The Project Gutenberg eBook of Saul, by Antti Törneroos

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at https://www.gutenberg.org/license. If you are not located in the United States, you’ll have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Saul

Subtitle: Murhenäytelmän mukainen runoelma viidessä näytöksessä

Author: Antti Törneroos

Release Date: December 22, 2021 [EBook #66994]

Language: Finnish

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

SAUL

Murhenäytelmän mukainen runoelma viidessä näytöksessä

Kirj.

Tuokko [Antti Törneroos]

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia, 45 Osa.

Helsingissä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1868.

Näytetty: L. Heimbürger.

JÄSENET:

Saul, Israelin kuningas. Jonathan, hänen poikansa. Samuel, profeeta ja tuomari Israelissa. David, sankari. Agag, Amalekin vangittu kuningas. Abner, Saulin sotapäällikkö. Joab, | Abisai, | Zerujan pojat, Davidin seuraajat. Asahel, | Abjatar, pappi, Ahimelekin poika. Doeg, Ebomealainen, Saulin palvelija ja salainen neuvon-antaja. Ammiel, eräs kansalainen. Eräs vanha Israelita. Saulin aseenkantaja. Sanansaattaja. Kaksi Sifiläistä tien-neuvojaa. Eräs Amalekilainen nuorukainen. Merab, | Saulin tyttäret. Mikal, | Noitavaimo Endorissa. Pappia, kansan vanhimpia, hovi- ja sotaväkeä, kansaa ja neitoja.

Ensimäinen Näytös.

Ensimäinen kohtaus.

Gilgalissa.

(Sotamiehiä, jotka koroittavat voitonmerkkejä, Israelin vanhimpia, pappeja ja kansaa, joka rakentaa kunniaporttia, eräs vanha Israelita, Ammiel, Doeg).

1:n vanhin (vanhalle Israelitalle).

Viel' eläminen mailla matkustat

Sa vanhus, vaikka sadan vuoden kuorma

Sun hartioitas haudan puolehen

Ruvennut on jo kallistelemaan.

Ma olen kuullut joskus kerrottavan

Miehuuden päivän olleen sulla silloin,

Kun Eli oli ylimmäinen pappi

Ja tuomari — ja siitä aikoja.

Kuin olet vaivat vanhuutesi nyt

Unohtanut ja tänne lähtenyt?

Vanhus.

Oletko kuullut maata kylmempää,

Miss' ilma tuottaa lunta, missä jää

Kuukautta kuusi aallot järvien

Sitoopi? Josko olet kuullut sen,

Niin tiedät kyllä, kuinka keväimen

Tullessa taaskin kaikki virkiää

Ja kuinka tainnoksista perhonen

Elohon uuteen jälleen heräjää,

Kuink' elon henki vihreänä puuhun

Surkastuneesen ilmestyypi julki,

Ja kuinka laulu lankee linnun suuhun,

Jost' äänen sorjan kylmä talvi sulki,

Ja kuinka, sitten maasta rauettua,

Turpeesta nostaa matonenkin päänsä,

Ja kuinka, meren jälleen auettua

Ja järven jätettyä kylmän jäänsä,

Jonk' alla peitoss' oli veden karja,

Ruo'istohon, kun on se viheriä,

Taas kilvan kiitää suuri kalasarja

Iloa ilman ja sen ihmehiä

Ihailemaan ja maata näkemään.

Ja elävää lie tuskin yhtäkään,

Jot uus' ei henki silloin virvottaisi,

Jok' uutt' ei voimaa ruumiilleenkin saisi.

Senlainen kevät meille tullut on,

Se kevät on, kuin tiedät, vapaus,

Jok' ihmiselle niin on verraton,

Kuin kukkaselle päivän kirkkaus.

Ja rauenneet nyt ovat raskahat

Ikeemme, joilla painoi henkeämme

Filistea ja muutkin pakanat.

Jo loppui orjuus ja se häpeämme,

Jok' oli katkerampi kuolemaa.

Nyt rauhassa ja la'in turvan alla

Kukoistaa taaskin armas synnyinmaa;

Ei vääryyden, ei väkivallan halla

Nyt kahlehdi sen hengen vainioita.

Nyt ymmärtänet heikommankin voiman

Keväimen töitä käydä mainioita

Tarkastamahan. Vielä kerran soivan

Ma kuulla toivoin vapauden äänen

Ehk' aik' ei pitkä, joksi tänne jäänen

Sen sointoisuutta kuulemaan. Kun kauan

Ma olen elämätä syksyistä

Vaan viettänyt, niin otin matkasauvan

Ja läksin katsoon kevätpääskyistä.

1:n kansasta.

Tosiaankin, se vanhus puhuu asiat paikoilleen. Siitä ei kauan, kun meillä oli sellainen orjuuden, vääryyden ja väkivallan aika. Muistathan, missä alennuksen ja häväistyksen tilassa olimme joku aika sitte ja turvattomat kuin lampaat, kun ei meillä ollut puolustus-aseitakaan, sillä Filistealaiset olivat ne ryöstäneet meiltä ja hävittäneet pajatkin. Tarpeellisimmat työkalutkin meidän täytyi mennä Filistean pajoihin teroittamaan ja saimme siellä kärsiä pilkkaa ja rääkkäystä. Muistanet myös, kuinka Saulin ensimäisessä kahakassa Filistean kanssa kaiken kansan kädestä ei löydetty miekkaa eikä keihästä; ainoastaan kuninkaalla ja Jonathanilla olivat nämät aseet, joista sitte vapaus läksi Israelille.

2:n kansasta.

Niin, se aika oli sellainen, että sitä muistellessa nävyn tuli poskia vielä polttaa. Katsopa tätä kirvestäni. Se on omien takojien tantereella tehty. Tulkoonpa nyt joku Filistealainen sitä ottamaan, niin saakeli soikoon! saa otsallansa tuntea, että se on kalu, joka kelpaa.

1:n vanhin.

Kiireesti, miehet! muuten keskoiseksi

Jää työnne saapuessa sankarin.

Kuningas tänne voittokunniassaan

Uroinensa jo kuuluu kulkevan.

Ei portin sovi olla vaillinaisen,

Kun täydellinen onpi kunnia:

Se täyttää kaikki Israelin ääret

Ja kaikuu niiden ulkopuollakin.

Ei löydy kieltä, joka kieltäis sen.

Nyt tällä haavaa Amalekilaisten

Tuhannet kielet jähmettynehet

Myös kunniata Saulin kuuluttavat.

2:n kansasta.

No, no ystävä! Hätäellen ei kunnon työtä tehdä. Portin pitää tulla korkeaksi ja avaraksi, ja siihen aikaa tarvitaan. Ei, "nostakaatte portit päänne, ja ovet korkeentukaat kunnian kuninkaan mennä sisälle". Eihän "kunnian", joka "täyttää kaikki Israelin ääret ja kaikuu niiden ulkopuollakin", tarvitse eikä sovi tunkeimalla ahtaasta portista Gilgaliinkaan kontata.

3:s kansasta.

Ken lienee tuo kavalan näköinen mies, joka tuolla puiden varjossa kurkistelee?

Ammiel.

Jumal' avita! Doeg, pirun sikiöhän tuo onkin. Olonja täällä ennustaa tapahtuvan jotakin koiramaista. Doeg, mitä hiiden käteen siellä varjossa kuhnustelet? Tule näkyviin, mies, pelotta ja näytä naamasi, jos kohtakin hävyllä ja pahalla omatunnolla. Ei täällä sulle hirsipuuta vielä pystytetä, jota kumminkin toivon kohta saavani sulle nostaa. Jalo kuninkaamme, joka Israelista hävitti kaikki velhot, noidat ja muut perkeleen palvelijat, ei suinkaan sinua, sen likimäistä ystävää, säästä. Kuultuaan konnatyösi hän mielellään lahjoittaa kunniaksi sulle korotuspuusta vaikka viisikymmentä kyynärää, lähettäin samalla sielusi Gehennan syvimpiin kammioihin. Hän on oikeuden mies ja suopi varmaan perkeleellekin, mikä perkeleen on. Silloin, Doeg, sinussa toteentuu vanha sananlasku: "joka yletään, se aletaan, ja joka aletaan, se yletään".

Doeg.

On hauska nähdä sua elävänä

Viel' elävitten laitumella.

Ammiel.

"Eläimitten laitumella"! Kirottu kompeilija, sanasi kimmoi itseesi. Mikä eläin olet itse "laitumella"? Jos tunnet luontokappaleen käärmettä häijymmän, tunnet itsesi.

Doeg.

Hah, hah! Se mies laskee sukkeluuksia niin paksuja kuin se kallo, josta ne lähtevät. Kun elävät täällä ovat silmissäsi eläimiä, mihinkä luokkaan eläintiedossasi luet kuninkaasi, joka kohta myös on tällä laitumella.

1:n sotamiehistä.

Uskallapas vaan, kurja, kuningasta parjata!

Doeg.

Tuon pöllöpään sanojahan vaan punnitsin.

3:s kansasta.

Jotakin pahaa lie Doeg sulle, Ammiel, tehnyt, kun kohta nähtyäsi hänen jouduit vihan vimmaan.

Ammiel.

Ilkeytensä tunnen perin pohjin. Hän, muukalainen Edomeasta, häpäisee ja pilkkaa kaikkea, mitä Israel kunnioittaa ja pyhänä pitää, milloin vaan voi tehdä sitä rangaistuksetta. Ma asuin naapurinansa siihen aikaan, kun Samuelin pojat, Joel ja Abia, olivat tuomarina Bersabassa. Jokainen tietää, kuinka silloin, Samuelin jo vanhettua, oikeutta Israelissa poljettiin.

1:n vanhin.

Jaa, silloin oli aika ahneuden,

Se tuomioista poisti oikeuden;

Ja maassa silloin vääryys vallitsi,

Se tuomareinkin henget hallitsi.

Vanhurskas oli miltei hukkumassa,

Kun jumalaton eli hekkumassa.

Sill' oli silloin valta avara,

Joll' oli rikkaus ja tavara;

Ja joka lahjat tuomareille antoi,

Hän oikeuden kukkarossaan kantoi,

Vaan köyhä kärsiä ja surkeutta

Eik' etsienkään saanut oikeutta.

Näin Herran laki silloin poljettiin,

Totuus kun tuomioista suljettiin.

Nyt, Herran kiitos, kuningas on meillä,

Hän tuomiten käy oikeuden teillä.

Jo loppunut on vääryydeltä valta

Ja onnen päivä jumalattomalta.

Kun johtuu mieleen aikain näiden muisto,

Käy kirkkaammaksi kunnian sen loisto,

Joll' oikeus valaisee kuninkaamme,

Jonk antoi Herra turvaks' isänmaamme.

Ammiel.

Aivan oikein lausuttu, kunniallinen isä! Vääryyttä sain minäkin kyllä kärsiä juuri tuon Doegin kautta. Hän oli kavaluudella päässyt profeetan poikain ystävyyteen. Monta lihavaa oinasta ja härkää vei hän silloin vääryydellä ja väkivallalla minulta yhteiseltä laituimelta, luottaen tuomarien suosioon ja niihin runsaisin lahjoihin, joita hän riistämästänsä tavarasta heille kantoi. Lahjoillaan käänsikin hän tuomarein mielet ja saattoi vääryyden oikeudeksi.

Doeg.

Parjausta, pelkkää parjausta korkeata esivaltaa kohtaan, jota soimaus enimmäksi koskee. Minä otin, mitä katsoin oikeudekseni ja maan tuomaritkin sitte siksi vahvistivat. Mitä tämä kiukkusisuinen parjaaja sanoo lahjoiksi, ei, hyvät ystävät, olut muuta, kuin uhriksi vietyjä lihakappaleita. Hän, saivaren-nylkijä, ei olisi oinaistansa saparoakaan raaskinut panna uhriksi, kun minä sitä vastaan kannoin kokonaiset takajalat pappi-tuomarein käsiin. Eikö se ollut ikäänkuin Herran sallimusta, että eläimet tulivat minulle omaksi? Josko papit sitte kuluttivat Herran kunniaksi ne makeana hajuna tai makupaloina, ei ole minun asia. Mitkä olemme me, miehet mitättömät, tutkimaan ja tuomitsemaan pyhien pappien uhri-oikeuksia ja -tapoja.

Ammiel.

Pilkkasi, koira, kyllä ymmärrän. Rosvo olet, sen rohkenen kaikille julistaa ja voin kuninkaallekin todistaa.

Doeg.

Haikean mielesi lohdutukseksi saan ilmoittaa, ettei sulta sinä ilmoisna ikänä puutu sarvi-eläintä. Abia, nuorempi parjaamistasi tuomareista, piti juuri samaan aikaan nuoren ja lihavan vaimosi kanssa siitä hellää huolta. Tuskin uskot, millä lämpimällä lemmellä he Bersaban pensastoissa iltavarjolla peitettyinä keinottelivat, ettei Ammiel ystävänsä koskaan tulisi olemaan sarvinaudatta. Milloin härkä tai oinas sulta katoo, tee näin: mene lähimmän lammikon reunalle, kyykisty suin veteen, niin silloin kohtaa sinua sellainen sarvijaakko, jonka rinnalla suurinkin härkä on vaan vasikan vertainen.

1:n kansasta.

Miestä en tarkoin tunne, mutta hävyttömältä heittiöltä hän näyttää.

1:n sotamiehistä.

Pidä puoles, Ammiel, muuten hän suunsa sauvalla pieksee sinun pahan-päiväiseksi.

Ammiel.

Te kuulette, Israelin miehet, kaiken hänen pilkkansa ja hävyttömyytensä. Olkaatte minulle todistajat kuninkaan edessä. Vielä tänä päivänä rukoilen kuningasta kallistamaan korvansa valitukselleni. Se olisi häpeäksi Israelille, jos sellainen konna saisi elää Herran kansan keskellä.

Doeg.

Te'e niin, ystäväiseni. Tähänkin annan sulle hyvän neuvon. Mennessäsi kuninkaan luo ota mukaan vaimosi, jonka posket vielä hehkuvat ja silmät säkenöimät. Jos Saul on vähänkin sukuunsa, Benjaminiin, vaikuttavat punaiset posket ja säteilevät silmät hänessä enemmän, kuin, luulosi mukaan, naudan-jalat tuomareissa. Kenties saat sarvesi kullatuksi kuninkaallisessa loisteessa.

Benjaminin sotamies.

Selitä, kirottu, sanasi, muutoin paikalla pääsi halkaisen.

Doeg.

Eläköön urhous! Hillitsehän sentään sankar-intoasi edes siihen määrään, mihin sotatantereella olet tottunut. Mieleeni muistuivat Benjaminin lasten kummalliset naimaseikat tuomarein aikana, erittäin se mielestäni vähän törkeä naimiskauppa, jota Gibean sulhot hieroivat levitan jalkavaimon kanssa — niinkuin sanat seisovat ylöskirjoitettuina Tuomarein kirjan —

Benjaminin sotamies.

Emme ansaitse miehiksi mainittaa, jos kauemmin kärsimme tuon kirotun pilkkaamista. Tukitkaamme pilkkaava suunsa iäksi.

(Sotamies, Ammiel ja moniaita muita lähtevät Doegia ahdistamaan, mutta kohtaavat tiellä 2:sen kansan vanhimman, joka nyt tullessansa esiin hillitsee heitä).

2:n vanhin.

Mi meteli se, joka pauhaa täällä

Ikäänkuin koski tyyneelläkin säällä?

Maan täällä rauhan vallass' oleman

Nyt pitäisi ja ilman kaikuvan

Vaan riemun äänist? eikä kirouksen.

Viel' ettekö te tiedä siunauksen

Ja onnen aamun meille koittaneen

Ja sankarimme Saulin voittaneen

Tuon Amalekin julman hallitsijan

Ja kansan, joka Herran palvelijan

Mooseksen aikoin' Israelin kansaa

Jo ahdisti ja kadotuksen ansaa

Viritti isillemme korven tiellä,

Kun kotimaatta kulkivat he vielä.

Ei ollut silloin ainoa se kerta,

Kun janosi hän Israelin verta;

Vaan Herran kansaa aina siitä asti

Kätensä usein painoi raskahasti.

Mut eripurainen ja tyhmä kansa

Unohtaa riemunsa ja kunniansa.

Työ mainioinkin halvaks sille näyttää,

Jonk' kaiken mielen riidan-henki täyttää.

Se luulo mulla aina ollut on,

Mist' ilon löydät, siellä sovinnon.

Jos, niinkuin uskon, luulossan' on totta,

Ei tosi ole riemu sovinnotta.

Kun keskinäinen viha teissä vielä

Asuupi, ette oikealla miellä

Iloitse Israelin kunniasta

Ja isänmaanne onnest' armahasta.

Ja onko voitto, jonka Saulin kalpa

Sai, kunnianeen teistä niin nyt halpa,

Ettei se, nyt kun uutena se loistaa,

Voi hetkeks' eripuraisuutta poistaa?

Ei tietä kunnian voi kansa käydä,

Sydäntä jonk' ei maine moinen täytä.

Ei maa se kasva riemun kukkia,

Jok' onpi täynnä viholaisia;

Ja kansa, jok' on riitahengen orja,

On sankar'töihin saattamaton kurja.

Ammiel.

Sanasi ovat aivan oikeat, mutta tänne sopimattomat. Erehdyt, jos luulet täällä kansariitaa löytäväsi. Ainoastaan me muutamat tahdoimme kurittaa tuota kelvotonta miestä, joka hävyttömästi parjasi kuningasta ja kaikkia kunniallisia ihmisiä. Siitä syntyi pieni melske, joka lienee vähän pahalta kuulunut teidän arvollisiin korviinne. Ei vaaraa sen suurempaa.

2:n vanhin.

Sa olet ollut aina rauhan mies,

Ja ennen aina, Ammiel, sun näin

Niin lauhkeana, kuin se lammaslauma,

Jot' omanasi kaitsit, kulkevan,

Vaikk' aika oli silloin vallaton.

Nyt nyrkilläsi etsit oikeutta,

Kun loppunut on maasta nyrkkivalta.

Jok' ennen luullut oisi vihan vimman

Sydämehesi voivan syttyä,

Hän verenhimon olis uskonut

Myös lammastesi luonnoss' asuvan.

Tää itsevaltaisuutes', ystävä,

Häpäisee maamme oikeutta vaan.

Ei, asiasi anna haltuhun

Kuninkahan, kyll' oikeuden saat

Ja tuomion.

Ammiel.

Se aivan oikein on.

Nyt sua, Doeg, käsken kaikkein kuullen

Etehen kuninkaamme oikeuden.

Doeg.

No olkoon niin, se munkin tahton' on.

(Itsekseen).

Mä tyhmin tein, kun annoin kurjan tuon

Vietellä itsen' ilni antamaan

Nyt katkeruutta, mitä mielessäin

Salassa olen kauan kantanut.

En kadu sitä juuri peläten,

Min rangaistuksen tahi tuomion

Vois' antaa mulle varjokuningas

Saul, Samuelin palvelija-parka.

Jos tietäisivät nämät kurjat miehet,

Jotk' ylpeilevät Saulin kunniasta,

Min tiedän mä ja mitkä temput täällä,

Viel ennen aurinkoisen laskemista

Saul, narrein narri, saapi koitella.

Ei raukan mieli taida tuomioihin

Päivällä tällä liioin pyrkiä;

Häll' itsellä on täällä tuomarinsa.

Benjaminin sotamies (2:selle vanh:lle).

Nyt, vanhus, sulle tahdon lausua

Sanoja muutamia nuhteistasi.

Sa soimaat meitä halpamielisiksi

Ja sankar'-töihin saattamattomiksi,

Kun keskinäisen riidan vallinneen

Nyt luulit meissä päivälläkin tällä,

Jok' Israelille on ilohetki.

En neuvoisi ma miestä nuorempaa

Sun soimauksiasi kertomaan;

Ei välttäisi hän palkkaa parjaajan.

Vaan vanhuutes' on sulle valtuuskirja,

Niin luulet varmaan, jonka valalla

Voi soimauksiakin syyttä tehdä

Ja nuhdesaarnoillasi viisastella,

Jos sopiva on aika tahi ei.

Vaan ällös siihen liioin luottako;

Ei valtaa löydy maassa ääretöntä.

Kutk' olivat ne, jotka Amalekin,

Kuin Filistean ennen, äsken löivät?

Ne olivat sen kansan lapsia,

Jok' urhotöihin niin on "saattamaton",

Joka ei voi käydä kunniankaan tietä!

Vaan paitsi muita vanhain vikoja

Vanhuutta vaivaa myöskin sokeus,

Ett' aika, jonka töihin, rientoihin

Hän riutuvine voimineen ei pysty,

On hänen nähden musta, pimeä

Ja tyhjä töistä niinkuin synkkä yö.

Ei sokeuttaan tunne kurja hän,

Ei tiedä, että pimeyden peite

Varjostaa hänt' eik' ajan hartioita.

Vaan nuoruutensa aika mielestään,

Se jalouden oli aamuhetki!

Kah, silloin löytyi kuntoa ja silloin

Käetkin kunniata kukkuivat;

Vaikk' olisi se aika sellainen,

Kuin vedenpaisumuksen aika, ollut

Niin täynnä syntiä ja saastaisuutta.

2:n vanhin.

En menoja ma aikain menneitten

Nyt kiitellyt, kun lausuin vahingosta,

Min tuottaa maalle eripuraisuus.

Se toimet poistaa mielist' ylevämmät.

Myös kunniast' iloitsin aikamme.

Vaan antaa sulle järjen käsitystä

Ei hyväks' ole Herra hyvä nähnyt.

Ja minäkin nyt sulle, nuorukainen,

Myös antaa tahdon neuvon tärkeän:

Pois lauseistasi jätä uhkaus,

Ei miehelle se kykemättömälle

Parempi ole narripukua.

En osuettas tiedä kunniasta,

Vaan seuraksesi suonut kumminkin

Äpärälapsensa on kunnia.

Se lapsi on, kuin tiedät, ylpeys.

Doeg (itsekseen).

Viel' ovat vienot tuulen vihurit,

Vaan mielikseni niistäkin voin nähdä,

Ett' ilma myrskyinen on nousemassa.

Ja toivossa nyt sitä odotellen

Täss itsekseni seison vihellellen.

Hyyyh! Paisu sää ja ilma raivoudu,

Ja kahleistansa pääskööt tuulen henget!

Maan kaiken peittäköhön synkeys,

Niin paksu kuin Egyptin pimeys!

Kah, tuolta saapi tuuli sytykettä.

Tuolt' astuu tänne Judalaisten vanhin,

Mies pöyhkeimpiä pöyhkein. Hän ei suinkaan

Hiljaisten joukkoon kuulu maamme päällä.

No, annas ääntä!

Judan vanhin (tultuaan).

Herran rauha teille!

Kansa.

Ja sulle, isä!

Doeg (itsekseen).

Olkoon perkeleille Myös rauha suotu silloin kun on teille!

Judan vanhin.

Mä leirin läpi kuljin soturein

Ja eloansa hetken tarkastelin.

Siell' ilo-äänet kaikuivat ja siellä

Hupaista voiton juhlaa vietettiin;

Teurasta tehtiin, keitettiin ja syötiin,

Viinoilla sydämiä virvoitettiin.

Siell' olivat niin runsaat liharuoat,

Kuin olisivat olleet kaikki koossa

Egyptiläisten lihapadat heillä.

Mist' olette ne herkut kaikki saaneet

Ja runsauden juhlavarojen?

Benjaminin sotamies.

Ne miekall' ovat kaikki ansaitut,

Ja Amalek sen kestin kustantaa,

Jonk' kanssa sun ei ole tekemistä.

Judan vanhin.

Tuo sanojesi tuima tiuskaus

Jo ilmoittaa, ett' omatuntonne

Ei puhdas ole herkkuin nautinnassa.

Ma arvoisuudeltasi kysyä

Viel' uskallan nyt: onko tosi se,

Mink' äsken kuulla leirissänne sain

Ett' elävänä Agag vielä on

Ja ystävyyttä Saulin nautitsee?

Benjaminin sotamies.

Se totta on.

Kaikki.

Eloss' on Agag vielä!

Benjaminin sotamies.

Vaan vankina.

Judan vanhin.

Saul Herran käskyn sai

Profeetan, pyhän Samuelin, kautta,

Ett' yhtäkään ei Amalelilaista

Hän säästää saisi jättäin elohon,

Ei vanhaa vaipuvaist', ei nuortakaan

Kukoistavaista elon aamu-koissa,

Ei miestä miekan kantajata eikä

Kehdossa liekkuvaista lastakaan.

Myös kuulin, kuinka käskyn Samuel

Saulille antoi hukuttamahan

Karjankin kaiken Amalekin maalta

Ja tekemään sen maan niin autioksi,

Ett' äänt' ei voisi kuulla kukonkaan

Maan-ääriltä tään kansan kirotun.

Näin kiivas kävi käsky Herralta.

Ja kuitenkin on Agag elävänä

Ikäänkuin uhaks' Israelin Herran;

Vaikk''Agag oli kirottuiden pää,

Siis likimpänä Herran koston tulta,

Joll' uhkasi Hän Amalekin kansaa.

Ja karjalla, jok' oli turmioon

Jo tuomittuna, tyydytätte nyt

Te himojanne hekkuvaisia.

Benjaminin sotamies.

Kentiesi jälleen Herra käskyn on

Profeetan Saulin kautta antanut

Kun kaikki tiedät, myöskin tietänet

Profeetain joukoss' olleen Saulinkin

Ett' elohon sais' Agag vielä jäädä.

Kun kuningas on Saul, on hällä valta

Vankeinsa kanssa, jotka miekallansa

Hän voittanut on, tehdä kuin hän tahtoo.

Ja karjan kanssa sekä tavaran,

Jotk' omiamme miekall' ansaituita

Nyt ovat, valta meill' on menetellä

Kuin tahdomme. Te karjalaumojanne

Levossa kaitsette ja peltojanne,

Joist' usein ennen vihollinen viljat

Poroksi poltti taikka turmeli,

Te viljelette, viljat korjailette;

Me hengellämme teitä suojelemme.

Ja kuitenkin te häpeäksi meille

Ja itsellenne meitä tahtoisitte

Niin kohdella kuin jahtikoiria,

Jotk' eivät saamastansa saalihista

Osaksens' ottaa muuta saa kuin sen,

Mink' antaa heille metsämiehen armo.

Ma olen valmis henken' antamaan

Edestä onnen armaan synnyinmaan,

Vaan kunniasta teitä puolustella

En käsiänne tahdo nuoleskella.

Ma tahdon ennen olla sitä vailla

Kuin käskyjänne käydä koiran lailla.

Min miekalla ja verelläni voitan,

Sit' omanani puolustaakin koitan.

Kuin kotihinne leipää syömään jäätte,

Olkaatte viisaat, siihen tyytykäätte,

Mink' aikaan saa ja työllänsä se voittaa,

Jok' edestänne vaivat, vaarat koittaa.

1:n papeista (3:nelle ja Judan vanhimmalle).

Tää kuuluu kaikki sangen kamalalta.

Minusta näyttää niinkuin miekan valta

Nyt olisi jo maassa paisumassa

Ja kuuliaisuus se jo loppumassa,

Joll' ennen kuultiin Herran käskyä.

Ei pidetä nyt pappein säätyä,

Kuin ennen, Herran tahdon saarnaajina.

Maailmallinen valta tuomarina

Nyt tahtoo olla sulle, Israel!

Ja näkijämme pyhä Samuel

On halveksittu. Herra Saulin mieltä

Varjelkohon tält' erhetyksen tieltä!

3:s vanhin.

Sä sydämeni mietteet kätketyt

Nyt ilmoitit. Jo kauan huomanneeni

Muutoksen Saulin mielessä ma luulen.

Ei noudata hän Herran neuvoja

Niin hartaasti kuin ennen. Mahtavuus

Ja ruhtinainen valta rientons' on,

Kun pakanoitten ruhtinasten kanssa

Hän ystävyyttä rakentaa ja etsii.

Ei oikeuden tunto ylevä

Niin ole hällä kuin se oli ennen.

Hän ennen poikansakin Jonathanin

Jo kerta kuolemaankin tuomitsi,

Kun tämä, ehkä tietämättänsä,

Sodassa Filistean rikkoi vastaan

Isänsä kieltoa, ja tuomionsa

Hän olisikin toteuttanut,

Jos vaan sen kansa oisi sallinut.

Ja kuitenkaan ei miestä rakkahampaa

Hänelle eikä kansallensa ollut,

Kuin Jonathan, jonk' urhouden kautta

Löi Filistealaiset Israel.

Nyt Agagin hän jätti henkihin,

Jonk' itse Herra kuoloon tuomitsi.

Judan vanhin.

Vast' onnen päivä silloin meille koittaa,

Kun ennustusten jälkeen Juda voittaa

Itsellens' Israelin valtikan.

Joku kansasta.

Kuningas lähenee, jo torvet soivat

Ja soiton helinästä leiri kaikuu.

Toinen kohtaus.

Samalla paikalla.

(Edelliset. Saul, vangittu Agag, Abner ja osa sotaväkeä tulevat torvien soidessa ja leirin kaikuessa riemuhuudoista).

Kansa.

Kuningas eläköön, Saul eläköön,

Siunattu Herran, voiton sankari!

Saul.

Herralle kiitos! Hänen voitto on

Ja kunniakin; ase kelvoton

Vaan armottansa olisin ma ollut.

Häneltä apu teille nyt on tullut.

Siis kiittäkäätte Herraa, Herran kansa!

Hän Jumalanne taas ol' armossansa.

Vanhus.

Suo, sankari nyt, voittojuhlanas

Mun kauttan' aikain kantaa menneitten

Sun etehesi kiitoksen, ett' onpi

Sun urhoutesi ja Herran armon

Kautt' Israel nyt alhaisuudestansa

Taas koroitettu siihen kunniaan,

Jonk' oli Herra hälle määrännyt,

Jos käskyjä hän Herran noudattaisi.

Ja riemuiten ma haudan partahalta

Nyt lähden tietä kaiken maailman,

Kun Israelin kunnian sain nähdä.

Ain' omaksi suo, Herra Zebaoth,

Se kansalles' ja johtajallensa!

Saul.

Se totta on, Hän näihin aikoihin

On kurittanut kansaa syntistä.

Vaan myöskin, vanhus, tätä ennenkin

Sä todistajan' olet saanut olla,

Kuink' altis on hän kansans' apuhun,

Kun katuen se etsii häntä vaan.

Sa olet kuullut, varmaan nähnytkin

Työt suuret, jotka jalo Samuel

Sai Herran voimall' ennen aikahan.

(Vanhus lähtee).

Benjaminin sotamies (muutamain muiden kanssa kuninkaan eteen astuen).

Kun kuninkaaksi ennen Gilgalissa

Sa valittiin ja valtaan vahvistettiin,

Jok' oli Herran kuin myös kansan tahto,

Niin monikahta Belialin joukko

Sun syntyäsi halveksien lausui

Sanellen: "Saulko meitä hallitsisi".

Nyt kuninkuuttas' aik' on heille näyttää

Sa herrauttas, heitä rangaisten

Kuin alamaisiasi niskureita.

He hengellänsä häväistyksensä

Nyt maksakoot; jos niin on tahtosi,

He kuolemansa kohta saavuttavat.

Ammiel (kuningasta lähestyen).

Nyt tällä haavaa poika Belialin

Yks onpi täällä, Doeg nimeltä,

Maast' Edomean, muukalaisna täällä

Hän kulkenut on kansan keskellä.

Ei Jumalata eikä kuningasta

Hän kunnioita, kirotulla suulla

Hän kuninkuuttas' äsken parjaili,

Ja sen hän teki ilmi kansan kuullen.

Vääryyden teitä hän on kulkenut

Ajoista asti vanhan Samuelin.

Ja vääryyttänsä olen kärsinyt

Mä monta kertaa. Herra kuningas,

Et sallia voi häijyn parjaajan

Viel' Israelin maita matkaavan.

Saul.

Ei pidä, veljet, kuolon julmuuden

Nyt tätä päivää töillään himmentämän,

Joll' Israel sai Herralt' autuuden

Ja kunniansa näki ylenemän.

Ja pilkkaajien kaikki parjaukset

Jo itse Herra saatti häpiään,

Kun vihollisten ylpeet aikomukset

Hän miekkani soi tyhjäks' tekemään.

Ma kunnioitan armoans' sen verran

Ett' oman koston' annan haltuun Herran.

(Kansa ilmoittaa suostumuksensa riemuhuudoilla).

1:n papeista (3:nelle vanhimmalle).

Voi tyhmä kansa sekä sokea!

Et ymmärrä sä, että armotöissä,

Joit' oikeuden polkemalla tehdään,

Vaan paljasta on itsevaltaisuutta.

Agag.

Saul, onnen lapsi, sodan lemmetyinen!

Nyt suurentaa voit kansas' suosiota,

Jok' kannattaja korkeutes on,

Tukena jonk' ei suku ruhtinainen

Eik' kuninkainen synty ole sulla,

Jos uhriks' annat heille henkeni,

Jok' arvonsa on kaiken kadottanut.

Tee niin, ja kunniasi kaikuvan

Saat kuulla kaiken Israelin suusta.

Mä sitä pyydän. Meille kummallekin

Se voitoks' onpi. Kuolemaa en pelkää.

Se elämä on raskas, arvoton,

Jot' orjan kahleiss' eläminen on

Tai vangin.

Saul.

Mielesi ma katkeruuden

Voin ymmärtää, se aivan luonnollist' on.

Tää kosto oli Israelin Herran.

Hän kansalles ja sulle kunniansa

Näin kostaa tahtoi, jota poljitte.

Ja kuinka turhat ovat jumalanne

Ne, joihin kuitenkin te turvasitte,

Hän näyttää tahtoi. Herran sulle toivon

Sen voiton suoman onnettomuudessas,

Ett' etsimähän opit häntä täällä

Ja tuntemahan vankeutes maalla.

En henkeäsi pilkaks' armahtanut.

Vaan sielusi lie liian rasitettu

Ja rauhaa kauan kaivannut.

(Muutamille sotamiehille).

Te miehet

Tie ruhtinaalle näyttäkäätte sinne,

Miss' asunto on hälle valmistettu

Kuin arvonsa on —

(Agag lähtee muutamain sotamiesten seurassa).

Kolmas kohtaus.

Samalla paikalla.

(Edelliset. Samuel astuu esiin kolkolla katsannolla, jonka nähdessään Saul ensin hämmästyy, vaan rohkaisten mieltänsä käy kuitenkin häntä vastaan-ottamaan).

Saul (itsekseen).

Samuel on täällä!

Tuo katsantonsa kolkkous ei suinkaan,

Mi merkitys sill' olla mahtaneekin,

Voi hyvää mulle ennustaa; se synkkä,

Kuin salamoita täysi ukonpilvi,

On.

(Samuelille).

Terve, Herran uskollisin mies

Ja siunattu! Ma Herran käskyn täytin,

Kun Amalekin perikatohon

Nyt hävitin.

Samuel.

No, mitä merkinnee

Se lammasten ja karjan määkynä,

Jonk' äsken kuulin käyden leirissänne?

Saul.

Ne kans' on tuonut Amalekin maalta.

Hän karjast' otti kaikkein parhaimmat

Ja uhrata ne aikoi Jumalalle.

Muut saatimme me kaikki häviöön.

Samuel.

En käskyjä ma Herran tarvinne

Nyt muistutella sulle uudestaan;

Ne kyllä tunnet, vaikka hylkäsit.

Ehk' oma valtasi ja kunnias

Nyt suuremmasta arvost' ovat sulle,

Kuin Herran sana, salli kuitenkin

Mun kertoa, mit' Israelin Herra

Mun kanssani on puhunut tän' yönä.

Saul.

No, puhu.

Samuel.

Eikö ole näin? Kun halpa

Viel' arvos' oli itse nähdäksesi,

Sun Herra nosti Israelin pääksi,

Kansansa kuninkaaksi koroitti.

Ja silloin vakavalla mielellä

Kun kunnioitit Herran käskyä,

Hän henkens' antoi tulla päällesi

Ja salli töitä sankarein sun tehdä.

Niin Edomin, Moabin, Ammonin

Kuin Filistean kansat ja muut kaikki,

Jotk' ahdistivat Israelia,

Hän antoi miekkas' voittaa voimallaan.

Ja viimeiseksi täst' hän sun mennä

Ja hukuttaa kaikk' Amalekin maalta

Eik' kirotuiden karjojakaan säästä.

Miks' et nyt kuullut Jumalasi ääntä,

Vaan itses annoit saaliin puolehen?

Saul.

Jos uhratakseen kansa säästikin

Paraimmat lampahista kirotuista,

Ma Herran tahdon täytin kuitenkin,

Kun kuoletin kaikk' Amalekilaiset.

Vaan kuninkaansa jätin elohon

Ja hänen tänne vangittuna toin.

Hän aseheton, voimaton on mies,

Jok' Israelille ei vahingoksi

Voi tulla, jos hän hengissäkin on.

En kurjaa henkeä mä armon Herran

Hält' uhriksensa usko vaativan.

Jo kylliksi on Agag kuritettu,

Ja kurjuuttansa säälien mä hengen

Hänelle mitättömän lahjoitin.

Samuel.

Et tunne Israelin Jumalata,

Halaavan hänen enemmän jos luulet

Sun poltto-uhriasi lihavata,

Kuin että tarkoin Herran äänen kuulet.

Ja otollisemp' oinaan lihavuutta

On sydän, jon Hän löytää kuulevaksi.

Hän silt' ei kärsi vastahakoisuutta,

Jonk' asettanut toteuttajaksi

Hän tahtons' on. Kaikk' uhriteurastus,

Min jumalaton Herralle voi tehdä,

Vaan Herran silmissä on kauhistus,

Jot' ei Hän voi vihastumatta nähdä.

Jos käskyjäns' et tahdo totella,

Et Herraa taida oikein palvella.

Kun näytät Hälle vastahakoisuutta,

Niin silloin seuraat epäjumaluutta.

Jok' ei työns' ohjeit' ota Jumalalta,

Sen jumalana om' on mielivalta.

Kuink' ihmistaito onpi soennut,

Kun korjaamaan se Herran tuomioita

On tunteittensa jälkeen ruvennut,

Kuink' oikeuskaan siit' ei suinkaan voita,

Sen seliin työlläs äskeisellä näytit.

Ett' imeväist' et lasta säästänyt,

En moiti, siinä Herran tahdon täytit;

Vaan Agagin ett' olet päästänyt

Kourista kuolon, vääryys oli suuri,

Sill' Agag, ollen päämies Amalekin,

Myös oli kaikkein kärsimysten juuri,

Jotk' Amalek toi maalle Israelin,

Hän koston kaiken ansaits' ankaruuden,

Kun syyllisin hän oli syyllisistä;

Vaan pilkaksi teit Herran oikeuden,

Kun koston sijaan sulta säälimistä

Hän sai. Vaan vielä töistäs' laupeuden

Saat koston Amalekin jäännöksistä:

Näin Herran sana kuului mulle yöllä,

Ja sanansa hän aina täyttää työllä:

Tään kansan, joka Herran kunniaa

On pantu ilmi tuomaan ihmisille,

Pois pitää pakanat ne hukuttaa,

Jotk' esteen' ovat Herran päätöksille.

Ei kuolevaisen pidä tarttuman

Parannustöillään Herran tuomioon.

Hän kansan, jossa synnin karttuvan

Alati tietää, saattaa turmioon

Jo päätti iankaikkisuudesta. —

Kun Herran mieliksi et hallinnut,

Päämiehen kansalleen Hän uudesta

On sydämensä jälkeen valinnut.

Ei valtakuntas ole seisovainen,

Hän kruunuas' ei suo sun kauan kantaa,

Hän miehen, jok' on Hälle kuuliainen,

On etsinyt ja sille kruunun antaa.

Saul, murhehtien luotas' erkanen,

Ja mieleni käy aivan raskahaksi,

Kun nuoruutesi aikaa muistelen,

Kuink' olit Herrallesi rakkahaksi

Jo tullut silloin. Kuinka muuttuneeksi

Nään kohtamme nyt: perimisestään

Hän luovutti sun, kun sun suuttuneeksi

Hän käskyjänsä näki täyttämään.

Kun silmäsi loit korkeutta kohti,

Ne kruunus' ensin nähdä kerkesivät

Ja, mieltyin loistoon, joka siitä hohti,

Sielt' etsimästä Herraa herkesivät.

Ei tullut mielees' että kruunus' kulta,

Sen kantajalle jos ei Herra suo

Voimaansa, valkeuttaan, vaan on multa,

Mi kantajalleen vaivaa, tuskaa tuo.

Saul.

Ma sulle, jonka hurskaan sydämen

Ain' uskolliseksi on Herra nähnyt,

Nyt tunnustan, syvästi katuen,

Ett' olen synnin Herraa vastaan tehnyt.

Ma kurja heikko kansaa pelkäsin

Ja ääntänsä ma kuulin turhamaista,

Näin Herran sanan pyhän hylkäsin

Ja laeistansa luovuin vanhurskaista.

Jos anteeksi tää synti vielä kerran

Suotaisiin mulle, kaiken voimani

Mä pyhittäisin palvelukseen Herran,

Näin näyttäin Hälle parannustani.

Samuel.

Jos oikeata kannat katumusta,

Sen töilläsi sä vielä taidat näyttää.

Ja kuulemattomuutes pahennusta

Voit parantaa ja Herran tahdon täyttää.

Oletko valmis tätä tekemähän?

Saul.

Ma voimani kaikk' täyttää tahdon tähän.

Samuel.

Suo Agagin nyt tulla esihin.

Saul (teeskennetyllä kiireellä muutamille sotamiehille).

Nyt kiirehtien käykää leirihin,

Sielt' Agag tuokaa tänne.

(Itsekseen).

Jotakin,

Kun onnettoman muistin Agagin,

Ma tapahtuvan kauheaa tääll' luulin

Jo ennenkuin tuon uhka-äänen kuulin.

Mit' aikonee hän Agagille nyt,

En ajatellakaan ma uskalla,

Vaan varmaan saan, kun hetk' on päättynyt,

Sen vielä tuta sielun-tuskalla.

(Agag vartioittensa seurassa astuu rohkeasti Samuelin eteen).

Agag (Samuelille).

Ken lienet sä ja mitä aikonet,

Jonk' katsannos' on kuolon uhkaus?

Pois paennut mult' on sen kauhistus;

Sa mua turhaan sillä uhkailet.

Ei kuninkahan armo-lupaus

Se ole, josta sain tään rohkeuden;

Se Amalekin oli lankeemus,

Mi multa poisti kuolon katkeruuden.

Samuel (temmaten miekan eräältä vartialta).

Kuin moni vaimo nyt on lapseton

Sun miekkas kautta, niinpä äitis' on

Myös luettava niiden joukkohon,

Joill' onnellisemp' olis elo nyt,

Jos kohtuns' olis ollut suljettu

Ja sikiöt' ei siitä syntynyt.

Nyt matkas määrä maass' on kuljettu,

Sun käydä täytyy tuonen asuimille.

(Pistää miekalla Agagia, joka kuolevana lankee maahan).

Näin käyköön aina Herran vihaajille!

Saul (tuskissaan itsekseen).

Tää liekö unta vaiko hourausta,

Tää tunto halvennuksen tuskasta?

Ei unta voi se olla, valveilla

Ja täysi-järkisenä seison tässä.

Voi, että niin on, ettei hourauksen

Vaan sikiötä ole tämä tunto!

Mua kuninkaaksi kutsutaan, mut mulla

Ei halvimmankaan ole oikeutta,

Ett' omahan voin sanahani luottaa,

Jonk' koiran lailla sain nyt rikkoa.

Ma Agagille hengen lupasin,

Mut miten täytin tämän lupauksen

Ma "kuningas!" — voi pilkkaa helvetin!

Jos kumminkin maa vankka halkeaisi

Tään halvennuksen raskaan kuorman alla

Ja syvyyteensä pohjattomaan veisi

Mun kuninkaine kunnioineni!

Kuink' elävänä mull' on muistossa

Se silmäilys niin ylenkatsovainen,

Jonk' Agag puoleeni loi kuollessaan!

Ja muisto siit' on mato kuolematon,

Se poveani polttaa sekä kalvaa,

Kuin sammumaton tuli tuomittuin.

(Samuel kääntyy lähteäkseen pois. Saul tarttuu hänen hameensa liepeesen niin kiivaasti, että lieve repeää).

Samuel (kääntyen Sauliin).

Haa, mitä tämä, onko väkivaltaa?

Niin paljon en sun luullut paatuneen.

Mä ymmärrän, sä kuninkuutes arvon

Syvästi tunnet loukatuksi nyt.

Näin Herran sana on, jonk' ilmoittaa

Hän sulle kauttan' ehkä viime kerran:

Niin huokeasti Israelin Herra

On valtakunnan sulta repivä,

Kuin repiä ja taidat heikon vaatteen.

Sen sanonut on Sankar Israelin,

Jok' ei voi valhetella eikä pettää,

Sill' ei Hän ole heikko ihminen.

Saul.

Nyt erhetyt, en aio väkivaltaa

Ma kohtahasi käyttää, mutta pyydän,

Ett' Israelin vanhimpien nähden

Ja kaiken kansan todistajan' ollen

Käyt kanssain Herraa rukoilemahan

Ja uhraamaan sovinto-uhria.

Samuel.

Et katuvaiselta nyt juuri näytä.

Sa muistanet, mit' äsken ilmoitin:

Vilpittömällä jos et sydämellä

Voi lähestyä Herraa, paremp' on

Ett' uhrias et ollenkaan vie Hälle;

Sa Jumalaasi sillä suututat.

Kun katumuksen tunnet totisen

Ja kaipaat Herraa vakavalla miellä,

Käy luokseni mun Ramatahan, siellä

On huoneeni ja Herran alttari,

Ja katuvana löydät Herrasi.

(Samuel lähtee. Kansa hajoo riidellen mikä Samuelin, mikä Saulin puolesta).

Neljäs kohtaus.

Samalla paikalla.

(Saul, Abner ja Doeg, joka likeltä on tapauksia tarkastellut).

Saul (ajatuksiinsa vaipuneena).

Nyt häväistyksen kalkin pohjahan

Mun annoit juoda, pappi pöyhkeä!

Mut malta, malta —

Abner.

Herra kuningas!

Saul (viitaten sinne, jonne Samuel läksi).

Tuoll' on sun kuninkaas, se nimi mulle

Vaan pilkkanimeks' suotta pantu on.

Abner.

En ihmettele, että solvatuksi

Nyt tunnet kuninkuutes kunnian.

Myös mieleni mun kävi karvahaksi,

Kun häpeällisen näin loukkauksen,

Mill' arvoasi polki Samuel,

Jok' ylpeytens' äärettömän peittää

Käskyillä Israelin Jumalan,

Jonk' kanssa kerskaa seurustelevansa.

Vaan istuimes' suupuheista ei kaadu,

Ei särje sitä pappein röyhkeys.

Mit' urhoisint' on Israelin maalla,

Se kasvanut on sankar'-hoitos alla,

Ja rakkaus tuo kaiken urhouden

Sen hoitajan luo, milloin vaara uhkaa,

Tueksi hälle, jonka turvissa

Se kunnian on tietä käydä saanut.

Sen mielestäni teit sa viisahin,

Ett' annoit myötä Samuelille;

Sen vaatii kansan taika-uskoisuus.

Näin vakavammaks saatit valtas vaan;

Sill' aikasi ei liene vielä tullut.

Saul.

Ma sua pyydän, mene leirihin

Ja sotajoukko käske kotihin.

En julkee äskeiseltä häpeältä

Mä näkyä nyt heille käskijänä.

Mä viivyn sua täällä vartomassa.

(Itsekseen Abnerin mentyä).

Jaa, Abner lienee ehkä oikeassa:

Ett' aikani ei vielä ole tullut.

Doeg (sivulla).

Vaan mulle lienee aikani jo tullut

Nyt tai ei koskaan.

(Saulille).

Herra kuningas, Suo palvelijas sana sanoa.

Saul.

Ken olet sa ja mitä tekemistä

On sulla täällä? Sala-nuuskijana

Liet menojani täällä tarkastellut.

Doeg.

Ma Doeg olen, Edomealainen,

Jonk' kurjan päälle äsken kanneltiin.

Vaan, kuningas, sit' ällös uskoko,

Se vihamiesten vaan on valhetta,

Jotk' aina ovat mua vainonneet

Mun muukalaisen syntymäni tähden,

Vaikk' Israelin Herran sääntöjä

Ain' olen kuuliaisna noudattanut

Jo lapsuudesta, jolloin vankina Ma

Jouduin Samuelin huoneen orjaks'.

Sa jalomielisnä mun, kuningas,

Käsistä päästit vihamiesteni.

Se jaloutes', armollisin herra,

Jonkalaist' Israelissa en enne

Viel' ole nähnyt, voitti sydämeni,

Ja halu harras nousi mieleheni

Eloni sulle palveluksekses

Ja työni kaikki saada uhrata.

Oi kuninkaani, älä halveksi,

Ett' olen halpa, ehkä vielä sulle

Voin heikkoudessainkin hyödyks' olla.

Saul.

No missä voit sä tehdä palvelusta,

Sa hyötyäni miten tartuttaa?

Doeg.

Kuin äsken lausuin, lapsuudessani

Jo jouduin vangiks' Israelin maalle

Ja palvelijaks' Samuelin huoneen.

Siell' uskollisen palveluksen kautta

Profeetan poikain uskotuksi pääsin

Ja heiltä aina kuullakseni sain

Salaisimmatkin neuvot Samuelin

Ja menot kaikki pappein säädyssä.

Ja uskottunansa ma olen vielä.

Kun äsken näin mä, kuinka häpeäksi

Kääns' Samuel sun jaloutesi —

Suo, armollisin herra, anteheksi,

Ett' uskalsin mies halpa, mitätön

Näin tarkastella töitä ylhäisten —

Niin mieleheni johtui ajatus,

Ett' apua voin tehdä herrallein,

Jos ilmi saatan Samuelin neuvot

Ja pappein juonet, joista tiedon saan,

Kuin ennenkin, omilta huoneiltaan

Jo ennenkuin ne työhön ehtivät

Ja kapinahan istuintasi vastaan.

Siin' ehkä taidan sulle hyödyks' olla.

Saul (itsekseen).

Mi henki miehess' ilmoittaiksekin,

En tiedä, mut hän mietteet mieleni,

Joit' itse tuskin tunsin, ilmi toi.

Se kumma on, ett' aivan sillä hetkell',

Joll' ajatus se syntyi mieleheni,

Miss' saavuttaisin miehen sellaisen,

Jok' aikeet kaikki kapinoitsijain

Vois' ilmoittaa jo niiden syntyessä,

Tää ilmestyi, kuin henki armias,

Mun neuvotonna nähden, olisi

Sen askeleita tänne johtanut.

(Doegille).

Jos halu sull' on harraas palvella,

Voit Gibeahan tulla, siellä saat

Työn määrätyn ja työstä palkinnon,

Jos palvelukses' uskollinen on.

Doeg.

Ain' onni kuningasta seuratkoon!

(Yksinään, Saulin lähdettyä palanneen Abnerin kanssa).

Lieneekö vihdoin hetki toivottu

Se tullut mulle, jota vartoessa

Kurjuudet kaikki tähän asti kärsin

Ja toimetonta mietin elämää.

Jo koston tie lie mulle auennut,

Kun portin siihen, luulen, löysin nyt

Mä epä-luuloss' Saulin loukatun.

Nyt toivon teille, papit pöyhkeät

Ja tekopyhät, kostaa saavani

Sukuni surman ja sen halvennuksen,

Jot' aina luonanne ma kohtasin.

Nyt etehenne katsokaatte, kurjat

Te teurastajat kaiken heimoni,

Te, jotka kotimaani ihanan,

Kuin jumaloiden iki-yrttitarha,

Niin autioksi teitte asujista,

Kuin erämaan — eteenne katsokaatte!

Kun kuuliaisuuden nyt pukimen

Saul yltään riisui herran' ollakseen

Ja luonnoltaan on kiivas, luulevainen,

Niin, päässynnä nyt ystävyytehensä,

Ma tarinoilla pappein vehkeistä

Ja hankkehista häntä yllytän

Ja koston raivoon heitä kohtaan saatan.

Näin koston nuolet myrkytetyt ammun

Salassa teihin mutta sattuvasti. —

Oi onnen aika oli mullakin,

Se ihanassa oli isänmaassa,

Se kaivattu ja kauan kadotettu!

Aik' armas, jolloin rinnass' oli rauha

Ja sydämessä asui sovinto.

Mut aika se ei kauan kestänyt,

Kun myrsky-ilma nousi tältä maalta,

Jonk' omaksensa oli valloittanut

Egyptin vanha orja-suku tää.

Sen raju-ilman raivotessa multa

Iäksi hukkui onnen maailma.

Ne Israelin laumat olivat,

Jotk', uskonnostaan riivattuina raivoon,

Sanoista pappiensa innostuin

Jotk' opettivat, että murhatyöt

Ja tappo pakanoissa olisi

Vaan palvelusta julman jumalansa —

He olivat ne, jotka arvaamatta

Sukuni päälle syöksyivät kuin karhut

Ja hukuttivat heimoni. Mä yksin

Jäin elohon ja vietiin vangiksi —

Se sallimus oli ehkä jumaloiden.

Ja silloin piennä poikasna viel' ollen

Ma Samuelin vietiin huoneesen,

Ja päästimeksi pääni täytyi siellä

Mun itsen' antaa ympärleikata

Ja kirotuiden uskontokin ottaa.

Näin teeskeltyllä nöyryydellä vihdoin

Sain kansalaisen oikeudetkin.

Mut isieni jumaloissa vannoin,

Ett' ainoastaan kostoks' eläisin.

Se lupaus nyt mun on täyttäminen

Ja kaikki kunto siihen täyttäminen;

Ja ankara nyt alkaa mulle työ,

Vaan kätkeköön sen kavaluuden yö.

(Menee).

Toinen Näytös.

Ensimäinen kohtaus.

Saulin huoneessa Gibeassa.

(Saul, Jonathan, David, jonka kanteleesta esiripun noustessa viimeiset sävelet kaikuvat, Merab, Mikal, sittemmin kammaripalvelija ja eräs sanansaattaja).

Saul (Davidille).

Jo herjetkös, kun päivä vaipunut

On lepohon, ja kohta kaikunut

On viime sävel satakielisenkin,

Ja parvi kaikkein laululintujenkin

Jo uneksii yön hiljaisuudessa

Sit' unelmaa, jost' eloss' uudessa,

Mi alkaa taas kun aamu armas koittaa,

Se sulokielin maailmalle koittaa.

Suloisen soittos' tauottaa saat nyt,

Kun sielussan' on myrsky viihtynyt.

Mi lumouden voima soitossasi

On, poikani, mi tenho laulussasi!

Ne syntyjänsä ovat taivahasta.

Ei saada tästä murheen maailmasta

Voi alkuaan se kieli taivahan,

Mi sielun vaipunehen vaivahan,

Kuin mun ol' äsken, voipi virvoittaa

Ja öiset haamut sieltä tarkoittaa.

Kyll' useasti ennen aikanani

Ma Herran äänen luulin kuulevani.

Sen ukkoisen ma kuulin jylinässä

Kuin vienoisessa tuulen hyminässä.

Ma kunniaansa linnun laulussa

Myös kuuntelin ja kosken pauhussa.

Vaan sitte kun tää murheen aik' on tullut,

En enää Herran ääntä niissä kuullut.

Mut ääni niiss' ei vertaamista kestä

Kanss' soinnun sen, jok' ihmissydämestä

Voi kaikua, joss' alkusointu vielä

On säilynyt, se enkeleitten kiellä

Suruista sielua voi puhutella.

Oi josko saisi soitto kaikuella

Tänlainen näillä taivaisilla kielin

Siell' aina, missä sielu raskain mielin

Kuormaansa kantaa, josko lohdutusta

Sais laulus' saattaa sinne, missä musta

On murhe mieltä kurjain vaivaamassa,

Ei murehella valtaa maailmassa

Niin avaraa sill' aikaa olla voisi,

Kun kanteleesi kanssa laulus' soisi.

(Kammaripalvelija tulee).

Palvelija.

Tuoll' ulkona on muuan sanantuoja,

Jonk' Abner tänne lähettänyt on.

Häll' asioita aivan painavia

Lie Abnerilta ilmoitettavana.

Saul.

Hän tänne saata.

(Palvelija lähtee ja sanansaattaja tulee kohta sen jälkeen sisälle).

Abner, kuulen, on

Sun sanansaattajaksi tänne pannut.

Sull' asioita aivan ankaroita

Lie ilmoitettavana, kun sä näin

Yöselkiin matkas' olet pitkittänyt.

No, kuinka voipi orpanani Abner?

Elääkö siellä uljas päällikköni

Rauhassa vaiko rauhattomuudessa?

Ja mitä käski hän sun sanomaan?

Sanansaattaja.

Päämiehemme ja sankarimme Abner

Hyvästi voi ja kaikki toimittaa.

Vaikk' en ma saata rauhan sanomia,

Suo uskollisen palvelijasi

Ain' armoissasi olla kuitenkin.

Näin käski hän mun sulle kertomaan:

Taas alkeissa on sota ankara;

Filisteasta suuri sotalauma

Yl' Israelin rajojen on syössyt.

Kun väki varsin vähälukuinen

On Abnerilla, että sillä kauan

Hän vastustella voisi vihollista,

Niin pyytää hän sun kokoon kutsumaan

Kaikk' kelvolliset miehet tappeluun

Ja itsenkin sun sinne rientämään;

Sill', arvelee hän, kussa kuningas

On saapuvilla, siellä miehuuskin.

Saul.

Kun väsynehet voimas' virkistänyt

Tääll' olet, riennä kohta sanomaan

Ett' apua on Abner kohta saava.

Ma huolestansa häntä paljon kiitän.

(Sanansaattaja menee).

Mist' urhosuus ja tämä rohkeus

Filisteaan yht'äkkiä on tullut?

Unohtanutko kurja kansa on

Sen kurituksen, jolla rankaisimme

Me ennen häntä ylpeydestään?

Mit' arvelet sä tästä, Jonathan?

Mun luuloni on, että täältä sinne

On joku lintu viekas viestit vienyt,

Ett' eripuraisuus on maassamme.

Hän luulee, että riita pappein kanssa

On sotavoiman meiltä heikontanut.

Ma toivon heille kohta näyttäväni,

Ett'ei viel' ole tylsä Saulin miekka,

Vaan terävä kuin kalpa kostajan.

Nyt verisehen sotisopahan

Me pukeuta saamme, Jonathan,

Koht' aamukoissa valmiit ollaksemme

Ja sotaisihin toimiin käydäksemme.

Jonathan

Se oikein on, ja suosiollasi

Käyn tärkeähän työhön valmistaimaan.

(Menee).

Saul.

Levolle saatte, lapset, lähteä.

Ma antaa tahdon teille jäähyväiset

Ja siunauksen, koska aurinkoinen

Silmänsä säkenöivät maalle luo.

(Merab ja Mikal menevät).

David.

Jos armon olen, herra kuningas,

Sun silmissäsi löytänyt, niin suo

Mun käydä kanssas' sotatanterelle

Ja rinnallasi siellä taistella.

Nyt Israelin kaikkein ystäväin

Työvainio on sillä tanterella.

Saul.

En, poikani, voi siihen myöntyä.

Sun saadakseni tänne luokseni

Ma kuninkaallisen tein lupauksen,

Ett' yhtä tervehenä saattaisin sun

Kotiisi jälleen, kuin sun tänne sain.

Ma saattomiehet sulle toimitan.

Isääsi multa paljon tervehdi

Ja kiitä häntä, ett' on suonut mulle

Sun lohdutuksen enkelinä olla.

Kun myrsky-ilma tää on lauhtunut,

Taas rauhassa ma toivon saavani

Suloista soittoasi kuunnella.

Siks' olkoon Herran henki kanssasi!

(Menee).

David (yksinään).

Ma olen tullut hälle rakkahaksi

Ja suosionsa kaiken saavuttanut,

Ja rakkautensa on riemuni.

Hän jalo mies on, häntä kunnioitan,

Kuin joskus lapsi sitä vanhempaa,

Joss' ylevyyden kuva kirkkahin

Ja lempi loistaa hälle lämpimin.

Vaan tyhjäks' elo tuntuu toimeton

Ja silloin milt'ei tukalaksikin,

Kun synnyinmaamme onni kutsuu meitä

Kaikk' uhraamaan, niin toimemme kuin työmme.

Ja sielussani soipi kovemmin

Se kutsumus, viel' ääntä lemmenkin.

(Mikal tulee hiljaan ja lähestyy ujosti Davidia).

Mikal.

Niin surullisna, David! Mitä murhe

Nyt voitti itsen murheen-voittajan?

Ma mielessäni luulin murehen

Majansa ottaneen niin kokonaan

Pereessä Saulin, ettei tarvinne

Se asumusta muualt' etsiä.

Ei syytä sulla, David, huolia,

Kotihin omaistesi kohta pääset.

Mut toisin laita meill' on vaivaisilla.

Isämme lähtee kanssa veljemme

Nyt vaaran teille tietämättömille.

Me orpoina sen ajan elämme,

Vaan kaipaus jää meille kumppaniksi

Ja epätiedon tuska toveriksi.

Ei kanteleesi sulo soittokaan

Jää murhettamme lievittelemään;

Niin määrännyt on kova kohtalo.

David.

Suloinen ruhtinatar, suruni

Se juur' on, että kodin lämpimässä

Vaikk' kyllä löydän siellä rakkautta

Mun viettää täytyy aika, jolloin kaikki,

Mit' Israelissa on miestä vaan,

Edestä maamme saavat kilvoitella.

Ei kunniata sitä mulle suo

Isäni tahto eikä kuninkaan.

Mikal.

Ahaa, jo tunnen sairautesi;

Se, huomaan nyt, on himo kunniaan.

Ai, ai, se kappale on vaarallinen,

Se kunnia, niin siitä kerrotaan.

Se loistollaan on monta vietellyt

Peräänsä juoksemaan ja kadoten

Vaan valjun varjon heille heittänyt.

En himon luullut koskaan minkään-laisen

Sijaansa voivan sielussasi saada;

Niin puhtaalta se näytti maallisista

Riennoista mulle, aina taivaallista

Se muistutti kuin pyhä temppeli.

Mi kunnian himohon vietteli

Sun mieles' ylevän?

David.

Oi ruhtinatar

Sit' ällös luulko, sill' ei kunniatar

Mult' ole mielen rauhaa ryöstänyt.

Sen ääni rinnassan' ei kai'u nyt,

Vaan tunnon ääni vilpitön se on,

Jok' ei mun kurjamaiseen lepohon

Suo vaipua. Se mies on kelvoton

Jonlaista tuskin Israeliss' on —

Jok' ei nyt soisi siellä olevansa,

Kuss' oikea ja jalo Herran kansa

Edestä maansa Herran lahjoittaman

On sotimassa, valmis antamahan

Sen hinnaksi verenkin rinnastaan.

En ansaitsisi asujana maan

Näin kalliin olla, jos en pisaroita

Vereni voisi vastaan pakanoita

Sotiessani sen eteen vuodattaa.

Siit' estämys mun murheiseksi saa.

Mikal.

Sen uskonkin, jos oikein tunnen sun;

Se olisi mun tietää pitänyt

Alusta kohta. Ällös murheinen

Siit' olko, ett'et sankarina saa

Ajalla tällä verta vuodattaa,

Se Jumalan on ehkä sallimus.

Hän tuomioissans' onpi tutkimaton

Ja kuoleville käsittämätön.

Vaan runsahilla hengen lahjoilla,

Joit' antanut on sulle yltäkyllin,

Hän näyttänyt on työnsä tekijäksi

Ja sankariksensa sun määränneensä.

Siis loistava on sulle tulevaisuus

Ja sankar'-aika vielä nouseva,

Jot' isänikin Saul on ennustanut,

Ja ennustaissa sitä luulen ma

"Profeetain joukoss' olleen Saulinkin".

Nyt unen muistan aivan kummallaisen,

Jonk' äsken yöllä näin mä, mutta jolle

En selitystä minkäänlaista tiedä.

Sen kertoisin nyt, David, sullekin,

Kentiesi jonkun merkityksen siinä

Sun viisautes' voisi älytä,

Mut unelma näin nuoren neitosen

Lie mielestäsi liian lapsekasta.

David.

Se uni kerro, sulo neitonen.

Kun kuulen äänes, murhe vaikenee.

Jos selittäjää Davidist' et löydä,

Niin kiitollisen löydät kuulijan.

Mikal.

Tänlainen oli näkö uneni:

Minusta näytti niinkuin olisin

Ma virran reunall' ollut ihanalla

Ja luonnon helmass' aivan huoletonna

Sen hempeyttä täysin henkäyksin,

Kuin lasna ennen, saanut huokua.

Se aamun aika oli autuas,

Joll' aurinkoinen valkeutens' antaa

Itäisen taivaan akkunoista juosta

Herättämään taas kirkkaudellaan

Yön varjon alle nukkunutta maata,

Ja jolloin valovirran tunteissansa

Ilosta itse ilma värisee

Ja luonnon lapset lukemattomat

Heräävät elämänsä nautintoon.

Täst' yhteisestä luonnon riemusta

Mä sydämeni tunsin täytetyksi

Ja hekkumasta melkein hermotonna

Nurmella istuin kaste-pirskuisella,

Jost' aurinkoisen valkeutta vastaan

Tuhansin kiilsi kastehelmiä,

Niin kirkkaita kuin päärlyt kallihimmat.

Näin luonnon viettäessä riemujuhlaa

Äkisti kuulin siiven suhinan.

Kun syytä siihen sitte tarkastin,

Niin hongistosta läsnä olevasta

Näin nuoren kotkan lentons' alkaneen

Keveillä siivin kohden korkeutta

Ja noussunna jo yli setripuiden

Sen lentelevän siivin välkkyvin

Vapaana päivän valkeudessa.

Minusta tuntui niinkuin olisi

Se siivillänsä liehuvilla mulle

Suloista vilvoitusta löyhytellyt,

Kun helteisemmäks' alkoi päivä käydä.

No, David, kuule! sillä kuulemaan

Ma sua pyysin, enkä katsomaan.

Sa tarkastellen mua silmäilet,

Ikäänkuin köyhä kertomukseni

Olisi kasvoissani nähtävänä.

Kuink' uskallankaan unta lapsekasta

Mä sellaiselle tarkastelijalle

Kauemmin kertoa.

David.

Oi armas neito!

Jos tietää voisit, kuinka sielulleni

Suloista on sun sanojasi kuulla,

Sä säälivämmin mua kohteleisit.

Kuin ilma raitis ja sen henkiminen

Ruumiille on, niin sieluanikin

On virkistävä kaiku äänesi.

No, kuvittele itsellesi maa

Niin ihana kuin unissasi näit,

Ja ole sitte kulkevanasi

Sen kauneuden keskell' umpi-silmin,

Miss' sulo tuoksu kukkain hajuaa

Ja riemulaulun kuulet lintujen,

Kuin juoksevankin virran lorinan,

Ja tunnet tuulen vienon henkäyksen;

Vaan et saa nähdä kukkain kauneutta,

Et koreata linnun liehumista,

Ja virran juoksu kukka-penkereitse,

Jos aalto kiiltää kullast' aurinkoisen

Kuvaistain kirkkautta taivahan,

Sun silmistäsi kätkettynä on,

Kuin valkeuden kirkas merikin,

Joss' aaltoisina tuuli ajelee.

Jos löytyis joku, joka kieltää vois

Sun näkemästä tätä kaikkea,

Ja sokkosilla voisi käskeä

Sun kulkemahan kauneuden maassa,

Kuink' armottomaks' eikö näyttäis hän?

Ja tosiaankin, neito ihana,

Kun kertomustas kuulen korvilla

Ihastuneilla, näyttää silmissäin

Minusta, niinkuin sana jokainen,

Mi huuliltasi lähtee metisiltä,

Koht' enkeliksi muuttuis ihanaksi,

Jok' olentosi liehuu ympärillä

Ja paratisin arvoiseksi paikan

Sen muuttaa, missä, impi armahin,

On olosi.

Mikal.

Ah, mikä miellyttäjä

On Davidistakin jo syntynyt!

Ei, mairittelu jätä niille työksi,

Jotk' eivät taida hengen köyhyydestä

Parempaa saattaa korvin kuullaksemme

Kuin mikä, heidän ymmärtääksensä,

Voi turhuuttamme kyllin kutkuttaa.

Ja sellaisia sankareita kyllin

On ruhtinasten kaikkein kartanoissa.

Vaan kertoella untani kentiesi

Saan vielä, kerta aljettuani.

Kun kotkan lentoa ma ylevätä

Viel' ihaelin, silloin korvihini

Äkisti kuului paha parkaus,

Se kuului virran vastarannalta.

Ja silmäni kun sitte sinne käänsin,

Näin mustan parven petolintuja,

Jotk' asti tähän kätköss' olivat

Tiheessä rannan ruohistossa olleet,

Yht'äkkiä, porunsa päästettyä,

Pyrähtävän ja kohden kotkaa nuorta,

Kuin vainohenget, kiitää alkavan.

He nuoren kotkan kohta piirittivät

Ja uhkasivat hirmukuolemalla.

Kun murheisena sydämessäni

Ma surkuttelin kotkan kohtaloa

Ja vaikeroitsin voimain heikkoutta,

Ett' apua en saattaa voinut tälle

Jalolle korkeuteen kiitäjälle,

Niin muutoksen ma silloin kummallaisen

Äkisti tunsin itsessäin mi muutos

Vaan mahdollist' on unten maailmassa —

Ma ruumihini ilman keveänä

Kohoovan tunsin kohden pilviä

Tavalla aivan arvaamattomalla

Ja muodossa, jot' en nyt muistaa voi.

Mä rientävänän' olin suuntahan,

Miss' elämästä kotkan taisteltiin.

Vaan kulkuan' ei kauan kestänyt,

Kun eteheni nousi musta pilvi

Ja pimeytehensä peitti mun.

Nyt elo tuntui mulle tukalaksi

Ja tukahtua oli henkeni.

Täss' ahdistuksess' ollen kuului mulle

Suloinen laulu siltä ilmalta,

Miss' äsken kotkan taistelevan näin.

Se laulu soi sen virren sävelin,

Jot' useasti kanssa kanteleen

Sun kuninkaalle kuulin laulavan

Ja jonka muistan nimittänehes:

"Vanhurskaan voitto vihamiehistänsä".

Tää laulu saattoi mulle lohdutusta.

Kun murheistansa rauhoitettu rinta

Ilosta riehui, silloin heräsin.

No, mitä luulet, älyävä mies,

Unesta tästä?

David.

Ett' on viattoman

Se unta, huokeaa on huomata.

Menoilta maailman tään saastuttoman

Unissa kotkat voivat veijata.

Eloa laajemmalta kokeneet

Niit' ovat petolinnuiks' lukeneet.

Mikal.

Sa mua pilkkaat; taitamattomaksi

Ma sulle näytän, sit' en kuitenkaan

Ma kertomuksen palkaks' ansainnut,

Jos kohtakin se kuului lapsekkaalta.

(Merab tulee).

Merab.

Mi syy on sulla, Mikal, viipyellä

Tääll' aivan yksin nuorukaisen kanssa?

Ei tyttären suvusta kuninkaan

Näin arvoansa sovi alentaa,

Ei kelpaa David, tarkka nuorukainen,

Senlaisen lapsen leikkikumppaniksi.

Käy kanssani nyt kohta täältä sinne,

Miss' sopivamp' on kisa suotu sulle.

(Mikal seuraa Merabia luoden mennessään hellän silmäilyn Davidiin).

David (yksinään).

Mä tarkoitukses, Merab ylpeä,

Kyll' ymmärrän, vaikk' ylpeytes peität

Sanoilla pehmeillä. Se totta on,

Ett'ei voi Mikal tulla kumppaniksi

Näin mitättömän miehen milloinkaan.

Ja kuitenkin sen taisin unhottaa!

Kuink' uskalsinkin tomu alhainen

Niin rohkeasti maasta katsahtaa

Aurinkoon, jonka tie on taivahalla?

(Jonathan astuu huoneesen).

Jonathan

No, David, nuori ystäväiseni,

Miks' alakuloisena seisot täällä?

Syy suruhusi mulle selitä

Vapaasti. Voinko sille huojennusta

Tavalla josko jollakin vaan saattaa,

Sen mielelläni teen kuin ystävä.

David.

Ma Herraa kiitän, että saan sen tehdä

Niin ihmisrakkahalle ruhtinaalle.

Se sydämeni saatti suruiseksi,

Ett' estettynä sinne lähtemästä

Ma olen, kunne Herran sotajoukko

Isäinsä maata suojaamahan käy

Ilolla nyt. Ma liian nuorelta

Ja tottumattomalta näyttänen

Urosten seuraan kelvatakseni.

En kanteleeni kielten kanssa aina

Vaan leikitellyt ole, koetella

Jo kovempaakin olen nuorna saanut.

Ma tapauksen tahdon ilmoittaa,

Jok' ehkä voipi sitä todistaa;

En kerskatakseni ma kerro sitä.

Kun palvelijas kerran paimenena

Isänsä karjaa kaitsi laitumella,

Niin laumaan juoksi nuori jalopeura

Ja hampaillansa tarttui lampaasen,

Jonk' kanssa juoksi sitte metsähän.

Ma seuraten sen kohta saavutin

Ja lampahan sen suusta tempasin.

Kun raivonsa se mua kohden käänsi,

Niin partahan sen tarttuin kuoliaksi

Löin jalopeuran. Kerran karhullekin

Sen tempun tein, kun karjahan se syöksi.

Se Herra, joka voiman antoi mulle

Pedotkin väkevimmät voittamaan,

Myös vahvistaa mun sotatanterella,

Hän, jonka nim' on Herra Zebaoth.

Jonathan.

Ma uskon ken; ja siltä näytätkin

Kuin sodan pauhinaa et säikähtyisi.

Vaan lupaus, min tänne tullessasi,

Saul teki, hänen myös on täyttäminen.

Isäsi suostuissa jos taidat vaan

Tavalla jollain tulla sotahan,

Käy luoksen' ensin, siellä sankarin

Saat tointa tehdä, missä ankarin

On tappelu: sen voin ma luvata.

Jää siksi, veikko, Herran huomahan!

David.

Suo, Herra, armos aina seurata

Mun ruhtinaani teitä rakkahan!

(Menevät).

Toinen kohtaus.

Gibeassa. Joku aika jälkeenpäin.

(Näytelmä-sillan etupuolella on katu, sen perällä puisto, jonka perällä taas Saulin kartano näkyy. Vanhimpia, pappeja ja kansaa kadulla. Mikal puistossa. Doeg. Sanansaattaja. Sittemmin Saul, Jonathan, David, Abner, sotaväkeä ja neitoja).

Eräs kansalainen (lähestyen seuraa kadulla).

Terve, ystävät! Herran rauha teille! Miks' olette näin varhain kokoontuneet joutilaina täällä seisomaan?

1:n vanhin.

En omihin vois arvottomihin

Nyt töihin käydä, koska lankeemassa

On arpa onnest' isänmaan ja hetki

Jok'ainoa voi saattaa sanoman

Niin orjuudesta onnettoman maamme

Kuin vihamiehen voitost' ylpeän.

Näin kamalalla seisoo kannalla

Nyt tällä haavaa maamme vapaus.

Kansalainen.

Sotasanomat ovat siis surkeat ja surettavat. Millaiset ovat teillä viimeiset tiedot sotatantereelta? Kertokaatte, vaikka ne kamalaltakin kuuluisivat.

1:n kansasta.

Ne yhtä surkeat ovat kuin ennenkin. Urhous ja kunnia ovat Israelista paenneet, pelko ja häpy sen sijaan astuneet. Goljat, se hirmuinen, kuuden kyynärän ja levytkämmenen pituinen jättiläinen kauheissa aseissa, yhä vielä pilkkaa ja häpäisee Israelia ja sen Jumalaa. Ei yksikään Israelin mies ole rohjennut hänen kehoituksestansa ruveta kahdentaisteluun tämän hirveän jättiläisen kanssa, siten ratkaistaksensa sodan voittoa, Eipä vielä sittenkään, vaikka kuningas on luvannut sille, joka Goljatin voittaisi, antaa vanhemman tyttärensä puolisoksi ja tehdä voittajan suvun verottomaksi. Näin on tämä ympärileikkaamaton Filistealainen, joka oikeemmin lienee perkeleen sukua, ottanut haltijan vanhoilta sankareiltakin. Vaan uudempia tietoja sotamenoista saanemme kohta, kun sanansaattajaa sieltä tällä haavaa odotamme.

2:n vanhin (eräälle papille).

Miss' urhous on nyt se kuuluisa,

Jok' ennen seuras' aina Saulia

Sen sotiessa vastaan pakanoita?

Ja mihin joutunut on Jonathanin

Sotaisa into, joka hänen saatti

Vaan yhden ainoon palvelijan kanssa

Vihollisensa leiriin syöksymään,

Ja jolla silloin Filistean joukon

Niin kauhistutti, että pakohon,

Kuin lammaslauma nähden jalopeuran,

He juoksivat aseensa heittäen?

Kuink' urhous nyt heilt' on kadonnut?

Pappi.

Kun Herran henki pois on paennut

Niin Saulista kuin hänen joukostansa,

On väkevyyskin tyhjään rauennut

Jot' ennen näyttivät he sodissansa.

Kun henkeä sit' Israel nyt puuttuu,

Niin ihmisvoima sille turha on,

Ja urhous, niin suuri muinain, muuttuu

Peloksi, saattain siinä tappion,

Miss' ennen sai se voiton kunnialla.

Nyt soturimme ovat kuninkaineen

Senlaisen juuri kirouksen alla,

Näin himmentäen kunniansa maineen.

Vaan toisin kävi sulle, Israel,

Niin' aikoina kun vielä ilmoittaa

Sai sanaa Herran sulle Samuel

Ja pappein sääty kansaan kiihoittaa

Sit' intoa, jok' aina voiton tuo.

Sit' onnea nyt Saul ei sulle suo!

Hän sanaa Herran ja sen saarnaajoita

Nyt halveksii ja voimahansa luottaa.

Vaan ylpeydellään hän muut' ei voita,

Kuin turmion sill' Israeliin tuottaa.

(Sanansaattaja tulee).

Sanansaattaja.

Taas, Israel, iloitse herrassas!

Hän koroitti nyt jälleen kunnias.

Kun kansallensa voiton suuren saattoi

Ja viholliset jalkoihinsa kaatoi.

Ja Goljat itse, kauhistava mies,

Joka Israelin Herraa herjasi

Ja kansaa kaikkea, maan mullassa

Nyt verissänsä viruu hengetönnä.

Hän langennut on kahdentaistelussa

Kanss' yhden uljaan Israelin miehen,

Kuin iki-honka kaatuu kankahalla

Hänt' ankaramman myrsky-ilman alla.

Ja hajonneet nyt ovat pakanat,

Kuin kesätuuleen kuivat akanat.

Kansa.

Oi sanoma niin kallis, suloinen,

Ett' Israelill' on viel' armoinen

Ja auttavainen Herra tuskan alla!

Hän maansa taas nyt täytti kunnialla.

1:n vanhin.

Viel' ilmoita nyt suullas siunatulla,

Jost' autuaan tään saimme sanoman,

Ken sankar' on se Herran Zebaotin,

Jonk' käden kautta Goljat lyöty on.

Sanansaattaja.

Te tuskin, luulen, voitte arvata,

Ken sankar' on se, sill' ei sankariksi

Viel' Israel hänt' ole tuntenut,

Kun semmoisen ei ole mainetta

Hän urhotöistä entisistä saanut.

Se sankari ja maansa pelastaja

On Isain poika Betlehemiläisen,

Nimeltä David, jonka tuntenette

Kun Saulin huoneess' ollut on hän.

Kansa.

David!

Sanansaattaja.

Niin ihmeellisen kuin hän urhouden

Nimessä Herran Zebaotin näytti,

Kun jättiläisen Goljatin hän löi,

Niin muodossakin ihmeteltävässä

Hän teki työnsä, ollen vaatettuna

Vaan alhaisehen paimenpukuhun.

Aseitakaan ei ollut soturin

Kädessä hällä, siinä oli linko

Ja kiveä noin viisi kukkarossa,

Joist' yhden paiskas' otsaan Goljatin.

Kun siitä kaatui Goljat kasvoilleen,

Niin David juoksi langennehen luoksi

Ja hältä kaulan katkas' omalla

Sen miekalla. Nyt pelko kansastamme

Sijansa siirsi Filistealaisiin,

Jotk' etsivät paossa pelastusta.

Mut tiedot saatte kohta tarkemmat,

Kun juuri Saul on sankarimme kanssa

Nyt rientämässä tänne riemuiten.

Heit' olkaa valmiit vastaan ottamaan.

(Osa kansaa rientää oksia karsimaan ja kukkasia kokoomaan kaunistaaksensa niillä katua ja kadun varsia).

Doeg.

Siis palkinnoksi urhoudestaan

Vävyksi pääsee David kuninkaan?

Sanansaattaja.

Sen kuningas on hälle luvannut.

Doeg (itsekseen).

Tää asia on arveluttava

Ja vaaralliseksi voi tulla mulle.

Jo ennestänsä Saulin lemmetyinen

On David ollut, nyt kun mainehen

Hän sankarin on saanut, rakkaammaksi

Voi hälle vielä tulla, sillä hellä

Saul ain' on ollut urhoudelle.

Näin voitettua Saulin sydämen

Hän toiselle tolalle taivuttaa

Voi Saulin mielen, herkän kääntymään,

Ja tehdä tyhjäks' aikomukset mun.

Ei helvetissä, niin et huokeasti

Vie voittoani, poika parraton.

Kun rauta kuuma, silloin takomisen

On aikakin; vaan raudan kuumuuteen

En itse tartu. Tääll' on tolvanoita,

Jotk' kuumuutta sen saavat käsitellä.

Ma mestarina näkymättömänä

Pajassa seison.

(Kääntyy muutamain vanhimpain puoleen).

Kuultaa, ystävät!

Te varmaan kaikki tietää mahtanette,

Kuink' Isain poika ajoist' entisistä

On kuninkaalle rakkahana ollut.

Nyt kuninkaan hän perheen jäseneksi

Siteellä lemmen sekä heimouden

On yhtymässä. Mieliksi jos Saulin

Nyt mielitte te tehdä, julkisesti,

Hänt' ollessanne vastaan ottamassa,

Siin' ilmi tuokaa kaiken kansan mieltä,

Ett' Israel on pelastajan saanut

Ja suojelijan suuren Davidista.

Saul riemuitsee, kun kunnioittavan

Hän kansan kuulee miestä, jota kauan

On kuningas jo kunnioittanut.

Ma kaupungissa tässä neitoa

Mont' olen kuullut lauluun taitavaa.

Ne kutsukaatte kaikki kokohon

Ja laittakaatte harppuin helinällä

Ja kanteleilla tänne laulamaan,

Kun Saul ja sankarimme saapuvat

Sill' ihanaa on soitto Saulille.

Näin kiitosvirsi soikoon Davidille!

1:n vanhin.

Se asiaan on aivan sopivaista.

No, ryhtykäämme, miehet, toimehen!

(Muutamia vanhimpia menee).

Doeg (itsekseen).

Kaikk' onnistuu, kun itse johdatan.

Kun kateuden, epäluulon henget

Saan Saulissa ma kerta riehumaan,

On voitto varma puolellani mun.

Nyt tarkemmin käyn tointaan tutkimaan.

(Menee vanhimpain jälkeen)

Judan vanhin (eräälle papille).

Mi ajatus on, isä, mielessäs

Täst' asiasta? Judan sukua

On Isain poika David. Liekö hän

Se "jalopeura Judasta", jost' ennen

Profeetat ovat ennustaneet, jonka

On herättävä Herra Jumala

Kansaansa kaitsemaan, koroittaen

Sen Israelin kaiken istuimelle?

Pappi.

Jaa, tapaukset siihen viittaavat.

Vaan vaarallist' on vielä luuloansa

Siit' ilmoittaa, kun Saulin kuuluville

Se tulla voipi.

Judan vanhin.

Ethän kumminkaan

Mua kielittelijäksi arvelle?

Pappi.

En sitä juuri; mutta viisahan

On sydämeensä sulkeminen luulo,

Jot' aik' ei salli vielä ilmoittaa.

Mikal (erillään puutarhassa itsekseen).

Nyt ilopäivä Israelill' on

Ja lapsissa sen riemu vallitsee.

Siis, sydän raukka, miksi rauhaton

Sä yksin olet? Miksi hallitsee

Vaan murhe musta sieluani nyt,

Kun voiton kunnia sen nuorukaisen

On, jonka muoto jalo piirtynyt

Syväst' on sydämeeni kurjan naisen?

Ja kuitenkin mä eestä kunniansa

Ja onnensa kaikk' alttiits' antaisin,

Myös kaipausta kärsimysten kanssa,

Jos onneks' ois se hälle, kantaisin.

Hän onnensa nyt saavuttanut on,

Jos kunnia voi hälle sitä antaa,

Mut kumminkin ma olen rauhaton

Ja murheen kuorma raskas on mun kantaa.

Hän Merabin nyt puolisoksi saa

Ja ruhtinaisen arvon voittajana.

Hän josko onnen sillä saavuttaa,

Mä epäilen, kun häntä rakkahana

Ei Merab pidä. Mutta Merab häntä

Voi vasta lempiä, kun nuorukainen

Hän jalo on. Voi kamalaa sydäntä!

Kuink' on se kateinen ja luulevainen!

(Sotatorvein soitto kuuluu).

Ma torvein soiton kuulen, voittajat

Nyt rientävät jo tänne riemuiten.

Kun murheilleni menot riemusat

Nyt eivät sovi, tehnen paraiten,

Jos koitan olla niissä näkymätön

Ja murhettani muilta salata,

Ma Israelin tytär kiittämätön!

Viel' ehkä rauhani voi palata.

(Menee).

(Saul, Jonathan, David, Abner ja osa sotaväkeä tulevat; toiselta puolen katua lähenee joukko neitoja, jotka, koristettuina kukkasilla ja soittaen harpuilla ja kanteleilla, laulavat seuraavaa laulua, jonka molempain värsyin kahteen viimeiseen riviin kansakin äänin yhtyy).

Nousi tuima myrskytuuli

Lännen puolella,

Ja Israel, kun pauhun kuuli,

Täyttyi huolella.

Se tullessaan vihollisparven

Tuhansiin toi määrihin.

Vaan Herra autuuden taas sarven

Nosti maamme äärihin.

Ja määrätön, kuin meren hiekka,

Joukko maahan lyötihin,

Kun tuhatta löi Saulin miekka,

Kymmentuhat Davidin.

Masennettu julman seuran

Miel' on ynsiä,

Kun Judan sai se jalopeuran

Koittaa kynsiä.

Ja turhaksi jo rauennut on

Vihamiesten kerskaus,

Kun saattanut ne turmiohon

Herran on vanhurskaus.

Ja Israel, heist' ennen halpa,

Voiton sai nyt kaunihin,

Kun tuhatta löi Saulin kalpa,

Kymmentuhat Davidin.

Kansa.

Saul kuninkaalle Herran siunaus,

Ja voittosankarille tuhansin!

Saul (karsaasti kansalle).

Te juhla-temput turhat, kelvottomat

Ja lapselliset leikit hyljätkäätte.

Kotiinne käykää — kiittäkäätte siellä

Herraanne hurskaall', oikealla miellä.

(Itsekseen, katsahtain tuimasti Davidiin).

Kymmentä kertaa suuremman, kuin mulle,

He kunnian nyt hälle antoivat,

Näin näyttäin selväst', että kymmenkertaa

He mieluisemmin hälle soisivat

Kuninkahankin valtakunnan. Kaikki

Se, luullaksen', on pappein sala-tointa.

Vaan vastedes ma tahdon varallani

Näit' yrityksiänsä vastaan olla.

Ne kaiken rauhan multa ryöstävät

Ja sijahan sen huolta saattavat.

(Kansa on alkanut hälvetä).

Doeg (joka taas on paikalle ilmestynyt, itsekseen).

Jo Saulin silmät tulta iskevät,

Ja salamoita seuraa jylinä.

David (Jonathanille).

Mua aavistuttaa, että jonkunlainen

Tääll' onnettomuus mua odottaa,

Kun kuninkahan muodon kokonaan

Ma kohtahani huomaan muuttuneen.

Hän puoleheni katsoo uhkaavin

Ja julmin silmin, joista puoleheni

Ain' ennen loisti jalo lempeys.

Se laulu neitoin turhamielisten

Ei hälle mieliks' olla mahtanut.

Ei muakaan se miellyttänyt, ollen

Se solvausta kuninkaalle.

Saul (nähtyään Doegin).

Doeg!

Doeg (ei kuulevanaankaan, itsekseen).

Ma ukkosen jo kuulen morinan,

Vaan varron sikskuin ärjy-äänehen

Se pilvistänsä ehtii puhjeta.

Jonathan (Davidille).

Ett' useasti henki murehen

On ennenkin jo häntä vaivannut,

Sa muistanet, ja kuinka ahdistus

Äkisti muutti kasvons' synkeäksi,

Sa parhain tiedät, joka kanteleellas

Hält' useasti murheen lievitit.

Senlainen hetki ahdistuksen, luulen,

Taas onnetont' on häntä kohdannut.

Jos arvonsakin tunsi loukatuksi

Hän kohtelusta kansan, siitäkään

Ei syytä sulla kauhistuksehes',

Kun Saulin suosio on puolellas.

Sen näytti hän, kun lemmen sitehillä

Sun omistaa hän tahtoi pojakseen.

Mull' oli myöskin toivo hartahin

Siteillä langon sun sukuuni kiintää,

Kun sieluni jo olet heimolainen

Ja sydämeni veli rakkahin.

Vaan yhteys ei sulle kelvannut

Senkaltainen, kun sydämes on nöyrä,

Vaikk' urhotyösi sun on nostanut

Korkeempahan kuin arvoon ruhtinaan.

Nyt kotihini lähde, veli armas,

Pois luotas' sulje epäluulo karvas;

Taas rauhoitettua kun pidät mieltä,

Niin Saulin kartanoon me käymme sieltä.

(Menevät).

Doeg (katsellen heidän jälkeensä).

Nyt kaks on mulla vihamiestä.

Saul (kiivaasti).

Doeg!

Doeg (vielä itsekseen).

No, paisu, paisu, pyhä ukkonen,

Viel' ankarammin —

Saul (astuin likemmäksi).

Doeg, kurja mies!

Kuink' uskallat ja kuulemattomana

Kuninkahasi olla kutsulle?

En kuuroa mä kärsi käskyläistä.

Jos käskyjän' et nopeammin kuule,

Niin leikkautan korvat sulta, konna.

Miss' äsken kuljit kuuloinesi, lausu.

Se voittovirren kaiku Davidille

Lie sunkin äsken kuuroks' saattanut

Mun äänelleni. Tunnusta se, orja!

Ahaa, teill', orjat, luulo varma on,

Ett' aurinkoni on jo laskemassa.

Te luuletten, ett' uudest' auringosta

Jo koiton näitte taivaall' Israelin.

Siis kiire teillä, kurjat, henkeänne

Sen loistehessa lämmittelemään.

Doeg (sivulla).

Hän sellaisell' on tuulella kuin tahdoin.

(Kovaa).

Suo anteheksi, armollisin herra,

Ett' en ma kohta kutsuasi kuullut.

Mun kuuloni se kulki niissä seuduin,

Miss' ääniä sai kuullaksensa, joita

Ei kuninkahan korva kuulla voinut;

Vaan kuuluvilles ovat tärkeät

Ne tulla. Menoja mä silmin, korvin

Nyt tarkastelin, joiden tietäminen

On hyödyksesi, herra kuningas.

Saul.

Sa uskollinen, valpas palvelija!

Kuin ennenkin, ja asiaani valvot.

Nyt tänne lähde mulle kertomaan,

Min tiedon saivat silmäsi ja korvas,

Kun kulkivat ne löytöretkellään.

(Saul, Abner ja Doeg menevät portista puistoon).

No, anna kuulla.

Doeg.

Poissa ollessas

Ma tarkoin tutkin täällä kansan mieltä,

Jonk' on jo pyhä seura pappien

Sun puolestasi poies kääntänyt.

Sä mielestänsä olet kelvoton

Ja kulutettu ase, jonka kautta

Ei voittoa voi saada Israel

Enää, eik' koittaa sille kunnia.

Tää miel' ol' ennen voittosanomaa

Heill' aivan varma, pappein vaikuttama.

Saul.

Ja sanoman kun saivat voitostamme —?

Doeg.

Kas, silloin syntyi uusi elävyys

Ja meno vilkas kohta leirissä.

Nyt kauheasti kättä puristeltiin,

Ja silmin toisen silmään tirkisteltiin,

Niit' iskettiin ja salaviisahasti

Yks toisensa kuvetta nyhkäsi.

Saul.

Mi syy heill' oli siten viekastella?

Doeg.

Sen selvin kuulin heidän kuiskeistaan.

"Nyt", arveltiin, "on Judan jalopeura

Jo vihdoin viimein noussut luolastaan,

Kuin ennustanut profeetain on seura,

Se valtikkaa on tullut voittamaan

Yl' Israelin kaiken. Täyttämys

Jo alkanut on Herran lupauksen,

Ja Saulin huonehenkin hylkäys

On jälkeen Samuelin ennustuksen

Todeksi käynyt, sillä sankaruuden

On voiman Saulin suku hävittänyt,

Ja itsellensä sankarin on uuden

Suvusta Judan Herra herättänyt".

Saul.

Tää niskuri ja kiittämätön kansa

Ja järjestystä ikävystyvä

On aina ollut herkkä juoksemaan

Sen perähän, mi uudelta on heille

Ja vaihettelevalta näyttänyt.

En miel'alaansa huikentelevaan

Ma huonettani ai'o rakentaa.

Kun lasken kuninkuuden kalliolle

Pyhälle kulmat sen, niin kaikellaiset

Sit' eivät taida tuulet tuudittaa,

Jotk' ajelevat kansan miel'aloissa.

En mielistänsä tuulen tuomista

Mä millänikään olla tarvinne,

Kun Isain poika, "jalopeuransa",

Mun puolellan' on; mulle kuuliainen

Ain' ollut on hän töissä, toimissaan.

Doeg.

Mun kuninkaani, ällös Davidiin

Sa liioin luottako, sill' ystävä

Hän ennestään on pappein säädylle.

Ja kavaluus on pappein, tiedät, suuri,

Jok' usean on miehen vietellyt.

Kun sodastanne tänne palasitte,

Niin silmäykset Davidin ja pappein,

Joit' iskivät he toisillensa, ilmi

Sen saattivat, ett' ennen keskenään

On salaisia neuvoja heill' ollut.

Saul.

Sit' en ma usko; siinä erhetyt.

Hän sydämest' on nöyrä nuorukainen.

En usko kuninkuuden kunniaa

Viel' unissaankaan hänen haparoineen.

Hän mielen nöyrän näytti siinäkin,

Kun puolisoksi tyttäreni tulla

Hän liian halpa oli mielestään.

Doeg.

Siin' älyänsä seurasi hän vaan.

Hän tulevata aikaa tarkastain

Kyll' ymmärs, että lapsen oikeutta

Myös senmukainen seuraa velvoitus.

Näin ahtahilla sitehillä hän

Ei itseään sun suonut sitoa,

Ett' eivät hälle aivan vaikeaksi

Ne kävisi niist' itsens' irroittaa,

Jos käydä tahtois teitä omiaan

Ja kuuliaisuuden teilt' erota.

Saul.

Vai luulet niin. Sa tarkoin tutkistellut

Jo olet vaarat kaiken-laatuiset,

Niin mahdolliset, kuin myös mahdottomat,

Joit' ajoiss' alkavissa, luulet, kohtaan.

Min neuvon annat mulle viisahan,

Ett' estää voisin niiden tulemista?

Doeg.

Jos tiellä, jota poljet joka päivä,

Sa huomaisit, ett' orjantappuroita

On juurittunut sekä alkanut

Jo pensahaksi siinä pensimään,

Mit' olisi sun silloin tekeminen?

Kun vastaat siihen, neuvon' ilmoitat.

Abner.

En käytöstä ma kansan horjuvaista

Hyväksi katso, mutta mielestäin

Se itsestään on halpa, mitätön,

Jonk' ylenkatseella voit palkita.

Kun syylliseks' et ole löytänyt

Viel' Isain poikaa, tarpehettomat

Myös ovat kurituksen hankkehet.

Miss' oikea ja selvä vaara vaan

Sun istuintasi uhkailee, siell' aina

On puolellasi miekka Abnerin.

Vaan tuumailuista näistä viekkahista

Mä päästäkseni pyydän, kuningas.

Saul.

En neuvoa sult' ole vaatinut.

Vapaasti suon sun täältä lähteä.

(Abner lähtee).

Nyt näet, Doeg, kuinka inhoa

Sun neuvosi jo niissä nostattaa,

Jotk' ovat, niinkuin Abner, oppineet

Vaan oikeuden tietä kulkemaan.

Kuink' uskaltaisin mielist' ystäväini

Ma huolimatta sitä seurata?

Ma istuimeni horjuvaisemmaksi

Vaan saattaisin, jos mieltäs seuraisin.

Doeg.

Se Herra, joka vallan antoi sulle,

Myös viisaudellaan sun lahjoitti,

Ett' ymmärtää, mi sulle hyödyllist' on,

Sa paremmin kuin palvelijas voit.

En ryhtymähän työhön veriseen

Ma neuvonut kehoittaessani

Sun poistamaan se, mitä haitaksi

Ja vaaraks olla vasta sulle voi.

Saul (itsekseen).

Ja kuitenkin, kuink' äly häll' on tarkka!

Jos jostakin, niin juuri siltä suunnan

On mahdollista myrskyn paisua.

(Doegille).

No, puhu suusi aivan puhtahaksi.

Doeg.

Sa toimittaa voit sinne Davidin,

Miss' yllyttää hänt' ei voi viettelys

Valt'-istuimes perille pyrkimään.

Sen parhaiten näin saatat toimehen

(Ja siten taidat myöskin koetella,

Hän pelkästäkö ujoudesta

Vävyksi sulle kielsi tullakseen):

Nyt kuulluks' anna tulla Davidille,

Ett', ainoastans' uljuuteensa katsoin

Ja huolimatta köyhyydestänsä,

Et kultaa hältä huomenlahjaksi

Jot' antaa sais hän sulle vävynäs

Sa toivo, kultaakin kun kallihimman

Hän kuninkaalle lahjan tuoda voi,

Jos merkin selvän saattaa kuolemasta

Noin sadan miehen Filistealaisen,

Rajoilla Israelin riehuvaisen.

Se, ilmoita, on sulle kalliimpaa

Kuin tavara ja kulta kaiken maan.

Jos oikein tunnen Davidin, niin valmis

On toimehen hän ryhtymähän, jolla

Hän kunniaansa voipi lisätä.

Näin luotas saatat hänen loitommaksi

Ja viettelysten teiltä vieroitat.

Saul.

Niin helvetin on sukkela se neuvo,

Ett' itsen' valheen valtaruhtinaan

Se kateutehen voi kiihoittaa.

"Et työhön neuvo mua veriseen",

Vaan vihollisten työksi laittamaan,

Mit' itse en mä tehdä julkea.

Siis Davidille käsky antaman

Pitäisi mun, ett' itse kuolemaansa

Hän vihollisten leirist' etsisi?

Doeg.

Ei käskynä sit' ilmoittaa sun tarve,

Vaan toivona, jonk' olet ystävilles

Sa salaisesti joskus lausunut.

Sen salaisuuden ilmi-saattajaksi

Ma rupean, jos suot sen, kuningas.

Vapaata sitte David tahtoansa

Saa seura.

Saul (ajatuksissaan).

Ja kuitenkin on toisen

Tai toisen meistä tieltä siirtyminen.

Doeg.

Ma vastausta varron, kuningas.

Saul.

Tee, mielestäs mit' onpi parahin,

Vaan varovasti, muista, varovasti!

Doeg.

Sa varovaisuuteeni luottaa voit.

Ma tuloansa täällä odotan.

(Saul lähtee huoneesensa. Doeg syrjäytyy näkymättömiin. Mikal tulee näkyviin puistossa).

Mikal (yksinään).

Voi mieletöntä mua neitoa!

Ma tosiaankin mieltä lienen vailla,

Kun kussakaan en löydä lepoa,

Vaikk' etsin sitä kadotettuin lailla.

Ei murhett' ennen näissä ilmoissa

Mull' ollut, jok' ei kohta haihtunut

Ois vanhempain ja veikkoin helmoissa.

Kuink' armas koti on nyt vaihtunut

Majaksi murheen? Sitä pakenen

Kuin asumusta veri vierahan.

Vaan mistä rauhaa silloin hakenen,

Kun luonan' itse tuskan kuljetan,

Kuhunka kuljen? Sydämen kun täyttää,

On lempi saanut kerta leinuineen,

Mi kallist' ennen, halvaks silloin näyttää,

Ja lapsuudenkin koti riemuineen

Näy kolkoksi ja vento vierahaksi.

Mä lähenevän tänne miestä kaksi

Nään tuolta — toisessa se kuva loistaa,

Jot' en voi koskaan sielustani poistaa.

(Mikal lymyy puitten varjoon. Jonathan ja David lähenevät porttia, samaten Doeg toiselta puolen).

Doeg.

Terveiset teille, nuoret sankarit!

Sun onnestasi riemuitsen ma, David,

Ja kunniastas, että kuninkaalle,

Jok' ennen on jo sua suositellut,

Vävyksi tulet. Sitä toivovat

Myös palvelijat kaikki kuninkaan,

Jotk' oppineet jo jalouttas ovat

Rakastamaan.

David.

Ei halpa sukuni,

Eik' elämäni vähä-arvoinen

Suo kunniaan niin korkeaan mun nousta.

Ja kunnian sen liian kallihiksi,

Vävyksi tulla kuninkaan, ma katson

Mun köyhyyteni kanssa yhtymään.

Ma uskollisna palvelijana

Vaan ollakseni kuninkaalle pyydän.

Doeg.

Ei sukukuntas köyhyyteen Saul katso.

Ma salaisesti hänen lausuvan

Näin kuulin kerran uskottuinsa kesken:

"En kultaa pyydä Davidilta, kun hän

Voi kalliimmankin lahjan mulle tuoda.

Kun sankar' on hän Herran Zebaotin,

Niin kostaa voi hän vihamiehillemme,

Jotk' Israelin rauhaa häiritsevät

Rajoilla sen. Jos sadan vihamiehen

Hän kuolemasta saattaa mulle merkin,

Se kallihin on huomenlahja, minkä

Hän kuninkaalle sekä synnyinmaalle

Voi lahjoittaa".

Jonathan

Se, Doeg, valhe on.

Senlaist' ei vielä ole toivotusta

Saul kunkaan kuullen koskaan lausunut.

Se itseltäs on juonta perkeleistä,

Jonk' kautta kavalasti Davidin

Sa surman suuhun syöstä tahtoisit;

Kun hurskaampaa et miestä sallisi,

Kuin itse olet, täällä löytyvän.

Doeg.

Niin kauheaa en epäluuloa

Ma, ruhtinaani, sulta ansainnut.

Todistajaksi, että totta on

Puheeni, saatte itsen kuninkaan.

En täällä käskyläisnä kuninkaan

Sit' ilmoittanut; siinä David saa

Vapaata tahtoansa noudattaa.

David.

Tuost' ällös kiivastuko, Jonathan.

Kenties se toimi Herralt' itseltä

On lähetetty mulle tehtäväksi.

Ja jonkunlainen ääni sielussain

Mun työhön siihen käskee ryhtymään.

Käy kuninkaalle, Doeg, sanomaan,

Ett'en mä ennen katso kasvoihinsa,

Kuin täytetty on toivo kuninkaan,

Jos Herra suo, tai tahtoessa Herran

Mä manalahan lähden vierahaksi.

Doeg.

Mi urhoisuus ja mikä miehen into

On nähtävänä täällä. Seuraajaksi

Ma toivon onnen sulle matkallas.

(Menee).

Jonathan.

En ymmärtää voi, mikä saatti sun

Näin pettäväiseen työhön pyrkimään,

Kun kunniaa sull' on jo yltäkyllin.

Sinusta kuitenkaan en luulla voi,

Ett' ainoastaan himo kunniaan

Sun tielle saattais epätietoiselle,

Miss' yhtä varma voitto on, kuin kuolo.

Mi kummempaa, ja tullaksesi kielsit

Vävyksi Saulin, mutta tarjout

Nyt huomenlahjaa hälle hankkimaan,

Jonk' alttiiks annat vielä henkesi.

David.

Mun henkeni on Herran hallussa

Ja synnyinmaani palvelukseen valmis.

Pois alituista poistaa ahdistusta

Ma tahtoisin, jot' ainiahan kärsi

Kansalta Filistean Israel —

Ja kuitenkin nyt, armas Jonathan,

Kun olemme me hetken viimeisen

Ehk' yhdessä, mun anna au'aista

Sun nähdäksesi kaikki sydämeni,

Jot' ennen viel' et tarkoin tuntenut.

Jos muuttaa voisit siihen sijahan,

Miss' on nyt Merab, Mikal sisares,

Niin kaiken alhaisuuten' unhottaisin

Ja elämäni sulle hinnaksi

Edestä kunnian ma tarjoisin

Sun langoksesi silloin tullaksein.

Jonathan.

Vai niin on sinun laitas; sopivampi

Siis mielestäs on Mikal kumppanina

Tiell' elämäsi sua seuraamaan.

Mut Mikal itse onko suostuvampi

Kuin Merab seurahasi lähtemään?

David.

Jos saisin sydämensä suostumusta

Ma tutkia ja hälle ilmoittaa,

Kuink' ääretön on rakkauteni —

Jonathan.

"Jos saisin tutkia ja ilmoittaa"

Niin lausut teeskennellyn muotoisena

Kuin veitikka se, joka varkahin

On naapurinsa kukkatarhass' ollut,

Ja, kukkakimppu huostassaan jo, sitte,

Havaittuansa tarhan haltijan,

Suin anovaisin hälle lausuisi:

"Suo kukkais tuoksua mun aistia

Ja hajuansa hiukan haistella,

Ett' oppisin mä niitä tuntemaan".

Vaan turha lienee tuota tutkistella,

Oletko käynyt kukkatarhassamme

Sen kukkasia varkain poimimassa,

Kun tuntumaton, lausuu sananlasku,

On nuorukaisen jälki neitsen luo.

Mä, ystäväni, vannon koittaakseni,

Mi mahdollist' on, jotta Mikalin

Sa puolisoksi saisit arnahaksi.

Ei vaarahan sentähden syöksyä

Sun tarvinne.

David.

Oi, jalo Jonathan!

Suo lujana mun olla päätöksessä,

Jonk' äsken Doegille julkasin,

Se lempenikin näytteeks olkohon.

Mä miesten kanssa, joiden päälliköksi

On kuningas mun pannut, vihamiesten

Käyn kimppuhun nyt —

Jonathan.

Sua seuraisin

Mä mielelläin.

David.

Ei käy se laatuhun.

Jonathan

Sa oikeassa lienet; kuitenkin

On sydämeni aina seurassas,

Jot' yksikään ei valta maailmassa

Pois luotasi voi koskaan luovuttaa.

Mun luo nyt lähde, että ystävyyden

Siell' ehkä palveluksen viimeisen

Saan sulle tehdä. Sotisopahani

Sun vaatetan ja miekallani vyötän.

Sua ruumiinikin verho seuratkoon,

Kuin sydäntäsi seuraa sydämein.

(Lähtevät).

Mikal (tullen piilostansa).

Niin sykkivin tääll' istuin sydämin,

Kuin naaras-hirvi arka piilossaan,

Jot' ampujien nuolet väijyvät,

Kun salakuuntelijana ma sain

Puheita heidän ilkkuvia kuulla.

Kuink' uskalsinkaan tulla nähtäviin,

Kun hävyn puna poskiani polttaa

Viel', ilkamoisuuttaan kun muistelen.

Kuink' kuitenkin olette, nuorukaiset,

Te itserakkahat ja luottavaiset,

Kun pieninkin jo teistä hempeys,

Min neito joutuu joskus näyttämään,

On merkki rakkauden polttavan.

En Davidille muista milloinkaan

Niin rakkautta selvin näyttäneeni,

Ett' olisin mä syytä antanut

Näin umpimielin siitä lausua.

Vaan malta, malta, poika itsekäs,

Mä näytän vielä, ettei rakkauttain

Sun ole juuri orrelt' ottaminen.

Ja kuitenkin soi sanomattoman

Sulolta sydämeeni tunnustus

Se, jonka veli Jonathanille

Hän rakkaudestansa ilmi toi.

"On rakkauten' ääretön", hän lausui.

"On ääretön" ja mä sen maalina,

Johonka rientää toivons? armahin.

Voi minua, mi hullu lienenkin!

Näin hurjasti kun taidan huikennella,

Kun kuolohon kentiesi kulkemassa

On kultani ja oma arnahani.

Ma riehun, niinkuin lapsi valaton

Miks' useasti mua Merab kutsui

Jok' äyrähällä äkki-jyrkänteen

Lyö leikkiä uhalla vaarankin.

(Lankee polvilleen).

Oi, armoinen Jumala Jakobin!

Jok' aina tahdot rukouksen kuulla,

Jos rukouksen heikko vaimokin

Vaan sydämellä nöyrällä ja suulla

Vakaalla istuimes tuo etehen.

Ma kurja neito sulle rohkenen

Myös kantaa sydämeni rukousta:

Suo Davidille armos suojelusta,

Kun kulkemaan hän lähtee vaarain teitä,

Viel' armostasi häntä ällös heitä,

Jonk' äsken väkevyydelläsi täytit

Ja jolle armos avaruutta näytit,

Kun voimasi soit häntä tukea.

Hyvyyttäs suurta, jot' ei lukea

Voi yksikään, nyt lisää siten vielä,

Ett' ohjaat taaskin häntä vaaran tiellä.

Tee niinkuin tahdot, Herra, onnein kanssa,

Vaan Davidia tu'e vaaroissansa.

(Mikal, nähtyänsä Saulin ja Doegin tulevan puistossa, pakenee).

Saul.

Hän, David, kertaakaan ei kieltänyt

Näin kamalahan työhön käydäkseen,

Mut kuuli tyvenellä mielellä

Alusta alkaen sun ilmoitustas?

Doeg.

Hän teki niin, ja Jonathaninkaan,

Jok' ensin suuttui silmittömäksi,

Ei huolinut hän varoituksista.

Saul.

Mä siitä tunnen, että kummallenkin

On viekas juoni vielä vento vieras,

Se vihattu on taikka tuntematon.

Käy tuonnemmaksi, siellä vileämpi

Ja tuulisemp' on paikka. Doeg, Doeg!

Mitenkä neuvot neuvos seuraamista

Mun vastaamaan, kun tili töistämme

On tehtävä?

Doeg.

Sen David vastatkoon,

Kun ehdollansa sitä seurasi;

Et käskyä sä siihen antanut.

Saul.

Vaan kavalaa ja julmaa juonta meiltä

Se oli kuitenkin. Kun Israel

Saa kuulla nämät salavehkehet,

Niin inhosta hän eikö sydäntänsä

Pois puolestani käännä kokonaan?

Doeg.

Sit' älä pelkää; mutta kuitenkin

Parempi ois, ett' itsellesi kohta

Nyt valmistaisit vahvan puolueen,

Jost' oiva sulle turva aina oisi.

Jos soisit, sulle neuvon antaisin,

Ett' Abrielin Meholatilaisen

Itsehesi heimon sitehillä

Sitoisit Merab tyttäresi kautta.

Sa Merab anna hälle puolisoksi,

Jot' ennen hän jo sult' on kosinut.

Sill' Abriel on voimallinen mies

Ja nykyjänsä maansa mahtavin.

Saul.

Näin lupauksen neuvot rikkomaan,

Jonk' urhotyöstäns' annoin Davidille.

Nyt sydämesi kaiken ilkeyden

Toit tietämättäs ilmi. Davidin

Siis tiellä, jolle häntä yllytit,

Iäksi päiväks' uskoit uupuvan,

Et muuten tät' ois mulle neuvonut.

Pois tyköäni mene saatana!

Todeksi nään nyt vanhan sananlaskun:

"Jos sormen annan saatanalle vaan,

Hän käsivarren viepi kokonaan".

Doeg.

Ah, kuninkaani! enkö kertonut

Viel' ole sulle Mikal tyttäres

Ja Isain pojan toistaan lempivän?

Sen tunnustuksen rakkaudestansa

Mä äsken kuulin suusta Davidin.

Todistakoon sen sulle Jonathan

Ja Davidia kauan rakkahana

Ma Mikalin jo tiedän pitäneen.

Siis oma jaloutes, kuningas,

Tien seurattavan sulle neuvokoon.

Saul.

Puheesi jos on totta, Abriel

Saa Merabin ja David Mikalin.

Näin korvata ma voisin kärsimykset,

Joit' äsken tuotin Davidille. Herra,

Pahuuteni nyt käännä onnekseen!

Tuolt' astuvan jo näen poikani,

Hän kulkee tänne johtavata tietä.

Mä silmiänsä viel' en nähdä siedä,

Joist' ehkä kohtaan katkerimman nuhteen.

Araksi synti saatti meidän suhteen,

Kuin synti jälkeen syntiin-lankeemuksen

Sijahan lemmen tuotti kauhistuksen.

(Menee ja Doeg seuraa).

Kolmas Näytös.

Ensimäinen kohtaus.

Saulin huoneessa Gibeassa.

(Saul, Doeg, sittemmin Jonathan, David, Mikal, henki, vartijoita ja niiden päällikkö).

Saul.

Sun myöntää täytyy, niin ei toimellista

Miest' Israeliss' ole yhtäkään,

Kuin Isain poika. Herra nähtävästi

Häll' apuna on hänen töissänsä.

Ken seisoa voi häntä vastahan,

Jonk' kanss' on itse Herra Zebaot?

Ei ihme, että häntä Israel

Niin kunnioittaa miltei jumaloitsee,

Kun autuuden hän suuren saattanut

On maallensa ja vihamiehet lyönyt

Jo useasti, niinkuin silloinkin,

Kun surmalla hän kahdensadan miehen

Paraita Filistean sotureita

Sai multa puolisokki Mikalin.

Vaan mainettansa miksi kauhistun,

Kun on hän poikani ja heimoisuus

Nyt sukuhuni hänen kiinnittää?

Doeg.

Se totta on, ett' on hän toimekas

Ja alamaisistasi mahtavin,

Sen vuoksi juur' on vaarallisinkin.

Vaan yhtä tos' on, että neuvoja

On salaisia Samuelin kanssa

Hänellä ollut. Miks' ei virkkanut

Niist' ole koskaan sulle, kuningas?

Todistajaksi kutsu Bethlehem;

Se kyllä tietää, kuinka Samuel

On salaretkin Isain luona käynyt,

Siell' olevan kun tiesi Davidin.

Sen, kuningas, todeksi näyttää voin,

Ett' uhraamassa käynyt Samuel

On Bethlehemiläisen Isain luona,

Ja, kanssaan hehko, myötään kantanut

Sen öljysarven mainion, jost' ennen

Hän Herran voiteen päähäs vuodatti.

Se tietty myös on, että Davidin

Hän saapuville silloin kutsutti

Kuninkahaksi häntä voidellakseen.

Sa Samuelin tunnet vanhastaan,

Kuink' uhkaustaan täyttää kaikin keinoin

Hän aina koitti, ennenkuin hän tahtoi

Profeetan väärän kantaa mainetta.

Saul.

Todeksi saata se, ja Davidilta

On ennen päivän iltahämärää

Elonsa lanka katkennut. En luulla,

Sit' olisi ma voinut Davidista!

Hän näytti valkeuden enkeliltä

Mun silmissäni, kuin ne kerubit,

Jotk' ympäröivät Herran istuimen.

Oi maailma, sä pesä viekkauden!

Kun siinäkin sä, missä hurskauden

Sa kuvaa kannat, kätket kavaluuden.

Sä vietelläkses ihmis-raukan mieltä

Vaan täytät käärmeen kavalata kieltä.

Doeg.

Jos en mä erhettyne, tulemassa

Tuoll' ovat tänne Mikal, Jonathan

Ja David itse. — Täällä oloni

Lie sopimaton heidän saapuessa.

(Saul nyökäyttää päätänsä myöntäen ja Doeg menee. Jonathan, David ja

Mikal tulevat).

Mikal.

Oi, isä armas, taas niin suruinen!

Tää suru sulla onko ikuinen,

Kun sieluas ei lakkaa vaivaamasta,

Etk' avarasta koko maailmasta

Parantajaa saa sielun haavojen?

Ma kulkisin taa merten aavojen,

Jos, armas isä, sieltä huojennusta

Ma haavoillesi saisin. Lohdutusta

Nyt, puolisoni, kanteleella soita.

Murhetta kokonaan jos sill 'et voita,

Sit' ehkä hetken taidat lievittää,

Kivenkin yhden jos voit vierittää

Sen kuormasta. Täss', isä, kuunnella

Saan soittoansa jalkais juurella.

(Istuu Saulin istuimen astuimille).

Saul.

Sa murheestani lausut lapsen lailla.

Ei syntynyt se ole kauka-mailla;

Miks' apua siis sieltä etsisin?

Se lähempää on, lapsi, syntysin,

Kuin luuletkaan ja sielus aavistaa.

(Itsekseen).

Voi, kohtalosi mua kauhistaa!

Jonathan.

Suo Davidin nyt, isä, koettaa,

Min kanteleensa voipi vaikuttaa.

David.

Salliiko isä?

Saul.

Kuntoasi näytä

(Itsekseen).

Ja hetki vielä viekkautta käytä.

(Davidin virittäessä kanteleensa kieliä katkee yksi niistä kimahtain poikki).

Et soittamaan nyt enää suinkaan mieli,

Kun katkennut on kanteleelta kieli.

Mies vilpitön, et milloin vilpistellä

Sä meille vääräll' aio sävelellä

Ja saattaa lailla väärän mestarin

Vaan harhausta meille korvihin.

David.

En aio sitä. Kielen katkenneen

Sijahan toinen paremp' pantaneen.

Kiel' entinen kun oli vaillinainen,

Jost' ään ei tullut oisi sointuvainen,

Parast' ol' antaa kuolla katkeemalla

Sen, äänellä kun oisi karhealla

Se sointuisuutta muiden häirinnyt. —

Taas soittoon valmis kanteleen' on nyt.

Saul.

Viel' odota. Jos elämässämme

Meill' ystävyyden yhteydess' ois

Senlainen jäsen kelvoton, jonk' kautta,

Kuin kielen kautta toisten sointuisuus,

Elomme sopusointu häirittäisiin

Ja varomaton ystävyytemme

Sen kavaluuden kautta loukattaisiin;

Mitenkä meidän miehen sellaisen

Kanss' itseämme oisi käyttäminen?

David.

Kuin kielen kanssa äsken kanteleessa.

Saul.

Nyt tuomiosi itse langetit,

Sa kirottu ja salakavala.

Senlainen jäsen olet perheessäni

Juur' itse. Salakavalasti väijyt

Sa valtikkaani multa ryöstääkses.

Ja vertanikin ehkä vuodattaisit,

Jos kirotulla sulla tilaisuus

Vaan siihen olisi — ja kuitenkin

On rinnoillani sija sulla ollut,

Ja rintaverellänikin ma oisin,

Kuin poikiansa ruovonpäristäjä,

Sua ruokkinut, jos sillä elämäsi

Ma kuolemasta estää oisin voinut.

Nyt palkinnoksi kaiken kavaluutes'

Sult' elämäsi lanka katketkoon,

Kuin kanteleelta kieli kelvoton.

(Saul tempaa viereltänsä keihään ja paiskaa sen Davidin sydäntä kohden, mutta Davidin väistettyä käy keihäs seinään kiini. Saulin hankkiessa noutamaan keihästänsä tempaa Jonathan sen seinästä ja heittää akkunasta ulos).

Haa, mitä tämä? oma vereni

On vastahani kapinoitsemassa

Ja kavaltajan puolella.

David.

Se Herra,

Jonk' edessä on kaikki valkeus

Ja joka sydämet ja munaskuut —

Jonathan (Davidille).

Pois pakene, jos henkesi on kallis.

Nyt valloissaan on pimeyden valta.

Sen raivoa ei voi nyt hillitä

Pää-enkelinkään Mikaelin voima.

(David pakenee).

Mikal (langeten polvillensa).

Voi isä armas, kuule lastasi,

Jonk' ahdistus on ääretön —

Jonathan (kuiskaa Mikalille).

Pois riennä

Ja Davidia seuraa kotihis.

Kenties sä siellä sukkeluudellas

Voit kuolemasta kultas suojella.

(Mikal rientää samaa tietä kuin David).

Saul.

Petosta, kauheaa petosta! Tänne

Te vartijat aseissa rientäkää.

(Henkivartijoita päällikköineen tulee sisään).

Kiin' ottakaatte kavaltaja kohta

Ja vankeutehen hän saattakaatte.

No, rientäkäätte; miksi kuhnailette

Siin ällistyksissä kuin tuhmat juhdat?

Ahaa, te myöskin salaliitossa

Kanss' olette sen viekkaan pettäjän.

Vartijapäällikkö.

Ken on se pettäjä? Se, kuningas,

Nyt ilmoita, me kohta riennämme

Hänt' ottamaan ja tänne saatamme

Sen kavalan, vaikk' yö sen peittäisi.

Saul (hävehtyneenä).

Ken pettäjä on — sit' et tietäisi.

Kenties sä itse, tuhma tomppeli.

Jonathan.

Nimessä Herran, isä, mieltäsi

Vaan hetki malta. Kiivaudellas

Näin äkkinäisellä sä häpeän

Vaan itsellesi saatat.

(Vartijoille).

Kuninkaan luvalla saatte täältä lähteä.

(Vartijat menevät kummastellen).

Totuuden kunniaksi kuitenkin

Sä itseäsi, isä, hillitse.

Küink' oikeutta taidat lukea

Sa valtakunnassas, jos valtikkas

Vihalle annat murhamiekaksi

Ja himoja ja väkivaltaisuutta

Näin esimerkilläsi yllytät

Vapaasti maassa riehumaan. — Se kohta

Kyll' ilmi saadaan, onko syyllinen

Vai syytön David kavaluutehen,

Jos tutkintoon vaan hiukan aikaa suot.

Saul.

Sua maan ja taivaan kautta vannotan:

Totuutta mulle puhu, sano, etkö

Viel' ole kuulut, kuinka Davidia

On salaa pappein seurass' yllytetty

Valtaani ryöstämään.

Jonathan.

Ma vannon sen

Nimessä Herran, etten kavaluutta

Viel' ole Davidissa huomannut.

Miest' uskollisempaa ei ole sulla.

Jos sellaisia salakavaloita

Seassa pappein löytäisitkin, jotka

Hänt' yllyttää kyll' ovat taitaneet,

Ei syy se ole Davidin. Ken häntä

Voi kuninkaansa pettäjäksi luulla,

Kun useast' on pannut kätehensä

Hän henkensäkin sua puolustaakseen

Filisteaa ja muita vastahan

Ja vahvemmaksi valtaas saattaakseen.

Saul.

Sen kuulla tahdon suusta Davidin.

(Menee ovelle ja huutaa vartijapäällikölle).

Käy Davidia tänne noutamaan.

(Jonathanille).

Niin totta kuin meill' elävä on Herra,

Jok' elämän ja kuolon hallitsee,

Ei pidä hänen kuoleman, jos pappein

Hän viekkautehen on viaton,

Vaan armoissani asuva hän on.

Jonathan

Niin varmaan koita sanasi nyt täyttää,

Kuin syyttömyytensä voi David näyttää.

Toinen kohtaus.

Davidin huoneessa.

(David ja Mikal sylitysten; sittemmin kammaripalvelija ja Saulin vartijapäällikkö).

David.

Nyt, armas Mikal, sylissäsi tässä,

Miss' autuus suurin mull' on elämässä,

Ma kuolemaani tahdon odottaa.

Jos suotu täss' on mun se saavuttaa,

Niin kuolon' on, kuin kukkain liepehellä

On perhon kuolo; kun se kiidätellä

Vapaast' on saanut valkeudessa,

Ja sitte, päivän palavuudessa

Jo väsynyt, on päässyt ehtien

Taas suojaan kukkasien, lehtien,

Ja nauttia siell' ilman estettä

Suloista saanut kukkain nestettä.

Ei silloin paljon suinkaan huolisi,

Jos äkkiään hän siellä kuolisi.

Ei huomaisi hän kuoloon hukkuvansa,

Vaan hekkumasta luulis nukkuvansa.

Jos elonikin tässä raukeaisi,

Se ois kuin mulle autuus aukeaisi

Vaan toinen. Kuolo kun ei ole karvas

Nyt mulle, ällös itkekö sit' armas.

Mikal.

Et muistakaan mun kohtaloa, kulta,

Ett' autuuden ja onnen kaiken multa

Pois mennessäsi veisit tuonelaan,

Ja mulle tänne kolkkoon maailmaan

Vaan murhe jäisi seuraks' ainiaan.

Jos yhdess' onni meidän kuolla koisi,

En kuolemastas silloin vaikeroisi.

Kun haudan unta maanneet vieretyksin

Me olisimme, sitte käsityksin

Elohon uuteen läksisimme. Yksin

En autuutta mä missään saavuttaisi,

Jos kanssas sitä nauttia en saisi.

Vaan onnea kentiesi saamme täällä,

Tään myrsky-ilman tyynnyttyä, säällä

Viel' entistänsä tyynemmällä maistaa.

Viel' aurinko voi kirkas meille paistaa.

David.

Ei Saulin tapa turhaan herittää;

Ket' uhkaa hän, sen kuolo käsittää.

Miss' on hän miekan paljastanut kerta,

Siin' ain' on juossut surmatuitten verta.

Jos erinäist' en Herran suojelusta

Saa, en voi välttää Saulin uhkausta.

(Kammaripalvelija rientää huoneesen).

Palvelija.

Kun, ruhtinatar, käskystäsi teitä

Ma vartioitsin tänne kulkevia,

Niin vartijoita kuninkahan niillä

Päämiehineen näin tänne astuvan.

Muut loitommaksi jäivät seisomaan

Vaan päällikkönsä tänne lähenee.

Mikal.

Meit' auta Herra! Vasta muistan nyt

Ma kuullehein, kun juuri pakenin,

Kuink' hän antoi käskyn vartijoille,

Ett' ottaisivat kiini sun. He varmaan

Nyt käskyä sit' ovat täyttämässä.

Mihinkä kuljet, kurja onneton,

Ja turvan missä löydät, puoliso,

Kun huoneemme kenties on piiritetty?

Ahaa, nyt keinon keksin: akkunasta

Sun lasken täältä; riennä, kultani,

Oi, riennä jo ja vältä kuolema,

Hukassa muuten henkes' on — voi, riennä!

David.

Kuink' uskaltaisin sua uhriksi

Ma kostollensa jättää yksinäs?

Vihansa kaiken kääntäis' sinuhun,

Jos minua hän täält' ei saavuttais.

Mikal.

Se kuolemall' ei koske minuhun,

Sun kuolosi mun vasta kuolettais.

(Laskeissansa Davidia akkunasta).

Hyvästi, sieluin puoli parahin!

Jos kiitää sieluin siivin kiirehin

Sa voisit täält', ilolla tänne jäisin,

Sinussa onneni kun säilyttäisin.

David.

En onneasi surren sulle heitä

Nyt jäähyväisiä, kyll' enkeleitä

Sun suojatiesi taivas suova on,

Kun enkel' itse olet viaton.

(Katoo).

Palvelija.

En apusi ma luule, ruhtinatar,

Hänt' auttavan juur' aivan kau'aksi.

Kun etsijänsä tänne tultuaan

Hänt' eivät täällä löydä, rientävät

He likiseuduilta hänt' etsimään,

Ja siten melkein hänen kiini saavat

Jo ennenkuin hän maisemilta näiltä

On ehtinyt.

Mikal.

Se aivan totta on.

Ah, mieltäni nyt Herra neuvokoon,

Mitenkä voisin miehen hurskahan

Käsistä päästää vainoojittensa.

Nyt mieleheni johtui keino, jolla

Voin pakolaisen ehkä pelastaa.

Sa ilmi anna, että sairahana

On pääsemättömänä David täällä.

Palvelija.

Vaan ilmoitukseen siihen tyytyvän

En usko vartijoitten päällikön.

Hän nähdä silmin tahtoo sairastamme.

Mikal.

Siis silmänsä on meidän kääntäminen.

Nyt päällikköä hetken viivyttää

Sa koita ulkona, vaan pääsemästä

Hänt' älä estä tänne katsomaan.

(Kammaripalvelija menee ulos. Mikal ottaa erään vartalokuvan, pukee sen miehen vaatteisin, asettaa sen vuoteesen makaavan kaltaisena ja lausuu sitten yksinään).

Sun, Jumalani, tiedän armoiseksi,

Petosta tät' et synnin arvoiseksi

Sa lukene, kun viattoman päästän

Sen kautta kuolosta ja Saulin säästän

Ma katumasta murhan tehtyään —

Kun näin syyns' ennen pääsee tietämään.

Min kavaluus on saanut alkuhun,

Sen saattakoon nyt vilppi loppuhun.

(Vartijapäällikkö tulee palvelijan seurassa).

Päällikkö.

Suo anteeks', armollisin ruhtinatar,

Ett' on mun tänne rauhan huoneesen

Näin täytynyt nyt tungeksia. Sen

Mun kuninkaani käski tekemään.

Hän Davidia käski noutamaan

Mun täältä.

Mikal.

Hiljaa, vaiti, ystävä!

(Osoittaa vuodetta).

Hän sairasna on tuolla vuoteellansa

Ja väsyneenä vaivoistansa äsken

Hän hiljaisehen nukkui unehen.

Kun lievityksen hetki lie nyt hällä,

On vaarallista häntä häiritä.

Sa kuninkaalle sano, että David,

Kun taudistansa vaan on tointunut,

Luo kuninkaan on kohta rientävä.

Päällikkö.

Sen ilmoituksen vien nyt kuninkaalle.

(Menee palvelijan kanssa).

Mikal (akkunan luona yksin).

Nyt siivilläs hänt' aika lennätä

Ja vainoojaansa ennen ennätä

Kanss' armahani laakso rauhainen,

Miss' suojan löytää David kultainen.

Kolmas kohtaus.

Saulin huoneessa, vähän jälkeenpäin.

(Jonathan ja Mikal erillään, Abner, Doeg, Saulin sukua ja hoviväkeä; sittemmin Saul itse).

Mikal (Jonathanille).

Voi, veli Jonathan, tät' ahdistusta!

Tään tietämättömyyden tuskahan

On sieluni jo uupumaisillaan.

Miss' on nyt David, kurja pakolainen?

Mitenkä välttää kuolon pauloja,

Joit' etehensä mont' on viritetty,

Voi puolisoni raukka, rauhaton?

Miss' onneton hän, jos sen tietäisin,

Nyt oleksii, mä sinne rientäisin,

Vaikk' olen vaimo heikko, voimaton,

Enk' apua voi hälle vaaroiss' antaa,

Niin kuitenkin kuin kyyhky lentäisin

Tykönsä, lohdutukseksensa kantaa

Mä lemmenpuusta lehden halajaisin;

Näin vaivoissaan hänt' ehkä virvoittaisin.

Jonathan.

Ei kuolon vaara vielä kohdata

Voi häntä, vaikka kyllä läsnä on,

Hän kätkettynä nyt on paikkahan,

Johonka eivät silmät etsijäin

Voi pystyä. Sun sinne saattaisin,

Joll'et sä täällä häntä hyödyttää

Vois' enemmän kuin siellä ollessas.

Mi miel' on isäni, mä tutkia

Tääll' ensin tahdon, sitten Davidille

Ma huomioni kohta ilmoitan.

Ei isän' ennen suurta eikä pientä

Viel' ole tehnyt, jot' ei ilmoittanut

Hän ole mulle kohta. Sovintoon

Jos sydämensä huomaan taipuvaksi,

Mä hänen luoksi saatan Davidin.

Välinsä heidän toivon rakkahaksi

Kuin ennenkin taas käyvän. Puolestas

Sa koita lapsen-rakkaudellas,

Jos mahdollist' on, häntä lauhduttaa.

Mikal.

Mun puoleltani kaikki koetus

On, luulen, varsin vaikuttamaton.

Hän suuttunut on leppymättömäksi

Niin Davidiin kuin minuhun, kun viimein,

Isääni pettämällä, Davidin

Ma akkunasta päästin pakohon.

Ken paha henki häntä vietellee

Nyt hirmutöihin, jonka sydän ennen

Ain' avoinna ol' armon-anojille

Ja jonka vihakin ain' oikeutta

Ja tuomiota tarkkaa noudatti?

Ken jaloutens' on nyt muuttanut?

Jonathan.

Se paha henk' on Doeg ilkeä,

Jonk' kavaluus on isä-raukkamme

Tielt' oikealta harhateille vienyt.

Kas, kuinka nytkin lailla käärmehen

Hän meitä silmin karsain, körkkyvin,

Kuin uhriansa, väijyy nielläkseen.

Doeg (itsekseen, katsellen sisaruksia).

Jos säälimisen mull' ois tuntoa,

Ma suruansa surkuttelisin.

Heit' ahdistaa sen tuskan aavistus,

Jok' etehensä aukee ennenkuin

On tiiman matkaa päivä ehtinyt.

Vaan säälimys ei sovi miehekkäälle

Mun luonnolleni. Vaimoin, lapsien

Se mieltä lystiksensä pehmitelköön.

En sellainen ma narri ole, että,

Kun vihamieheni on miekkan' alla,

Mä henkeänsä säästäin selkäni

Hänelle käännän varomattomana.

Ken käski heitä tielle siirtymään,

Jonk' koston' itse kulkeaksensa

Valitsi, jollei esteitä se kärsi?

He onneansa siitä syyttäkööt.

(Saul tulee, tarkastaen synkeällä katsannolla läsnä-olevia).

Saul.

Me vietämme nyt juhlaa uuden kuun.

Tää toinen päivä uutta kuuta on,

Joks' aina sukukunta kuninkaan

Kokoontunut on tänne kartanooni,

Myös palvelija-joukko parahin

On näinä päivin' täällä koossa ollut.

Miest' yhtäkään ei sukukunnastamme,

Jot' uskolist' on mieltä kantanut

Ja jota sairaus ei estänyt,

Viel' ole täällä tällöin kaivattu.

Nyt sija yks' on täällä tyhjänä,

Se arvoisan pereeni jäsenen

On paikka oikealla puolellain.

Miss' Isain poika on, kun pöytähän

Ei eilen eikä tänäpänäkään

Hän ole tullut, sano Jonathan,

Sa kaikista sen tiennet parhaiten.

Jonathan

Hän päästäksensä Bethlehemihin

Hartaasti halasi ja mulle lausui:

"Jos silmissäsi olen armon saanut,

Niin salli minun mennä kaupunkiin,

Miss' isäni ja meidän sukukunta

Nyt uhraavat ja juhlaa viettävät.

Mun veljen' itse sinne kutsuivat".

Sukunsa rakkaus kun häntä sinne

Näin houkutteli, puolest' isäni

Ma luvan annoin hälle lähteä.

Viaksi tuot' et mulle lukene.

Saul.

Sen valhettelet, varmaan valhettelet

Sa, paha poika, tottelematon.

Ei uhrijuhlaa kuulla uudella

Sukunsa yhdess' ennen viettänyt.

Sa salaliitoss' ollen kanssansa

Johonkin hänen olet kätkenyt,

Ett' etehen' ei tulla tarvitsis

Hän kapinansa töistä vastaamaan.

Ei entisistä uhriretkistään

Hän tiliä viel' ole mulle tehnyt.

Et luulla taida, poika kelvoton,

Mun tietäväni, kuinka häpeäsi

Sek' äidillesi että itselles

Sa Isain pojan olet valinnut.

Niin kauan kuin hän maassa matkustaa,

Et ole sinä eikä valtakuntas?

Maan päällä seisova. Nyt ankaraa

Sanaani kuule: tänne tyköni

Hän saata kohta, sillä kuolemaan

Hän vikapääksi kauan nähty on.

Jonathan.

Mit' on hän tehnyt, josta kuoleman

Hän rangaistuksen sult' on ansainnut?

Saul.

Sen kyllä tiedät, vaikka unhottain,

Min kuningas ja oma kunnias

Sult' oikeudellansa vaativat,

Ja muistamatta, että perimys

On Israelin istuimelle sulla,

Sä ryhdyit kanssa kapinoitsijain

Sen perusteita vapisuttamaan. —

Kuin miehuuteni voiman hedelmää

Ma sua hoidin, päivän heltehen

Ja kuorman kannoin kasvattaakseni

Sinusta korkean sen setripuun,

Jok' Israelin kaiken varjoais.

Vaan muuttunut kun myrkky-ruohoksi

Nyt olet mulle, pois ma juuritan

Sun tarhastani kohta, tulen ruoka.

Vihaani väistä — täältä pakene.

(Jonathanin lähteissä Saul syöksee keihäänsä hänen peräänsä).

Tää merkiks' olkoon, että keskellämme

On rakkauden side ratkennut.

(Itsekseen).

Nyt raivattuna tie on kostohon,

Kun suurin este sinne poissa on.

Vaan vaikeaa kuink' oli tämä työ,

Sen vaivasta kun sydän vielä lyö!

Mikal (langeten Saulin jalkain juureen).

Sen rakkauden, isä, nimehen,

Min suojass' aina lapsuudestani

Ma onnellista vietin elämää,

Nyt vannon, ettei David ole tehnyt

Rikosta kavaltajan kauheaa.

Ja ta'ata taidan hengelläni sen,

Ett' uskollista mieltä kohtahas

Hän kantaa vielä, että onnekses

Verensä voisi viime pisaraan

Hän vuodattaa, jos sitä vaatisit.

Ja isänänsä sua lemmellä

Hän soisi vielä varjellaksensa.

Hänt' onnetonta ota armoihis,

Ja kavaluuden töistä puhtahana

Sa kunniansa löydät loistavan.

Tää epäluulo kavaluudesta

On hälle katkerampi kuolemaa.

Myös suosioosi ota Jonathan,

Hänt' armostasi ällös sulkeko

Ja hänehen sentähden suuttuko,

Ett' ääntä tuntonsa hän totteli,

Kun uskalsi hän miestä viatonta

Vihaasi väärää vastaan puolustaa.

Jos elämäni viel' on sulle kallis,

Jot' ennen helläst' aina suojasit,

Niin puolisoni päästä kuolemasta,

Joll' uhkasit hänt äsken syyttömästi.

Kun onnehensa onnen' yhdistit,

Teit elämänsä mulle elämäksi;

Siis elämää kun muut' ei mulla maassa,

On kuolemansa kuolo mullekin.

Saul.

Nyt mieleheni mulle muistutat

Petosta, jolla, lapsi juonikas,

Sä käsistäni päästit Davidin,

Kun haastoin häntä tilintekohon.

Sa lapsen lailla turmiuntuneen

Isääsi vastaan käytit viekkautta

Ja vanhempaisi arvon loukkasit

Sa kunniansa kanssa leikitellen. —

Sa mua syytät, että onnehen

Ma Davidin sun onnes yhdistin,

Ett' ehdollani olen saattanut

Näin kuolemansa sulle katkeraksi.

Vaan ällös olko tuosta milläskään,

Ma olen keinon varman keksinyt,

Mitenkä siitä pulasta sun päästän.

Nyt, epäkelpo, kuule tuomios:

Ma aviositeen sen ratkaisen,

Jok' yhdistää sun vielä Davidiin,

Ja Jaltille, pojalle La'iksen,

Jok' uskollinen kuninkaan on mies,

Sun avioksi annan; kohtalos

Näin kuninkaansa-pettäjästä päästän.

Siis pettäjän ei puolisona täydy

Sun häpeää sen kuolemasta kantaa.

Mikal.

Tää ääni onko isäni, se ääni,

Jok' ennen kaikui mulle rakkautta,

Kuin serafimein laulu autuaille?

Vai häijyäkö unta lie tää vaan,

Jok' ihmeisiä muutoksia meille

Kuvittelee ja kaikki muuttelee,

Jost' enkeleitten riemulaulukin

Äkisti muuttuu korpin ääneksi?

Ei unta ole tämä; uneni,

Jot' ennen kerta neitona mä näin,

Tää totehen on käymist' uneni,

Joss' auttajaksi rientämänäni

Mä kiitävälle olin kotkalle,

Jot' ahdisteli petolintuin parvi,

Ja mustan pilven peitettyä mun

Ma tuntevanan' olin tukalaksi

Eloni siellä, milt'en haituvaksi.

Se uneni nyt kuinka kauheasti

On toteutunut! nyt kuoleman

Ma tuskan tunnen sydämessäni.

Voi, tuskissani josko saisin kuulla

Myös veisattavan virttä riemusuulla

Voitosta, niinkuin unissani kuulin,

Pois haihtuisin mä täältä hymyhuulin.

Vaan vaikeamp' on lähtö tuonelaan,

Kun vainon alle jää hän maailmaan.

(Vaipuu uupuneena maahan. Saulin viittauksesta vievät muutamat naispalvelijat puolipyörtyneen Mikalin huoneesta).

Saul.

Nyt tahdon teille, Benjaminilaiset,

Mä kysymyksen tehdä muutaman:

Antaako teille David peltoja,

Joist' elatuksen saatte runsahan,

Ja viljavia viinamäkiä,

Joist' elämänne saatte nautinnon?

Tekeekö teitä sotajoukkojen

Hän päälitöiksi maassa mahtaviksi?

Ett' annatte te hänen keskellänne

Valtaani vastaan julki juonitella,

Eik' ole teissä miestä yhtäkään,

Jok' ilmoittaisi korvieni kuullen,

Ett' oma poikanikin liittohon

On Isain pojan kanssa yhtynyt

Mua vastahan, kuin teille kaikille

On nähtävänä tänäpänä ollut.

Ja kuitenkin on mahtavuudestanne

Ja tavaroista teidän kiittäminen

Mun anteliaisuuttani, jot' aina

Olette nauttinehet runsahin.

Hyvyyttäni te siten palkitsette,

Ett' yksikään, kun vaara uhkailee,

Ei teistä puoltan' ole pitämässä.

Nyt tiedän, että kiittämättömyys

Hyvyyden palkka tääll' on maailmassa,

Ja kestävyydess' ihmis-ystävyys

On kasvi kurjin, päivän kirkkahassa

Valossa ruusuna se rehoittaa

Suloista tuoksuansa tarjoten,

Vaan myrsky-pilven meitä varjoten,

Sulonsa meiltä kohta kadottaa.

Abner.

Et, kuningas, sa mua nuhteillas

Näin katkerilla toki tähdänne,

Jok' askeleitas' ensimäisiä

Niin kunniaan kuin vaaraan seurasin,

Ja seuraajana vihdoin vanhenin

Sodissasi ja voittoretkilläs.

Kuink' uskoa voit, että kunnian

Ja sankaruuden maineen kuuluisan,

Jotk' olen seurassasi voittanut,

Nyt heittäisin kuin vanhan vaattehen

Ja palvelusta uutta etsisin

Luon' Isain pojan tuskin miehekkään, —

Vaikk' en mä kiellä hältä miehuutta —

Jonk' onnen äkki-sattumus on tehnyt

Nyt hempukaksi kansa-hepukan.

Sun sukukuntas arvo munkin on,

Kun poikia olemme veljesten.

Ett' Isain pojan vehkeit' ilmoittaa

En ole tainnut sulle, syynä sen

Ei puuttuvainen ole ystävyys,

Vaan syy on siihen tietämättömyys

Senkaltaisista salahankkeista.

Kun kanssa vihamiesten julkisten

Mun tähän ast' on ollut tekemistä,

Enk' oppinut viel' ole nuuskimaan

Mit' ilmi tuoda vasta aiotaan,

Siis kuinka voisin sulle ilmoittaa,

Mi ai'e Davidill' on aivoissaan.

Saul.

Ma urhoutes, Abner, tuntenen.

Ken kunniassa on kun vertaises?

Sa lausut lailla suoran sotijan,

Joll' äly suur' on sotatanterella,

Vaan jolle viekkaus on juonineen

Niin vento vieras, niinkuin lapselle

On äsken syntyneelle tämä maa.

Vaan teistä täällä joku tiennee, missä

On nykyjänsä David piilemässä.

Doeg.

Nobessa äsken, pappein kaupungissa,

Näin hänen luona Ahimelekin,

Kun vuorokautta toista tästä päivän

Rukoilemaan jäin Herran huoneesen.

Hän läksi sielt', ei kauan viipynyt.

Ja pakinoista heidän kuulla sain

Sielt' aikovan sen Samuelin luo,

Ja siellä on hän nyt mun tietäen.

Saul.

Ahaa, sen melkein kohta arvasin,

Ett' ystäväinsä luona suojelusta

Hän etsimähän täältä kiiruhtais.

Kaikk' kerro tarkoin, mitä siellä näit.

Doeg.

Hän kiiruhulla tuulen tuli sinne.

Kun huoneesen luo Ahimelekin

Ol' ehtinyt, hän sylihin sen vaipui

Ja pyysi, että pappi Jumalalta

Kysyisi neuvoa —

Saul.

Ja Ahimelek

Koht' oli valmis käymään toimehen?

Doeg.

Sen tehnehensä luulen. Toimituksen

Sen jälkehen hän muita pappia

Tykönsä kutsutti.

Saul.

No, mitä sitten

Sai toimehen tää seura laiskuritten?

Doeg.

En hiljaisista heidän kuiskeistansa

Ma kuulla saanut keskustelujansa.

Vaan sitte näin mä heidän hyörivän

Evästämisen työssä Davidille.

He näkyleipää viisi evähäksi

Hänelle toivat Herran pöydältä.

Saul.

Puhettasi voin tuskin uskoa.

Niin törkeästi eivät tohtineet

He asetusta Herran rikkoa.

Sill' ankarasti Herran säännöissä

On kielty näkyleipäin syöminen

Muilt' ihmisiltä paitsi papeilta.

Doeg.

Sen tehnehensä eivät kieltää voi,

Jos itse heiltä sitä kuulustat.

Saul.

Niin suureksi en tainnut rohkeutta

Mä luulla pappein ulkokullattuin.

Te näätte nyt ja korvin kuulette,

Ett' ei heit' estä Herran lakikaan

Perille toivojensa pyrkimästä;

Vapaasti pyhintäkin käyttävät

He juoniensa onnistumiseksi.

Nyt tapauksen muistan muutaman,

Mi sattui kerta mun ja Samuelin

Välillä vuosin' ensimäisinä,

Kun Israelin maata hallitsin.

Kun sotajoukko syössyt määrätön

Filisteast' ol' Israelihin

Ja ankarass' oli ahdingossa maa,

Niin Gilgaliin ma kutsuin kokohon,

Mi nähdäkseni oli sotahan

Mies kelvollinen Israelissa.

Ja Samuelkin sinne tullaksensa

Ol' lupauksen mulle antanut.

Siell' uhrin muka kansan puolesta

Hän polttaa tahtoi uhri-alttarilla,

Ja siunaamalla kansaa rohkaista.

Me tuloansa päivää seitsemän

Siell' odotimme siihen aikaan asti,

Jonk' itse oli meille määrännyt.

Kun odotusta kansa oudostuin

Siell' oloansa viimein ikävystyi

Ja luotani jo alkoi hajota.

Kun Samuelia ei kuulunut

Eik' aikahan hän tullut määrättyyn,

Niin kansan käskin uhriteurahansa

Käsiini tuomaan ja ne uhrasin;

Sill' odotust' ei enää aika suonut,

Kun olivat jo vihamiehet lässä

Ja tyköäni kansa lähtemässä.

Kun olin juuri uhrauksen tehnyt,

Profeeta astui sinne pöyhkeästi

Ja sadatellen mua kauheasti,

Ett' uhraamaan mä käydä uskalsin,

Jonk' oli muka laki kieltänyt,

Hän kansan kuullen julki kuulutti,

Ett' oli Israelin valtakunnan

Ja kruunun multa Herra ottanut,

Kun sääntöjään en tarkoin seurannut;

Ja aament' ammui siihen pappein parvi,

Jok' asti siit' on mua väijynyt.

Niin pyhä heille oli laki silloin.

Vaan rohkeasti sen nyt rikkovat

He auttaaksensa vihamiestäni.

Vaan malttakaatte, ulkokullatut!

Teit' ennen kohtaa kosto ankarin,

Kuin viekkahat te voitte luullakaan.

Nyt kertomusta jatka, Doeg.

Doeg.

Paljon

Ei mulla ole siihen jatkamista.

Kun eväinensä lähtemäisillään

Sielt' oli David, Ahimelekilta

Hän kysyi vielä, olisiko sillä

Asetta antaa hälle jonkunlaista,

Kun miekkaa häll' ei, eikä keihäst' ollut.

Koht' Ahimelek lausui mairesuin:

"Oh, onpa täällä kalu hyväkin,

Se Gatilaisen Goljatin on miekka,

Sen miehen, jonka tammilaaksossa

Löit kunnialla suurella — se täällä

On kätkettynä rintavaatteen taa.

Ei kalua sen-moista maassa toista.

Ma Herran hengen johdatuksesta

Sen tänne kätkin siksi hetkeksi,

Kun Herran sankar' itse noutamaan

Sit' oisi tuleva. Ei ole toista,

Jok' ansiollinen ois kantamaan

Asetta Gideonin miekan moista".

Näin lausuttua miekan peitostaan

Toi esiin, jonka juhlallisesti

Ja vitkallensa vyölle Davidin

Asetti heilumaan. Muu pappein joukko

Sill' aikaa seisoi heidän ympärillä.

Kätensä taivaasen päin nostivat

He, mulkosilmin sinne ällistellen,

Ikäänkuin kynsin kourin siunausta

Sielt' olisivat riistää tahtoneet

He valitulle — "Herran sankarille".

Kun kylliks' oli David sonnustettu

Ja tarpeheksi taivast' ällistelty,

Hän valjaissansa läksi juoksemaan —

Saul.

Jo tarpeheksi kuulin. Sano, Abner,

Mi miel' on sulla tämän kuultuas.

Abner.

Ett' on se konnan työtä, totta vaan

Doegin kertomus jos siitä on.

Vaan mielestäni kertomuksessa

Ol' arveluita paljo kertojan,

Tosiksi joit' ei tiedä itsekään.

Ja huokeaa on muuten huomata

Puheesta pilkkaavasta kertojan

Tarunsa katkeruuden piirtämäksi.

Täss' asiass' ei malttamattomuus

Voi hyvä olla, eikä kiivaus.

Doeg.

En kiivautta tahdo minäkään,

Ja aikaa toivon, että ylevälle

Ma Abnerille näyttää ehtisin

Totuutta kertoneeni. Inhoitus,

Min kuninkaani arvon-loukkaus

Herätti mielessäin, puheeni lie

Vehkeistä pappein tehnyt katkeraksi.

Saul.

Tää vehke pappein, jonka Doeg kertoi,

Niin entiseen on heidän tapahansa

Ett' olevan sen totta uskon nytkin.

Nyt näytä, Abner, kuinka kunniaa

Ja onnea sukumme harrastat.

Käy kanssani nyt pappein kaupunkiin

Ja, saatuasi selko asiasta,

Se juonten pesä, koti kirotuiden

Tee autioksi juonittelijoista,

Joist' Ahimelek ensimäinen on.

Abner.

Tää miekka, jonka nuorna annoit mulle,

Veressä vihamiehen usean

On tahrattuna sotatanterella,

Vaan kunniasta vielä kirkas on

Ja konnan-töistä puhdas, saastaton.

En teurastajana sit' ennenkään

Tapoksi aseettomain käyttänyt;

Niin pappien nyt turvattomien,

Kentiesi vielä viattomien,

Verehen vaipua en soisi sen.

Saul.

Niit' olet ystäviä penseitä,

Jotk' uskollisna palveluksessamme

Niin kauan kulkevat, kuin kunniaa

Työvainiollamme he niittävät.

Vaan kerrankin jos kova kohtalomme

Ja vaaramme heit' työhön vaativat,

Miss' uskollista mieltä tarvitaan

Ja urhoutta, mutta jossa eivät

He kunniansa näe kiiltävän

Niin kirkkahasti kansan silmihin,

kuin valoksensa vaatii turhuutensa

Kuink' arkaluontoisiksi muuttuvat

He kunniasta — meidän kunniasta!

Pois miekkoinesi lähde lepohon;

Ma kirkkautta kunnias sun suon

Kuvastimessa miekkas kurkistella

Ja rauhass' impeyttäns' ihannella.

Abner.

Oi kuninkaani, sua rukoilen

Isäimme nimehen ja ystävyyden,

Joll' ennen aina mua kunnioitit —

Saul

Ma kuninkaana sua käsken nyt:

Pois riennä täältä, väisty tieltäni,

Jos murtua et tahdo jalkoihini,

Kuin kurja mato jalopeuran tiellä.

Abner.

Mä lähden täältä, mutta murhemiellä,

Ja toivon, että aiotulla tiellä

Jalkaisi kynttilä ja valkeus

Ois sulle Jehovan vanhurskaus.

(Menee).

Saul (itsekseen).

Niin, hänkin läksi, jätti mun; nyt yksin

Ma seison tässä paljastettuna

Kaikesta siitä, mitä elämämme

Suloksi saattaa surunlaaksossa,

Kuin kankahalla honka, jolta myrsky

On oksat viherjäiset ryöstänyt.

Sa loiste kruununi, kuink' olet valju!

Sä lämmintä et loista sieluhuni,

Vaan hallan kylmyydellä kuihdutat

Eloni kaikki hennot kukkaset;

Sa kituvaksi saatat ystävyyden

Ja ratkot rakkauden sitehet.

Paljaana seison, mutta vastakin

Ma honkapuuna tahdon seisoa.

Siis loista vielä, kruunun kylmä kulta!

Sä yksin jäit, muu kaikk' on mennyt multa.

(Doegille).

No, etkö sinäkin jo lähde, Doeg?

Doeg.

En, kuninkaani. Palveluksehes

Kun läksin tänne, tieni portin suljin

Ma takanani aukeemattomaksi.

Nyt kanssas' seison taikka lankean.

Saul.

Kuin ennenkin, ja lienet oikeassa.

Me liian kauas käyneet olemme

Takaisin kääntyäksemme. Sa, Doeg,

Saat toimeksesi kapinoitsijat

Nyt rangaista ja salahankkehensa

Tyhjäksi tehdä. Siihen toimehen

Sun tarpeheksi kohta varustan.

Doeg.

Ma pappein juonet juurin hävittää

Nobesta tahdon oikeudellasi.

Vaan eivät ole hankkeet kapinan

Pois poistetut viel' Israelista,

Niin kauan kuin on maassa Isain poika.

Hän varmaan on nyt Samuelin luona.

Ja tätä kansan lemmetyistä riistää

Profeetan turvist' eivät taida muut,

Kuin sinä itse; siihen tarvitaan

Kuningas-arvoa ja valtaisuutta.

Saul.

Sen toimekseni ottaa tahdonkin.

Hän kuolon saapi, vaikka kätkettynä

Hän oisi pyhimpähän paikkahan.

Nyt kanssan' ole valmis lähtemään

Nobehen ensin, siellä täyttämään

Kovia kuninkaasi tuomioita,

Jotk' kohtaavat nyt kapinoitsijoita.

(Menee).

Doeg (yksinään).

Nyt vihdoin hetki toivottu se löi:

Työ, jota kauan mielen' ikävöi,

Nyt alkaa. Rangaistuksen saatte syyttä

Te papit kurjat — enhän ystävyyttä

Enk' oikeutta aio tehdäkään,

Vaan koston tahdon teissä täyttymään.

(Menee).

Neljäs Näytös.

Ensimäinen kohtaus.

Hakilan vuoren edustalla, sydänyön aikana.

(Jonathan metsästäjän puvussa ja 1:n Sifiläinen tien-neuvoja, sittemmin

David).

1:n Sikiläinen.

Nyt olemme jo paikan saavuttaneet,

Ja huutoasi, armas ruhtinas,

Voi kuulla David korvin kaipaavin,

Sun ääntäs hälle maassa suloisinta.

Se sielullensa mahtaa suruiselle

Niin kaikua, kuin ääni pelastajan

Miehelle, joka myrskyn aalloissa

Kamppaillessaan on kuolon vaaroissa.

Jonathan.

Ma toimestasi lausun kiitoksen.

Uskollisuuttas palkitaksen' ei

Mull' ole voimaa tällä ajalla,

Joll' uskollisuus onpi harvinainen,

Ja rehellisyys itse kuuliainen

Himolle voiton on. Mä ystävänä

Nyt pyydän sua, lähde loitommaksi

Ja vartioitse huolla ystävän,

Ett' yksikään ei korvin kavalin

Sais' salaisia kuulla neuvojamme,

Nyt viekkaus kun väijyy menojamme.

1:n Sikiläinen.

Sa huolett' ollos, rakkain ruhtinas!

Ei nuuskijaksi itse saatana

Voi tulla tänne tietämättä mun

Ja ilmi saada salaisuutta sun.

(Menee).

Jonathan (yksinään).

Tää jylhä vuori linna Davidin

On sekä suoja maansa suojaajan.

Nyt asunnoksi Judan sankarin

On tullut luola pedon murhaavan.

Nää rotkot, joiden öistä synkeyttä

Se petokin, jok' etsii hirveyttä,

Tuo raateleva julma jalopeura,

Vaan kammoksuen lähenee — ne saanut

Nyt suojakseen on vanhurskasten seura.

Voi, Herra vanhurskas! nyt onko maannut

Sun oikeutes silmä, valtoihinsa

Kun päässyt maass' on valta vääryyden

Ja niellyt oikeuden aaltoihinsa?

Ja kuitenkin sa, Herra, syvyyden

Niin olet haltija kuin korkeuden.

Sa taivaissako vaan teet oikeuden

Ja maassa, päällä jalkais' astinlaudan,

Vääryyden niinkuin raatelevan raudan

Vainoovan vanhurskasta suvainnetko?

Taivaissa ainoasti tuominnetko,

Pahuutta kärsein jalkais juurella?

Ei, oikeutes ilmestyypi kerran,

Se tulee tuomiolla suurella.

Voi ankaruutta silloin kiivaan Herran!

Kun hurskaat sorretut hän ylös nostaa,

Hän jumalattomille kovin kostaa.

"Mun kostoni", Hän lausuu ankarasti,

"Käy neljäntehen aina polveen asti".

Käy neljänteen — voi mua onnetonta!

Ei polvea viel' ole Saulin monta.

Mä ensimäinen olen haara puussa,

Johonka lyöty koston kirves on;

Siis ensimäinen olen surman suussa

Mä perillinen synnin kostohon.

En vääryydestä sua, Herra, syytä,

Kun mainitsen nyt kostos' ankaruutta,

En tuomioihis oikeihin ma pyydä

Lakia sulta, Jumalani, uutta.

Ain' oikeat sun, Herra, sääntös on

Vaikk' kohta hukkuisikin onneton

Tää suku Saulin syntiin onnettoman.

Vaan armoskin ma tunnen ponnettoman;

Se tunto tuopi vielä toivon mulle,

Ett' uhriksi jo ulottuupi sulle

Mun henkeni. Jos, Herra, sillä voisin

Sun saada katsomahan armiasti

Sukumme päälle tulevan, ma joisin

Sun kostos kalkin kiittäin pohjaan asti.

Vaan tahtos, Herra, maassa tapahtukoon,

Ja kunnias, kuin taivaass', ilmaistukoon!

Ma kunnioitan, Herra Jumalani,

Vanhurskauttas vielä vaipuissani.

(Puhaltaa muutamasti jahtitorveensa ja David tulee vuorilta).

David.

Ma puhalluksen luulin Jonathanin

Nyt kuulleeni, se lienee korvissani

Vaan sikiötä ollut hairauksen,

Jonk' ikävissään houraileva mieli

On siittänyt ja korvihini pannut,

Jotk' eivät ole ääntä rakkahinta

Niin kauan kuulleet. Kuinka voisikaan

Tää kolkko korpi, jossa tuskin muu kuin

Yöhuuhkan huuto karkea vaan kaikuu,

Nyt soida ääntä miehen jaloimman

Ja hurskaan juuri tällä hetkellä,

Joll' eivät tuskin muut kuin ryövärit

Ja hengeltänsä ahdistetut kurjat

Käy erämaita tälläistä.

Jonathan

David!

David.

Se Jonathanin ääni on, ei voine

Se olla mielen tyhjää kuvitusta.

Ken olet siellä, sano nimeen Herran.

Oletko, sano, jalo Jonathan,

Mun veljeni?

Jonathan

Ma olen Jonathan;

Ja sylini jo sua odottaa,

Kuin sydämeni kauan kaivannut

On sydäntäsi.

David (syleillen Jonathania).

Terve tuhannesti,

Sa jalo toivo tulevaisuudesta

Ja Israelin ajoist' autuaista!

Sa ahdistettuin sieluin armas turva

Ja murheellisten riemu rakkahin!

Ma sanoin äsken: pimeys mun peittää

Ja kasvonsa on Herra kätkenyt.

Vaan hetkelläpä, katso, juuri sillä,

Kun horjuvalla näin mä mielellä

Herraani vastaan riitelin — niin silloin

Sain täysin määrin taaskin tuntea,

Ett' ei viel' ole Herran käsi lyhyt.

Hän silloin antoi tähden kirkkahimman,

Mi Israelin taivahalla on,

Mun pimeähän paistaa yöhöni.

Se tähti kasvosi on, Jonathan,

Joist' aina loistanut on lohdutusta,

Kun tuntenut on sielun' ahdistusta.

Vaan Jonathan, ken johdattaa sun ties

Poluille näille tuskin poljetuille?

Ain' olkoon Herran siunattu se mies,

Ku lohduttajan saatti sorretuille.

Jonathan.

Voi ystäväni, turha toivos on,

Jos lohdutusta multa odotat.

Vaan kiroust' on paahtanut tää aika;

Ja lohdutuksen lähde kuivanut

On itseltäni milt'ei ainiaksi.

Viel' eikö ole tullut kuuluvilles

Se tuhotöistä Saulin kaikkein kauhein,

Joll' onnettomimmista onneton

Saul käsiään on taaskin tahrannut?

Voi hirmuisuutta! Herran alttareilta,

Joist' uhrisavu otollinen ennen

Taivaasen nousi Herran etehen

Ja armon sekä siunauksen kasteen

Taas sieltä saatti Herran luvatulle

Ja siunaamalle maalle runsahan —

Niilt' alttareilta veri viaton

Ja hurskas huutaa Herran kostoa.

Sen kuullessansa taivas synkistyy

Ja uhkaa tuottaa tulta hävityksen,

Kuin kirotuille ennen kaupungeille.

Nyt henki viidenyhdeksättä miehen

Papeista Herran Saulin murhaamista

Ja niiden joukoss' Ahimelekin,

Vanhurskaan miehen, kunnioitetun,

Istuimen eessä taivaan Jehovan

Huoneelle Saulin pyytää kostoa.

Ja koston, koston huutaa täyttämistä

Myös hävitetty Nobe raunioiltaan.

Ja horjuvaksi joka haaralta

Perustus huoneemme on tullut nyt,

Kuin synnin-mittans' Saul on täyttänyt.

David.

Mun sydämeni murhe valloittaa.

Jo kolkommaksi tuntui mulle maa,

Kun kauhean tään kuulin tapauksen;

Vaan nähdessäni sielus' ahdistuksen,

Kuink' itse lohduttaja lohdutuksen

Juur' olet tarpehessa, mieleni

Murhetta synkeätä lausua

Nyt tuskin voipi kurja kieleni.

Vaan epäilykseen ällös vaipua

Viel' anna jaloa sun henkeäsi,

Viel' ulottuupi armoon Herran käsi.

Ei sukus' onni ole ratkaistu,

Se muuttua voi vielä paremmaksi,

Kuin elonlanka Saulin katkaistu

Ei ole vielä. Häntä katuvaksi

Sun rakkautesi voi johdata

Ja harhateiltä häntä vielä poistaa.

Näin voi hän armon vielä kohdata

Ja sieluhusi sulle rauha loistaa.

Jonathan.

Et tarkoin tunne vielä, ystävä,

Mit' onpi täällä äsken tapahtunut.

Kun erkanivat Saulin enkelit,

Jotk' ennen hältä poies torjuivat

Pahuuden pimeämmät aikomukset,

Edestä kasvojensa paeta.

Mun myöskin täytyi; puoli-pakolaisna

Ma olla saan nyt maassa isäni.

Jo kuollut onpi pyhä Samuel,

Jok' ennen hengellänsä hillitä

Voi Saulia ja vielä vihamiesnä

Sai Saulin vimman vähän viihtymään.

Ja tunto on nyt isä-raukkani

Vangiksi viety valtaan Doegin.

Tää Edomean perkele se oli,

Jok' antoi hälle neuvon murhatöihin

Ja teloittajaks' itse rupesi,

Kun yksikään ei Saulin ympäriltä

Hirvennyt käsin hirmu-työhön käydä.

David.

Mut Ahimelek oli aivan syytön.

Ei tiennyt hän, ei muukaan pappein joukko

Mun joutuneeni Saulin vainon alle.

Hän luuli kuninkahan asioilla

Vaan käyväni, kun mua nääntyväistä

Ja nälkäistä hän auttoi matkallen.

Jonathan.

Mä tiedän sen ja sitä murhehdin.

Jos voisin pisaroilla vereni

Mä Saulin elämästä poies pestä

Tään hirmu-työnsä, siihen käyttäisin

Ne kaikki, vaikka kohta kestäisi

Se pesu-työ ain' yli sata vuotta.

Se murha-työ sen tiedän tarkoilleen

On Israelin häntä onnetonta

Vihaamaan saanut. Niitä monta on,

Jotk' odottavat Saulin lankeemusta

Ja suvullemme koston koittamista.

Myös tiedän sekä sulle ilmoitan:

Jo kauan Juda silmänsä on luonut

Sun puolehesi sekä toivonut

Sun kauttasi jo kohta koittavan

Autuuden päivän Israelin maalle.

Sen uskon — milt'en toivo minäkin.

Sä kummastellen mua silmäilet.

Niin totta mua Jumal' auttakoon,

En vilppiä nyt sulle lausunut.

Nää kurjuuden ja epätoivon päivät

Ma poistaisin, vaikk' onnen' oma menköön.

Ma puolestan' en ole aikonut

Koroittaa itselleni istuinta

Sijalle sille, jossa isäni

Sai kantaa Israelin kruunua,

Jos vaan se hältä jälleen ryöstetään.

Ma Saulin kanssa seison taikka lankeen:

Se päätökseni luja ain' on ollut.

Sa aseheksi Herran olet tullut

Ja johtajaksi ai'ottu sen kansan,

Jonk' omakseen on Herra ottanut.

Sen näyttänyt Hän on jo monta kertaa

Siin' sankar'-töissäs, joissa Herran voima

Ja suojeluksensa on ilmi tullut.

Oi veljen' armas, halu sydämeni,

Kalliimpi mulle kuin on elämäni!

Kun pakolaisuus päättyy sulta kerran

Ja rauhass' istut jälleen maassa Herran,

Kun koroittaa sun Herra kunniaan

Ja vihollises syöksee sijoiltaan,

Kun käynyt olen tietä maailman

Ja matkustan jo maissa kuoleman;

Sä lempeäni silloin muistele

Sa huonettani armoin kohtele,

Ja kunniassasikin aina muista,

Ett' aivan paljo Saulin taisteluista

Sun kilvoitellakses ei Herra suonut,

Myös ajattele, että Saul on luonut

Tien hallituksellesi niillä mailla,

Joiss' ennen tiet' ei ollut kuninkailla.

Ei loukkauksen kiveä niin monta,

Jotk' askeleiltaan saivat onnetonta

Isääni horjumahan, ole sulla

Kuningastiellä Saulin poljetulla.

Kun kohtaan sun kenties nyt viime kerta

Kulkeissain täällä myrskyist' elon merta,

Niin erohetkellämme vanno tällä

Ett' aina sukuhumme säästävällä

Silmällä katsot; kuin saat vallan kerran,

Sa kaikki kostos' anna haltuun Herran.

Myös särjetystä pyydän sydämestä,

Sa koston korpit huoneeltamme estä,

Ne raatolinnut, jotka vartioivat

Salassa sikskuin raadella he voivat

Huonettamme ja töillään koston täyttää

Ja mielens' ilkeyttä ilmi näyttää.

Ei vaivu sielun' epäilyksehen,

Jos vannot tämän Herran nimehen.

David.

Jos, Jonathan, ei oisi murheella

Täytetty sielus, sua nuhdella

Ma tahtoisin, ett' olet koston luullut

Mun sieluani voivan valloittaa.

Viel' etkö ole korvillasi kuullut,

Ett' olen koston henget karkoittaa

Mielestäin voinut. Saulin hengen säästin

Ja vainotessaan vainoojani päästin

Kourista kuolon. Henkensä on kallis

Nyt vielä mulle; karvaakaan en sallis

Mä päästäns' alttiiksi sen kostajan.

Kuink' ajattelet, jalo Jonathan,

Ett' aikomukset koston oisi sillä,

Jok' ainiaksi lemmen sitehillä

Sun sukuhusi onpi kiinitetty

Ja ystävyytes liitoll' yhdistetty.

Sa rauhoitukseksesi vannoittaa

Nyt mua tahdot. Taivas sekä maa

Todistajiksi tulkoot kuulemaan,

Kun vannon Herrass', ett'en milloinkaan

Mä kärsimyksistäni ai'o kostaa,

Jos heikkoudestani Herra nostaa

Mun mahtavuuteen. Armo-kirjastaan

Nimeni Herra poies sulkekaan,

Jos lupauksen tämän unohdan

Ja koston silmin sukuus katsahdan.

Huoneelles' auttajana olla aivon

Niin totta Herralt' armoa kuin toivon.

Jonathan.

Sun sieluasi Herra siunatkoon

Ja sukuamme aina suojatkoon.

Hän vaiheell' olkoon aina meidän lasten

Niin kauan kun hän Kanaan asukasten

On Jumalana. Ystäväni armas!

Min kuulla saat nyt, korvilles on karvas.

Sen surullisen saatan sanoman,

Ilmoittajalle yhtä katkeran:

Taas lähteä sun täytyy tältä maalta.

Jo verikoiria on kuninkaalta

Taas lähtenyt, ja etsein jälkiäsi

Ne väijyilevät sinun henkeäsi.

David.

Voi, kuinka kauan kestää, Herra, vielä

Tää matka mulle pakolaisten tiellä?

Kauanko itkun laaksossa mä käydä

Saan vielä? Kasvosi jo, Herra, näytä!

Ja isänmaalle milloin palajaa

Sun lapses jälleen, joka halajaa

Vaan esikartanoihisi sun päästä?

Jo vitsastasi, Herra, häntä säästä!

Jo eikö lopu aika myrskyinen,

Ja pesää eikö pieni pääskyinen

Saa tehdä alttarisi suojahan,

Se lintunen, jok' aina Luojahan

On toivoin kääntynyt? Oi Jumala!

Jo päättäös tää kulku kamala.

Mä läksisin, jos, armas Jonathan,

Ma puolisoni saisin rakkahan

Viel' ennen erohetkeäni nähdä.

Jos suinkin voit sen armon mulle tehdä,

Niin tee se; mua sinne johdata,

Miss' onnen saisin häntä kohdata.

Miss' on nyt Mikal? Herra taivahan!

Mihinkä jouduit nyt sä vaivahan?

Sun katsantos yö mua kauhistaa

Ja kauheata sielun' aavistaa.

Hän missä on, ma tahdon ilmoituksen,

Vaikk' ilmoitus se toisi kadotuksen.

Jonathan.

Ma ennen käskyn tuomiolle kuulla

Tahtoisin, kuin nyt ilmoittajan suulla

Sydäntäs' ennen särjettyä sortaa

Ja toivon sulta viimeisenkin murtaa.

Ma Herraa pyydän sulle antamaan

Voimansa väkevyyden kantamaan

Myös kuormaa tätä. Nyt saat kuulla sen:

Saul Jaltille, pojalle La'iksen

Vaimoksi määrännyt on Mikalin.

Saul luuli, että side rakkahin

Näin ratkeaisi sun ja meidän huoneen.

Ma toivon pettyneensä. Riutumassa

Näin Mikalisi tuskahan ja huoleen.

Kenties hän kulkee nyt jo tuonelassa.

Ov' ennen tuonen hälle aukeaa

Kuin rakkaus sinuhun raukeaa.

Näin suur' on sulle pantu kärsimys,

Vaan suurempi on sulla perimys

Tallella vielä.

David.

Maa ei milloinkaan

Viehättää taida mua lahjoillaan.

Tääll' onni kaikk' on multa hukkunut,

Kuin kuolohon on Mikal nukkunut.

Kuin sydämestän' on hän eroitettu,

Maan viehätyksist' olen vieroitettu.

(Sikiläinen tien-neuvoja tulee hätääntyneenä ja hengästyneenä).

1:n Sikiläinen.

Pois rientäkäätte, rientäkäätte täältä,

Jos henkenne on teille vielä kallis!

Saul piirittänyt sotajoukkonensa

On kaikki vuoriseudut Hakilan.

Mä teitä myöten tuntemattomia

Voin ruhtinaani täältä vielä viedä,

Nyt viipyilemättä jos lähdette.

David.

En pelasta paolla henkeäni,

Kuin hengen vaarass' ovat ystäväni.

En lähde, kanssa ystäväini tuolla

Mä ennen tahdon kunnialla kuolla.

Mit' ompikaan nyt enää mulle elo,

Kun kuollut on jo onni sen ja ilo.

Jää, Jonathan, nyt Herran huomahan.

Jonathan.

Ja henkesi sun Herran suojahan!

(Itsekseen, Davidin mentyä).

"En pelasta paolla henkeäni,

Kuin hengen vaarass' ovat ystäväni".

(Sifiläiselle).

Mä tänne jään, sä lähde yksinäsi.

Mun kauttan ehkä tuottaa Herran käsi

Apunsa ahdistettuin seuralle.

1:n Sikiläinen.

Henkenne olkoon kallis Herralle!

(Menevät, kumpikin eri haaralle).

Toinen kohtaus.

Edellisellä paikalla.

(Sotaväkeä kulkee ohitse. Saul, Abner, Doeg ja 2:n Sikiläinen tien-neuvoja tulevat).

Saul (Sifiläiselle).

Siis tiedät varmaan, että David on

Nyt vuorilla ja pojat Zerujan.

2:n Sikiläinen.

Niin totta, kuningas, kuin Hakila

Edessä silmäis' seisoo jylhänä,

On Isain poika vuoren rotkoissa

Nyt piilemässä kurjaa henkeään.

Ja palvelijas kuollut koira on,

Jos, ennen ehtimistä auringon

Taas vuorten tuolle puolle, vallassas

Ei Isain poika ole miehineen,

Kun niin vaan tahdot. Vaan nyt paremp' ois,

Kun yö on joutunut ja synkeä

Jo varjo peittää vuoret rotkoineen,

Jos, teitten varret vä'in varustain,

Ruumiilles levon soisit siksikuin

Koi kultainen valaisee kukkulat,

Paljastain sulle kapinoitsijat.

Saul.

Levolle lähde leirihini nyt

Ja nuku siellä, varmaan tietäen

Ett' uskollisna palvelijana

Saat palveluksestasi palkinnon.

2:n Sikiläinen.

Ain' olkoon onni herra kuninkaalla!

(Menee).

Saul.

Oi, Abner, kumma lienee kuullakses,

Kun saavuttaissani nyt pyyntöni

Sydämen' onpi yhtä rauhaton.

Ja häntä turvatonna tavata

On mulle aivan yhtä katkeraa

Kuin kilvoitella kanssaan kruunustain.

Sa muistaa, Abner, vielä mahtanet,

Kuink' oli hälle kallis henkeni,

Jonk', ahdistaissain häntä, säästi hän,

Se oli, muistat, luona Engedin.

Niin elävänä, kuin sen silloin näin,

Niin jalona, kuin siellä silmissäin

Hän näytti, häntä taas nyt muistelen.

Doeg.

Suo, kuningas, mun selvittääkseni,

Mi silloin saatti miehen kavalan

Pukeimahan vanhurskaan vaatteisin.

Jos käsillään hän oisi murhaten

Ruvennut silloin Herran voideltuun,

Niin turha toivo kuninkuudestaan

Ois haihtunut kuin savu kerrassaan,

Ja henkensä ei oisi kurjalla

Enemmän maksanut, kuin kedolla

Se raato, jolle kotkat rientävät

Ja joksi soisin hänen huomenna

Joukkonsa kanssa kapinoitsevan.

Hän tyhm' ei ole, vaikka rinnassaan

Sydäntä kantaa jumalattoman.

Hän tiesi, että Saulin murhaajana

Ei olla voi hän Judan valtijana.

Ja Jonathanista, jonk' kiertänyt

Ansaansa on hän — josta päästäköön

Sen Herra — hirmuisen ois kostajan

Hän saanut.

Abner,

Herrassa ma vannon sen:

Myös miekka Abnerin sen verehen

Ois vaipunut, jos oisi silloin vaan

Kätensä juonut verta kuninkaan. —

Nyt lähden majaa sulle laittamaan.

(Menee).

Doeg.

Suo, herra, palvelijas uskollisen

Ja rohkean nyt vielä puhua.

Jo kauan, kuninkaani, rauhan unta

Sa maannut oisit, ellei liian hellä

Sull' oisi sydän. Minkätähden silloin

Sa Isain poikaa säästit, kun sen löysit

Huoneessa vanhan Samuelin?

Saul.

Doeg!

Et ymmärrä sä, jos sen selitän,

Kun tuntoisuus on sulle salaisuus.

Vaan kuitenkin sen saatan kertoa.

Kun Samuelin luoksi huimana

Mä riensin Davidia ottamaan

Ja astuin huonehen jo portahille,

Niin sieltä kuulin laulun taivaisen

Parvesta pappein, jotka veisasivat

Taivasten Jehovalle äänillään,

Ja äänten kesken kuulin kanteleen

Sen, joka sielun' ennen viihdytti,

Kun onnellisemp' oli aika mulla.

Ken soittajana oli, arvannet.

Niin vihani se kohta haihtui multa,

Kuin korvelta vie koitto taivahan

Yön valjun varjon — niinkuin vieno tuuli

Kukalta poistaa tomun raskahan.

Ovelle seisahdin ja hermotonna

Viereeni vaipui käsi miekoitettu.

Niin seisoen en uskaltanut ensin

Ma nostaa kasvojani; vaan kun vihdoin

Loin silmät sinne, killoin kohtasivat

Ne silmät Davidin, ja niistä loisti

Murheen ja lemmen loiste vaihetellen.

Se silmäilys nyt vielä tungeksii

Niin monta kertaa sielun pohjahan,

Kun ummistan mä silmän' unehen

Käydessä maata mielin raskahin.

Mun mielen' oli silloin kummallainen,

Kuin mieli mahtoi olla Kainilla,

Kun veljen-murhan tunnossaan hän tunsi

Edessä Herran kasvoin seisoissaan.

Näin tunteissani tuntui vihdoin mulle

Kuin sydämeni oisi sulanut

Ja vierittänyt virtans' silmilleni.

Mä tietämättä vaivuin polvilleni

Ja äänin yhdyin pappein lauluhun.

Ja läksin sieltä hetken rauhoitettu,

Kuin lapsi viihtyneenä itkustaan.

Sen heikkoudeks' ehkä lukenet,

Sa sankar' uljas, jok' et heikkoutta

Viel' ole tuntenut ja voiman näytit

Niin urhoisen, kun heikkouden maasta

Savussa Nobe'n sielut pappien

Taivaasen päästit.

Doeg.

Käskystäs sen tein,

Kun palkkans' annoin kapinoitsijoille.

Vaan, kuningas — se suo mun sanoa

Kun huoneess' olit vanhan veitikan,

Kaks' olentoa viekasta sun petti:

Sun hellyytes ja pappein kavaluus.

Ja nähdä voit nyt töistä Davidin,

Hän kuinka hurskas on ja viaton.

Mintähden lähtenyt hän tänne on

Moabilaisten maasta jällensä,

Jotk' ystävänsä olivat, ja miksi

Hän kokoo luokseen kapinoitsijoita?

Se Samuelin voide, uskon ma,

Nyt kiehuu vielä miehen aivoissa,

Kuvaillen hälle Judan kruunua.

Saul.

Voi olla niin. Kun tänne tullut on

Hän kapinoitsijoitten joukkohon,

Verensä tulkoon itsen päällensä,

Käsiini jos hän joutuu jällensä.

(Abner tulee).

Abner.

Jo, kuningas, on maja valmis sulla

Leirissä, lepohon jos tahdot tulla

Virkistämähän voimas aamu-työhön.

Saul (itsekseen).

Niin, työhön, jolle ehkä paremp' ois,

Jos haihtuisi se pimeyden yöhön,

Eik' aamun koita koskaan nähdä vois.

(Menevät. Joab ja Abisai tulevat vuoren rinteelle).

Joab.

Tääll' on siis määrä matkan vaivaloisen

Nyt suotu meille noustess' aurinkoisen!

Kun valtans' aurinkoinen valloittaa

Ja maan ja taivaan taaskin iloittaa

Ja kurjimmatkin kutsuu ilohon,

Niin meille tien hän näyttää kuolohon.

Hän kukkasenkin päästää kuorestaan,

Vaan avaa meille portit tuonelaan.

Kun mato pääsee päivän kultahan,

On meillä matka mustaan multahan.

Ja riemua kun lintu muille pauhaa,

Se silloin soittaa meille kuolon rauhaa.

Kun kukkain tuoksun tuopi tuulonen,

Tuo haudan kylmää meille kuolonen.

Kun maahan lankee kaste vielä kerta,

On maa jo juonut viatonta verta.

Kun länteen taas on päivä nukkunut,

On sankar' uljas maasta hukkunut.

Nää kukkulat jo ennen huomis-yötä

Kaipaavat taivahalle murhatyötä.

Oi Abisai, ah sano, veikko armas!

Nyt eikö ole kuolo sulle karvas,

Kun kukoistaapi nuoruus sulla vielä

Ja riemun löytäisit viel' elon tiellä?

Abisai.

Ei suloiseltakaan se tunnu aivan,

Jos päättääkin se pakolaisen vaivan,

Vaan kauhistustakaan ei herätä;

Ei suku Zerujan voi pelätä,

Sen tiedät, Joab.

Joab.

Kyllä tiedän sen

Ja sydämesi tunnen urhoisen.

En lausunut mä sitä pelon vuoksi,

Vaan sentään murhe mieleheni juoksi,

Kun muistin, kuinka kohta Israel

On kadottanut suuren sankarin,

Tuon Isain pojan —

Abisai.

Miss' on Asahel?

Joab.

Hän, luulen ma, on luona Davidin.

Sen nuori sydän on niin kiintynyt

Uroosen —

Abisai.

Tänne astuu juuri nyt

Hän, Abjatar'kin lähenee sen kanssa,

Ja kolmas tuolla itse David on.

Hän, David, näytäkään ei murheissansa

Nyt enää käyvän, eikä rauhaton,

Kuin äsken, ole.

(David, Asahel ja Abjatar tulevat paikalle).

David.

Pojat Zerujan,

Jotk olette jo maljan katkeran

Mun kanssain juoneet! ken nyt onpi teistä

Mies, jok' ei huoli elämän siteistä,

Hän lähteköhön tielle, joka kulkee

Vaiheella elon, kuolon, kenties sulkee

Matkustajansa siihen paikkahan,

Jost' ei voi palata. Ja kerrassaan

Mä kysyn: ken käy teistä matkahan

Mun kanssain leirihin nyt kuninkaan?

Joab.

Oi, David, etkö tunne meitä vielä,

Meist' ettei kenkään lähteäkseen kiellä,

Jos tuonelaankin käsket? Veljistä

Ma vanhin olen, oikeus siis mulla

On ensimäinen kanssais vaaraan tulla,

Kuin ennenkin siin' olin ensistä.

Asahel.

Kun kunniastas mulle mainittiin

Ja vaaroistas, ma vaivuin unelmiin

Ja kanssais toivoin niitä koittaakseni.

Ei enää estä niistä nuoruuteni.

Siis, ruhtinas, nyt pyydän kunnian

Seurassas olla.

Abisai.

Kanssas urhollinen

Ain' olin —

Abjatar

Poikia en Zerujan

Ja sukua en ole sotijan,

Vaan palvelijas olen uskollinen.

David.

Sa, Joab, olet vahva miekkani

Ja kilpeni ka, jalo Abisai.

Nyt miekassa ei ole turvani.

Sen neuvon Herraltani mielein sai,

Ett' oisi pelastusta meille vielä,

Jos koittaisimme käydä rauhan tiellä.

No, Abisai nyt mua seuratkoon,

Ja kulkuamme Herra siunatkoon!

(David ja Abisai lähtevät).

Joab.

En käsitä mä kummallista mieltä

Tuon Isain pojan; mitä löytävänsä

Hän toivoo tuolla, tapaavansa sieltä

Hän Jonathanin luullee, ystävänsä.

Hän, raukka, itsensä on pettänyt.

En siunausta ole löytänyt

Ma kirotuissa, eikä hurskasta

Viel' ole löytty ryövär'-luolasta.

Ja toivonsa on aivan tuiki turha,

Jos tyrannilta toivoo armoa,

Ja siltä kohtaa häntä kuolo, murha,

Jolt' ennen kärsinyt on vainoa.

Hän paremmin ois tehnyt, kuollessansa

Jos Kainin merkin oisi kasvoihin

Hän vihollisen lyönyt miekallansa,

Kuin turhaan pyrkinyt sen armoihin.

Tää vuori silloin juuristansa vääntyy,

Kun verikoira himoistansa kääntyy.

Vaan turhaanpa ma tässä vaikeroitsen,

Kun tointansa ma vielä aprikoitsen.

Sa Asahel, kentiesi, tunnet sen.

Miss' oli David kerran viimeisen,

Kun löysit ollen häntä etsossa,

Ja mitä puhui hän?

Asahel.

Hän laaksossa

Tuoll' oli, seisoi suuren tammen alla

Niin murheisna ja miellä haikealla.

En ääntä saanut siellä kuulla muuta,

Kuin surullisen vaan sen säveleen,

Min tuuli kieliltä vei kanteleen,

Kun, seisoissa sen maassa vasten puuta,

Puun oksa, jota tuuli tuuditteli,

Sen kieliäkin jolloin kosketteli.

Nähneeni luulin urhon katsannossa,

Kuin henkens' ei ois maassa kulkenut,

Vaan ollut oisi Herran kartanossa

Ja sieltä lohdutusta hakenut.

En muuta päässyt siellä tuntemaan,

Kun luoksenne mä läksin kulkemaan.

Joab.

Ken, Asahel, sun saatti kodistamme

Juur' onnettomimmalla hetkellä?

Sa onnen etsoon läksit seurahamme,

Kun olemme jo viime retkellä.

Ma surkuttelen eloasi nuorta,

Kuink' kunniaa viel' oisit voittanut,

Jos et nyt nähnyt oisi tätä vuorta

Ja täällä vaarojamme koittanut.

Ja sukumme viel' oisi kukoistaa

Sinussa voinut, sekä synnyin-maa

Ois sinust' urhon ehkä löytänyt,

Jos kuoloon tänne et ois lähtenyt.

Asahel.

Kun sinussa ja veli Abisaissa

On toivo mennyt suvun Zerujan,

Niin tuskin sille Israelin maissa

Vois' enää loistaa koitto kunnian.

Kun murtunut on sydän honkapuulta,

Ei seisoa se jaksa vasten tuulta.

Ja elo sukumme se juurrutettu

On onneen Davidin nyt kokonaan,

Kun Isain juuri maast' on kukistettu,

Ei kukoistusta Zerujallakaan

Voi silloin olla ja sä tiedät, veikko,

Ma ainoastaan oisin vesa heikko,

Jonk' Kiisin poika maasta hukuttaisi.

Sen kunnian sukumme saavuttaisi!

Paremp' on meille kuolla kerrassaan,

Kuin pelon alla olla ainiaan.

Abjatar.

Kah, haamua ma kaksi näen tuolla,

Ne kulkevat jo vuoren pohjais-puolla

Nyt tänne.

Joab.

Käynnistään jo tunnen ne,

Se itse David on ja veljemme.

(David lähenee Abisain kanssa, joka kantaa Saulin keihästä ja maljaa).

Abisai.

Ett' elävillä silmin kerta vielä

Nyt saamme nähdä nämät kalliot,

En kyllin taida kuolevalla kiellä

Mä kiittää sua, Herra Zebaot!

Sen tunnen nyt mä tunnossani vasta,

Sä ettet, Herra, hyljää vanhurskasta;

Ja häntä vaan voi vaara kohdata,

Jonk' kulkua ei pelkos johdata.

No, Joab, katso, liekö kummempaa

Sun silmäs nähnyt, kuin nyt nähdä saa.

(Näyttää Saulin kaluja).

Joab.

Tää malja kunka? Haa, se Saulin on,

Sen kruunustansa tunnen. Verraton

On työnne olut! David ruhtinas,

Miks' en ma saanut olla kerallas

Sun sankar'-työssäs? Äsken miekaksi

Mun kutsuit, nyt sen huomaan pilkaksi.

Siis Saul on mennyt elävitten mailta

Kätenne kautta?

David.

Sen sa Abisailta

Saat kuulla kohta. Istukaatte tässä.

Kun päivän koitto nähdäksen' on lässä,

Niin lähden tuonne luoksi miestemme

Ilmoittamahan aamu-toimemme.

(Menee).

Joab.

Siis Saul on kuollut?

Abisai.

Saul on elävänä,

Jos Herran käsi hänt' ei ole lyönyt

Nyt siitä hetkestä, kun leirissään

Me kävimme.

Joab.

Nyt seikan ymmärrän.

Hän, David, keinoa on yhden-laista

Nyt koittanut kuin luona Engedin.

Heräämähän hän luulee saavansa

Sydäntä Saulin kauan paatunutta;

Vaan turha, luulen, on jo vaivansa

Ja pahoin, pelkään, häntä palkitaan.

Hän mielestäni Herraa kiusasi,

Kun säästi Saulia ja valtahan

Sen heitti henkemme. Mä ymmärrän,

Mintähden mun ei käydä kanssansa

Hän suonut, tietäin, että valtansa

Ei henkeä vois Saulin säilyttää,

Jos kourihini vaan hän joutuisi.

Mut matkanne se oli kummallainen.

Abisai.

Niin, tosin kumma oli matkamme.

Kun Saulin leirihin me saavuimme,

Niin kolkko hiljaisuus se vallitsi

Siell' yltä-ympäri, ja vartijat,

Ne raukat aseittensa nojahan

Kaikk' olivat sikeesti nukkuneet.

Ma olen kuullut sodan pauhinan

Ja jalopeurojenkin kiljunnan

Yö-sydämellä, eikä puoltakaan

Niill' ollut sitä hirveyden voimaa,

Kuin tällä kuolon hiljaisuudella.

Kun nukkuneelta kuului kuorsaus —

Ma suorastaan sen tahdon tunnustaa —

Kuin maanjäristys tuntui mulle se.

Me Saulin teltin kohta löysimme

Ja siellä loisti lamppu himmeä.

Saul makas' itse teltin keskellä,

Pään-puolisella Abner lepäsi

Ja jalkapuolla Doeg perkele.

Hän oli niinkuin käärme köyristynyt

Tuon lumottunsa Saulin jalkoihin.

Kun näin tuon konnan, veri suonissain

Se kuohui kohta vihan myrskystä.

Pään jaloill' oisin hältä polkenut

Niin raskailla kuin Libanonin vuori.

Abjatar.

En miekan mies ma ole milloinkaan

Viel' ollut, enkä vuodattanutkaan

Ma, paitsi uhri-alttareilla, verta;

Vaan Doegin jos löytäisin ma kerta,

Tuon Herran pappein julman teurastajan,

Jok' isänikin saatti kuolemahan,

Niin kohta verta vuodattaisin sen,

Vaikk' uhriksi ei kelpaa saastainen.

Joab.

Ja Saul?

Abisai.

Ja Saul, hän oli nukkunut,

Vaan rauhan unta ei hän näyttänyt

Makaavan, enkä vielä milloinkaan

Niin elävänä murhetta ma nähnyt,

Kuin silloin näin sen Saulin kasvoissa.

Ne nähdessäni haihtui vihani

Ja sydämeni häntä surkutteli.

Kätensä toisen oli puristanut

Hän rintahansa, josta huokaus

Niin raskas nousi; toinen kätensä

Ol' oiettuna, pivo puol-avoinna,

Kun virvoitust' ois sillä kerjännyt

Hän lohdutuksen lähtehestä, jonka

Hän unissaan lie nähnyt vuotavan,

Vaan pisaratakaan ei antavan

Sen itselleen. Ja kauan, luulen ma,

On enkel Edenin jo sulkenut

Miekallaan hältä virvoituksen virrat.

Joab.

No, mitä teki David siellä silloin?

Abisai.

Hän hetken seisoi Saulin vuotehella,

Ja nähdessään sen vaivan nousi kyynel

Jo silmähänsä, sitte tempasi

Hän Saulin keihään, jonka antoi mulle.

Ma kuolemaa sen tarkoittavan luulin

Ja kärjen käänsin kohden Saulia.

Vaan David tarttui keihään vartehen

Kiireesti silmin tulta iskevin,

Ja korvihini kuului kuiskaus:

"Ken Herran voideltuun käy murhaten,

On kirottu ja lapsi kuoleman."

Ja teltistä mun kohta töytäsi.

(Päivä on jo ruvennut koittamaan. David palajaa).

David.

Nyt Saulin joukko on jo herännyt,

Ma Abnerin jo näen liikkuvan.

Tuo keihäs, Abisai, ja malja nyt

Käteeni — elämän ja kuoleman

Välillä ratkaistaan. Hoi, Abner, hoi!

No, etkö ääntäni jo kuulla voi?

(Abner tulee).

Abner.

Ken huutaa siellä? Haa, se David on.

Kuink' uskallat sa vielä, onneton,

Nyt huutaa siellä kuullen kuninkaan?

Joko sulla on nyt kiire tuonelaan?

David.

Mies uljas olet, Abner, eikä monta

Sun vertaistasi Israelissa.

Vaan miksi vainoat sa viatonta

Ja vihollisen aikomuksissa

Käyt aina mulle? Aina kerskannut

Sa kuninkaalle olet uskollista

Sun huoltasi. Sa kuinka suojannut

Nyt olet häntä vastaan vihollista?

Mies tuomittava oisit tuonelaan,

Kun vihollisen olet kuninkaan

Luo laskenut tän' yönä, onneton!

Kas, keihäs kuninkaan ja malja on

Nyt täällä.

(Davidin näyttäessä Saulin kaluja tulee Saul itse syvästi liikutettuna).

Saul.

Eikö ääni Davidin

Se ole, jonka kuulen? Muinahin

Se ääni oli mulle rakkahin.

Miss' olet, poikani, nyt sano, missä?

Sa aamuruskon seisot sätehissä

Niin suloisna — kuin koitto kirkkahana;

Vaan kiedottuna synnin sitehissä

Ma varjon maassa istun sokeana.

Voi tule, tule, armas aurinkoinen

Mun sylihini, sieluhuni loista

Ja synnin tuska sieltä vaivaloinen

Sun kirkkaudellasi poies poiøta!

David.

Sa Herran kansan vahva vallitsija

Ja nuoruuteni hellä suojelija!

Kuink' on sun sielus viha täyttänyt

Ja syytöntä sun saanut vainoomaan?

Todistajiksi kutsun taivaan, maan,

Ett' en mä töissän' ole näyttänyt

Vihaasi syytä. Jos se alkanut

On valehesta kielten viekasten,

Niin kavalat he olkoot kirotut,

Jotk' ovat saaneet tieltä hurskasten

Sun luopumaan, ja jotka eivät sallis

Hyvyyttä Herran määrättyä meille,

Ja saattivat sen sielun, joka kallis

Ol' ennen Herrallensa, synnin teille.

Oi isäni, voi kallis kuninkaani!

Ma viatonna turvist' isänmaani

Sain paeta pois maille pakanoiden

Ja palvelusta epäjumaloiden

Vaan kuullella, kun Herran pyhyydestä

Ma suljettiin ja siitä hyvyydestä,

Jon lapsilleen maa Herran lahjoitti,

Sun vihasi mun kauas karkoitti. —

Mun "kirkkauten'" on kuin iljen jää,

Viattomuudesta se vielä loistaa;

Se kolkko muuten on, ei lämmittää

Voi sieluas se, murhettas ei poistaa.

Ei lohdutusta ka'iu kanteleni,

Kuin katkesivat kielet sydämeni.

Sen kielistä käy sävel suruinen,

Kun raskas mielen' on ja sumuinen.

Siis huoneesesi palata en taida. —

Sun miehistäsi joku tänne laita

Keihästäsi ja maljaas ottamaan.

Nyt jätän kohta jälleen tämän maan.

Se Herra, joka kerta jokaiselle

Vanhurskauden jälkeen palkitsee,

On tuomarina meille kumpaiselle,

Meit' oikeudessaan hän tuomitsee.

(Lähtee vuorelle).

Saul.

Voi kuinka toivoitkaan sä, sydän parka,

Ett' onnetonta sua lähenee

Se sielu, joka syntiä on arka

Ja syntisiä myöskin pakenee.

Nyt hyljättynä seison onneton

Ja kammottuna. David mennyt on.

Pois paennut on multa Jonathan.

Voi poikani, jos äänes' armahan

Nyt kuulla saisin! Kallis poikani!

Jos tietäisit sä sielun-vaivani,

Niin rientäisit —

(Jonathan, joka tähän asti on salassa tapauksia tarkastellut, rientää isänsä syliin).

Jonathan.

Oi isä onneton!

Nyt sylissäs on taaskin poikasi.

Viel' ällös vaivu epätoivohon;

Jo vaivas viihtyköön ja tuskasi.

Saul.

Ken hyvä henki lohduttajan toi

Mun luokseni ajalla sillä juuri,

Kun tuskiansa tuskin kantaa voi

Mun sieluni ja vaivan' oli suuri?

(Auringon juuri nyt noustessa kuuluu vuorilta seuraava laulu, jota

Davidin miehet ollen näkymättömissä veisaavat aamu- ja kiitosvirtenä).

Kun pimeydell' äsken peitettynä

Ma kuljin öisten vaarain keskellä

Ja Herralta jo luulin heitettynä

Mun kulkevani viime retkellä,

Kun tuskissansa sielu Herraa huusi,

Niin Herran armo nousi meille uusi

Taaskin tällä aamuhetkellä.

Jos kulkisinkin kuolon varjon maassa,

Mun kuolosta voit, Herra, kätkeä.

Se luottamus on luja vanhurskaassa,

Ett' ei hän kulje maassa retkeä,

Joll' armoisest' et katsois' suojeltuusi.

Ajassa, jolloin armos ei ois uusi,

Yhtäkään ei löydy hetkeä.

Mä pyydän kanssan', ilman henget, teitä,

Kun yhdess' yöllä saimme itkeä

Te kastetta, ma murhekyyneleitä

Nyt kiittään Herraa, joka kätkeä

Voi vaaroista kädellä laupeuden,

Ett' armon aamun antoi koittaa uuden.

Armahint', ah, aamuhetkeä!

(Viimeisten sävelten kaikuesía esirippu lankee).

Viides Näytös.

Ensimäinen kohtaus.

Lähellä Gilboan vuoria eräässä huoneessa, jossa on kaksi sivu-ovea vastakkain. Yön aikana.

(Saul, sittemmin Doeg).

Saul (tullen sivu-ovesta).

Oi, Jumalani! siis on alkanut

Vanhurskautes, jota halveksin,

Kauheesti kostaa mua synnistäin.

Kätesi alla vierin raskahan

Kuin mato maassa. Kurja kuitenkin

Ja mitätön on mullan kappale

Se, jota ihmiseksi mainitaan,

Kun omia hän tahtoo teitähän,

Sinusta luopuin, täällä kulkea.

Edestäsi hän kohta voimineen

Kuin tomu haihtuu henkäyksestäs.

Minusta kun sa, Herra, erkanit,

Siteisin kierryin kuolon, helvetin,

Ja vaiva, kauhistus mun saavutti.

En löydä sua nyt mä mistäkään,

En vastausta sulta kuulla saa,

En valkeuden kautt', en unien.

Profeetain suut taas itse sulkenut

I'äksi olen kysymyksillein.

Sua valkeudessa jos etsisin,

Niin sydämeni peittää pimeys

Vavistaen sen kaikki ytimet,

Unissa taas jos ääntäs ikävöin,

Mua näky, ääni kohtaa hirmuinen,

Kuin äsken, jolloin vaivuin unehen

Väsynehenä tunnon-vaivoistain;

Se uni vielä mua kauhistaa.

Ma tulevanan' olin Nobehen

Siell' etsimähän Herran neuvoa

Täss' Israelin suuress' ahdingossa.

Kun lähenin ma Herran alttaria,

Sen ympärillä pappein parven näin

Ja ylipäässä Ahimelekin.

Ja tahrattuna näin ne verehen,

Jok' alttarille juoksi, peitti sen.

Mun ehdittyä sinne, nostivat

Kätensä kaikki taivahasen päin

Ja murretulla äänin huusivat:

"Voi Israelin asujia, voi!

Ja kuningasta, kolmin kerroin voi!"

Ja alttarilla veri punainen

Äkisti syttyi tulen liekkihin

Ja syöksyi sieltä tulivirtana

Ylt-ympär' Israelin seutuja;

Vaan kotiani kohden semminkin

Se kuohuvana kulki koskena

Uhaten sille perikatoa.

Kun tuulen siivin sinne ennätin

Sit' auttaakseni häviöstänsä,

Niin autioksi aivan löysin sen,

Ja korvihini jylhän huminan

Sen raunioilta kuulin kuiskaavan:

"Mit' etsit täällä, surma sukusi?"

Vaan keskell' äänten vieno kuiskaus

Myös kuului mulle: "ällös hävityksen

Mua maassa etsikö" —- mä äänen tunsin:

Se ääni Mikalin ol' armahan.

Niin, hento henkensä jo mennyt lie

Pois kurjuudesta kurjan maailman.

Mä jätin hänen kuolon kitahan

Julmempi järjetöntä petoa,

Jok' asti kuolemahan pentujaan

Kuolosta koittaa päästää, torjua.

Hän päässyt on, se hyvä kuitenkin,

Isänsä armottoman vainon alta,

Ja kulkee siellä siivill' enkelin,

Miss' ilkeyden voim' ei vallitse.

Vaan muisto kuolostasi, enkeli,

Mua painaa niinkuin vuorten raskaus

Ja sieluhun tuo tuskat helvetin.

Ma kuolostasi kohta kostajan

Saan Davidista, jonka mainitaan

Nyt tänne käyvän vihamiesten kanssa.

Hän, David, johtamassa juuri nyt

Lie Filistean julmaa joukkoa.

Kun tänne puolesta hän Jumalan

Käy, ken voi olla häntä vastahan.

(Käy istumaan).

Tään tuskan alla ruumis raukkakin

Jo raukeaa. En yöhön useaan

Mä silmiäni ole unehen,

Jost' onnetonkin virvoitusta saa,

Kun muut ei löydy, saanut ummistaa.

(Nukahtaa levottomasti ja puhuu unissaan).

Ken kulkee tuolta, mua lähenee?

Haa, kiharasi tunnen hopeaiset —

Sa olet haamu Ahimelekin,

Sa haamu verinen. Ah, Ahimelek!

Jos oisin silloin kasvos arvoisat

Mä nähnyt, jolloin kuolos saavutit,

Et tahrattuna näin ois verehen.

Se oli Doeg, joka kavalin

Sai kielin suostumaan mun kuolemaas

Se oli Doeg, Doeg —

Doeg (kuultuaan nimensä tulee toisesta sivu-ovesta).

Herrani,

Täss' olen, käskyjäsi odotan.

Saul (vielä unen torroksissa tempaa viereltänsä keihään ja tähtää sillä

Doegia).

Kirottu henki, myös sä häiritset

Minulta lepoani.

Doeg (kumartuin maahan).

Kuningas!

Mua etkö tunne, palvelijatas?

Saul.

Sa Doeg olet, elävänä vielä.

Ma unten hourehissa luulin sun

Pahaksi hengekseni helvetistä,

Jok' otti päälleen muotos saatanaisen

Mua muistuttaakseen ilki-töistä, joihin

Hän kavalast' on mua vietellyt.

Sä elä rauhass'; et sa milloinkaan

Käteni kautta kuolemaan lie luotu.

Kun heikkouten' annoin vietellä

Mun neuvoasi seuraamaan, niin siitä

Ma seuraukset itse kantaa aion,

Enk' uhkaavata siitä kostoa

Osaksi sulle yhtään aio suoda,

Mut kokonaan sen kalkin tahdon juoda.

Vaan mitä sull' on täällä toimitusta?

Et multa saanut tänne kutsumusta.

Doeg.

Kun nimeäni mainitsevan kuulin

Sun äsken, mua kutsuneesi luulin.

Saul.

Sait nähdä nyt, mihinkä kauheaan

On epätoivohon mun saattanut

Sun neuvojesi seuraaminen; nyt

En lepoa ma löydä missäkään,

Ja öitten rauha mua pakenee.

En neuvoa nyt saa, en lohdutusta,

Kuin ennen aina, Jumalaltani.

Ja epätieto, minkä onnen mulle

Tuo huomis-päivä, vihamies kun, tänne

Jo tulemassa, meidät saavuttaa

Tää epätieto siit' on kauheaa.

Jos tiedon siitä saattaa mulle voisit,

Sen vaikka vielä helvetistä toisit,

Mä entiset kaikk' anteeks' antaisin

Ja neuvoasi vielä seuraisin.

Doeg.

Kentiesi voisin, herra kuningas,

Ma tiedon tuottaa sulle vakavankin,

Jos kokemaan sun saisin keinoa,

Jok' outoa on ennen sulle ollut.

Vaan turha lienee tuota ilmoittaa,

Kun sielussasi, pelkään, kauhistusta

Se nostattaa ja saattaa kurjan mun

Vihaasi, kenties hengen-vaarahan.

Saul.

Sa tosiaankin voisit aikahan

Senlaista saada? Sano suorahan,

Mik' on se keino. Sano viipymättä.

En synniksi ma lue sitä sulle,

Sen vannon.

Doeg.

Lupauksehesi luotan.

Siis tarkoin kuule, minkä ilmoitan.

Lähellä täällä, laaksoss' Endorin,

On vaimo, joll' on tarkka noidan henki,

Joll' ilmoittaa voi sulle asioita

Salaisiakin, vaikka tuonelaan

Ne olisivat kätkettyinä. Hänpä

Voi ajan tulevankin hämärästä

Sinulle ilmi saattaa seikkoja.

Häneltä hakemaan käy tietoja.

Saul.

Olenko niin jo kauas joutunut,

Ett' uskallat sa mua neuvoa

Näin rohkeasti niihin turvaamaan,

Joit' aina tähän asti vainosin?

Ja selvemmin nyt saatit näkyviin,

Mik' olet ollut pimeyden lapsi,

Kun sellaisia sull' on tuttavia.

Doeg.

Suo anteeksi ja muista lupaustas.

Ja muista, että heikko ihminen

Mä myöskin olen, joka jolloinkin

Voi tuntea, ett' elämässämme

On kohtaloita meillä vastassamme,

Joit' emme tunne itse ohjaavamme,

Vaan joiden johto kokonansa on

Käsissä henkein näkymättömäin.

Näin ollen, oli pakko mullakin,

Profeetain suut kun syystä suljetut,

Kuin itse tiedät, mulle olivat,

Luo noitain mennä neuvon-hakuhun,

Kun keinoa en muuta keksinyt.

Sen anteheksi mulle suonet nyt.

Saul.

Jos neuvoasi seuraisinkin, kuinka

On mahdollista mulle avata

Suut niiden, jotka multa kuolemaa

Odottavat?

Doeg.

Yön pimeydessä

Ja vaatettuna valhepukuhun

Sun käyminen on luolaan Endorin.

Saul (hetken mietittyään).

No, olkoon niin. Käy tietä neuvomaan

Ja palvelija yksi luotettava

Myöt' ota. Teitä tuolla odotan.

(Menee).

Doeg (yksinään).

Jo ammoin tehty täällä työni on.

Nyt joutilasna olen voimaton.

Tääll' olo käy jo mulle tukalaksi,

En henkeäinkään tunne vakavaksi.

Kuningas-kaapu kurjan Saulin yllä

On kulunut, eik' ole luja kyllä,

Ett' elkiäni sillä voisin peittää.

Se suoja siis mun kohta täytyy heittää.

Hänelle, vallassa jo hämmästyksen,

Suuremman vielä saatan hämmennyksen.

Tän' yönä vielä täältä päästä koitan.

Ja varmaan vaarat uhkaavat ma voitan

Sun avullasi, henki kavaluuden.

Sa mulle keinon keksinet viel' uuden.

(Menee).

Toinen kohtaus.

Endorissa, yön aikana. Taivas on synkässä pilvessä

ja ukkonen kuuluu.

(Näytelmäsillan perällä näkyy noidan luola. Ammiel tulee ontuen, sitten eräs kansalainen).

Ammiel.

Hoh, hoh! Toista on tosiaan kulkea näin yön pimeydessä ja raju-ilmassa, kuin kirkkaana päivänä viheriöillä kedoilla kaitsea lammaslaumaa ja riemuita vasikkain kipakasta. Nyt, Jumala paratkoon, iloitsevat Filistean pakanat oinasteni lihavuudesta, kun minun poloisen pojan täytyy piileä henkeäni heiltä täällä erämaan varjossa. Mutta ken kulkee tuolta? Abrahamin Jumala varjelkoon, jos se vaan on joku vihollinen. (Vetäytyy syrjään ja kansalainen tulee esiin). Ahaa, naapurinihan tuo onkin. (Kovaa). Hei ystävä, oletko sinäkin lähtenyt tänne yön selkiin? Mitä täällä toimitat?

Kansalainen.

Ammieliksi tunnen sun äänestäs. Vielähän kysyt, mitä täällä toimitan, kun varmaan tiennet, miksikä hävityksen pesäksi pakanat ovat kotini tehneet. Töin tuskin pelastin kurjan henkeni hävityksestä, johon kaikki omaisuuteni joutui.

Ammiel.

Kurjuutta, kurjinta kurjuutta! Minultakin on kallista tavaraa ryöstetty. Hirveätä on näin suojatonna ja rampana kuljeskella raju-ilman vallassa.

Kansalainen.

Niin, Israel! majasi ovat kukistuneet, taivaasi on synkkä ja kauhistava ja uhkaa ukkosen liekillä maallesi peri-häviötä.

Ammiel.

Oletko tosiaankin kaiken tavarasi hukuttanut? Tottahan sulle kumminkin niin paljo jäi, että voit maksaa mulle velkasi, jolla tuonnoin sinua tarpeessas autin. Vahinko, jota kärsin, pakoittaa mun sitä sulta vaatimaan.

Kansalainen.

Oletkos mieletön? Kuinka luulet nyt voivani suorittaa sulle velkani, kun ei rahtuakaan tavarastani jäänyt? Jo ennen tätä oli omaisuuteni sodan kustannuksista ja kuninkaan veroista niin vähentynyt, että velkaannuin ja velkamiesteni armosta vaan pystössä pysyin.

Ammiel.

Kurjan kuninkaamme syy on tämä kaikki. Mitä hän itse ei ehtinyt meiltä ottaa, sen hän toimitti vihollisten jalkoihin. Häneltä on tämä onnettomuus tullut.

Kansalainen.

Lienet kyllä oikeassa. Usein olen muistanut, mitä Jumalan mies, pyhä Samuel vainaa Ramatassa muinain jutteli kuninkaan oikeudesta, kun kansa kokoontui sinne kuningasta häneltä pyytämään. Muistatko tärkeitä sanojansa?

Ammiel.

Enhän niitä kuullutkaan, eikä minulla silloin ollut aikaa juosta kaikkiin kansan kokouksiin profeetain saarnoja kuultelemaan.

Kansalainen.

Minä muistan ne vielä aivan selvään. Sanat kuuluivat näin: "Tämä pitää oleman kuninkaan oikeus, joka teitä vallitseva on. Teidän poikanne ottaa hän ja panee vaunu- ja hevoismiehiksensä, ja vaunuinsa edelläjuoksijaksi; ja panee päämieheksi tuhannen ja viidenkymmenen päälle, ja kyntäjäksi kyntämään hänen peltoansa, ja elonleikkaajaksi hänen eloonsa ja hänen sota- ja vaunukalunsa tekijäksi. Ja teidän tyttärenne ottaa hän voidetten tekijäksi, keittäjäksi ja leipojaksi. Hän ottaa myös teidän parhaat peltonne, viinamäkenne ja öljypuunne, ja antaa ne palvelijoillensa. Ja ottaa teiltä kymmenekset teidän jyvistänne ja viinastanne, ja antaa huovillensa ja palvelijoillensa. Hän ottaa myös teidän palvelijanne ja piikanne, teidän parhaat nuorukaisenne ja aasinne, ja panee työhönsä. Ja ottaa teidän laumastanne kymmenekset; ja teidän pitää oleman hänen orjansa. Niin te silloin huudatte teidän kuninkaanne tähden, jonka olette itsellenne valinneet; vaan silloin ei Herra kuule teitä". Jo ammoin on tämä profeetan ennustus käynyt toteen. Kuitenkin olisimme tämänkin kurjuuden kärsineet ja kuninkaamme olisi meille vieläkin otollinen, jos hän olisi pysynyt Herran sotamiehenä eikä noussut Herraa ja Hänen palvelijoitansa vastaan. Nyt ei hän näy olevan mies päältämme torjumaan vihollisia, sillä Herran henki on hänestä paennut ja luottamus hänehen kansasta kadonnut.

Ääni noidan luolasta.

Niin, lankeemukses on nyt, Israel,

Jo lässä, josta lausui Samuel.

Sa jumalastas ylpeiletkö vielä,

Kun pakanat jo uhkaavat sun niellä?

Kansalainen.

Hui, kuulitko sitä kamalaa ääntä? Se tuntui kuin olisi se tullut tuonelasta.

Ammiel.

Rientäkäämme täältä. Auta, veikkonen, minua pikemmin kulkemaan; sillä sairaus ja vavistus ovat tehneet mun saattamattomaksi.

(Mennessänsä kohtaavat Saulin, Doegin ja palvelijan, jotka valhepuvussa lähenevät luolaa).

Kansalainen.

Herra armahda! manalaiset ovat jo nousseet maasta. Näetkö tuolla noita kolmea haamua? (Juoksee pakoon).

Ammiel.

Ystävä, armas ystävä, älä jätä minua tänne. Kuule, se velka, josta mainitsin, jääköön kauemmaksi aikaa suorittamatta. Haa, väärä ystävä, sä jätät minun. Herra Zebaot minua varjele! Jos vaan pääsen tästä hädästä, saat, petturi, maksaa velkasi viimeiseen ropoon asti, vaikka vapaudellas. (Ontuu tiehensä).

Kolmas kohtaus.

Samalla paikalla.

(Saul, Doeg ja palvelija, sitten noitavaimo).

Saul.

Kutk' olivat nuo? Joskus muistelen

Ma kuuleheni äänen käheän,

Min päästi toinen; vaikka silloin ei

Näin hätähuudolta se kuulunut.

Doeg.

Yö-kulkijat kutk' olleet lienevät.

(Itsekseen).

En ihmettele, että muistelet

Sä vielä ääntä korpin käheää,

Jonk' ennen kuulla hetkellä sait sillä,

Joll' alkoi sulle lankeemukses aika.

(Kovaa).

Varoillasi nyt ollos, kuningas,

Jo saavutimme paikan määrätyn.

Saul.

Jos niin on, tehtäväsi kohta tee.

Doeg (astuu luolan ovelle ja kolkuttaa).

Nimessä Astharothin, Dagonin

Ja Baalin mulle ovi avaja.

(Luola aukenee, jossa nähdään himmeässä valossa kaikellaisia noidan kapineita).

Noita.

Oletko Doeg? Kutka lienevät

Nuo kaksi kanssas? Ethän pauloihin

Sa sieluani aikone vaan saattaa?

Kun kyllä tiedät, kuinka menetellyt

Saul meikäläisten kanss' on, kuinka hän

Hävittänyt on noidat, velhot maasta,

Miks' saatat tänne tuntemattomia,

Todistamahan mua vastahan?

Doeg.

Sa Saulin tiedät velhoin suosijoita

Myös vainonneen. Siis turha luulos on,

Ett' ansaan saattaa pyytäisin mä noita,

Kun itse saisin saman tuomion.

Saul.

Ma Israelin Jumalassa vannon,

Ett' en mä, vaikka Israelita,

Sinua saata kuolon vaarahan,

Vaan palkan sulle annan runsahan,

Jo tahtoani tahdot noudattaa.

Nyt tenhovoimas saata liikkumaan

Ja tuonelasta tuota vastaus

Vakaille kysymykselleni, joissa

Ei vastahasi ole vilppiä.

Ja vastaus se mulle ilmi tuo

Sen hengen kautta, jonka mainitsen.

Noita.

Jos luottamus ja usko taikahani

On sulla, kysy, vastauksen saat.

Saul.

Herätä mulle Samuelin henki,

Profeeta vainajan; mä hänen suusta

Halajan kuulla vastauksia.

Noita (käyttäin outoja loihtukeinoja).

Maa, manner, kätkös auki luo

Ja ihmeitäs sielt' ilmi tuo!

Sun porttis, Tuoni, auetkoot

Ja vastustukset rauetkoot

Pois kaikki tyhjäks' siltä tieltä,

Jok' ohjaa kuollehia sieltä.

Niin suoraks' sieltä tulkoon tie,

Kuin tie se, joka sinne vie,

Ett' astua se tänne vois,

Jonk' ääntä kysyjä tää sois

Nyt kuulla. Tuoni, hetkeks' saata

Hän kulkemahan tätä maata,

Suo hänen täällä kerran vielä

Puhua elävitten kiellä.

(Vaikenee ja vaipuu hetkeksi salaiseen tarkastukseen).

Saul.

Ilmoita, mitä näet, kuulet, noita.

Noita.

Ma maasta nousevan nään jumaloita.

Saul.

En tullut tänne jumaloita maan

Mä näkemähän enkä kuulemaan.

Noita.

Erillähän mä miehen harmajan

Nään tuolla myöskin maasta nousevan.

Hän vaatetettuna on hamehella

Ja nyt hän tulisella katsehella

Sinuhun katsoo.

Saul.

Hän on Samuel!

(Kumartuin maahan).

Vanhurskas henki! Nyt on Israel

Hädässä, kuningas on neuvoton;

Minusta Herran henki mennyt on.

Vaikk' etsisin ma kuinka Jumalaa,

En löydä Hänt', en vastausta saa.

Noita (huutain suurella äänellä).

Saul, miksi näin mun olet pettänyt?

Mun viekkahasti ansahas sait nyt.

(Doegille).

Kavala Doeg, poika perkeleen!

Nyt viekkaan luulit tehnees askareen,

Kun vihamiehen, kuolon valtoihin

Sait henkeni; mut Tuonen aaltoihin

Saa kurja henkes uimaan mennä ennen,

Kuin pettynyt mä täältä sinne mennen.

(Syöksee väkipuukon Doegin rintaan).

Avoinna sulle helvettiin on tie.

Nyt mestarilles terveisiä vie!

Doeg.

Kirottu noita, mitä teit sä nyt?

Mä itseni, en sua pettänyt.

Haa, täänkö palkan kavaluus nyt tuotti,

Johonka henken' äsken vielä luotti.

(Kaatuu).

Saul (rientää palvelijansa kanssa apuhun).

Oletko hurja? Työn ja vimmatun

Nyt teit. Ei ollut tätä ansainnut

Hän. Auta, hän on kuolemaisillaan.

Noita.

Kyykäärmeen myrkyss' oli voideltu

Se veitsi, joka hälle haavan toi.

Ei keinoa viel' ole koiteltu,

Eik' koitella, jok' auttaa häntä voi.

Saul.

Mut kuitenkin hän oli viaton

Petoksehen, jost' epäelit häntä,

Ja syyttä sai hän kuolon kauhean.

Noita.

Hän viekkaudess' oli ehtinyt

Niin kauas, etten asioissa näissä

Näin hämärissä muuta taitanut

Kuin kavaluutta hältä vartoa

Havaittuani hänen valhetelleen. —

Kuningas parka, jos sa kavaluuden

Sen tuntisit, jot' aina vastahas

Hän käyttänyt on, ehk'et kuoloaan

Näin surkuttelisi. Jos vihamies

Et olisi sa lahkolaisillemme,

Sinua sääli olisi mun, että

Kyykäärmettä näin kauan kasvatit

Ja tietämättä hoidit rinnoillas.

(Palvelijalle).

Hän täältä saata, sillä raadollinen

On olemaan hän seurass' ylevässä.

(Saulin viittauksesta korjaa palvelija kuolleen luolasta).

Noita (Saulille).

Valalla vielä vanno jumaloitse,

Tääll' ettet koston toimiss' askaroitse.

Saul.

Sen vannon vilpittömällä mä suulla.

Suo Samuelin ääntä mun nyt kuulla.

(Noidan tehtyä muutamia taikatemppuja alkaa ääni kuulua luolan perältä).

Ääni.

Saul, Kiis'in poika, mitä hankitset,

Kun kuolleitten sa rauhaa häiritset?

Levottomuudellako tahdoit kostaa

Minua, kun sa annoit mua nostaa

Majoista rauhaisista autuaitten

Levottomuuteen näitten kurjain maitten?

Miks' olet, sano, mua vaivannut?

Saul (kumartuin).

Vanhurskas! Herralt' olen kaivannut

Ma neuvoa. Kun erinnyt Hän on

Minusta, olen aivan neuvoton.

Vihollis-joukko maata ahdistaa,

Ja Israelia se kauhistaa.

Ma neuvoa sun kutsuin antamaan,

Mitenkä auttaa ahdistuksessaan

Voi Herran kansaa. Pyhä, vanhurskas,

Suo vaivaisen mun kuulla neuvoas.

Ääni.

Miks' et sä neuvojani täyttänyt,

Joit' annoin Herran puolest' elämässä.

Sanansa Herra ain' on täyttänyt

Ja täyttävä on kohdassakin tässä.

Sun kansoines on Hän nyt hyljännyt

Ja rangaistuksensa on aivan lässä.

Sinulta valtakuntas otetaan

Ja Davidille kohta annetaan,

Kun tahtoa et Herran täyttänyt

Etk' Amalekilaisia käyttänyt

Vihaansa: siitä koston saat sä nyt.

Vuodattamasi veri, viaton

Sinua vaatii tilin tekohon.

Ja Herra kostaa sua siitäkin,

Ett' epäjumalaisiin noitihin,

Lakinsa unhottain, sa tahdoit luottaa.

Siis kuule, minkä Herra sulle tuottaa:

Filistealle voiton suuren suo

Hän huomenna ja sulle surman tuo.

Kun kulkemass' on päivä huominen,

Sun poikines on täältä käyminen.

Jo ennenkuin on päivä loppumassa,

Olette tykönäni tuonelassa.

(Ukkonen, joka yhä on yltynyt, räjähtää kovasti. Saul vaipuu hermotonna maahan. Noitavaimo ja palvelija rientävät säikähtyneinä apuhun).

Noita.

Oi herra, että sielus säikähtyy

Näit' tapauksia, ei ole piikas syy.

Sanaasi tottelin ja käteheni

Ma panin sielunikin ollakseni

Sinulle kuuliainen. — Kuningas,

Nyt virvoitusta ota pii'altas.

Ma virvoittavan ruoan laitan sulle,

Mi ruumihillesi voi murretulle

Taas väkeä ja elävyyttä tuottaa.

Sä pelkäämättä siihen taidat luottaa.

(Saul nousten istuallensa viittaa kieltävästi).

Palvelija.

Kuningas, seuraa hänen tahtoansa,

Ja ota vaikka hiukka ruoastansa.

Rasittanut on sua päivän työ,

Nyt raukais' sua rauhaton tää yö.

Saul.

No, olkoon niin. En maannut, enkä syönyt

Ma ole kaukaan aikaan.

(Itsekseen).

Kohta lyönyt

Siis hetki viimeinen jo mulle on.

Vaan Herran tahto tapahtukohon.

(Väliverho lankee).

Neljäs kohtaus.

Gilboan vuoriseuduilla. Aamulla varhain.

(Saul ja Jonathan aseenkantajinensa ja sotaväkineen; sittemmin Abner, pakenevia sotamiehiä ja Amalekilainen nuorukainen).

Saul (Jonathanille).

Keneltä kuulit, että Isain poika

On Filistean joukon jättänyt?

Se varma on, ett' eilis-päivähän

Ast' ollut on hän luona Akiksen,

Vihollis-kuninkaan ja ystävänsä.

Sen vakavilta kuulin vakojilta.

Kuningas Akis hänen asettanut

Päämieheks' oli henkivartijainsa.

Niin uskottuna oli miehenä

Hän eilen vielä vihamiehillemme.

Mist' on tää muutos äkkinäinen tullut?

Jonathan

Viel' eilen kulki Akiksen hän kanssa,

Mut sen hän teki siihen pakotettu.

Vaan myöhemmiltä tiedustelijoilta

Ma varmaan tiedän hänen luopuneen

Vihollis-joukosta, kun joutunut

Päämiesten hän ol' epäluulohon.

Ja ehdollansa itsensä, mä luulen,

Hän saatti heille arveluttavaksi,

Näin päästäksensä miekkaa kantamasta

Isäinsä maata vastaan kansan kanssa,

Jok' ain' on hälle inhottava ollut;

Pakosta vaikka tämän suosiota

Hän etsi äsken. Joka Davidin

Ja rakkauden hänen sielussansa

Isäinsä maata kohtaan tuntee vaan,

Ei usko, että koskaan vihamiesnä

Hän lähetä vois Israelia.

Saul.

Jaa, maassa muita hurskaampi hän on.

Hänt' Israelin Herra siunatkoon.

(Sota-ääniä ja meteliä alkaa kuulua).

Haa, kuuletteko? Abner joukkoneen

Vihollisen kanss' on jo ottelussa.

Nyt rientäkäämme sinne, Jonathan.

(Aseenkantajalleen).

Käy telttihini kruunu kultainen

Minulle ensin sieltä noutamaan.

Jonathan

Mit' aiot, isä, kruunull'? Aikonetko

Sill' itsesi sa tunnetuksi tehdä

Vihollisillemme ja käännyttää

Aseensa kaikki itse puolehes?

Sit' Israeliss' yksikään ei sois.

Ei, isä armas, kruunu jätä pois!

Saul (pannen aseenkantajan tuoman kruunun päähänsä).

Ei vaaraa yhtäkään. Ma toki lien

Jo ennestänsä heille tuttu mies.

Ja nytkin toivon, että miekkani

Mä iskennästä heiltä tunnetaan.

Kuninkahana tahdon heille tuolla

Mä näyttäitä —

(Itsekseen).

Tai, oikeammin, kuolla.

(Syleillen Jonathania).

Sinusta, armas, sua siunaten

Nyt murhemiellä hetkeks' erkanen.

Jonathan (liikutettuna).

Mintähden mieles' on nyt murheinen,

Kun sielus on, sen tiedän, urhoinen.

Pois rientäkäämme sotamelskeesen.

(Menee sotureineen).

Saul (katsellen hänen jälkeensä, itsekseen.)

Uljuutta, voimaa täynnähän hän lähti.

Hän, loistain nyt, kuin kirkas aamutähti,

Ihmeenä ihmisille kullassaan,

On kohta, ah kuink' kohta multaa vaan!

Et uhria Sa, Herra, suurempaa

Ja puhtaampata synnin maasta saa,

Kuin minkä multa syntieni tähden

Vanhurskautes vaatii. Täältä lähden

Ma kaipauksetta, kun hän poiss' on.

(Väelleen).

Nyt, miehet, miekoin urho-tekohon!

(Lähtee viimeisen sotajoukon kanssa. Yksinäisiä pakenijoita Abnerin joukosta juoksee ohitse; viimein koko joukko tuoden väkitungoksessa Abnerin myötänsä).

Abner (häärien vihan vimmassa paljastetulla miekalla).

No, seisokaatte, miehet epäkelvot,

Te järjettömät, tyhmät tomppelit!

Jotk' ilman syyttä, niinkuin lampahat,

Sen vihollisen eestä pakenette,

Jot' useasti ennen kurititte.

Te häijyt konnat, kurjat pelkurit!

Viel' ettekö nyt seista rohkene,

Vihollinen kun näkymättömissä

On teistä, koirat, hiiden syöttiläät?

Kuin niityll' lehmät paarmain puremat

Kesällä kiilivät, kun koittavat

Ne päästä syöpäläisistänsä, joita

Omassa ruumiissansa kantavat,

Vaan joista eivät pääse paeten,

Niin tekin, pöllöt, pelkuruuttanne

Omassa mielessänne pakenette,

Jost' ette juosten pääse kumminkaan.

Jok' ei nyt kohta tahdo seisahtaa,

Hän miekan kärjen rintahansa saa.

Vihollisjoukon valtaan kuninkaamme

Te heititte nyt, häpeäksi maamme.

Voi kirouksen mustaa päivää tätä,

Voi Israelin suurta häpeätä!

(Viedään väkisin väkitungoksessa pois. Muutamain pakenijain jälestä tulee Saul verisenä ja horjuvin askelein aseenkantajansa nojassa).

Saul.

Seisahtukaamme tässä, kauemmaks'

Ei sovi sotarinnasta mun mennä.

Näin kauaskaan en sielt' ois lähtenyt,

Jos heikkoudest' en ois nääntynyt,

Kun vertani jo liian vuodatin.

Käy kypärilläs vettä noutamaan

Lähellisestä lähtehestä, että

Tulista kieltä sillä jäähdytän

Ja kasvoiltani verta virutan.

(Aseenkantaja menee).

Henk' olisi nyt tosin vielä altis,

Vaan liha kuoleva on aivan heikko.

(Eräs pakeneva nuorukainen tulee).

Nuorukainen.

Voi, kuninkaani, päivää murehen!

Uroosi, Israel, on kaatunut.

Sen surusanoman nyt sulle tuon.

Saul.

Sun Jonathanin joukost' olevan

Ma tunnen. Sano, onko poikani

Jo kuollehena? Sitä varmahan

Sa voivotellen aiot ilmoittaa.

Nuorukainen.

Pois Israelin kunnia on hän.

Jo murrettu on kilpi väkevän.

Hän, jonka jouts' ei ennen harhaillut

Tapettujen verestä eikä nyt,

Kedolla kirotull' on kaatunut.

Nyt kukkas, Israel, on nääntynyt.

Saul.

Eläissähän hän oli mulle kallis,

Kalliimpi kenties vielä kuoltuaan.

Rakasta muistoaan en suinkaan sallis

Ma vaihtumahan kultaan kaiken maan.

Mua virvoittaakses kerro kuolostaan.

Nuorukainen.

Jalompata ei silmä nähdä voi,

Kuin taistelua tämän sankarin.

Kuin liukas kotka, lentons' aina loi

Hän sinne, sota miss' ol' ankarin.

Kun ympäriltä uskollinen seura

Ol' uupunut ja itse vaipunut

Jo polvilleen, kuin raju jalopeura

Hän soti viel' eik' ennen kaatunut,

Kun vihamiehist' oli joukko suuri

Tapettu; sitte henkensä hän heitti.

Ja ympärillä oikein oli muuri

Vihollisjoukosta, mi maata peitti.

Pois, kuningas, sun täält on kulkeminen.

Vihollisen jo kuuluu karjuminen.

Saul.

Pois lähde täältä. Minä tänne jään.

Sä henkes säästä vielä elämään.

Nuorukainen.

Mä käskyäsi, herra, tottelen

Sun jättäen nyt Herran kätehen.

(Menee).

Saul (itsekseen).

En tiedä oikein, murheellako vai

Ilolla kuoloansa muistelen.

Hän nuorena jo urhon kuolon sai

Valossa kunniansa loistaen.

Ja tuskin tainnen onnettomuudeksi

Lukea kuoloaan, joll' ikuiseksi

Ajaksi sankarin sai mainehen,

Jonk' kautta unhotuksen merehen

Nimensä kallis milloinkaan ei vaivu. —

Nyt kansaa armahtamahan jo taivu,

O Herra! Olkoon uhri sovinnon

Tuo Jonathanin veri viaton

Vioista, joita tehnyt kansas on

Mun tähten'; - ota taas se armohon.

(Aseenkantajalle, joka seisoo hänen edessänsä tariten vettä).

Taritsemastas virvoituksest' en

Enää mä huoli; nytpä tarvitsen

Mä virvoitusta siitä lähtehestä,

Miss' synnin verivammat voidaan pestä.

Et mua saattaa lähtehen luo voi sen,

Vaan palveluksen voit sä tehdä toisen.

Kuin näät, en taida henkeäni säästää

Vihollisilta, mut sa taidat päästää

Mun joutumasta heidän valtahansa

Elossa ollessain ja pilkastansa.

Kuin mies nyt vedä miekkasi ja sillä

Lävistä rintan', että elävillä

En silmillä mä nähdä pakanain

Sais ilkkumista, pilkkaa kuollessain.

Aseenkantaja.

En, herra kuningas, en milloinkaan

Voi suostua ma sua murhaamaan.

Ja ennen kuolon kuudenkertaisen

Mä itse kärsisin, kuin murhaten

Kuninkahani verta vuodattaisin.

Saul.

Vaan palvelus se sult ois kaunokaisin.

Niin uskollist' et työtä tehnyt ennen

Viel olisi. — No, kuinka täältä mennen,

Lie yhtä, kun mun mennä kuitenkin

Täytyypi.

(Paljastetulle miekallensa).

Ystäväni armahin,

Et palvellessas ennen pettänyt

Minua milloinkaan, niin tylsä nyt

Et terävyydeltäsi suinkaan lie,

Ett' ihmissydämeen ei sulle tie

Viel' aukeisi. Täss' on nyt tieni pää.

Hyvästi, maani, kansoinesi jää!

(Lankee miekkaansa).

Aseenkantaja.

Oi Israel! nyt suurin setripuu

Sun kukkuloiltas kaatui myrskyn alla,

Hän, jonka latvan päässä loisti kuu

Ja päivä Israelin taivahalla,

Mataapi maassa mullan vertaisena.

Te kummut Gilboan, älkäätte kastehena

Taivaasta saako koskaan siunausta,

Ketonne vihreinkin ain' olkoon musta,

Joll' ei voi nähdä kukka-kaunistusta,

Kun kunnia siell' Israelin suurin

On temmattu jo maasta perin juurin.

Ja älköön nousko Herran etehen

Sielt' uhri-savu, missä verehen

Nyt Herran voideltu on uupunut

Ja sankari tää suuri kaatunut.

Hän, jonka miekka viel' ei tyhjänä

Verestä vihamiesten palajanut,

Makaapi tuossa nyt jo kylmänä;

Hän miekallaan on vihdoin saavuttanut

Vihollisensa muita suurimman,

Kun oman sydämensä horjuvan

Hän sillä saavutti. — Mä myöskin tehdä,

Kuningas, tahdon laillasi; en nähdä

Voi pakanoiden pilkkaa ilkiää.

Hyvästi, maa, mun puolestainkin jää.

(Syöksyy miekkaansa ja kuolee. Hetken päästä tulee eräs Amalekilainen nuorukainen, huomaa Saulin ja tarkastaa häntä).

Amalekilainen.

Ken tuossa on? Se Saul on tosiaan.

Häneksi tunnen tuon jo kruunustaan.

(Saul herää tainnoksistaan ja huomaa nuorukaisen).

Saul.

Oletko, sano, Israelilainen?

Amalekilainen.

Ma olen nuori Amalekilainen,

Vaan Israelin palveluksess' ollut.

Saul (itsekseen).

Hän tänne Herran suomast' ehk' on tullut.

Ma Samuelin sanonehen kerran

Nyt muistan, että sallinnasta Herran

Viel' Amalekin jäännöksistä mulle

Tulisi kostaja. Kun murretulle

Vanhurskauttas, Herra, vielä näytät,

Niin toivon, että armoaskin käytät

Ja sielustani huojennat sen vaivan,

Jok' elämässä täss' on sitä aivan

Raskaasti painanut. Kun kuljen

Nyt tuonelahan, itsen' armoos suljen.

(Amalekilaiselle).

Minulle vielä tehdä palveluksen

Sa voit, jos multa kuolon ahdistuksen

Nyt päätät. Tuossa miekkan' on,

Vaan itse olen sitä voimaton

Poveeni painamaan. Sa tee se työ

Ja mulle jouduta jo kuolon yö.

Ja kruununi sa Davidille vie.

Mies Israeliss' ainoa hän lie,

Jollenka Herra suonut on sen pestä

Verestä tästä Saulin syntisestä.

Nään sielun silmin, kruunu, tulevassa

Ajassa loistavan sun kunniassa.

Ja nähdä saa viel' Israelin kansa

Profeetan olleen Saulin kuollessansa.

(Painaa Amalekilaisen avulla miekan rintaansa ja kuolee).

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

The Project Gutenberg eBook of Saul, by Antti Törneroos

JÄSENET:

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE