa. Tunti ei ottanut loppuakseen, ja esillä oleva aihe oli tavattoman vähän mielenkiintoinen.

Kunpa vaan tapahtuisi jotain muuta, kuin tavallisia luokkatapahtumia, toivoi Seppokin.

Pojat eivät aavistaneet, että portaissa lähestyi yllätys, josta he eivät juuri olisi välittäneet.

Ovi avautui ja sisään tuli vanhanpuoleinen maalaisukko karvalakki kourassa.

— Mahtaaks tää olla norssikoulu? kysyi hän kumartaen.

— Tämä on Normaalilyseo, vastasi opettaja.

— Neet meirän kaksoset sanoi sitä norssiks. Mahtaaks neet oli tääl?

— Nyt on lukutunti eikä luokkaa saa häiritä. Onko teillä tärkeää asiaa ja ketä haette?

— Mää lährin hakeen niit tohtorin kaksosii, ihmiset viisai tän vaan, kun mää kysyin.

Seppo ja Sarri olivat kauhukseen tunteneet Jeren. Muissa olosuhteissa he olisivat tulleet hyvinkin iloisiksi tavatessaan ystävänsä, mutta nyt ei heillä ollut halua tunnustaa koko tuttavuutta.

— On täällä yhdet kaksoset. Uskin pojat, tunnetteko tämän miehen? kysyi opettaja.

— Kyllä me maalla tunnettiin hänet, sanoi Sarri.

— Hän on meidän tallimiehemme, en minä ymmärrä, mitä hän täällä koulussa tekee? sanoi Seppo.

— Kun en mää muistan teirän kortteerii, niin mää lährin tän kattoon.

— Poikien täytyy olla täällä vielä kaksikymmentä minuuttia, ennenkuin pääsevät kotiin, sanoi opettaja.

— Sit mää orotan toi trampil. Mää lähren kun mää näjein et hee on hyväs hoiros. — Jere meni ulos pannen lakin päähänsä.

Sarri ja Seppo istuivat punaisina paikoillaan uskaltamatta katsoa tovereitaan, joitten teki mieli nauraa.

* * * * *

Tunnin loputtua he hakivat Jereä, mutta häntä ei näkynyt käytävässä. Vihdoin he näkivät miten Ville otti vauhtia, juoksi avoimesta ovesta ulos ja hyppäsi jonkun yli. Pojat juoksivat ulos portaille, jonne ehtivät parahiksi näkemään, miten Jere nousi alimmalta portaalta, jolla oli istunut, tarttui Villeä niskasta kiinni, kantoi hänet pihan poikki, nosti istumaan korkean halkopinon päälle ja sanoi:

— Pirä suus, vasikka, kun sonni ammuu.

— Auttakaa, minä putoan! Puut antavat perään, huusi Ville.

— Niin käy, kun hyppää Varpuniemen tallimiehen yli, nauroi Sarri.

— Tule heti auttamaan, koko pino voi luhistua, jos minä liikun, sanoi

Ville.

— Tarraa kii korvastas, se on hyvä kärensija, ja pirä ittes hiljaa, hiljaa se mailmaki pyörii, sanoi Jere kääntyen pois.

— Tule nyt, Jere, mennään vikkelään pois täältä, kyllä Ville selviää halkopinolta, sanoi Seppo.

— Päivää ja terveisiä, sanoi Jere ojentaen kätensä pojille.

— Mitä varten Jere tuli Helsinkiin? kysyi Sarri kotimatkalla.

— Kun fleini ahristaa koipee, etten mää saa eres öiseen maattuu.

Pojat toivat Jeren kotiin, jossa Naimi-täti otti ystävällisesti vastaan, tarjosi aamiaista ja kyseli kuulumisia.

— Kyl mul on eväät fölis, mut kiitoksia vaan tästäkin.

Päivällisen jälkeen lähtivät pojat Jeren kanssa ulos.

— On se teirän frouva tuhtin täköinen. Mutta kuinkas tee vaan ilman hevosii pärjäätten? En mää vaa ilman rupeis näin suures paikas olemaa, sanoi Jere.

— Ei täällä ole hevosia monellakaan. Yhdellä vain meidänkin luokalla — sen isä on ajuri. Mutta mennäänkö nyt lääkäriin? kysyi Seppo.

— Mää tahroisin nährä sen semmoisen Lönnruutin, kun on kotoisin sielt meirän kyläkunnast. Mää kun olen Sammatist ja siel kertovatten, et neet on reerannu sil Lönnruutil ittees näköisen kiven.

Pojat veivät Jeren Lönnrotin patsaalle.

— Kyl on tarvinnu käsvoimii sen kiven kulettamiseen. Mahtaaks toi vaimo ol sukkuu hänel, toi kun istuu tukka hajal tos trapuil ja veisaa virsii?

— Opettaja sanoi, että se on Lönnrotin runotar, joka on kuvattuna tällä lailla, selitti Seppo.

— Vai ol hänel semmottoinkin? Mää muistan et hän kuol vanhanpoikan.

— Ei tämä ainakaan ollut hänen vaimonsa — se on runotar, en minä osaa sitä sen enempää selvitellä, sanoi Seppo.

— En mää vaan semmosest ol kuul puhuttavankan Sammatis. Mahroi vissist vanhuuren hulluuren semmosen ittelles hankkii.

— Tietääkö Jere minä vuonna Lönnrot syntyi? kysyi Sarri johdattaakseen puheen pois hankalasta runotar-kysymyksestä.

— Se ol siihe aikaa kun sika laitto aitaa ja karvaiset märehti, vastasi Jere, joka ei vähällä joutunut ymmälle. — Lähretääs nyt tohtooril, mahtaaks täs naapuris ol semmottii.

— Samassa talossa, jossa Kalevi asuu tuolla Bulevardinkadulla, on monta lääkäriä. Onkohan niissä eroa kenen valitsee? sanoi Sarri.

— Kyl vaan neet on saman opin saaneet kaik, ovat vissiin yhtä tyyreitäkin, sanoi Jere.

— Tässä niitä on montakin, sanoi Seppo lukien nimiä oven pielessä olevista tauluista.

— Lährään alakertaan, kun en mää ol tottunu näit trappui ravaan, päätti Jere.

Ovi oli auki ja kaikki kolme asettuivat odotushuoneeseen istumaan.

— Ei se ota kuin yhden kerrallaan sisään. Mennään me Sepon kanssa kotiin, Jere löytää kyllä sinne, kun se kerran on ollut siellä.

— Tulkaas vaan föliin, niin saatten vastata kun se kysyy, päätti Jere.

— Me selitetään kyllä Jeren taudit, niistähän me ollaan kuultu enemmän kuin manskasta tai saksasta, sanoi Sarri.

Heidän odotettuaan jonkin aikaa tuli Jeren vuoro.

— Yksi kerrallaan, sanoi valkoiseen liinatakkiin pukeutunut nainen lääkärin ovelta.

— Ei tässä olekaan kuin yksi potilas, tämä mies tässä, me ollaan kulettajia ja selittäjiä, sanoi Sarri kumartaen.

— No tulkaa sitten sisään kaikki. Onko tämä mies kuuro tai mykkä? kysyi nainen.

— En mää vaan — — — alkoi Jere.

— Tai onko hän? nainen naputti otsaansa.

Pojat purskahtivat nauramaan.

— Jere on hurjan viisas, mutta hän on meidän tallimiehemme ja on tottunut puhumaan enemmän hevosille ja eläinlääkärille, muttei ihmistohtorille. Sentähden me tultiin mukaan.

— Vai niin, no istukaa tuohon tuoliin, pankaa jalat alustalle, nojatkaa päätä tähän laitokseen ja avatkaa suu, sanoi nainen.

Jere oli totellut nöyrästi, mutta suutaan hän ei avannut muuta kuin sanoakseen:

— Missäs se tohtoori itte on? En mää hänen piikaans tyyry.

— Minä olen lääkäri, avatkaa vaan suunne, sanoi nainen.

— Hah? sanoi Jere.

— Minä olen lääkäri. Ettekö tiedä, että nykyään on paljon naislääkäreitä.

Pojatkin olivat ymmällä.

— Nyt käy pöhnästi, kuiskasi Seppo Sarrille. — Ei Jere ikinä anna naisen hoitaa jalkaansa.

— Kyl mää sen tierän, mut en mää heittä usko, sanoi Jere varmasti.

— No nyt saatte nähdä, että nainen tekee yhtä hyvän työn kuin mieskin.

Aukaiskaa suunne vaan, käski lääkäri kolmannen kerran.

— Kyl on tohtooril tarkat silmät kun suun läpitte koipeen kattoo, sanoi Jere ivallisesti.

— Aukaise nyt suusi, Jere, kehoitti Seppo.

— Oonks mää sit vanha koni, kun suuhun kattotaa? kysyi Jere itsepäisesti.

— Aukaise nyt, kuiskasi Sarri.

Jere aukaisi vihdoinkin ison suunsa ja lääkäri alkoi kaivaa hampaita terävällä aseella sanoen:

— Kylläpä teillä onkin hyvät hampaat näin vanhaksi mieheksi.

— Kun on vanha pukki, niin on kova sarvi, sanoi Jere.

— Tässä teillä on yksi huono hammas, joka on otettava pois, sanoi lääkäri.

— Kyll neet hampaat jyrsii sen aikaa, kun vatta ruokans sulattaa. Kun tee vaan parannatten sen fleinin koivest, niin mää maksan rahan.

— Minä otan hampaan pois, muihin ruumiin osiin minä en kajoa.

— Me osuttiinkin väärään paikkaan, tämähän on hammaslääkäri, kuiskasi

Sarri Sepolle.

— Painutaan vek, sanoi Seppo yhtä hiljaa.

— Tommottil nyrkeil ei aikuisen miehen hammas irti lähre, sanoi Jere.

— Sepä nähdään hyvin pian.

— No koetas vaan, siit ei tu mitää sano hevone, kun hiiri korvaan pyrki.

Jere aukaisi suunsa ja lääkäri kuoletti ikenen ja veti hetken perästä taitavasti pois huonon hampaan.

— Tässä on hammas, sanoi lääkäri näyttäen sitä pihtien välissä, — ja huono olikin, ei sitä kannata surra.

— Minä en ole nähnyt Jereä noin mölhän näköisenä ennen, sanoi Sarri.

— Siin ol fusku, sanoi Jere, kun toipui hämmästyksestään.

— Eikö tämä ole pakottanut kauankin? kysyi lääkäri nauraen. — Nyt voitte nukkua yöt rauhassa.

— On siit ollu suur risti ja vaeva. Kiitoksii vaan. Etteks tee nyt reerais sit koipee? Jere alkoi uskoa, että nyt tulee apu joka asiaan.

— Minä olen hammaslääkäri enkä mitään muuta.

— Tällä pojalla on reikä hampaassa. Sitä me tulimmekin paikkauttamaan, sanoi Sarri ja työnsi Sepon eteenpäin.

— Eipäs tultukaan, vastusti Seppo, joka ei ollut uskaltanut mennä hammaslääkäriin, vaikka kaikki kehoittivat.

— Minä päätin sen heti, kun huomasin, missä olimme, sanoi Sarri.

— No istuhan sitten tähän tuoliin, käski lääkäri, eikä Seppo iljennyt vastustella.

Lääkäri porasi ja paikkasi, Seppo valitti välillä ja Jere lohdutti:

— "Äläs rillitä, ota ennen porokello" ja "aika hiirellä haukotella, kun on puoleks kissan suussa". "Voi sattuu ommaan nilkkaan, kun kaivaa kuoppaa toiselle, vaikkon malka omas silmäs."

— Nyt olet valmis ja hampaat kunnossa, sanoi lääkäri.

— Kiitoksia paljon, sanoi Seppo kumartaen. — Mutta missä Sarri on?

— Se sanoi hyppääväns kotiis rahoi hakeen, sanoi Jere. — Mut kyl määkin maksan, kun, hintans kuulee.

— Tämä maksaa kaksisataa markkaa yhteensä, sanoi lääkäri.

— Sit sikaa vingutetaan, jok airan raos tavataan. Kyl maar siit tulee mahrotoin tuntipalkka naisihmisen työks. Mut mää maksan, täs on raha, tän Seponkin erest, se saa sen sit ehtool maksaa takasin, sanoi Jere ojentaen setelin lääkärille.

— Kiitoksia ja hyvästi, sanoi Seppo.

Molemmat olivat jo ovella, kun Jere vielä kääntyi takaisin.

— Mää en kerkeis men uurel tohtooril sen fleinin tähren, mää täs meinain — — —.

— Hyvästi nyt, minä olen tehnyt minkä voin, en minä enempää tee, sanoi lääkäri, jonka kärsivällisyys alkoi loppua.

Seppo veti Jeren mukaansa kadulle. Siellä he tapasivat Sarrin, joka oli juossut koko matkan.

Jerelle maksettiin velka ja mentiin istumaan kirkkopuiston penkille.

— Ihme kummal ajaa, sanoi Jere. — Kun ei ruumis tuntennukkaa, vaikka hammas ikenist suljus. On niist naisist muukskin kun kuppareiks ja saunapiijoiks.

— Jere taitaa jo leppyä koko naissuvulle? kysyi Seppo.

— Saa orottaa sit lauvantait jok on ennen perjantait. Naisväkee ei pirä — — — alkoi Jere, mutta Sarri, joka tiesi, että nyt tulee pitkä juttu, keskeytti:

— Mennään automaattiin juomaan kahvia niin Jere saa nähdä senkin.

— Mahtaaks vaan men kaffeeta sin hampaan vanhaan plassiin?

— Hampaan reikä on jo täynnä törkyä, lihaa ja muuta, ei kahvi sitä haittaa, mennään nyt vaan.

Automaatissa oli Jerellä paljon katsomista. Pojat selittivät ja näyttivät, miten oli ostettava.

— Täytyyköhän meidän nyt lähteä toiseen lääkäriin Jeren jalan takia? tuumi Seppo.

— Eiköhän Jannen eliksiiri sopisi siihenkin? sanoi Sarri.

— Hah? kysyi Jere.

— Meillä on toveri, joka valmistaa hurjan hyvää lääkettä, sitä saa ilmaiseksi ja monta eläintä ja ihmistä se on parantanut, selitti Sarri.

— Kun tee sen vaan saatten ennen yhreksää aamusel nin mää jätän tohtoorin reisun tykkänäs. Sit mää voin käyttää ehtoon toiseen meininkiin.

— Mikä se sitten on?

— Mää tahron nährä sen valkuisen kenraalin.

— Seppo, kuulitko? Jere tahtoo nähdä Mannerheimin. Mene ja soita hänelle, että Varpuniemen kaksoset ja tallirenki tulevat häntä katsomaan, ilkkui Sarri.

— Mää olen teirän kans vehtannu pikkuisist asti ja nyt tee saatten näyttää minul sen valkuisen — — —.

— Kamalaa! Mitä me nyt tehdään, kun Jere sai tuon päähänsä? Se ei sitten ikinä luovu siitä, päivitteli Seppo, joka tunsi Jeren.

— Muutoin en mä lähre kotiin, vakuutti Jere itsepäisesti.

— Kun olisi jokin paraati, niin voisi se onnistua, mutta muuten en minä ainakaan keksi mitään keinoa, sanoi Seppo.

— Etkö tahtoisi nähdä tivolia Messuhallin luona, Jere? Mennään Töölön museoon tai hautausmaalle, siellä on jerin paljon katseltavaa, koetti Sarri houkutella.

— Kun mää tahron nährä sen valkuisen — — —

— Mennään "Edisoniin", siellä näytetään ilmasotaa.

— Mää tahron vaan — — —

— Hei, huudahti Sarri, — Kinopalatsissa näytetään juuri nyt isoa paraatia, ja siellä näkyy Mannerheim. Sitten siellä on "Ilmailijan morsian" ja lopuksi "Mieltäkiinnittäviä tunturikuvia Norjasta", mutta sen voi arvata miten mieltäkiinnittäviä ne ovat.

— Jere voi tykätä niistäkin. Kuka kertoi sinulle tästä? kysyi Seppo.

— Viljo oli ollut siellä juuri eilen ja hän kertoi, että ilmailija hyppää lentokoneesta junan katolle ja se on kamalan jännää.

— Mää tahron — — — alkoi Jere entiseen tapaansa.

— Saat nährä sen valkuisen, tule nyt vaan. Mutta se maksaa kolmekymmentäviisi markkaa, sanoi Sarri.

— Kyl maar semmottii miehii rahan erest näytetään? sanoi Jere. — Kyl mää maksan enemmänkin.

— Elokuviin me lähdetään. Onko Jere ollut ennen sellaisissa?

— En o muut kun koptikko kuvis.

— Skioptikonkuvat eivät liiku. Mennään nyt pian, kehoitti Seppo.

Tultiin juuri ohjelman alkaessa Kinopalatsiin. Jere ihmetteli ja kyseli yhtämittaa, kun kuvat alkoivat liikkua. Jännittävä juoni ja lentokoneet, jotka lensivät pilvissä ja putosivat mereen, ja ilmailijan hengenvaaralliset seikkailut tenhosivat hänet kokonaan.

— Katso nyt vaan kuvia. Miksi Jere vilkuilee vähänväliä ovelle päin? kysyi Seppo.

— Mää pirän vaaria, ettei se pääse näkemät sisään.

— Kuka?

— No se valkuinen ken — — —

— Eteen se tulee eikä ovesta, nauroi Seppo.

— Viisaas mul sit kun se tulee.

— Kyllä minä sanon.

Sitten lentäjä vihittiin, ja paraatikuva alkoi.

— Katso nyt tuota, joka ratsastaa suuren valkoisen hevosen selässä, se on juuri Mannerheim.

Jere nousi seisomaan ja kumarsi syvään.

— On neet helsinkiläiset kolloja, kun eivätten osaa tervehtii semmottist miestä. Katost vaan, nöyrästi se tervehtii joka puoleen. Saa pyöriä kun kissa tervas.

Jere oli innoissaan, unohti koko ympäristön ja puhui ääneen.

— Älä niin kovaa puhu, Jere, varoitti Seppo.

— Komee on, kyl voi nährä et se mies oli mukan, kun miehet veittiäns hivoi, jatkoi Jere huomautuksiaan.

Kun ohjelma loppui hän ehdotti, että katsottaisiin vielä kerran koko näytös alusta loppuun.

— Meillä on vielä koulutehtäviä tänä iltana, sanoi Seppo. — Mennään nyt vaan kotiin.

Toiset lähtivät vastahakoisesti pois. Kun tultiin ulos, tahtoi Jere kääntyä takaisin kiittämään kassaneitiä hauskasta illasta, mutta pojat estivät.

— Onko Jere käynyt ennen Helsingissä? kysyi Sarri, jonka mielestä Jere oli omituinen kaupungissa.

— Kyl mää hiljakkoin tääl kävin, se ol saman vuon kun tohtoori najei, ja mää tulin trenkiks Varpuniemeen.

— Siitähän on kaksikymmentäviisi vuotta, koska isä vietti hopeahäitään viime kesänä.

— Taitaa niin vaan olla. Kyl tää kaupunki on nyt toises reeras kuin silloin.

— Vieläkö me näytetään Jerelle muuta täällä? kysyi Seppo.

— Kun ei kävis henken pääl nin mää tahoisin ajaa tuol junal kun käy ilman lokomottii.

— Ajetaan vaan kerran Kaivopuiston ympäri, ei siinä ole mitään vaaraa.

Pojat asettivat Jeren istumaan raitiovaunun etuosaan, niin että hän näki miten kuljettaja toimi. Seppo selitti, kuinka sähkö kulki, ja Sarri kertoi nähtävyyksistä pitkin matkaa. Jereä huvittivat sataman laivat, Amanda torilla, kirkot ja kaikki muukin.

Sitten pojat saattoivat Jeren hänen asuntoonsa erään entisen karjalohjalaisen luo.

— Onko Jerellä nyt ollut hauska päivä? kysyi Sarri.

— Kiitoksii vaan teille, kyl mää oon saanu enemmä kun yhren osal oikeen tuliskan. Huomen mää lähren takaisin, kun tee vaan aamul tuotten neet tropit fleinil.

— Me tuomme ne varmasti huomen aamuna koulumatkalla, lupasi Seppo.

— Hyvästi sit vaan.

— Prätskis, prätskis, sanoivat pojat.

* * * * *

Illalla täytyi poikien valvoa tavallista myöhempään, kun läksyt olivat lukematta, mutta Ossin avulla he selvisivät kuitenkin verrattain pian.

— Jere on ihan toisenlainen täällä kuin Varpuniemessä, sanoi Sarri riisuutuessaan. — Minä luulin jo, että se hammaslääkäri suuttuisi hänelle.

— Mitä varten sinä pakotit minut paikkauttamaan hampaani vastoin omaa tahtoani? Se oli mölhästi tehty, sanoi Seppo, jota tämä asia oli harmittanut koko ajan.

— Kun minun sydämeni kärsii öillä, kun sinä olet tuskassa ja vaivassa.

Minä en voi sietää, että lähimmäiseni kärsii, sanoi Sarri jäljitellen

Naimi-tädin puhetapaa.

— Hyvä on toisen housuilla tuleen istua, sanoo Jere. — Etkös sinä sitten kärsinyt, kun tohtori porasi minun hammashermojani?

— En, kun minä juoksin kotiin hakemaan rahoja. Mutta minusta on turhaa olla vihainen veljelle, joka järjestää niin, että hampaanpakotus lakkaa.

Seppo oli vaiti ja pojat sammuttivat sähkön kömpien sanattomina vuoteilleen.

Sarri oli juuri nukkumaisillaan, kun Seppo sanoi:

— Hyvä oli, että hammas paikattiin, eikä se järin koskenutkaan.

— Saat anteeksi, koska anot, vastasi Sarri ja kääntyi toiselle syrjälleen.

X.

MERKKIPÄIVÄ.

— Olipa onni, että Naimi-tädin syntymäpäivä sattui lupapäiväksi, muuten minun aivoni halkeisivat, jos täytyisi miettiä läksyjä, käydä koulua ja "näyttää kiitollisuutta Naimi-tädille", kuten äiti on käskenyt meitä tekemään, sanoi Sarri.

— Naimi-täti laittoi meille niin kivat syntymäpäivät marraskuussa, että pojat vieläkin puhuvat niistä, ja me saatiin monta ystävää, kun tarjottiin niin paljon ja Ossi järjesti leikit ja lahjoja tuli hurjasti, sanoi Seppo.

— Kyllä minäkin olen kiitollinen, mutta aikaihmisille täytyy näyttää sitä niin omituisella tavalla. Ne tahtovat esimerkiksi, että perustetaan rahasto, jolle annetaan heidän nimensä.

— Mitä tarkoitusta varten se olisi?

— Vaikka potkupallojen hankkimista varten sokeille lapsille — ei kuin köyhille, äidittömille pojille.

— Ei kukaan anna siihen rahaa. Keksi jotain muuta, josta vanhat pitävät.

— Kun olisi rahaa, niin ostaisi vaikka mitä. Lämpötyynyn tai palosammutusruiskun tai kukkakorin.

— Kukkia me kyllä voidaan ostaa. Torilla kuuluu olevan halpaa.

— Aamulla täytyy herättää laululla. Minä soitan viulua ja toiset laulavat.

— Kutka toiset?

— Janne, Risto, Esko ja kaikki ne, jotka olivat täällä meidän syntymäpäivillämme. Janne laulaa ihan väärin, mutta hänellä on sen puolesta hyvä ääni, että se kuuluu.

— Silloin täytyy harjoitella.

— Jeh, soitetaan ne kokoon. Risto voi opettaa, mennään heille, niin

Naimi-täti ei vainua mitään.

Pojat ottivat lakkinsa ja menivät. Janne ja Risto olivat heti valmiit auttamaan. He saivat puolentunnin kuluessa kokoon neljä toveria lisää, joille asia selitettiin.

— Mitä me lauletaan? Seppo saa kirjoittaa Naimi-tädille omistetun laulun, ehdotti Risto.

— En ikinä, vastusteli Seppo.

— Tai oikeammin pari laulua. Toisen voit saada kokoon, kun muutat sanoja. Niin minä usein teen. Esimerkiksi: Sä kasvoit Naimi paksuinen, isäsi talossa.

— Otetaan vaan "Porilaisten marssi" ja "Arvon mekin ansaitsemme", sanoi Seppo.

— Meillä kirjotetaan runoja syntymäpäiviksi ja se on juhlallista, sanoi Janne.

— Tule, Sarri, niin minä autan sinua. Kyllä me pari laulua saadaan kokoon, sanoi Risto.

— Sama se, sanoi Sarri seuraten Ristoa toiseen huoneeseen, jossa alkoi aivoja rasittava työ.

Janne huvitti sillä välin toisia poikia näyttämällä hauskoja kemiallisia kokeita ja temppuja.

Oli kulunut pitkä aika, kun Sarri ja Risto vihdoinkin ilmestyivät toisten luo.

— Kamalan kauan te viivyittekin. Lukekaa nyt runot, sanoi Seppo, ja

Sarri luki:

Kaunis on nähdä kun joukkosi luona, kahvia kaadat, keittäen, leipoen vaan, puolesta heimosikin. Iloisin mielin viettään nouse syntymäjuhlaas. Riemuiten tätimme suo, laulumme kaikua nyt. Eespäin onnehen siis, sä sankari kodin ja kyökin, onnea toivomme vaan.

Sen voi laulaa "Ateenalaisten laulun" sävelellä.

Kaikki pojat kiittelivät yksimielisesti onnistunutta runoa.

— Minusta sankarinimitys ei sovi Naimi-tädille, sanoi Seppo.

— Ei tässä tarkoiteta sotasankaria. Sinä et ymmärrä runollisesta kielestä hölynpölyä, sanoi Sarri.

— Kuulkaa nyt toista runoa:

Mun tätin oli naimaton, jo vanha, harmaakin, viel viisikymmenvuotisna, hän jaksoi halleihin.

Tiens aina kulki torille, iloisin mielin osti vaan, hän kalaa, lihaa, perunaa, mun tätin armahin.

Arvatkaa mihin säveleen tämä sopii?

— Ihanhan se on kuin "Sotilaspoika". Se on kiva tapa kirjoittaa runoja. Kuka sinulle sellaista opetti, Risto? kysyi Esko.

— Minä olen itse keksinyt sen. Tässä on vielä yksi runo, jonka minä yksin kirjoitin, sanoi Risto.

— Se on pöhnä runo, ei se kelpaa, sanoi Sarri.

— Lue vaan, Risto, pyysi Viljo, ja Risto luki:

Oi, Naimi Vesilä,

tätimme pehmeä,

Seppomme, Sarrimme,

Sinulle uhroamme.

Terve, terve, terve sä Vesilä!

Minusta tässä runossa on rakkautta.

— Sitä ei saa laulaa, eikä sen merkitystäkään kukaan ymmärrä. Nyt aletaan harjoittaa, sanoi Seppo jyrkästi.

Risto ja Sarri johtivat vuoroin, ja laulu sujuikin hyvin, kun laulujen sävelet olivat vanhoja tuttuja.

— Miksi sinä kutsuit Olavin tänne mukaan, Janne, kun hän ei osaa laulaa tuon paremmin? Onhan tarpeeksi, kun yksi joukossa vain mörisee sanat, sanoi Sarri.

— Kuka se mörisee? kysyi Janne uhkaavan näköisenä.

— Kuta suurempi kemisti, siitä kehnompi laulaja, vastasi Sarri ovelasti.

— Olenko minä pyrkinyt laulamaan sinun, sinun — — — Janne etsi sopivaa sanaa.

— Älä nyt suutu Janne, minuahan Sarri tarkoitti, koetti Seppo rauhoittaa Jannea, joka oli räjähtämäisillään.

— Minä menen pois, kerran vielä pyydätte minua polvillanne laulamaan vanhoille tädeillenne, sanoi Olavi synkästi.

— Nyt ette saa konstailla, Janne ja Olavi laulavat komeasti, vaikka vähän toisella tavalla kuin muut. Kyllä täällä kaikki tarvitaan. Tulkaa huomenna meille kello 8:lta ja ottakaa kynttilät mukaan, sanoi Seppo.

— Mitä me kynttilöillä teemme?

— Sytytetään ne, niin tulee soihtukulkue. Lukekaa sanat ulkoa. Vahinko vain, ettei niissä ollut kiitollisuudesta sanaakaan, ja sitähän meidän piti näyttää.

— Selitetään sitten, että kaikki johtuu kiitollisuudesta, ehdotti

Sarri.

Pojat erosivat tyytyväisinä suuriin saavutuksiinsa. Pieni eripuraisuus oli jo kokonaan unohdettu.

Kun Lempi tuli aamulla seitsemältä herättämään poikia, olivat nämä jo pukeutuneet ja kiiruhtivat torille.

Sinne saavuttuaan he kulkivat kukkakauppiaan luota toisen luo. Mutta kukat olivat hyvin kalliita, isollakin rahalla sai vain vähäpätöisen kimpun.

— Kuulehan, Seppo, kun kerran maksaa rahaa, niin pitäisi saada jotain kestävää. Ostetaan paperiruusuja, tässä on kauniita. Ne ovat kiinni seppeleessä, mutta ehkä ne irroittaisivat ne? sanoi Sarri.

— Annetaan seppele, sehän on vielä komeampaa. Kun saataisiin vielä nauhat niihin, niin kirjoitettaisiin jotakin kiitollisuudesta.

— Kyllä minulla on sinivalkoista nauhaa. Viedäänkö seppele vanhan vai nuoren ihmisen haudalle? kysyi myyjätär.

— Viisikymmenvuotisen mehevän rouvan syntymäpäiville se on.

— No, jokaisella on oma makunsa. Panenko nauhat mukaan?

Pojat ostivat havuista sidotun seppeleen, jossa oli vaaleanpunaisia paperiruusuja, ja sinivalkoinen nauha sidottiin syrjään.

Kotona Seppo tekstasi taitavasti nauhoihin omistuskirjoitukset. Toiseen tuli:

"Onnea viisikymmenvuotiaalle, jalolle naiselle" ja toiseen:

"Kiitollisuudella Seppo ja Sakari. Muistosi elää."

Mutta Sarri arvosteli kirjoitusta:

— Pojat eivät sano ketään jaloksi. Ja siksi ja sen puoleen: "Muistosi elää" on otettu hautapatsaasta.

— Syntymäpäivinä sanotaan aikaihmisiä jaloksi. Olisi pitänyt panna vielä laajasydäminen ja avarakatseinen, niinkuin rehtorille sanottiin sen juhlissa, mutta eihän sitä ilkiä kaikkea panna. Ja "Muistosi elää" on hyvä tempaus. Sinun runosikin muistuttavat liikaa paljon tuttuja lauluja, kosti Seppo.

— Kirjoita itse parempia. Minä luulen, että äiti olisi varmasti tyytyväinen meihin. Naimi-täti on kylläkin jalo nainen, joka ei sanonut mitään, vaikka pesukannu prätskäsi eilen, kun me vedettiin sormikoukkua.

— Naiset tahtovat eri tavalla kärsiä. Virtasen setä sanoi että viisikymmentä naista kärsisi mielellään hänen tähtensä, jos hän vain huiskuttaisi kädellään.

— Huomenna täytyy sonnustaa ulkokuori juhla-asuun, voidella hiukset myrhamilla ja briljantiinillä ja oikoa jakaukset linjasuoraksi, varoitti Sarri.

— Ja olla sivistyneitä, lisäsi Seppo.

* * * * *

Kello kahdeksan seisoi pieni poikaparvi Naimi-tädin oven ulkopuolella. Seppo ja Sarri kantoivat toisella kädellä seppelettä ja toisessa oli palava kynttilä. Toiset olivat myöskin varustaneet kynttilät mukaan, toisilla oli kaksikin.

Risto antoi merkin, ja pojat kajahuttivat laulun. Mutta kauhea sekaannus syntyi, sillä toiset lauloivat: Mun tätin oli naimaton, ja toiset: Kaunis on nähdä kun — — —.

— Olkaa heti vaiti, huusi Sarri, — aloittakaa uudelleen: Kaunis on nähdä…

Nyt alettiin uudelleen ja paremmalla menestyksellä. Laulun aikana ilmestyi Naimi-täti aamutakissa ovelle ja hymyili liikuttuneena.

Kun molemmat laulut oli laulettu, ojennettiin seppele Naimi-tädille.

Ennenkuin hämmästynyt täti ehti ottaa vastaan lahjan, vaipui hän kauhuissaan läheiselle tuolille istumaan, sillä kirkas punainen valo leimahti kattoa kohti. Sitten kuului kova paukahdus ja pieniä kiiltäviä tähtiä putosi lattiaa kohti. Ruudin haju ja savu täyttivät huoneen.

Janne oli keksinyt pienen yllätyksen tädille.

— Se oli onnistunut raketti, huudahti hän tyytyväisenä.

Naimi-täti alkoi toipua ja kiitti poikia sydämellisesti. Lempi oli jo keittänyt kahvia, jota tarjottiin pojille.

— Kuuliko Naimi-täti selvästi sanat? kysyi Sarri.

— Kyllä minä kuulin osapuilleen, muitta teidän täytyy kirjoittaa ne minulle paperille, että voin säilyttää muistona. Kuka on sepittänyt niin kauniit sanat lauluihin?

— Eikö täti voi arvata? kysyi Risto.

— Sinä varmaan, poikaseni, sanoi Naimi-täti hymyillen.

— Ei yksinään, sanoi Sarri.

— Vai niin, sinäkin olit mukana. Kiitoksia nyt vaan kaikille.

— Meillä on vielä yksi laulu, mutta toiset eivät tahdo että sitä lauletaan, sanoi Risto.

— Teidän täytyy välttämättä laulaa se laulu, pyysi Naimi-täti.

— Silloin minä menen pois, sanoi Seppo. — Tule sinäkin Sarri.

— Minä en olisi uskonut Ristosta tuollaista, sanoi Sarri. Pojat lauloivat jo:

Oi Naimi Vesilä tätimme pehmeä, Seppomme, Sarrimme, sinulle uhroamme. Kiitos, kiitos, kiitos sä Vesilä!

Loppu oli muutettu sopivammaksi.

— Hyvä laulu tämäkin on, ei sitä tarvitse hävetä, rauhoitti Naimi-täti.

— Me ei olla uhreja eikä Naimi-täti huoli sellaisista uhreista, sanoi

Seppo.

— Risto tarkoitti tietysti, että te uhraatte tunteenne minulle, eikö niin, Risto? selitti Naimi-täti.

— Tietysti! Sehän on pöllö, joka käsittää asian toisella tavalla, sanoi Risto.

Saatuaan kukin omenansa vieraat pojat lähtivät pois.

— Pannaan tuo seppele riippumaan seinälle. Eikö voisi sovittaa niin, että Naimi-tädin kuolleen herran kuva olisi sen sisällä? kysyi Sarri.

— Ei millään muotoa, torjui Naimi-täti, mutta lisäsi nähtyään Sarrin nolostuvan: — Ripustetaan, se tänne minun vuoteeni yläpuolelle, siellä se on hyvin kaunis.

— Sitä voi käyttää vielä toisenkin kerran vaikka hautajaisiin, sanoi

Seppo.

— Se on annettu minulle, ja minä säilytän sen muistona teiltä, ratkaisi Naimi-täti.

Tällä hetkellä tuli Ossi huoneeseen tuoden kimpun ihania ruusuja. Hän ojensi ne Naimi-tädille sanoen:

— Luulin olevani ensimmäisenä toivottamassa onnea rakkaalle

Naimi-tädille, mutta näen, että kaksoset ovat olleet ripeämpiä.

— Kiitos, poikaseni, ruususi ovat suloisia.

— Meneekö täti hautajaisiin, koska tuossa riippuu seppele nauhoineen?

— Seppo ja Sarri ovat antanet sen minulle syntymäpäivälahjaksi.

— Erittäin sopiva kukkalaite, kun siinä on vielä omistusnauhatkin.

Puuttuu vain sanat: lepää rauhassa.

— Nyt sinä pilkkaat, Ossi. Etkö tiedä, että taiteilijoilla on seinillä seppeleitä? Minä olen nähnyt Kuvalehdessä monta sellaista kuvaa, sanoi Sarri, jota alkoi harmittaa.

— Tietysti, tämähän sopii mainiosti tilaisuuteen, sanoi Naimi-täti. — Jäätte kai nyt kaikki kotiin koko aamupäiväksi? Olen kutsunut tänne ison ompeluseurani ja kaikki sukulaiseni.

— Minä olen luvannut mennä Hannes Pälsin luo lukemaan historian tenttiä huomiseksi. Muuten olisin tietysti jäänyt, sanoi Ossi, joka kammoi naiskutsuja enemmän kuin tulirokkoa.

Pojat olivat toivoneet saavansa viettää lupapäivänsä lyömällä pitkääpalloa toverien kanssa, mutta eivät näin äkkiä keksineet sopivaa muotoa kieltäytymiselleen.

— Te toiset olette ainakin kotona. Teillähän on lupapäivä, tulkaa saliin noin kahden ajoissa. Risto voi soittaa vierailleni ja Seppo lausua runoja, joita olette kirjoittaneet minulle, sanoi Naimi-täti.

Pojat menivät noloina huoneeseensa. Sarri tuhisi harmissaan:

— Kittiä minä koko syntymäpäivästä. Osaa se Naimi-täti olla aika kiero.

— Vai lausua runoja! Hyi sentään! päivitteli Seppokin. Mennään nyt ainakin vähäksi aikaa urheilemaan. Minä aion antautua palloilija-uralle, kun olen likvidoinut koulun, uhkasi Seppo.

— Mutta isä tahtoo sinusta lääkäriä.

— Sitä minä voin pitää sivutoimena. — Painutaan nyt urheilukentälle, siellä ovat Janne ja Ristokin.

* * * * *

Kesken tavattoman jännittävän pelin sanoi Seppo:

— Hei, Sarri, nyt on lähdettävä neljänkymmenen naisen seuraan soittamaan ja runoja lausumaan.

— Ooks vialla? kysyi Risto.

— Totta se on, vahvisti Seppo ja kertoi asian laidan.

— Eikö Naimi-täti anna teille kahvia ja kaakkua perästäpäin? kysyi

Janne.

— Antaa niinkin, mutta mistä me saadaan kelvollinen este, jottei tarvitsisi mennä. Eihän sovi loukata ihmisiä juuri kun he täyttävät viisikymmentä vuotta.

— Odottakaa vähän aikaa, me järjestämme Riston kanssa.

Janne vetäytyi syrjään keskustelemaan veljiensä kanssa. Seppo näki, miten hän irroitti lehden pienestä taskuvihosta ja kirjoitti sille jotain.

— Nyt on este keksitty! Minä vien tämän lapun teille. Siinä on selitys Naimi-tädille, seuratkaa te Ristoa. Sitten tavataan laivarannassa ja lähdetään Korkeasaareen, sanoi Janne tultuaan toisten luo.

— Etkö ole narrannut Naimi-tätiä? kysyi Seppo.

— Jos teette niinkuin Risto käskee, niin kirjeessä seisoo vaan pelkkä totuus. Se on kirjoitettu teidän nimessänne.

— Onko se kohteliaasti kirjoitettu? kysyi Sarri levottomana.

— Minä olen sivistynyt ihminen ja osaan kirjoittaa naisille, sanoi

Janne juosten tiehensä ja hyppäsi tasajalkaa maassa istuvan tytön yli.

— Et sinä ainakaan näytä liikaa sivistyneeltä, huusi Sarri Jannen jälkeen.

Risto vei pojat kivitaloon Yrjönkadulle. Hän soitti erästä neljännen kerroksen ovikelloa ja kysyi palvelijalta:

— Onko Arvissa kovakin kuume? Saako häntä nähdä?

— Johan se on noussut tilaltaan ja syö tuolla ruokapöydän ääressä.

Risto pyysi toisia seuraamaan jäljessään ruokahuoneen ovelle antaen heille merkin kulkea hiljaa ja puhumatta.

— Katsokaa nyt, tuossa Arvi istuu. Nyt mennään yhtä varovasti pois, palvelija on mennyt tiehensä, kuiskasi hän.

Sitten kaikki hiipivät eteiseen ja pois talosta.

— Mitä tämä merkitsee? kysyi Seppo kadulla.

— Se oli laillinen este.

— Selitä, taikka — — —

— Te olette käyneet katsomassa sairasta toveria ja samalla pistäydytään Korkeasaareen.

Pojat nauroivat iloisina ja kiiruhtivat rantaan.

— Minä luulen, että Naimi-täti ei paljoakaan välitä meidän poissaolostamme, rauhoitti Seppo itseään.

Rannalla oli jo Janne odottamassa ja kertoi pojille:

— Kun minä tulin teille, niin Naimi-täti tulikin juuri keittiöön. Minä annoin kirjeen ja selitin, että te ette voineet tulla kotiin ja että syy seisoo lapussa. Naimi-täti luuli, että teille oli tapahtunut onnettomuus, mutta kun minä sanoin, että te olette hyvässä kunnossa, niin hän antoi nämä meille.

Janne levitti paperipussin suuta näyttäen siellä olevia leivoksia, vehnästä ja makeisia.

— Lempi antoi kuivaa leipää eläimille, ja nyt meille tulee kiva huvimatka, sanoi Janne lopuksi.

— Oliko Naimi-täti vihreä kasvoiltaan? kysyi Seppo. Vihreä väri kuvasi hänen mielestään suuttumusta.

— Ei, vaan punainen, sanoi Janne.

— Hyvä. Nyt laivaan! Kellä on rahaa, tulkoon mukaan!

Laiva vihelsi ja neljä onnellista ystävää meni viettämään vapaata, aurinkoista aamupäivää talviunesta heräävän luonnon helmaan ja nauttimaan eläimistä ja toistensa iloisesta seurasta.

Kun kaksoset illalla palasivat kotiin, löysivät he ruokahuoneen pöydältä kirjeen, jonka Naimi-täti oli unohtanut sinne. Seppo luki sen ääneen:

Kunnioitettu Naimi-täti Vesilä.

Pyydämme anteeksi, että meillä oli aikomus tulla kotiin, mutta nyt me menemme katsomaan Arvia, joka on sairas ja luokkatoveri. Sitäpaitsi me emme osaa esiintyä hienojen rouvien seurassa, Sarri ottaa liikapaljon leipää ja Sepon sormet ovat mustat hopeanitraatista. Eikä soitostakaan ole vahinkoa, kun Sarri ei ole haaveellisella päällä, niin se soittaa väärin ja Seppo ei lausu runoja äänenpainolla, vaan lukee nopeaan niinkuin se pänttäisi läksyjä. Eikä se, joka täyttää viisikymmentä vuotta välitä sellaisesta.

Kiitollisuudella:

Seppo ja Sakari Uski.

J.K. Me käväistään vähän Korkeasaarella, jos Arvi vaan on

terveempi. Janne pitää huolen, että kaikki käy reilusti.

— Hyi, minkälainen kirje! Minkälaiset sormet sillä itsellään on!

Niissä on varmaan näytteitä koko kemiasta.

— Janne ei voi sanoa, soitanko minä "Porilaisten marssia" vai

"Luostarin kelloja", ja sellainen arvostelee soittoa ja muuta!

— Mutta meillä oli hurjan kiva aamupäivä.

— Se oli sentähden, kun ensin olimme aamulla osoittaneet niin kamalasti kiitollisuuttamme Naimi-tädille.

— Hyvä omatunto, jaa, se on jotakin se!

XI.

VIIMEISET AJAT.

Toukokuu oli loppumaisillaan. Oli myöhäinen kevät, satoi paljon, ja kylmät tuulet vinkuivat Helsingin kaduilla.

— Varpuniemessä ei ole koskaan tällaista kevättä. Tämä lukuvuosi ei lopu, ennenkuin se on tappanut meidän henkemme ja tehnyt ruumiit kalpeiksi haamuiksi, valitti Sarri.

— Et sinä juuri ole kuolevan näköinen ruumiiltasi, ja henkesi on minusta kylliksi virkeä tähän taloon, sanoi Ossi.

— Minä olen lukenut kaikki kirjat mitä olen voinut saada lainaksi ja nyt minä olen "kirjallisesti sivistynyt", jota Lehtonen aina käski ajamaan takaa, sanoi Seppo.

— Luetko ollenkaan sivistäviä kirjoja? Minusta te luette vain seikkailu- ja salapoliisijuttuja, sanoi Naimi-täti.

— Entäs kemia ja kokeilukirjat? Ne antavat kamalasti ajatuksia. Olen minä lukenut "Välskärin kertomukset", ja ne ovat niin sivistäviä, että täytyy jättää väliin monta sivua pitkin matkaa, muuten se olisi liikaa, sanoi Seppo.

— Ja minä olen lukenut pitkän "elämäkerran". Tietää silloin, että on ollut puute ajanvietosta, lisäsi Sarri.

— Nyt alkaa lukukausi sentään loppua. Ensi viikolla on päättäjäiset koululla. Etkö ole onnellinen, Ossi, kun olet kuitannut koko koulun?

— Olenpa tietenkin iloinen, mutta ei meidän ylioppilaaksitulomme vedä vertoja entisille, sanoi Ossi totisena.

— Vieläkö sinua harmittaa nuo petosjutut? Voit olla ylpeä, että sinä ja Hannes-toverisi ette ottaneet osaa koko juttuun, lohdutti Naimi-täti.

— Minä olisin tahtonut olla ylpeä koko ylioppilasparvesta, sitä en nyt voi. Sitäpaitsi on tämä pilvi synkentänyt koko kevään meiltä.

— Älä nyt, Ossi! Meilläkin on välistä niin kova koti-ikävä, ettei voi kunnollisesti hengittääkään. Samanlaiselta mahtaa tuntua Haltin tädistä, kun sen ruumis on rutistettu pienempään alaan kuin mitä se tarvitsisi. Täytyy ajatella jotain jännää, niin unohtaa ikävän, ainakin sillä kertaa, sanoi Seppo.

— Minulle se tulee varmasti takaisin laulutunnilla ja luonnontiedettä päntätessä. Eilenkin, kun luin sammakoista, niin olin kuulevinani Varpuniemen lääväntakaisen lammikon kurnaavan. — Sarri joi äkkiä koko lasillisen vettä pöydältä.

— Onko teillä ollut niin kovin ikävä luonani, poika parat? kysyi

Naimi-täti vähän surullisen näköisenä.

— Jos ei meillä olisi ollut Naimi-tätiä ja Ossia, niin me oltaisiin karattu aikoja sitten pois täältä. Mutta ette usko minkälainen koti meillä on!

Sepon silmät kiilsivät.

— Oletteko nyt tehneet kaikki mitä teidän piti tehdä tänä vuonna?

— Kyllähän monta asiaa on tullut vähän pöhnästi suoritetuksi, mutta pahemminkin olisi voinut käydä.

— Yksi kiitollisuus on sentään jäänyt näyttämättä, sanoi Sarri.

— Niin on. Eräälle naiselle, joka kerran auttoi pulasta ja kerran vei konserttiin ja kerran lähti Suomenlinnaa näyttämään ja selitti isänmaanrakkautta ja historiaa, niin että Sarri päätti kääntyä sotilasuralle, jos hänestä ei tule orkesterilaista.

— Ossi, mitenkä sellaiselle naiselle, joka on postissa ja joka ei välitä elokuvista eikä lakritsista, on näytettävä kiitollisuutta? kysyi Sarri.

— Kenestä puhutte, pojat? kysyi Naimi-täti.

— Silja Sylvia Letalasta.

— Voisittehan lähettää hänelle kukkakorin, sanoi Ossi.

— Emmekö voisi kutsua häntä Fazeriin? kysyi Seppo.

— Se sopii mainiosti! Lähentäkää hänelle kohtelias kirjekortti ja pyytäkää häntä saapumaan johonkin aikaan sinne. Sitten voitte ojentaa hänelle kimpun kieloja tai hajuherneitä. Ehdottaisin kuitenkin, ettette antaisi hautajaisseppelettä sinivalkoisin nauhoin, sanoi Ossi totisen näköisenä.

— Sellainen sopii vain syntymäpäivinä ja erikoisen suurina juhlina, sanoi Naimi-täti nopeasti nähdessään miten kaksoset synkkenivät.

— Tule, Seppo, mennään kirjoittamaan Silja Sylvia Letalalle. Hän on hienotunteinen ihminen eikä loukkaa ketään ihmistä. Hän ei luule olevansa kaunis ja klassillinen eikä halveksi poikia, jotka eivät vielä ole ylioppilaskokelaita, sanoi Sarri tavattoman arvokkaasti.

— Älkää nyt suuttuko! Minähän laskin vain vähän leikkiä. Pyydän nöyrimmästi anteeksi, sanoi Ossi herttaisesti.

— Tarkoititko, että meidän todellakin pitäisi antaa kieloja neiti

Letalalle? kysyi Seppo, joka alkoi leppyä.

— Tietysti, niitä tai muita kukkia.

— Mutta kun hän ei ole enää nuori?

— Sitä enemmän hän ihastuu, kun ei ole tottunut tällaiseen kohteliaisuuteen miesten puolelta.

Seppo kirjoitti kortin pitkän mietiskelyn jälkeen:

Pyydetään saapumaan Fazeriin ensi lauantaina kello 6. Olisi jerin mukavaa jos olisi halua, mutta jos ei, niin ei ja silloin voi jäädä pois. Mutta me tahtoisimme näyttää kiitollisuutta, monesta seikasta, jotka ovat muistossa, mutta ei mahdu tähän korttiin. Me seisomme ovella ja väijymme ettei pääse ohi.

Kunnioittaen Seppo Uski.

Kunnioittaen Sakari Uski.

Viimeisen rivin kirjoitti Sakari itse.

Seuraavina päivinä pojat neuvottelivat ahkerasti. Kesti kauan ennenkuin he tulivat yksimielisiksi siitä, mitä tarjottaisiin, kuka ojentaisi kukat ja minkälaisia ostettaisiin. Laskettiin tarkasti paljonko oli varaa uhrata kutsuihin, ja Sarri kävi edeltäpäin Fazerissa kysymässä hintoja.

— Ossi sanoo, että on maksettava juomarahoja tarjoilijattarelle.

Ehkäpä markka riittäisi? arveli Sarri.

— Annetaan kolme markkaa, yksi mieheen. Voisihan häneltä kysyä, ehkäpä hän ei huolikaan juomarahoista? sanoi Seppo.

— Ei sitä voi tehdä, täytyy vain jättää pöydälle, on Ossi sanonut.

* * * * *

Lauantaina pojat odottivat jo puoli kuudelta Fazerin edustalla. He olivat varanneet pöydän ikkunan vierestä ja tilanneet ennen päättämänsä syötävät sinne. Risto ja Janne istuivat pöydän ääressä pitämässä paikkoja. He olivat vain apujoukkona, jonka piti poistua oikean vieraan saapuessa. Palkaksi tästä palveluksesta heille oli annettu lakritsipiippu mieheen.

Kun neiti Letala saapui, tervehtivät pojat häntä kumartaen melkein maahan saakka, minkä jälkeen Seppo ojensi hänelle kimpun kahisevia eternellejä eli ikuisuuskukkia. He pysyivät uskollisina periaatteilleen ostaa kestäviä kukkia, kun kerran maksoi niistä rahaa. Varpuniemessä ei ostettu irtonaisia kukkia, niitä viljeltiin itse. Neiti kiitti mennen sisään poikien näyttäessä tietä. Seppo heilutti nenäliinaansa. Se oli sovittu merkki, Jannen ja Riston tuli silloin hävitä.

— Mennään tuohon viereiseen pöytään, siitä voimme nähdä, mitenkä Uskin pojat rystäävät herroina, ehdotti Janne.

— Otetaan tästä pari leivosta mukaan, niille jää kuitenkin yksi mieheen, mehän voimme maksaa, jos ne ilkeävät vaatia sitä, sanoi Risto seuratessaan kiireesti Jannea viereiseen pöytään.

— Tässä on meillä pöytä varattuna, täti on hyvä ja istuu.

Pöydällä oli kahvia kolmelle hengelle, leivoksia, yksi annos jäätelöä ja yksi mehulasi.

— Mitä ihmettä te nyt olette hommanneet näin hienot kutsut? Olisi vähempikin riittänyt, hymyili neiti.

— Ennemmin liian paljon kuin liian vähän, sanoi Seppo.

— Meistä täti on ollut hurjan ystävällinen meille ja herättänyt meissä jaloja tunteita, aloitti Sarri puheen.

— Mitä tunteita minä olen herättänyt? kysyi täti huvittuneen näköisenä.

— Isänmaallisia tunteita — siellä Suomenlinnassa. Sitä varten me päätimme olla kiitollisia.

— Ja me autoimme, kuului Riston ääni viereisestä pöydästä.

Sarri kääntyi äkkiä ympäri ja sanoi:

— Vieläkö te olette täällä? Menkää heti tiehenne, niinhän oli sopimus.

— Eihän me olla teidän pöydässänne, sanoi Janne.

Sarri kääntyi taas neitiin päin alkaen kaataa kahvia.

— Täti on hyvä ja juo kahvia. Mutta täällähän oli enemmän leivoksia, missä ne ovat? kysyi hän hämmästyneenä.

— Teillähän on siinä yksi mieheen, kuului Jannen ääni selän takaa.

— Me otaksuimme, että liikaleivokset olivat meille, lisäsi Risto.

— Ketä nuo pojat ovat? kysyi neiti.

— Ovathan vain pari norssia, sanoi Sarri rauhallisesti, vaikka sisässä kuohui kiukku. — Onko siellä postissa ollut kiireet ajat?

— Kyllä siellä työtä riittää.

— Meidänkin tähden on tullut lisää tehtävää, kun me kirjoitamme niin usein kotiin. Noin kerran viikossa.

— Onko postitoimi kivampaa kuin esimerkiksi rouvana oleminen? koetti

Seppo kohteliaana isäntänä keskustella.

— Joka rouvaks pääsee ja saa toisen itseänsä elättämään, ei se viitsi postissa homehtua, sanoi Risto taas viereisestä pöydästä.

Seppo nousi ja meni Riston luo sanoen tälle:

— Nyt menet pois, ainakin kilometrin päähän täältä, taikka et ole enää huomenna Risto, eikä Janne ole Janne, jos ei hänkin seuraa sinua.

— Mitäs me sitten ollaan?

— Sitä en sano, mutta ei teillä ole halu silloin katsoa peiliin omia ulkomuotojanne.

— Kyllähän me mennään, kunhan vähän toinnutaan tästä. Minä olen niin pelästynyt, etteivät jalat kanna vielä, sanoi Risto ovelasti.

— No hyvä, annan teille aikaa viisi minuuttia, sanoi Seppo mennen paikalleen.

— Tässä on vähän jäätelöä ja mehua, tarjosi Sarri.

— Ettekö te pidä siitä? kysyi neiti.

— Kyllä muuten, muttei nyt.

— Mitenkä niin?

— On turhaa syödä niin paljon kerrallaan. Me tulimmekin tänne vain syöttämään tätiä.

Janne ja Risto olivat nousseet paikoiltaan ja lähestyivät. He asettuivat neiti Letalan selän taakse ja seisoivat siinä liikkumattomina.

Sarri viittasi kädellään heitä poistumaan. Seppo pudisti päätään ja rypisti otsaansa.

— Minä tilaan myöskin teille jäätelöä, sanoi neiti.

— Kiitoksia paljon, sanoi Seppo, — mutta se on aivan turhaa.

— Kiitoksia vain, kuului neidin selän takaa.

Neiti kääntyi äkkiä ympäri.

— Mitä te täällä teette? kysyi hän.

— Me ollaan Uskin poikien hyviä ystäviä, ja he pyysivät meitä tänne auttamaan, mutta nyt he ovat unohtaneet meidät, sanoi Janne ja kumarsi neidille.

— No tulkaa tekin tänne istumaan, eiväthän Uskin pojat sitä paheksu, sanoi neiti.

— Tulkoot vain, mutisi Sarri, päättäen kuitata asian myöhemmin Jannen ja Riston kanssa.

Neiti tilasi lisää jäätelöä jokaiselle ja puheli niin vilkkaasti, että pilvet hajosivat ja täydellinen sopu vallitsi.

— Oli hauska tutustua hyviin ystäviinne. Olen kuullut teistä ennenkin, sanoi neiti.

— Meillä on kaikki asiat yhteisiä Uskin poikien kanssa, kaikki me jaetaan keskenämme, selitti Janne.

— Siltä näyttää, sanoi Seppo ja katsoi tuimasti Janneen.

— Monestakin pulasta me ollaan autettu heitä, kun he ovat tottumattomia elämään kaupungissa ja käyttäytymään hienosti, jatkoi Janne katsoen lempeästi Seppoa.

— Niin, Janne on kasvatettu Ranskassa ja oppinut ulkomaalaisen esiintymisen. Etenkin kädet ovat maailmanmiehen, sanoi Sarri ivallisesti.

— Kädet ovat kemistin kädet, puolustautui Janne kätkien ne pöydän alle.

— Kertokaa, nyt koulusta ja muista tovereistanne, johdatteli neiti keskustelun rauhallisemmalle alueelle.

Pojat innostuivat heti kertomaan luokkatapahtumista, opettajista ja tovereista. Neiti oli kiitollinen kuulija ja nauroi sydämellisesti poikien kanssa. Vihdoin tuli aika lähteä. Pojat olivat maksaneet kaikki ennakolta paitsi lisäannokset jäätelöä. Neiti maksoikin nämä, joten pojat pääsivät huolehtimasta isosta lisämaksusta.

— Kiitoksia nyt, pojat, herttaisista kutsuistanne. Kirjoittakaa minulle joskus kesälomalla, pyysi neiti erotessa.

— Tädin pitäisi nähdä Varpuniemi, sellaista paikkaa ei ole maan päällä.

— Minulla on niin lyhyt loma, etten ehdi käydä muualla kuin sisareni luona Kotkan tienoilla. Hyvästi nyt, poikaseni. Syksyllä tapaamme taas toisemme.

— Hyvästi, hyvästi.

— Prätskis, sanoi Risto, mutta vaikeni, kun Sarri työnsi häntä kylkeen sanoen:

— Käyttäydy nyt ihmisiksi.

Kun neiti oli mennyt, sanoi Seppo:

— Eikö ollut sellainen sopimus, että teidän piti mennä pois? Jos me oltais tarvittu seuraa sille tädille, niin Naimi-täti olisi sopinut siihen toimeen ettekä te.

— Etkö nähnyt, että hän välttämättä tahtoi meitä mukaansa? kysyi Risto.

— Ja oli hyvillään, kun tutustui meihin, lisäsi Janne.

— Tulkaa nyt meille kumpainenkin, sanoi Seppo.

— Ei ole aikaa. Ystävyystoimi on päättynyt, me lähdetään nyt tyytyväisinä kotiin.

— Nyt on lauantai-ilta, tulkaa meille, vaikka lyhyeksi aikaa.

— Lauantai on jälki-istuntopäivä, sanoi Risto.

— Kylpy odottaa kotona, sanoi Janne.

— Tulkaa meille, saatte sielläkin kylvyn, pyysi Sarri itsepäisesti.

— Olemme jo liian suuressa kiitollisuuden velassa teille, nauroi Janne alkaen juosta kotiin päin, Risto kintereillään.

— Olisi ne pitänyt saada meille jälki-istuntoon ja pehmittävään selkäkylpyyn, mumisi Seppo.

— Olivat nekin auttajia! virkkoi Sarri keikauttaen päätään.

* * * * *

Seuraava aika oli työn ja kokeitten jännittävää aikaa. Kaksoset olivat tavattoman ahkeria, ja Ossi tentti viimeistä ainettaan.

Tutkintopäivänä oli koko talo Normaalilyseolla. Ossin vanhemmat olivat saapuneet ja seisoivat Naimi-tädin vieressä. Lempikin oli tullut mukaan ja etempänä seisoi Verna Airo. Kaikilla oli ruusuja käsissään.

Pojat olivat juhlallisella mielellä. He olivat ensi kertaa päättäjäisissä. Kun uudet ylioppilaat rehtorin puheen jälkeen painoivat lakit päähänsä, kuiskasi Seppo Sarrille:

— Minä luen ylioppilaaksi, vaikka aivot pakahtuisivat.

— Suvaitse, että veljesi tekee samoin, vastasi Sarri yhtä hiljaa.

Sillä aikaa kun ylioppilaita kukitettiin ja onniteltiin, olivat toiset luokat kukin huoneessaan odottaen todistuksiaan.

— Elimet riehuvat ruumiissa, mikähän minua vaivaa? kysyi Seppo.

— Olisi pitänyt lukea enemmän ja lyödä pitkääpalloa vain lupapäivinä, oli Sarrin myöhäinen katumuspuhe.

— Jotain merkillistä minunkin rintani ja vatsani välillä on. Olenkohan minä unissani niellyt elävän hiiren?

— Kuulkaa noita, sanoi Janne. — Ne eivät tiedä mitään "horror-todistuksesta".

— Mitä se on? kysyi Seppo.

— Se on kauhu, joka valtaa pojat juuri ennen todistusten jakoa. Minun elimeni ovat monet kerrat hyppineet kurkkua kohti. Välistä tuntuu kuin putoisi ilman läpi kuiluun, ja toisen kerran kuin ilma pumputtaisiin pois keuhkoista, selitti Janne.

— Niin, se on totta. Joulutodistuksia saadessa tunsin jo samaa, sanoi

Sarri.

— Tuolla tulee opettaja, olkaa vaiti.

Pojat siirrettiin kumpikin luokalta ilman ehtoja, mutta Sepolla oli koko lailla paremmat arvosanat lukuaineissa kuin Sarrilla.

— Kittiä minä siitä, minulla on taas muita ominaisuuksia, sanoi Sarri hiukan nolona. — Ole sinä minun puolestani vaikka kuinka viisas.

— Keskiarvo meillä on melkein sama, lohdutti Seppo.

— Harmillista vain, että isä ja äiti välittävät paljon enemmän matikasta kuin voimistelusta, ja saksan arvosanasta keskustellaan kamalasti eikä hoksata, että laulussa on 9.

— Luetaan saksaa kesällä sadepäivinä, ehdotti Seppo.

— Saimuski voi opettaa.

— Jeh! sitten elokuussa.

* * * * *

Kotona syötiin hätäinen ateria, matkakapineet kannettiin eteiseen ja hyvästijättö alkoi.

— Hyvästi nyt, Lempi. Terveisiä Santerille ja kiitos.

— Anteeksi, jos en ole ollut mieliksi, sanoi Lempikin liikuttuneena.

Naimi-täti saattoi asemalle, järjesti liput ja pakaasin ja neuvoi viime tinkaan asti.

— Tuleeko Naimi-täti Varpuniemeen kesällä? kysyi Sarri.

— Tulen kyllä käymään heinäkuussa. Viekää nyt paljon terveisiä kotiin.

On oikein vaikea erota teistä. Olette olleet kilttejä poikia.

— Paitsi silloin, kun tuli muikkari reksiltä, kuului kimakka ääni vasemmalta.

— Janne ja Risto! Mihin te matkustatte? kysyi Sarri.

— Meistäkin oli vaikea erota teistä, kun te olette olleet niin kilttiä poikia. Tultiin vain saattamaan ja täytyi ostaa liput asemasillalle, melkein ihan viimeisillä rahoilla, selitti Janne.

— Milloinka rehtori suuteli teitä? kysyi Naimi-täti, joka oli jäänyt miettimään Riston ensimmäisiä sanoja.

Neljä poikaa purskahti nauraa hihittämään.

— Ristohan sanoi jotain sen tapaista, enhän minä ymmärrä teidän kieltänne, sanoi Naimi-täti.

— Seppo oli tulipunainen kasvoiltaan, ja Sarri katseli lattiaa koko tunnin, kun he olivat niin liikutettuja reksin "suutelemisesta", ivasi Janne.

— Muikkari on muistutus, selitti Risto.

Juna alkoi hiljalleen liikkua ja pojat alkoivat kiireisesti hyvästellä.

— Tässä on teille kymmenen metriä eristettyä kuparilankaa, maalla sellainen on tarpeen, huusi Janne ojentaen käärön Sepolle.

— Ja tässä on kammanpuolikas, minä otin itse toisen puolen. Sillä voitte soittaa, kun panette silkkipaperia ympäri, sanoi Risto työntäen lahjansa Sarrin ojennettuun käteen.

Lakit heiluivat ilmassa, ja Naimi-täti huiskutti nenäliinalla, pyyhkien välillä kyyneleitä silmistään.

— On ne pojat sentään kivoja, vaikka eivät osaa käyttäytyä Fazerissa, sanoi Seppo istuuduttuaan paikalleen täpötäydessä vaunussa.

— Ilkesivät tulla asemalle, päällepäätteeksi ihan luonnollisen näköisinä. Hyvä, että välit tuli selvitetyksi kesäksi, tuumi Sarri.

— Kun asiat järjestyvät ilman sanoja, niin ei tunnu yhtä nololta kuin silloin, kun täytyy puhua ja käsittää väärin ja taas selittää. Parasta on antaa lahja tai tapella välit puhtaaksi.

— Minä ostin Kananhoitokirjan isälle ja uimamyssyn Saimuskille. Mitä sinä ostit?

— Lempi oli ostanut patenttilääkettä Santerille, jota hän ei antanutkaan, koska Santeri oli käynyt yläkerran Tiltan luona. Minä ostin sen Jerelle.

— Oliko se kihtilääkettä?

— En minä niin tarkkaan kysynyt, mihin tarkoitukseen se oli, mutta kyllä Jere käyttää mitä vaan saa. Talvella hänellä oli kolmekymmentäkahdeksan lääkepulloa.

Äidille minä ostin tekokukkia hattuun.

— Mitenkä sinä keksit? kysyi Sarri ihaillen.

— Vanha mummo möi tekoruusuja ja liljoja kadulla, hän tuli vastaan, juuri kun minä tuumin lahjaa äidille. Niistä tulee hurjan komea hattu. Äiti pukeutuu aina niin yksinkertaisesti, nyt hänestä kerrankin tulee hieno.

— Jeh! Minä ostin Laurille kirjan, jossa on kirjemalleja. Sitä voi käyttää virassa ja rakkaudessa ja vararikon uhatessa. Palvelijoille minä ostin lakritsipiiput kullekin.

Matkaseurana oli iso joukko tovereita koulusta, niin että aika kului hauskasti Lohjan asemalle. Siellä pojat muuttivat pieneen junaan, joka vei laivarantaan.

Laivassa pojat joutuivat kotiseudun lumoihin.

— Lohjanselkä, oma järvi! Tunnetko miten se tuoksuu ja näetkö miten laineet lyövät rantakiviä vastaan aivan toisella tavalla kuin missään muualla!

— Tämä järvi ja Karjalohja, ne ovat Suomea, oikeata Suomea, sen hoksaa vasta, kun on ollut poissa sanoi Seppo.

— Me tullaan juuri kuin ulkomailta kotiin. Mennään puhelemaan kapteenin kanssa, niin saadaan kuulla uutisia laivakuluista.

Pojat nauttivat sanomattomasti laivamatkasta. He puhelivat lakkaamatta ja nauroivat sydämellisesti elämän yltäkylläisyydestä. Muut matkustajat katselivat heitä hymyillen.

— Katso, tuossa näkyy jo meidän maita, huudahti Sarri, kun lähestyttiin kotirantaa.

— Elimet vyöryvät taas ruumiissa, sanoi Seppo.

— Sydän on ainakin paisunut, juuri kuin taikina, joka nousee.

— Karjalohja onkin kuin hiivaa sille.

— Varpuniemi pilkottaa mäen harjalla ja oma laivasilta näkyy. Tämä laiva kömpii eteenpäin yhtä hiljalleen kuin sairas etana.

— Minä erotan jo ihmisiä, ja koiratkin ovat mukana, — Sarri alkoi heiluttaa lakkiaan.

— Katsos ihmettä, Jerekin on siellä.

— Saimuski ja Lauri, kaikki ovat tulleet — ihan kaikki.

— Isä huiskuttaa kepillä ja nauraa, juuri kuin oma isä, sanoi Seppo.

— Etumaisena seisoo äiti, itse äiti.

Sarri puristi vahvasti Sepon kättä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAKSOSET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE