Uhkea markiisi
Date: 2022-04-24T00:00:00+00:00
Keywords: France -- History -- Louis XIII; 1610-1643 -- Fiction; Revenge -- Fiction; False imprisonment -- Fiction; Man-woman relationships -- Fiction; Treasure troves -- Fiction; Escapes -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Uhkea markiisi

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Uhkea markiisi

Author: Rafael Sabatini

Translator: Alpo Kupiainen

Release date: April 24, 2022 [eBook #67916]
Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Original publication: Finland: Arvi A. Karisto Oy, 1923

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/67916

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UHKEA MARKIISI ***

UHKEA MARKIISI

Kirj.

Rafael Sabatini

Englanninkielestä ["Bardelys the Magnificient"] suomentanut

Alpo Kupiainen

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Oy, 1923.

SISÄLLYS:

I. Vedonlyönti
II. Kuninkaan toivomukset
III. René de Lespiron
IV. Tyttö kuutamossa
V. Varakreivi de Lavédan
VI. Toipuvana
VII. Eustachen vihamielisyys
VIII. Valokuva
IX. Öinen hälytys
X. Kuolleistanoussut
XI. Kuninkaan käskynhaltija
XII. Toulousen tuomioistuin
XIII. Yhdennellätoista hetkellä
XIV. Salaa kuuntelemassa
XV. Herra de Chatellerault raivoissaan
XVI. Kalpa käteen
XVII. Ganymeden lörpöttely
XVIII. St. Eustace itsepäisenä
XIX. Piitä ja terästä
XX. Blagnacin salamurhaajat
XXI. Ludvig Oikeamielinen
XXII. Riisumme satulat

I

VEDONLYÖNTI

»Siinä paha, missä —» kuiskasi La Fosse korvaani. Nämä sanat ja hänen merkitsevä katseensa saivat minut kääntymään ympäri tuolillani.

Ovi oli aukaistu, ja sen aukossa seisoi tanakka vartaloinen kreivi de Chatellerault. Lakeija, jonka liverissä oli minun vaakunani värit, punainen ja kullankeltainen, ja jonka selkä oli taipunut nöyrään kaareen, otti parhaillaan vastaan hänen hattuaan ja vaippaansa.

Seurue kävi äkkiä hiljaiseksi. Ilmassa oli hämmästyksen tuntu, sillä olimme kuulleet, että Chatellerault oli masentunut lemmenjumalan kilpatantereella saamastaan kolauksesta, emmekä odottaneet näin pian näkevämme häntä pöydässä, jossa — niin ainakin minä kerskailin — iloinen hilpeys oli puheenjohtajana.

Ja niinpä sai kreivi lyhyen hetkisen seisoa salini kynnyksellä samalla kun me katselimme häntä kaulojamme kurkottaen, ikäänkuin hän olisi ollut joku uteliasta huomiota herättävä olento. Sitten pääsi tyhjäpäiseltä La Fosselta tukahdutettu nauru, joka tuntui murtavan lumouksen. Minä rypistin otsaani. Se oli äärimmäisen epäkohtelias teko, jonka vaikutus minun oli millä hinnalla hyvänsä saatava haihdutetuksi.

Hypähdin pystyyn niin äkkiä, että tuolini liukui runsaasti puoli metriä kiiltävällä parkettilattialla; kahdella harppauksella olin kreivin edessä ja ojensin hänelle käteni lausuakseni hänet tervetulleeksi. Hänen tarmoton kädenpuristuksensa osoitti, että häntä jäyti suru. Kun hän astui kynttilöiden kirkkaasti valaisemaan saliin, tunkeutui hänen vantterasta ruumiistaan syvä, murheellinen huokaus.

»En luullut tapaavani täällä näin paljon väkeä», sanoi hän. Ja hänen seuraavat sanansa selittivät syyn hänen alakuloiseen sävyynsä. »Kuningas, herra de Bardelys, on kieltäytynyt ottamasta minua vastaan; ja kun aurinko on laskenut, täytyy meidän, hovin pienempien tähtien, turvautua kuuhun saadaksemme valoa ja iloa.» Hän teki minulle keikailevan kumarruksen.

»Olenko minä siis yön valtias?» laskin nauraen leikkiä. »Vertauksenne on enemmän leikillinen kuin sattuva, sillä kuu on kylmä ja ynseä, mutta saatte nähdä, että minä olen aina lämmin ja sydämellinen. Olisin toivonut, että joku vähemmän harmillinen seikka kuin hänen majesteettinsa epäsuosio olisi suonut minulle sen ilon, että te kunnioitatte pöytääni läsnäolollanne.»

»Eipä teitä turhanpäiten nimitetä uhkeaksi», vastasi hän, kumartaen toistamiseen välittämättä maireihin sanoihini sisältyvästä pistoksesta.

Purskahdin nauruun, jätin kohteliaisuudet siihen ja vein hänet pöytään.

»Ganymedes, paikka herra kreiville. Gilles, Antoine, pitäkää huolta herra de Chatelleraultista. Basile, viiniä herra kreiville. Liikkukaa vilkkaasti!»

Yhdessä tuokiossa oli hänestä tullut puuhaisan huomaavaisuuden keskipiste.

Mutta hänen tulonsa aiheuttama pidättyminen hillitsi yhä seuruetta, sillä Chatelleraultista ei moni pitänyt, ja hänen saapumisellaan oli hyvin samanlainen vaikutus kuin pääkallon ilmestymisellä egyptiläisten pitoihin.

Pelkäänpä, että kaikista niistä iloisista ystävistä, jotka istuivat pöydässäni — heidän joukossaan oli vain harvoja, jotka eivät olleet saaneet tuntea hänen valtaansa — oli tuskin ainoatakaan, joka olisi välittänyt salata halveksumistaan kukistunutta suosikkia kohtaan. Sen, että hän oli kukistunut, ilmaisivat meille yhtä hyvin hänen sanansa kuin kaikki se, mitä ennestään tiesimme.

Mutta omassa talossani tahdoin säästää häntä etukäteen maistamasta sitä kalseutta, jota koko Pariisi hänelle huomenna osoittaisi; senvuoksi esiinnyin isäntänä niin kunnioittavasti ja ystävällisesti kuin asemani suinkin saattoi vaatia, kohdellen häntä perin sydämellisesti, samalla kun panin viinit virtaamaan entistä runsaammin sulattaakseni jäisen jäykkyyden muiden vieraitteni käytöksestä.

Ponnistukseni eivät menneet hukkaan. Rypälemehun kirvoittava vaikutus alkoi vähitellen tuntua. Hyvä tuuli levitti uudelleen vaippansa meidän yllemme; kommat ja leikinlasku maustivat naurun säestämää puheluamme, kunnes ilonpidostamme aiheutuvan melun täytyi avoimista ikkunoista kantautua elokuun illan keveän tuulenhengen mukana St. Dominique-katua, Enfer-kadun poikki kenties aina Luxembourg-palatsin asukkaiden korviin saakka, kertoen heille, että Bardelys ystävineen taaskin vietti noita hurjia kemujaan, jotka olivat tulleet Pariisissa puheenparreksi ja jotka osaltaan olivat melkoisessa määrin olleet aiheena ihmisten minulle antamaan liikanimeen »Uhkea.»

Mutta kun maljat myöhemmin kävivät vallattomiksi ja niitä esitettiin vähemmän henkilön tai asian kuin itse viinin tähden, muuttuivat sukkeluudet rohkeammiksi, menettäen varovaisen, hillityn sävynsä; harkitsemattomuus leijaili jonkun aikaa yllämme vaanivan petolinnun tavoin, iskien sitten äkkiä keskellemme La Fosse-houkkion sanoissa.

»Hyvät herrat», sopersi hän hänelle ominaiseen teeskennellyn narrimaiseen tapaan ja silmäillen kalseasti Chatelleraultiä, »haluan esittää teille maljan.» Hän nousi varovasti seisoalleen — hän oli päässyt siihen tilaan, jossa varovainen liikkuminen on perin tarpeellinen. Siirtäen katseensa kreivistä puolillaan olevaan lasiin. hän antoi lakeijalle merkin täyttää sen. »Reunoja myöten, hyvät herrat!» hän komensi. Sitten seuranneen hiljaisuuden aikana hän koetti seisoa toinen jalka lattialla ja toinen tuolilla; mutta kun tasapainon säilyttäminen siten kävi vaikeaksi, tyytyi hän seisomaan suorana, vakavammassa, jos kohta ei niin maalauksellisessa asennossa.

»Hyvät herrat, esitän maljan Ranskan verrattomimmalle, kauneimmalle, kylmimmälle naiselle, jonka saavuttaminen myöskin on vaikeinta. Juon maljan niiden hänen tuhansien sulojensa kunniaksi, joista maine on meille kertonut, ja hänen suurimman ja kiihoittavimman viehättävän puolensa, miehiä kohtaan osoittamansa kylmyyden, kunniaksi. Ja samalla pyydän teitä juomaan maljan sen nuorukaisen menestykseksi, joka saa onnen olla Endymionina tälle Dianalle.

— Siihen», jatkoi La Fosse, joka oli klassillisten kielien ja kreikkalais-roomalaisen mytologian innokas harrastaja, »vaaditaan Adonista kauneudessa, Marsia uljuudessa, Apolloa laulussa ja itse Erosta rakkaudessa. Ja minä pelkään», — hän nikotteli — »että siihen ei kukaan pysty, koska se koko Ranskan ainoa mies, johon me olimme panneet toiveemme, ei ole siihen kyennyt. Hyvät herrat, seisomaan! Esitän maljan verrattomalle Roxalanne de Lavédanille.»

Niin paljon kuin nämä sanat minua huvittivatkin, sekaantui hilpeyteeni samalla pelokkaita aavistuksia. Loin nopeasti katseen Chatelleraultiin nähdäkseni, mitä hän piti tästä naljailusta ja maljan esittämisestä sille naiselle, jota kosimaan kuningas oli hänet lähettänyt, mutta jota hänen ei ollut onnistunut voittaa. Hän oli La Fossen kehoituksesta noussut seisomaan kuten kaikki muutkin; joko hän ei ollut epäillyt mitään tai oli arvellut, että epäilys oli mitätön toimintaohjeeksi. Mutta kun neidon nimi mainittiin, levisi hänen tärkeännäköisille kasvoilleen synkkä ilme. Hän laski lasinsa pöytään niin rajusti, että sen hento jalka katkesi ja valkealle pöytäliinalle valahti punainen viinijuova, joka levisi hopeisen kukkamaljakon ympärille. Tämän tahran nähdessään hän malttoi mielensä ja pakottautui noudattamaan seurustelutapoja, joiden hän oli hetkeksi sallinut itseltään unohtua.

»Bardelys, pyydän tuhannesti anteeksi kömpelyyttäni», hän mutisi.

»Läikkynyt viini», vastasin nauraen, »on hyvä enne.»

Ja sillä kertaa uskoin tuon lauseen oikeaksi, sillä ilman viinin läikkymistä ja sen äkillistä vaikutusta olisimme todennäköisesti joutuneet verenvuodatuksen todistajiksi. Näin saatiin ajattelemattoman La Fossen sopimaton pilailu verrattain rauhallisesti sivuutetuksi. Mutta kun asia oli kerran otettu puheeksi, ei siitä niin hevillä luovuttukaan. Neiti de Lavédanista tuli yleisen keskustelun aihe, ja myöskin kreivin kosintaan viittailtiin, aluksi hämärästi, sitten selvästi, noudattamatta vähääkään hienotuntoisuuden vaatimuksia, mistä seikasta en voi muuta kuin moittia viiniä, jolla nämä herrasmiehet olivat sekoittaneet järkensä. Yhä enemmän huolissani tarkkailin kreiviä. Mutta hänessä ei enää näkynyt ärtymisen oireita. Hän istui ja kuunteli keskustelua, ikäänkuin se ei olisi vähääkään koskenut häntä. Saattoipa hän joskus hymyilläkin jollekin sattuvalle sutkaukselle, ja jopa hän vihdoin liittyi mukaan seurueen hilpeään sukkeluuskilpailuun, puolustautuen toisten hyökkäyksiä vastaan. Mutta niiden hyväntuulisuus riitti vain heikosti verhoamaan sitä vastenmielisyyttä, jota häntä kohtaan tunnettiin, tai sitä tyydytystä, jota hänen äskeinen vastoinkäymisensä herätti.

Jonkun aikaa minä pysyttelin syrjässä sekaantumatta yleiseen pilailuun. Mutta vihdoin minut kenties petti se seikka, että Chatellerault, kuten olen kertonut, suhtautui kaikkeen niin sävyisästi; kenties sai minut narratuksi viini, jota lienen nauttinut liikaa kuten vieraanikin; tulin lausuneeksi sanoja, joita ilman tämä kertomus olisi jäänyt kirjoittamatta.

»Chatellerault», huudahdin nauraen, »luopukaa toki noista verukkeista; tunnustakaa, että esitätte vain tekosyitä ja että olette hoitanut tämän asian kömpelösti, mikä on anteeksiantamatonta sellaiselle miehelle kuin teille, jolla on kaikki hovitottumuksen tuottamat edut!»

Hänen kasvoilleen lehahti puna, ensimmäinen suuttumuksen merkki, senjälkeen kun viini oli läikkynyt.

»Menestyksenne, Bardelys, tekee teidät turhamaiseksi, ja turhamaisuudesta kehittyy pöyhkeily», vastasi hän halveksivasti.

»Katsokaapa!» Vetosin seurueeseen. »Huomaatteko, kuinka hän koettaa karttaa suoraa vastausta! Ei, kyllä teidän on tunnustettava kömpelyytenne.»

»Minulla ei ole tunnustettavana mitään kömpelyyttä.» Chatellerault kiivastui ja korotti ääntään. »On perin mukavaa istua täällä Pariisissa, hovin velttojen, äitelien ja hermottomien kaunottarien keskellä; heidän suosionsa on helposti voitettu, koska he pitävät armastelua parhaana heille tarjoutuvana ajanvietteenä ja ottavat kiihkeästi vastaan kaikki ne tilaisuudet, joita te, ilakoivat kukkopojat, heille suotte. Mutta neiti de Lavédan on kokonaan toisenlaista ainesta. Hän on nainen eikä nukke. Hän on lihaa ja verta, eikä sahajauhoja, puuteria ja ihomaalia. Hänellä on sydän ja tahto, eikä hänen sielunsa ole turhamaisuuden ja julkeuden pilaama.»

La Fosse purskahti nauruun.

»Kuulkaa! Oi, kuulkaa», hän huusi, »tätä siveyden apostolia!»

»St, Gris!» täräytti joku toinen. »Tämä kelpo Chatellerault on menettänyt sekä sydämensä että päänsä.»

Chatellerault loi puhujaan vihasta hehkuvan katseen.

»Tepä sen sanoitte», virkoin minä hyväksyvästi. »Hän on sortunut neiti de Lavédanin uhriksi ja esittää nyt turhamaisuudessaan neidon täydellisten ominaisuuksien kokoomuksena. Onko olemassa sellaista naista kuin te kuvailitte, kreivi? Pyh! Kenties rakastajan mielikuvituksessa ja jonkun hourupäisen runoilijan tekeleissä; mutta ei missään muualla tässä äitelässä maailmassamme.»

Hän liikahti kärsimättömästi.

»Te olette ollut kömpelö, Chatellerault», intin. »Ette ole menetellyt taitavasti. Sellaista naista ei ole, jota ei voisi voittaa kuka mies tahansa, joka sen päättää tehdä, jos hänellä vain on sama yhteiskunnallinen asema kuin naisellakin ja hän kykenee säilyttämään naisen siinä tai nostamaan hänet korkeammalle. Naisen rakkaus, hyvä herra, on sellainen kasvi, jonka juurena on turhamaisuus. Teidän huomaavaisuutenne imartelee häntä ja tekee hänet etukäteen herkäksi antautumaan. Jos te siis vain viisaasti valitsette ajan hyökkäystä varten ja menettelette näppärästi — eikä taitoa perin paljoa tarvitakaan — niin taistelu on helposti voitettu ja nainen antautuu. Uskokaa minua, Chatellerault; olen kokonaista viisi vuotta nuorempi kuin te, mutta kokemuksiltani olen miespolvea teitä vanhempi ja puhun mitä tiedän.»

Hän naurahti katkeran pilkallisesti. »Jos perustatte kokemusväitteenne siihen, että olette aloittanut armastelu-uranne kahdeksantoistavuotisena lemmenseikkailulla, joka päättyi häväistysjuttuun, niin myönnän teidän olevan oikeassa», sanoi hän. »Mutta muutoin, Bardelys, kaikista kauneista naistenvalloittamispuheistanne huolimatta saatte uskoa minua, kun väitän, ettette koko elämänne aikana ole kohdannut ainoatakaan naista — sillä minusta ei näillä hoviolennoilla ole oikeutta vaatia itselleen sitä nimitystä. Jos haluatte nähdä naisen, niin menkää Lavédaniin, herra markiisi. Jos tahdotte, että lemmenjuonivarastostanne huolimatta joudutte lopultakin tappiolle, niin menkää käyttämään sitä Roxalanne de Lavédanin sydämen linnoitusta vastaan. Jos teitä huvittaa tuntea ylpeytenne nöyryytettynä, niin lähtekää Lavédaniin.»

»Haaste!» mylvi kymmenkunta ääntä. »Haaste, Bardelys!»

»Mais voyons», välttelin nauraen, »tahtoisitteko, että minun pitäisi matkustaa Languedociin muka kosimaan tätä ruumiillistunutta ihmenaista todistaakseni väitteeni oikeiksi? Olkaa laupiaita, hyvät herrat, älkääkä vaatiko sellaista!»

»Kerskailijan tavallinen puolustelu», murahti Chatellerault, »kun häntä pyydetään näyttämään kerskailunsa todeksi.»

»Arveleeko herra, että minä olen kerskunut?» lausuin, hilliten sisuani.

»Sananne tekivät sellaisen vaikutuksen — muutoin en ymmärrä sanojen tarkoitusta. Ne merkitsevät, että te voitte onnistua siinä, missä minä kärsin tappion, jos teitä vain huvittaa yrittää. Vaadin teitä koettamaan, Bardelys, vaadin vieläkin. Järjestäkää kosintanne niinkuin tahdotte; huikaiskaa puheena olevan naisen silmät rikkaudellanne ja uhkeudellanne, palvelijoillanne, hevosillanne, ajoneuvoillanne ja kaikella käytettävissänne olevalla loistolla! Mutta minä rohkenen väittää, että vaikka kokonaisen vuoden suitsuttaisitte huomaavaisuuttanne ja punoisitte ovelimpia juonianne, ette kuitenkaan saavuttaisi mitään tuloksia. Riittääkö tällainen haaste?»

»Mutta tämähän on sulaa hulluutta!» vastustelin. »Miksi pitäisi minun sitä koettaa?»

»Osoittaaksenne, että minä olen väärässä», härnäsi hän.
»Todistaaksenne, että menettelin kömpelösti. Reippaasti toimeen!

— Onko rohkeutenne mennyttä, herra de Bardelys? Onko äsken niin hilpeästi kiekunut kukko nyt jo mykistynyt? Nähkääs, herra markiisi, teitä pidetään täällä huimana pelaajana. Kiihoittaako kenties veto teidät tähän yritykseen?»

Hypähdin pystyyn kuultuani ne sanat. Hänen ivansa kirpaisi luontoani kuin piiskan sivallus.

»Te tahdotte lyödä vetoa, niinkö, Chatellerault?» huusin vastaten uhmaan uhmalla. Kaikki vaikenivat, pidätellen henkeään. »Olkoon menneeksi sitten! Kuulkaa, hyvät herrat, ja olkaa todistajina! Täten panen puolestani veikkaan Bardelysin linnan ja Picardiessa olevat tilukseni, kivineen, kantoineen ja kaikkine ruohonkorsineen siitä, että kosin Roxalanne de Lavédania ja saan hänet suostutetuksi tulemaan Bardelysin markiisittareksi. Tyydyttääkö panokseni teitä, herra kreivi? Voitte panna sitä vastaan kaikki, mitä teillä on», lisäsin karkeasti, »mutta sittenkin, sen vannon, te jäätte runsaasti etupuolelle.»

Ensimmäiseksi puhkesi muistaakseni puhumaan Mironsac, lempeä, herttainen, alle kahdenkymmenen ikäinen nuorukainen; hän koetti vielä niinkin myöhään hillitä meitä ja vedota järkeemme.

»Hyvät herrat, hyvät herrat!» hän rukoili. »Taivaan nimessä, ajatelkaa, mitä teette! Bardelys, vetonne on sulaa hulluutta. Herra de Chatellerault, ettehän hyväksy sitä? Te —»

»Ole vaiti!» ärähdin hänelle hieman tuikeasti. »Mitä on herra de
Chatelleraultilla sanottavaa?»

Hän tuijotti pöytäliinaan ja viinitahraan, jonka oli siihen tehnyt, kun neiti de Lavédanin nimi ensi kerran mainittiin. Hän istui pää kumarassa, joten hänen pitkä, musta tukkansa oli valahtanut eteenpäin, verhoten osittain hänen kasvonsa. Kuullessaan kysymykseni hän katsahti äkkiä ylös. Hänen aistillisilla huulillaan väreili aavemainen hymy, sillä hänen kasvonsa olivat käyneet kiihtymyksestä tavattoman kalpeiksi.

»Herra markiisi», virkkoi hän, nousten seisomaan, »hyväksyn tarjouksenne ja panen veikkaan Normandiessa olevat tilukseni teidän Bardelys-linnaanne vastaan. Jos te häviätte, ei teitä enää nimitetä Uhkeaksi; jos minä häviän — niin minusta tulee kerjäläinen. Vedollamme on ratkaiseva merkitys, Bardelys; toiselle meistä se tuottaa tuhon.»

»Se on hulluutta!» valitti Mironsac.

»Mordieux!» kirosi Cazalet, kun taas La Fosse, joka oli koko metakan alkusyy, päästi kiihtymyksensä ilmoille mielettömänä naurunhihityksenä.

»Kuinka paljon annatte minulle aikaa, Chatellerault?» tiedustin niin tyynesti kuin voin.

»Kuinka kauan tarvitsette?»

»Minusta olisi parempi, että te määräisitte sen», vastasin.

Hän mietti hetkisen ja kysäisi sitten:

»Riittääkö kolme kuukautta?»

»Jollen ole saanut kaikkea selväksi kolmessa kuukaudessa, niin minä maksan», sanoin.

Ja sitten Chatellerault teki sen ainoan tempun, jonka herrasmies mielestäni saattaa kaiken tapahtuneen jälkeen sellaisissa oloissa tehdä. Hän nousi pystyyn, pyysi seuruetta täyttämään lasinsa ja esitti lähtömaljan.

»Hyvät herrat, juokaa kanssani malja herra markiisi de Bardelysin
Languedocin-matkan ja hänen yrityksensä menestykseksi!»

Vastaukseksi kajahti voimakas huuto samoista kurkuista, jotka jännitys oli äsken pitänyt äänettöminä. Jotkut hyppäsivät tuoleilleen, kohottivat lasinsa ylös ja suitsuttivat minulle kehuskeluaan niin äänekkäästi, kuin olisin ollut jonkun ylevän sankariteon suorittaja enkä päähenkilö koko lailla epäillyttävässä vedossa.

»Bardelys!» Se huuto pani talon kajahtelemaan. »Bardelys! Uhkea
Bardelys! Vive Bardelys!»

II

KUNINKAAN TOIVOMUKSET

Aamu oli käsissä, ennenkuin kaikki olivat poistuneet luotani, sillä vieraistani oli kymmenkunta jäänyt pelaamaan korttia toisten lähtiessä.

Kun heistä viimeinen oli hoippuroinut portaita alas ja minä olin käskenyt unisen lakeijan sammuttaa kynttilät, kutsuin Ganymedeksen näyttämään minulle tulta mennessäni vuoteeseen ja auttamaan minua riisuutumaan. Hänen oikea nimensä oli Rodenard; mutta ystäväni La Fosse oli mytologisessa innossaan antanut hänelle jumalien juomankantajan mukaan nimen Ganymedes, joka oli sitten jäänyt pysyväiseksi. Hän oli nelikymmenvuotias mies, ollut lapsesta saakka isäni palveluksessa, ja sittemmin oli hänestä tullut intendenttini, faktoottumini, taloudenhoitajani ja sekä Pariisissa että Bardelysissä olevien palvelijoitteni ja omaisuuteni ylivalvoja.

Auttaessaan sinä yönä minua riisuutumaan hän oli hyvin surullisen näköinen.

»Armollinen herra aikoo lähteä Languedociin?» hän kysyi murheellisesti. Hän nimitti minua aina siten kuten kaikki muutkin Bardelysissä syntyneet palvelijani.

»Veitikka, sinä olet kuunnellut», toruin minä.

»Mutta, monseigneur», selitti hän, »kun herra kreivi de Chatellerault esitti vetonsa —»

»Enkö ole sanonut teille, Ganymedes, että sattuessanne olemaan ystävieni joukossa teidän ei pidä kuulla muuta kuin mitä teille lausutaan eikä nähdä muuta kuin täyttämistä kaipaavat lasit? Mutta nyt! Me aiomme lähteä Languedociin. Entä sitten?»

»Kerrotaan, että sota voi puhjeta millä hetkellä hyvänsä», hän valitteli, »että herra herttua de Montmorency saa apuvoimia Espanjasta ja että hän aikoo ryhtyä puoltamaan Monsieurin [Isolla alkukirjaimella kirjoitettu Monsieur tarkoittaa kuninkaan veljeä, Orleansin herttuaa. Suom. muist.] asiaa ja maakuntansa oikeuksia hänen ylhäisyytensä kardinaalin valtapyyteitä vastaan.»

»Vai niin! Tuleeko meistä poliitikkoja, Ganymedes? Ja mitä tuo kaikki meitä liikuttaa? Jos olisitte kuunnellut tarkkaavammin, olisitte saanut tietää, että menemme Languedociin etsimään itsellemme puolisoa emmekä välitä mitään kardinaaleista ja herttuoista. Ja nyt tahdon nukkua, ennenkuin aurinko nousee.»

Seuraavana aamuna olin kuninkaan aamuvastaanotolla ja pyysin hänen majesteetiltaan poistumislupaa. Mutta kuullessaan, että aioin lähteä Languedociin, hän rypisti kysyvästi otsaansa. Hänen veljensä oli jo antanut hänelle varsin paljon huolta siinä maakunnassa. Selitin hänelle meneväni kosimaan, ja kun kaikki salailu tuntui minusta vaaralliselta, sillä se olisi vain saattanut ärsyttää häntä, kun hän myöhemmin saisi tietää naisen nimen, mainitsin hänelle — virkkamatta kuitenkaan mitään vedosta — että toivoin voivani tehdä neiti de Lavédanista markiisittareni.

Hänen otsansa painui entistä syvempiin ryppyihin ja hänen ilmeensä kävi synkemmäksi. Tavallisesti hän ei luonut minuun sellaisia silmäyksiä, jollaisen nyt kohtasin hänen väsyneistä silmistään, sillä Ludvig kolmastoista piti minusta paljon.

»Tunnetteko tämän naisen?» kysyi hän terävästi.

»Vain nimeltä, teidän majesteettinne.»

Sen kuullessaan hän kohautti hämmästyneenä kulmakarvojaan.

»Vain nimeltä? Ja aiotte mennä häntä kosimaan? Mutta, Marcel, ystäväni, te olette varakas mies — Ranskan rikkaimpia. Te ette voi olla onnenonkija.»

»Sire», vastasin, »tästä naisesta, hänen kauneudestaan ja hyveistään puhutaan hyvin ylistelevästi, ja se on antanut minulle aihetta luulla, että hänestä tulisi minulle erinomainen chatelaine. Olen saavuttanut sellaisen iän, jolloin on hyvä mennä naimisiin; onhan myöskin teidän majesteettinne usein siitä minulle huomauttanut. Ja minusta tuntuu, ettei koko Ranskassa ole toista naista, joka olisi enemmän tavoittamisen arvoinen. Suokoon taivas, että hän antaa myöntävän vastauksen kosintaani!»

»Pidättekö minusta hiukan, Marcel?» kysyi kuningas ominaiseen liikuttavan väsyneeseen tapaansa.

»Sire», huudahdin ihmetellen, mihin tämä kaikki tähtäsi, »tarvitseeko minun sitä vakuuttaa?»

»Ei», vastasi hän kuivasti, »te voitte todistaa sen. Todistakaa se luopumalla tästä languedocilaisesta kosioretkestä. Minulla on omat syyni, järkevät, poliittisesti tärkeät syyt. Haluaisin, että neiti de Lavédan menisi avioliittoon erään toisen miehen kanssa. Sitä toivon, Bardelys, ja odotan, että minua totellaan.»

»Sire», lausuin, taivuttaen masentuneena päätäni, »minua pahoittaa suuresti se seikka, että taipumukseni ovat ristiriidassa teidän toiveittenne kanssa, mutta minun täytyy toivoa anteeksiantoa teidän hyvyydeltänne ja lempeydeltänne, jos tunteeni ovat niin pakottavan voimakkaat, etten voi nyt perääntyä.»

Hän tarttui rajusti käsivarteeni ja katsoi terävästi minua silmiin.

»Uhmailetteko minulle, Bardelys?» hän kysyi suuttuneesti.

»Jumala minua siitä varjelkoon, sire!» vastasin nopeasti. »Noudatan vain sallimuksen tahtoa.»

Hän oli jonkun aikaa vaiti kuten henkilö, joka tahtoo hillitä itseään, ennenkuin puhuu mistään. Tiesin, että monet silmät tarkkasivat meitä, ja useat saapuvillaolijoista lienevät ajatelleet, että Bardelysia odotti sama kohtalo, joka edellisenä päivänä oli tullut hänen kilpailijansa Chatelleraultin osaksi. Vihdoin hän taaskin seisahtui vierelleni.

»Marcel», hän sanoi, mutta vaikka hän käyttikin sitä nimeä, oli hänen äänessään tyly sointu, »menkää kotiinne ja miettikää sitä, mitä olen teille puhunut! Jos pidätte arvossa suosiotani, jos tahdotte säilyttää ystävyyteni, niin luopukaa aikomastanne kosiomatkasta. Mutta jos itsepintaisesti pidätte oman päänne, niin teidän ei tarvitse palata. Ranskan hovissa ei ole tilaa sellaisille herrasmiehille, jotka ovat palvelleet vain huulillaan, eikä sellaisille hovimiehille, jotka niskuroivat kuningastaan vastaan.»

Se oli hänen viimeinen sanansa. Vastausta odottamatta hän pyörähti kantapäillään ympäri, ja hetkistä myöhemmin näin hänen syventyneen keskusteluun St. Simonin herttuan kanssa.

Käännyin huokaisten poispäin, sillä kaikista hänen heikkouksistaan ja kehnoudestaan huolimatta pidin tästä kardinaalin taluttamasta kuninkaasta ja olisin tarpeen vaatiessa ollut valmis kuolemaan hänen puolestaan. Mutta tässä asiassa — niin, mielestäni oli siinä kysymyksessä kunniani, ja minun oli mahdoton peräytyä muutoin kuin maksamalla vetoni ja tunnustamalla hävinneeni.

III

RENÉ DE LESPERON

Lähdin matkaan samana päivänä. Sillä kun kuningas vastusti aiettani ja kun tiesin, kuinka jyrkkiin toimenpiteisiin hän helposti turvautui toteuttaakseen tahtonsa, niin minua pelotti, että hän saattaisi keksiä jonkun keinon estääkseen lopullisesti retkeni siinä tapauksessa, että vitkastelisin.

Matkustin vaunuilla, saattajinani kaksi lakeijaa ja parikymmentä minun liveriini puettua, aseistettua miestä, joita kaikkia komensi Ganymedes. Tämä itse ajoi toisissa vaunuissa, mukanaan pukuvarastoni ja matkatarpeet. Olimme komea, melkein kuninkaallinen cortège kulkiessamme Enfer-katua pitkin ja poistuessamme Pariisista Orleans-portin kautta, lähtien etelään vievälle tielle. Seurueemme oli todella niin komea, että mieleeni välähti kuninkaan mahdollisesti saavan siitä kuulla ja lähettävän väkeä noutamaan minut takaisin, koska hän tiesi, minne olin menossa. Sitä välttääkseni päätin poiketa suunnastani, ja käännyimme itäänpäin Touraineen. Pont-le-Ducissa, lähellä Toursia, oli minulla serkku, varakreivi d'Amaral, ja hänen linnaansa saavuin kolmantena päivänä Pariisista lähdettyäni.

Koska minua olisi kaikkein viimeiseksi osattu etsiä tästä paikasta, jos minua yleensä haluttiin etsiä, jäin serkkuni vieraaksi viideksitoista päiväksi. Siellä ollessani saimme hälyttäviä tietoja etelästä; Languedocissa oli alkanut kapina herttua de Montmorencyn johdolla. Kun niin ollen menin sanomaan jäähyväisiä Amaralille, niin hän, tietäen minun aikovan Languedociin, koetti hartaasti pidättää minua luonaan siihen asti, kunnes kuulisimme, että mainittuun maakuntaan oli palautettu rauha ja järjestys. Mutta minä en pitänyt kapinaa vaarallisena ja pysyin tiukasti lähtöpäätöksessäni.

Ganymedes, joka viime vuosina viettämänsä ylellisen, mukavan elämän johdosta oli komeista kerskailuistaan huolimatta alkanut tuntea ankaraa vastenmielisyyttä kaikkea sodankäyntiä ja kiihoittavia seikkailuja vastaan, rukoili minua huolehtimaan turvallisuudestani ja makailemaan rauhallisesti Montaubanissa, kunnes maakunnan olot tasaantuisivat.

»Se seutu on kapinan liesi», hän intti. »Jos nuo chouanit vain saavat tietää, että olemme Pariisista ja kuulumme kuninkaan puolueeseen, niin totisesti katkaistaan kurkkumme. Koko niillä mailla ei ole ainoatakaan talonpoikaa — tuskinpa yhtään ainoata ihmistä — joka ei olisi punainen orleanisti, kardinaalin vastustaja ja paholaisen ystävä. Ajatelkaa toki, monseigneur. Matkan jatkaminen tällä hetkellä olisi salamurhan uhmailemista.»

»No sitten me uhmailemme sitä», virkoin kylmästi. »Käske miesten satuloida ratsunsa!»

Juuri kun lähdimme liikkeelle, kysyin häneltä, tunsiko hän Lavédaniin vievän tien. Tuo valehteleva pelkuri vastasi tuntevansa. Nuoruudessaan hän lienee sen tuntenut, mutta seutu oli kenties senjälkeen muuttunut siksi paljon, että hän meni ymmälle. Tahi mahdollisesti pelko pimitti hänen järkensä ja narrasi hänet mieluummin valitsemaan turvalliselta kuin oikealta tuntuvan tien. Sen vain tiedän, että vaununi illansuussa pysähtyivät horjahtaen, ja kun kurkistin ulos, näin vastassani vapisevan taloudenhoitajani, jonka kasvot hohtivat kalpeina hänen takkinsa palttinaisen kauluksen yläpuolella vallitsevasta hämärästä.

»Miksi pysähdyimme, Ganymedes?» tiedustin.

»Monseigneur», änkytti hän, alkaen puhuessaan vapista entistä kovemmin ja katsellen minua silmiin surkean ja masentuneen näköisenä, »pelkään, että olemme eksyksissä.»

»Eksyksissä?» kertasin. »Mitä puhelet? Onko minun nukuttava vaunuissa?»

»Voi, monseigneur, olen tehnyt parhaani —»

»Mitä? Varjelkoon Jumala meitä pahimmastasi!» ärähdin. »Avaa minulle ovi!»

Laskeuduin maahan ja silmäilin ympärilleni. Totisesti ei henkipalvelijani olisi voinut rangaistuksen uhallakaan löytää autiompaa eksymispaikkaa. Eteeni levisi kalpea, karu maisema — jollaista olisin tuskin uskonut olevan koko tässä kauniissa maakunnassa — näyttäen kenties nyt vielä tavallista kolkommalta sentähden, että sen yllä leijaili sakeaa iltausvaa. Kaukana oikealla puolellamme osoitti himmeästi ruskottava taivas läntistä suuntaa, ja edestämme erotin Pyreneitten hämärät piirteet. Ne nähdessäni pyörähdin ympäri ja tartuin henkipalvelijaani olkapäästä.

»Oletpa sinäkin uskottu palvelija!» ärjäisin. »Kun palaamme Pariisiin — jollet sinä siihen mennessä kuole pelosta — panen sinut työhön keittiöön. Suokoon Jumala, että sinusta tulee parempi keittiöpoika kuin matkaseuraIainen!» Sitten hyppäsin tien vieressä olevan aidan yli ja lähdin reippaasti astelemaan lähellä olevaa latoa kohti, komentaen puolitusinaa miehistäni seuraamaan itseäni.

Kun vanha ravistunut ovi narahti ruostuneilla saranoillaan, kuului sisältä valitusta ja hiljaista ruohon kahinaa. Pysähdyin hämmästyneenä odottamaan, kunnes yksi miehistäni sytytti tulen muassaan tuomaansa lyhtyyn.

Sen valossa näimme säälittävän näyn rakennuksen nurkassa. Siellä virui oljilla varsin nuori, pitkä ja voimakasrakenteinen mies. Hän oli täysissä pukimissa, pitkävartiset ratsastussaappaat jalassa. Asetakki riippui hänen yllään niin löyhästi, että näytti siltä kuin hän olisi koettanut riisua varustuksiaan, mutta uupunut kesken.

Ei tarvinnut olla terävä-älyinen arvatakseen, että edessämme oli yksi eilispäivänä tappiolle joutuneita sotureita, mies, joka oli ponnistanut viimeiset voimansa ja ryöminyt tänne saadakseen kuolla rauhassa. Ettei saapumisemme herättäisi hänessä pelkoa ja lisäisi siten hänen tuskiaan, polvistuin hänen viereensä veren tahraamille oljille ja nostin hänen päänsä käsivarteni varaan.

»Älkää pelätkö minua», sanoin vakuuttavasti. »Olemme ystäviä.
Ymmärrättekö?»

Hänen huulillaan väreili sekunnin ajan heikko hymy.

»Minä kuolen — eikö niin?» kysyi hän ja Ganymedes taivutti päätään äänettömänä. Poika-parka huokasi. »Nostakaa minut pystympään.» hän pyysi, ja kun se palvelus oli hänelle tehty, harhaili hänen katseensa ympäri, kunnes se osui minuun. Sitten hän virkkoi.

»Monsieur, tahdotteko tehdä minulle viimeisen palveluksen?»

»Teen sen varmasti, ystävä-rukka», vakuutin ja kumarruin hänen puoleensa.

»Olen René de Lesperon, Lesperonista, Gascognesta. Tahdotteko lähettää sanan sisarelleni — myöhemmin?»

Kumarsin päätäni virkkamatta mitään.

»Hän on ainoa omaiseni, monsieur. Mutta», hänen äänensä kävi murheelliseksi, »on vielä toinenkin, jolle pyytäisin teitä toimittamaan tiedon.» Hän nosti tuskaisasti ponnistaen kätensä rintansa tasalle. Mutta hänen Voimansa uupuivat kesken, ja hän vaipui takaisin. »En jaksa, monsieur», hän äänsi liikuttavan anteeksipyytävästi. »Katsokaa kaulastani; siellä on ketjussa muistokotelo. Ottakaa se! Ottakaa se heti, monsieur! Siellä on myöskin eräitä papereita, monsieur. Ottakaa kaikki! Tahdon nähdä ne varmasti teidän hallussanne.»

Noudatin hänen pyyntöään ja vedin hänen ihokkaansa povelta joitakuita irrallisia kirjeitä ja muistokotelon, jossa oli erään naisen pienoiskuva.

»Pyydän teitä jättämään ne kaikki hänelle, monsieur!»

»Se tehdään», vastasin syvästi liikutettuna.

»Pitäkää sitä — pitäkää sitä ylhäällä», rukoili hän äänen käydessä heikoksi. »Näyttäkää minulle kasvoja.»

Hän katseli kauan kuvaa, jota pidin hänen edessään. Vihdoin hän huokasi kuin uneksien:

»Rakas! Bien aimée!» Kyyneleitä valui verkkaisesti hänen harmaille, riutuneille kasvoilleen. »Suokaa anteeksi tämä heikkouteni, monsieur!» kuiski hän katkonaisesti. »Meidät olisi vihitty kuukauden kuluessa, jos olisin elänyt.» Lopuksi tuli nyyhkytys, ja kun hän alkoi taaskin puhua, kävi se työläämmin, ikäänkuin nyyhkytys olisi vienyt puolet hänen elinvoimiensa tähteistä. »Kertokaa hänelle, monsieur, että — kuolinhetkelläni — ajattelin häntä. Kertokaa — kertokaa hänelle — että — minä —»

»Hänen nimensä?» huudahdin peläten, että hän kuolee ehtimättä ilmoittaa sitä. »Mikä hänen nimensä on?»

Hän katseli minua, ja hänen silmänsä muuttuivat lasimaisiksi ja ilmeettömiksi. Sitten hän näytti ponnistautuvan ja toipuvan sekunniksi.

»Hänen nimensä?» mutisi hän hajamielisesti. »Hän on neiti de —»

Hänen päänsä retkahti rinnalle, kun kaula kävi äkkiä hervottomaksi. Hän vaipui Rodenardin syliin.

»Onko hän kuollut?» kysyin minä.

Rodenard nyökkäsi äänettömästi.

IV

TYTTÖ KUUTAMOSSA

En tiedä, vaikuttiko minuun ladon nurkassa viruva olento, jonka peitteeksi Rodenard oli levittänyt vaipan, vai pakottiko joku muu kohtalon viittaus minut nousemaan pystyyn ja ilmoittamaan aikovani ratsain lähteä etsimään itselleni sopivampaa majapaikkaa.

»Huomenna», käskin Ganymedestä, seisoessani valmiina hyppäämään satulaan, »on sinun muiden kanssa palattava samaa tietä takaisin, otettava selvää Lavédaniin vievästä tiestä ja seurattava minua linnaan.»

Poistuin niityltä, ratsastin takaisin päin, kunnes tulin poikkitielle, jota myöten käännyin oikealle ja lähdin ajamaan ripeätä vauhtia Pyreneitä kohti. Olin valinnut tien viisaasti, mitä todisti se seikka, että noin kahdenkymmenen minuutin kuluttua saavuin pieneen Mirepoixin kylään. Pysähdyin majatalon edustalle, jonka kilvessä pöyhisteli riikinkukko — ikäänkuin purevana ivana majatalon huonoudesta, sillä se ei ollut vähääkään parempi tavallista maantien ohessa olevaa kapakkaa.

Astuessani sisälle, kuului kadulta kavioiden kopsetta, ja neljä rakuunaa kersantin johtamina ratsasti tämän Paon-majatalon ovelle. He olivat nähtävästi ratsastaneet kovasti ja pitkän matkan, sillä heidän hevosensa olivat melkein tyyten nääntyneet.

Päästyäni sisälle kutsuin isäntää ja saatuani pullon hänen parasta viiniään — taivas vahvistakoon niitä ihmisiä, joiden on pakko tyytyä hänen huonoimpaansa — ryhdyin tiedustelemaan, missä olin ja miten pääsisin Lavédaniin. Sain tietää, että se oli vain kolmen tai neljän penikulman päässä. Toisen pöydän ääressä — huoneessa oli niitä vain kaksi — seisoivat rakuunat, neuvotellen kuiskaamalla keskenään.

»Hän on kuvauksen mukainen», virkkoi kersantti, ja vaikka kuulinkin hänen sanansa, ei päähäni pälkähtänyt, että he puhuivat minusta.

»Pardieu», kirosi eräs hänen tovereistaan, »lyönpä vaikka vetoa, että hän on sama mies.»

Ja sitten, juuri kun panin merkille, että isäntä Abdon, joka myöskin oli kuullut keskustelun, silmäili minua omituisesti, astui kersantti luokseni ja kysäisi: »Mikä on nimenne, monsieur?» Loin häneen ällistyneen katseen ja kysyin sitten vuorostani:

»Mitä se teihin kuuluu?»

»Anteeksi, hyvä herra, mutta me olemme kuninkaan asialla.»

Silloin muistin, että hän oli sanonut jonkun kuvauksen sopivan minuun. Samassa välähti mieleeni, että heidät oli lähettänyt hänen majesteettinsa pakottamaan minua noudattamaan hänen toivomuksiaan ja estämään minua pääsemästä Lavédaniin. Minut valtasi heti kiihkeä halu salata, kuka olin, saadakseni jatkaa matkaani estämättä. Ensimmäiseksi juolahti mieleeni sen onnettoman vainajan nimi, jonka olin puoli tuntia sitten jättänyt latoon, ja paukautin:

»Olen herra de Lesperon, palvelukseksenne.»

Liian myöhään oivalsin tehneeni virheen. Jos olisin ajatellut maakunnan rauhattomia oloja, olisi minun mieluumminkin pitänyt arvata, että heidän asiansa olivat yhteydessä kapinan kanssa.

»Rohkea hän ainakin on», huudahti eräs ratsumiehistä, purskahtaen nauramaan. Sitten kuului kersantin ääni kylmänä ja muodollisena:

»Kuninkaan nimessä, herra de Lesperon, vangitsen teidät.»

Hän oli tempaissut miekkansa ja sen kärki oli parin sentimetrin päässä rinnastani. Mutta huomasin, että hänen kätensä oli ojennettu aivan suoraksi, joten hänen oli mahdoton pistää äkkiä. Syöksyä tekemästä esti häntä välissämme oleva pöytä.

Tässä epätoivoisessa tilanteessa aivoni työskentelivät ripeästi, ja käsitin, että minun oli koetettava pelastautua hirveän nopeasti; hypähdin senvuoksi äkkiä taaksepäin, mutta jouduin hänen seuralaistensa syliin. Mutta liikahtaessani olin tarttunut sen tuolin jalkaan, jolla olin istunut. Kohottamalla sen iskua varten, vältin ratsumiesten otteen. Ennenkuin he ennättivät paljastaa miekkojaan, olin minä syöksynyt kuin jänis heidän välitseen kadulle. Kersantti seurasi kintereilläni, sadatellen miehiään pelottavan voimaperäisesti.

Hyppäsin tiellä niin kauaksi kuin jaksoin ja käännyin torjumaan miehen hyökkäystä. Käytin tuolia kilpenä ja väistin sillä hänen pistonsa. Pisto oli niin raju, että miekan kärki upposi puuhun ja säilä napsahti poikki, joten hänen käteensä jäi vain kahva ja lyhyt tynkä terästä.

Riensin ratsuni luokse ja keikahdin satulaan. Kiskaisin suitset niitä pitelevän poikanaskalin käsistä, painoin kannukset hevosen kupeisiin ja lasketin täyttä laukkaa katua pitkin, puristaen polvillani tiukasti ratsun kylkiä, samalla kuin jalustimet, joihin minulla ei ollut aikaa sovittaa jalkojani, heiluivat rajusti säärieni ympärillä.

Takanani pamahti pistooli, sitten toinen, ja olkapäässäni tuntuva terävä, pistävä kipu ilmaisi minulle, että olin haavoittunut. Mutta silloin en siitä välittänyt. Haava ei voinut olla vaarallinen, sillä muutoinhan olisin jo pudonnut satulasta, ja varsin hyvin ehtisin huolehtimaan siitä, kun olisin ensin päässyt eroon vainoojistani. Sain ajaa lähes puoli tuntia, ennenkuin he jäivät minusta, ja sittenkin tiesin heidän yhäti ajavan minua takaa, aikoen saavuttaa minut niiden tietojen nojalla, joita he voisivat saada kyselemällä pitkin matkaa.

Tällöin olin saapunut Garonnen varrelle. Pysäytin ratsuni vuolaasti juoksevan virran partaalle, joka välkkyvänä hopeavyönä kiemurteli tummavarjoisten äyräittensä välissä. Istuin siinä vähän aikaa kuunnellen ja tarkastellen komeata, torneilla varustettua linnaa, joka kohosi joen toisella puolella harmaana ja jyhkeän ylevänä. Mietin mielessäni, mikä kartano se saattoi olla, ja päättelin, että se otaksuttavasti oli Lavédan.

Kannustamalla ja mielittelemällä ratsuani houkuttelin sen veteen. Mutta turhaan sitä hoputin ja koetin saada sitä eteenpäin; se hypähteli pelokkaasti, päristeli, korskui, ponnisti sitten voimiaan, mutta virta kuljetti meitä nopeasti mukanaan eikä hevonen jaksanut viedä meitä yhtään lähemmäksi vastaista rantaa. Vihdoin solahdin pois sen selästä ja aloin uida sen rinnalla, ohjaten sitä suitsista. Mutta sittenkään se ei näkynyt kykenevän vastustamaan virtaa, joten lopuksi annoin sen mennä menojaan ja uin yksin toiselle rannalle, toivoen, että se nousisi maalle alempana ja saisin sen sitten uudelleen kiinni. Mutta kun joen yli päästyäni nousin seisomaan linnan varjoon, huomasin, että pelkurimainen eläin oli kääntynyt takaisin, kömpinyt ylös vedestä ja ravasi nyt takaisin samaa polkua, jota olimme tulleet. Minua ei suinkaan haluttanut lähteä sen perässä, vaan tyydyin vahinkoon ja kiinnitin huomioni edessäni olevaan kartanoon. Noin kahdensadan metrin päässä joesta kuvastuivat sen laajat, jykevät muurit tummaa, tähdikästä taivasta vasten. Rannan puoliselta etusivulta laskeutui maa vedenrajaan, jossa minä seisoin, kuutena pengermänä; kutakin niistä reunusti valkoinen marmorikaide, jonka päässä oli firenzeläistyylinen, neliskulmainen, tasalatvainen pylväs. Hämärässä kuutamossa saattoi erottaa tämän upean rakennuksen siron arkkitehtuurin ja kaunispuitteiset, kimaltelevat ikkunat. Mutta koko kartanossa ei näkynyt vähääkään liikettä.

Olin heikkona nälästä, väsynyt kovasta ratsastuksesta ja uupunut olkapäässäni olevasta haavasta, josta joka tapauksessa oli vuotanut jonkun verran verta. Sen lisäksi värisin vilusta märissä vaatteissani ja muistutin varmastikin mahdollisimman vähän sitä Bardelysiä, jota nimitettiin Uhkeaksi. Aloin ajatella, että minun olisi järkevintä etsiä joku tämän herraskartanon ulkorakennuksista ja nukkua siellä aamuun saakka. Mutta äkkiä valahti pihalle leveä valojuova eräästä toisen kerroksen ikkunasta. Vaistomaisesti painauduin takaisin suojaavan pylvään varjoon ja katselin ylöspäin.

Äkillinen valojuova johtui siitä, että ikkunan edestä oli vedetty syrjään sitä verhoavat uutimet. Silmäilin nyt tätä ikkunaa, joka avautui eräälle parvekkeelle, ja näin — mielestäni samanlaisen näyn kuin Beatricen ilmestyminen lienee ollut Dantesta — valkopukuisen naisen hahmon. Kuu valoi häneen hohdettaan, kun hän nojasi rintasuojukseen, katsellen taivasta kohti. Näin suloiset, hienot kasvot; kenties niiden piirteet eivät olleet aivan kauneusmääritelmien mukaisesti tasaisen täsmällisesti sopusuhtaiset, mutta niissä oli oma erikoinen viehättävä kauneutensa, joka kenties johtui yhtä paljon ilmeestä kuin muodosta; sillä näistä herttaisista kasvoista kuvastui koko tyttöyden viehättävä sulous, raikkaus, puhtaus ja neitseellisyys.

Henkeä pidätellen ihailin hurmautuneena tätä valkeata näkyä. Jos tämä paikka oli Lavédan ja tuo tyttö se kylmä Roxalanne, joka oli lähettänyt uljaan Chatelleraultin tyhjin toimin takaisin Pariisiin, niin silloin minun todella kannatti yrittää.

Äkkiä värähti tyynessä ilmassa hiljainen laulu. Se oli muinaisprovencelainen laulu, jonka sävelen tunsin ja josta pidin; ja jos mitään olisi tarvittu lisäämään sitä lumousta, jonka vallassa jo olin, niin tämä pehmoinen, sointuva ääni olisi sen tehnyt. Yhäti laulaen hän kääntyi ympäri ja meni takaisin huoneeseen, jättäen ikkunan auki, joten hänen äänensä edelleenkin hänen poistuttuaan näkyvistä kantautui korviini heikosti kuin pitkän matkan päästä.

Samassa välähti mieleeni ajatus, että minun oli antauduttava tämän ihanan olennon armoille.

Ponnistin viimeiset voimani ja aloin kiivetä hänen parvekkeelleen. Se oli helppo tehtävä niinkin heikossa tilassa olevalle miehelle kuin minulle. Seinä oli paksulti murattien peitossa, ja lisäksi sain tukea alhaalla olevasta ikkunasta, sillä seisoessani sen vankalla ylälaudalla yletin sormineni ylhäällä olevan parvekkeen alareunaan. Kiskoin itseni ylös ja pian nostin käsivarteni rintasuojukselle. Olin päässyt jo istumaan hajareisin suojukselle, ennenkuin hän huomasi minut.

Laulu kuoli äkkiä hänen huuliltaan, ja hänen silmänsä, jotka olivat lemmikinsiniset, menivät levälleen minun herättämästäni pelosta. Vielä yksi sekunti, ja häneltä olisi päässyt parahdus, joka olisi kiidättänyt koko talon väen luoksemme, mutta minä astuin huoneen kynnykselle ja rukoilin:

»Mademoiselle, Jumalan rakkauden nimessä' pysykää vaiti! En tarkoita teille mitään pahaa. Olen pakolainen. Minua ajetaan takaa.»

Se ei ollut edeltäkäsin harkittua puhetta. En ollut ollenkaan valmistanut sanojani. Lausuin ne melkein koneellisesti — kenties innoituksesta, sillä juuri ne olivat varmastikin parhaiten omiaan takaamaan minulle tämän naisen myötätunnon. Ja mitä itse sanoihin tulee, niin ne olivat ehdottomasti totta.

Hän vilkaisi likomärkään pukuuni, kalpeihin kasvoihini ja vereen, joka oli tahrannut ihokkaani olkapäältä alaspäin. Kaikesta siitä hän oli tehnyt johtopäätöksensä, että minä muka olin vainottu kapinallinen. Hän talutti minut huoneeseen, sulki ikkunan ja veti sen eteen raskaat verhot, osoittaen siten minua kohtaan luottamusta, joka pisti omaatuntoani — käytinhän minä vääriä värejä.

»Pyydän anteeksi, mademoiselle, että olen pelästyttänyt teitä saapumalla näin sopimattomasti», virkoin enkä koskaan eläissäni ole tuntenut asemaani niin vaikeaksi. »Mutta olin näännyksissä ja epätoivoinen. Olen haavoittunut, ratsastin kovasti ja uin joen poikki.»

Sitten alkoi äkkiä, ilman minkäänlaista varoittavaa merkkiä, päätäni huimata, ja minun oli pakko nojautua seinää vasten ja hengitin raskaasti vähän aikaa. Häneltä pääsi heikko, huolestunut huudahdus.

»Monsieur, teidän pitää toki istua. Menen kutsumaan isääni ja laitamme teidät vuoteeseen. Ette saa enää olla tuossa puvussa.»

»Hyvyyden enkeli!» mutisin kiitollisena, ja ollen vielä puolittain huumaannuksissa turvauduin hänen kammiossaan hovitemppuihini, tartuin hänen käteensä ja nostin sitä huuliani kohti. Mutta ennenkuin olin painanut aikomani suudelman hänen sormilleen — joita hän jonkun ihmeen tähden ei tempaissut pois — osuivat katseemme uudelleen vastakkain. Pysähdyin kuten sellainen mies, joka aikoo tehdä pyhyydenhäväistyksen. Hetkisen hän katsoi minua silmiin; sitten minä jouduin hämilleni ja päästin hänen kätensä irti.

Tuon lapsen silmien viaton ilme se sillä hetkellä saattoi minut nolostumaan ja pani minut vapisemaan ajatellessani, kuinka halpaa olisi menettelyni, jos sallisin, että minut löydetään sieltä ja hänen nimensä sotketaan omaani. Lausumatta sanaakaan liikahdin vetääkseni verhon syrjään, mutta hän tarttui märkään hihaani ja pidätti minua.

»Mitä aiotte tehdä, monsieur?» hän huudahti hätääntyneenä. »Teidät voidaan nähdä.»

»St, lapsi!» varoitin. »Parempi niinkin, jos sikseen tulee.»

Samassa vetäisin verhon syrjään ja työnsin ikkunapuoliskot auki. Hän jäi seisomaan huoneeseen, katsellen minua kasvot valjuina ja silmissä tuskaisa, hämmentynyt ilme.

Loin häneen vielä viimeisen silmäyksen noustessani hänen parvekkeensa reunalle. Sitten laskeuduin alas samalla tavoin kuin olin sinne kavunnut. Riipuin käsieni varassa ja hapuilin jalkoineni alemman ikkunan ylälautaa, kun korvani alkoivat äkkiä humista. Vilahdukselta näin valkean olennon, joka kumartui eteenpäin parvekkeen reunalta; sitten tuntui verho laskeutuvan silmieni eteen; tunsin putoavani; kuului kuin myrskytuulen suhahdus; sitten — ei mitään.

V

VARAKREIVI DE LAVÉDAN

Kun tulin tajuihini, huomasin olevani vuoteessa upeassa, tilavassa ja aurinkoisessa huoneessa, jota en ollenkaan tuntenut. Joitakuita sekunteja makasin tyytyväisesti hiljaa, välittämättä vähääkään ympäristöstäni. Katseeni lipui verkkaisesti pitkin tämän aistikkaasti sisustetun salin hauskaa kalustoa, osuen vihdoin laihaan kumaraiseen mieheen, joka seisoi selin minuun päin, käsitellen jonkun matkan päässä olevalle pöydälle asetettuja pulloja.

»Halloo, mestari!» puhuttelin häntä ja koetin samalla liikahtaa. Mutta se puristi huuliltani tuskanparahduksen. Vasen olkapääni oli turta ja hellä, mutta oikeassa jalassa oli äkillinen liikkeeni synnyttänyt ankaraa kipua.

Kuullessaan huudahdukseni pyörähti pöydän ääressä puuhaileva kuihtunut pikku mies äkkiä ympäri. Hänellä oli petolinnun kasvot, jotka olivat keltaiset kuin louisdor-kolikko, iso kyömynenä ja sysimustat silmät, jotka katselivat minua juhlallisesti. Suu oli ainoa miellyttävä piirre näissä kasvoissa, jotka muutoin olisivat näyttäneet ilkeiltä; siinä kuvastui hyväntuulisuus. Mutta kauan en saanut tarkastaa häntä, sillä samalla kun hän kääntyi, kuului vuoteeni vieressä toinenkin henkilö liikkuvan ja katseeni siirtyi sinne päin. Minua lähestyi komeapukuinen ja harvinaisen pitkä herrasmies.

»Olette valveilla, monsieur?» sanoi hän puolittain kysyvällä äänellä.

»Olkaa niin hyvä ja ilmoittakaa minulle, missä olen, monsieur!» pyysin minä.

»Ettekö sitä tiedä. Olette Lavédanissa. Minä olen varakreivi de Lavédan — palvelukseksenne.»

Vaikka en tosin olisi voinut muuta odottaakaan, valtasi minut kuitenkin ällistys, jonka pian ilmaisin tiedustamalla typeränä:

»Lavédanissa? Mutta miten olen tänne tullut?»

»Sitä on minun mahdoton sanoa», vastasi hän nauraen. »Mutta sen voin vannoa, että kuninkaan rakuunat eivät olleet kaukana jälessänne. Löysimme teidät viime yönä pihaltamme; olitte aivan nääntynyt, olkapäässänne oli haava ja jalkanne oli nyrjähtänyt. Hälytyksen teki tyttäreni, ja hän kutsui meitä avuksenne. Viruitte hänen ikkunansa alla.» Nähdessään sitten lisääntyvän kummastuksen ilmeen silmissäni ja pitäen erheellisesti sitä levottomuudesta johtuvana ehätti hän rauhoittamaan minua: »Teidän ei suinkaan tarvitse pelätä mitään, monsieur. Teitte oikein viisaasti tullessanne meille. Olette joutunut ystävien sekaan. Me, Lavédanin asukkaat, olemme myöskin orleanisteja, vaikka minä en ollutkaan mukana Castelnaudaryn taistelussa. Se ei ollut minun vikani. Hänen armonsa sanansaattaja saapui luokseni liian myöhään, ja vaikka lähdinkin miehineni liikkeelle, peräydyin Lautreciin saavuttuani ja kuultuani, että ratkaiseva ottelu oli taisteltu ja että meikäläiset olivat kärsineet musertavan tappion.» Hän huokasi pahoillaan.

»Jumala meitä auttakoon, monsieur! Monseigneur de Richelieu saa todennäköisesti suunnitelmansa meihin nähden toteutetuiksi. Mutta älkäämme siitä nyt huolehtiko! Te olette täällä ja olette turvassa. Vielä ei Lavédania epäillä ollenkaan. Kuten jo mainitsin, myöhästyin taistelusta ja palasin niin ollen rauhallisesti kotiin voidakseni palvella asiaamme jollakin muulla tavalla, joka kenties tarjoutuu. Suojaamalla teitä palvelen Orleansin Gastonia ja voidakseni tehdä samoin vastedeskin rukoilen, että edelleenkin säilyisin epäluuloilta. Jos Toulousessa saataisiin siitä vihiä — tai jos siellä tiedettäisiin, kuinka olen tukenut tätä kapinaa rahalla ja muulla tavoin — niin en vähääkään epäile, että minulta sen sovitukseksi vaadittaisiin pääni.»

Minua kauhistutti tämän perin hyvänsävyisen herrasmiehen rohkea vapaapuheisuus hänen kertoessaan vento vieraalle tällaisia valtiopetoksellisia seikkoja.

»Mutta sanokaahan, herra de Lesperon», jatkoi isäntäni, »kuinka on teidän laitanne.»

Hätkähdin uudelleen ällistyneenä.

»Mistä — mistä te tiedätte, että olen Lesperon?» kysyin.

»Ma foi», vastasi hän nauraen, »kuvitteletteko mielessänne, että olisin näin peittelemättä puhunut sellaiselle miehelle, josta en tiedä mitään? Ajatelkaa toki minusta parempaa, pyydän. Löysin viime yönä taskustanne nämä kirjeet, ja niiden osoitteesta sain tietää, ken olette. Nimenne on minulle hyvin tuttu», lisäsi hän. »Ystäväni herra de Marsac on usein puhunut teistä ja teidän kiintymyksestänne asiaamme, ja minua ilahduttaa suuresti, kun voin jonkun verran auttaa sellaista miestä, jota jo olen maineen nojalla oppinut pitämään arvossa.»

Vaivuin takaisin pieluksille ja ähkäisin. Olinpa todella tukalassa asemassa.

Pitäisikö minun nyt paljastaa hänelle oikea asianlaita? Pitäisikö minun ilmaista hänelle, etten ollutkaan Lesperon — en edes lainkaan kapinallinen — vaan Marcel de Bardelys, kuninkaan suosikki? En juuri pelännyt, että hän pitäisi minua urkkijana, mutta varmastikin hän ajattelisi, että eloon jäädessäni olisin vaarana hänen hengelleen; hänen täytyi pelätä, että kavaltaisin hänet, ja itseään suojatakseen hänellä olisi oikeus ryhtyä äärimmäisiin toimenpiteisiin. Entä sitten Chatelleraultin kanssa lyömäni veto?

Kun veto johtui mieleeni, siirtyivät ajatukseni itse Roxalanneen — tuohon herttaiseen, sulokasvoiseen lapseen, jonka huoneeseen olin edellisenä yönä tunkeutunut. Ja voitteko uskoa? Minusta — kaikkeen kyllästyneestä, kyynillisestä, uskomattomasta Bardelysistä — tuntui vastenmieliseltä jo pelkkä ajatuskin, että minun olisi poistuttava Lavédanista, ja vain siitä syystä, etten sitten enää saisi nähdä tätä maaseutuneitosta!

Niinpä annoinkin asioiden mennä menoaan, ja koska en millään tavoin väittänyt vääräksi sitä nimeä, joka minulle annettiin, pitivät varakreivi ja hänen perheensä minua edelleenkin Lesperonina.

Äkkiä herra de Lavédan kutsui vanhuksen vuoteeni viereen ja kuulin heidän keskustelevan tilastani.

»Arvelette siis, Anatole», sanoi hän lopuksi, »että herra de Lesperon pääsee jalkeille kolmessa, neljässä päivässä?»

»Olen siitä varma», vakuutti vanha palvelija, minkä jälkeen Lavédan, «kääntyen minuun päin, sanoi:

»Pysykää sen vuoksi reippaalla ja rohkealla mielellä, monsieur, sillä vammanne ei kaikesta huolimatta olekaan vaarallinen.»

Mutisin parhaillaan kiitoksiani ja selittelin olevani erinomaisella tuulella, kun meitä äkkiä häiritsi kaukaista ukkosta muistuttava ryminä.

»Mon Dieu!» kirosi varakreivi, ja hänen kasvonsa saivat huolestuneen ilmeen. Hän seisoi pää kumarassa, kuunnellen jännittyneenä.

»Mitä se on?» tiedustin.

»Ratsumiehiä — nostosillalla», vastasi hän lyhyesti. »Joukkue, äänestä päättäen.»

Näiden sanojen vahvistukseksi kuului sitten linnanpihalta jyminää ja kavioiden kapsetta. Vanha palvelija seisoi avuttoman kauhun vallassa, väännellen käsiään ja valittaen: »Monsieur, monsieur!» Mutta varakreivi astui ripeästi ikkunan ääreen ja katsahti ulos. Sitten hän purskahti nauramaan silminnähtävästi rauhoittuneena ja ilmoitti ihmettelevästi:

»Ne eivät olekaan ratsumiehiä. Pikemminkin ne näyttävät seurueelta yksityiseen liveriin puettuja palvelijoita; ja siellä on vaunut — pardieu, kahdet vaunut!»

Mieleeni välähti heti muisto Rodenardista ja seuralaisistani. Kiitin taivasta siitä, että olin vuoteenomana, joten hän ei voinut nähdä minua. Nyt hänet otaksuttavasti käännytettäisiin pois tyhjin käsin ja selitettäisiin hänelle, ettei hänen isäntänsä ollut saapunut eikä häntä odotettukaan.

Mutta se otaksumani oli ennenaikainen. Ganymedes oli sitkeätä ainesta, ja siitä hän antoi nyt näytteen. Kuultuaan, ettei Lavédanissa tiedetty mitään markiisi de Bardelysistä, ilmoitti uskollinen isännöitsijäni aikovansa jäädä sinne odottamaan minua, koska se paikka, hän vakuutti varakreiville, oli minun matkani määrä.

»Ensimmäinen mielijohteeni oli», selitti Lavédan kertoessaan siitä minulle myöhemmin, »haikailematta käskeä häntä tiehensä. Mutta ajatellessani asiaa ja muistaessani, kuinka mahtava kuninkaan suosikki tämä hirveä Bardelys-irstailija on, tuntui minusta viisaammalta antaa suojaa tälle kauhealle seurueelle. Hänen muonamestarinsa — veltto, julkea vintiö — väittää Bardelysin eronneen heistä viime yönä lähellä Mirepoixia ratsastaakseen tänne, käskien heidän seurata häntä tänään. Omituista, ettemme ole kuulleet hänestä mitään! Se mahdollisuus, että hän olisi pudonnut Garonneen ja hukkunut, olisi liian suuri onni voidakseni sitä toivoa.»

»Mutta miksi sitä toivoisitte, herra varakreivi?»

»Koska tiedän, millä asialla hän tulee Lavédaniin. Hän aikoo kosia tytärtäni.»

Jos hän olisi heittänyt pommin vuoteeseeni, ei hän olisi voinut sen paremmin saada minua hätkähtämään.

»Se hämmästyttää teitä, niinkö?» Hän naurahti katkerasti. »Mutta minä voin vakuuttaa teille, että asia on siten. Kuukausi sitten vieraili luonani kreivi de Chatellerault — toinen hänen majesteettinsa hienoista suosikeista. Hän saapui kutsumatta, ei esittänyt tulolleen mitään muuta syytä kuin että hän muka huvikseen matkusti maakunnassamme. Tuttavuutemme oli perin vähäinen enkä minä lainkaan halunnut sitä lujittaa. Mutta yhtäkaikki hän majoittui tänne mukanaan kymmenkunta palvelijaa ja näkyi aikovan viipyä täällä pitkään.

— Minua se kummastutti, mutta seuraavana aamuna sain siihen selityksen. Eräältä hovissa olevalta vanhalta ystävältäni sain kuriirin mukana kirjeen, jossa hän ilmoitti, että herra de Chatellerault oli tullut Lavédaniin, koska kuningas oli kehoittanut häntä kosimaan tytärtäni. Syiden arvaaminen ei ollut vaikeata. Kuningas pitää hänestä ja tahtoo tehdä hänestä varakkaan; helpoin keino on rikas avioliitto; ja Roxalannea pidetään perijättärenä. Sen lisäksi tunnetaan vaikutusvaltani tässä maakunnassa ja pelätään minun vastustavan kardinaalin puoluetta. Mitenkä voitaisiin minut paremmin uudelleen liittää kruunun kannattajiin — sillä kruunu ja hiippa merkitsevät samaa nykyisessä sekavassa Ranskassa — kuin naittamalla tyttäreni jollekin kuninkaan suosikille?

— Jollen olisi hyvissä ajoin saanut varoitusta, niin Jumala tietää, kuinka onnettomasti olisi käynyt. Mutta nyt ei herra de Chatellerault saanut nähdä tytärtäni kuin kahdessa tilaisuudessa. Heti samana päivänä, jona sain mainitsemani tiedot, lähetin hänet Auchiin eräiden hänen äitinsä sukulaisten hoiviin. Chatellerault viipyi viikon. Sitten hän kävi kärsimättömäksi ja tiedusti, milloin tyttäreni palaisi. 'Kun te poistutte, monsieur', vastasin, ja kun hän tiukkasi syitä, puhuin hänelle siksi avoimesti, että hän laittautui kahdenkymmenenneljän tunnin kuluessa paluumatkalle Pariisiin.»

Varakreivi lopetti puheensa ja käveli huoneessa, sillä aikaa kun minä mietin hänen sanojaan, jotka paljastivat minulle mielenkiintoisen seikan. Sitten hän alkoi taaskin puhua:

»Ja kun nyt Chatelleraultin aikeet eivät onnistuneet, valitsee kuningas vaarallisemman henkilön saadakseen toivomuksensa täytetyiksi. Hän lähettää markiisi Marcel de Bardelysin Lavédaniin samalle asialle. Epäilemättä hän pitää Chatelleraultin epäonnistumisen syynä kömpelyyttä ja on päättänyt tällä kertaa valita sellaisen miehen, jolla on hienokäytöksisen hovimiehen maine ja joka osaa armastelun taidon niin hyvin, että hän ehdottomasti saa tyttäreni kiedotuksi pauloihinsa. Hän imartelee meitä lähettäessään hovinsa komeimman ja tahdikkaimman herrasmiehen — niinhän maine kertoo — mutta se imartelu ei minuun pysty. Bardelys lähtee täältä yhtä tyhjin toimin kuin Chatelleraultkin lähti. Kun hän vain näyttäytyy, matkustaa tyttäreni taaskin Auchiin. Eikö suunnitelmani ole hyvä, herra de Lesperon?»

»Niin, kyllä», vastasin hitaasti, ikäänkuin punniten sanojani, »jos olette varma siitä, että Bardelysia koskevat päätelmänne ovat oikeat.»

»Olen enemmän kuin varma. Mitä muuta asiaa voisi hänellä olla
Lavédaniin?»

Siihen kysymykseen en yrittänyt vastata.

VI

TOIPUVANA

Siitä viikosta, joka seurasi Lavédaniin tuloani, on minun hieman vaikea kirjoittaa. Se oli minulle hyvin tapausrikasta aikaa ja tuntui muovaavan luonteeni uudestaan sekä tekevän minusta kokonaan toisenlaisen henkilön kuin se Marcel de Bardelys oli, jota Pariisissa nimitettiin Uhkeaksi.

Rodenard viipyi tovereineen linnassa kaksi päivää, ja hänen vitkastelunsa huoletti minua alituisesti, sillä en tietänyt, kuinka kauan tuo hupsu katsoi sopivaksi sitä pidentää. Onneksi minulle oli herra de Lavédan yhtä huolissaan siitä, sillä häntä ei silloisena aikana miellyttänyt sellaisen miehen palveluskuntaan kuuluvien ihmisten läsnäolo, joka oli niin ilmeisesti kuninkaan puoluelainen. Vihdoin hän tuli neuvottelemaan minun kanssani siitä, mihin toimenpiteisiin voitaisiin ryhtyä, että heistä päästäisiin eroon, ja minä — perin kerkeänä punomaan hänen kanssaan salajuonia niin toivottua tarkoitusta varten — kehoitin häntä huomauttamaan Rodenardille, että herra de Bardelysiä oli kenties kohdannut onnettomuus ja että hänen olisi viisainta etsiä isäntäänsä maakunnasta tuhlaamatta aikaansa Lavédanissa.

Varakreivi noudatti tätä neuvoa ja tulos oli niin erinomainen, että Ganymedes, jonka velvollisuudentunto oli herätetty, lähti vielä samana päivänä — jopa samalla tunnilla — etsimään minua, mieli perin levottomana — sillä monista puutteistaan huolimatta tämä vintiö rakasti minua vilpittömästi.

Rodenardin lähdön jälkeisenä päivänä söin päivällistä perheen seurassa ja kohtasin uudelleen neiti de Lavédanin, jota en ollut nähnyt muutamia päiviä aikaisemmin tapahtuneen öisen parvekeseikkailun jälkeen. Myöskin varakreivitär oli saapuvilla; hän oli perin ankaran ja ylimyksellisen näköinen nainen — vartalo hoikka kuin keihäs, nenä perin kauhea — mutta mieleltään, kuten pian sain havaita, ylenmäärin taipuvainen puhelemaan häväistys- ja muita höystettyjä juttuja hovista, jossa hän oli viettänyt tyttöaikansa.

Siirsin katseeni hänestä hänen tyttäreensä ja kiitin taivasta siitä, ettei Roxalanne ollut äitinsä jäljennös.

Hän oli perinyt äidiltään yhtä vähän luonnetta kuin ulkonäköä. Sekä piirteiltään että sielultaan neiti de Lavédan muistutti isäänsä, ylevää, uljasta herrasmiestä.

Aterialla oli mukana vielä yksi henkilö, josta minulla tuonnempana on enemmänkin kertomista. Hän oli nuori mies, jonka ulkonainen vaikutus oli hyvä, lukuunottamatta kenties liian silmään pistävää narrimaisuutta, ja jonka herra de Lavédan esitteli minulle perheensä kaukaiseksi sukulaiseksi, herra de St. Eustacheksi. Hän oli varsin pitkä mies — hyvinkin minun mittaiseni — ja hänen ruumiinrakenteensa oli erinomainen, vaikka hän olikin hyvin nuori.

Hän näytti hupaiselta nuorukaiselta, jonka hupaisuus oli kielteistä laatua, pelkkää säyseyttä, mutta joka muutoin oli tympeä ja mieleltään kehittymätön — maalainen, kuten voi odottaa sellaisen olevan, joka on viettänyt elämänsä syntymämaakunnassaan, ja tämän maalaisuuden tekivät vielä näkyvämmäksi hänen ponnistuksensa sen salaamiseksi.

Hän kääntyi minun puoleeni kysäisten, tunsinko hovin hyvin. Olin vähällä tehdä auttamattoman virheen nauramalla hänelle vasten kasvoja; mutta malttaen ajoissa mieleni, vastasin epämääräisesti tuntevani sitä jonkun verran, minkä jälkeen hän melkein sai minut ponnahtamaan tuoliltani tiedustamalla minulta, olinko koskaan tavannut uhkeata Bardelysiä.

»Minä — olen hänen tuttavansa», myönsin varovasti. »Miksi sitä kysytte?»

»Hän johtui mieleeni sen johdosta, että hänen palvelijansa olivat täällä kaksi päivää. Tehän odotitte markiisia itseään, eikö niin, herra varakreivi?»

Lavédan kohautti äkkiä päätään sellaisen miehen tapaan, jolle oli lausuttu loukkaus.

»En odottanut, chevalier», hän vastasi painokkaasti.

»Ettekö ole koskaan tavannut häntä, monsieur?» kysyi chevalier.

»En koskaan.» Isännän äänensävystä saattoi jokainen muu paitsi tomppeli käsittää, ettei hän toivonut mitään vähemmän kuin tällaista kohtausta.

»Ihastuttava mies», mutisi St. Eustache, — »loistava, huikaiseva persoonallisuus.»

»Te — te kai olette hänen tuttaviaan», huomautin minä.

»Tuttavia?» kertasi tuo pöyhistelevä valehtelija. »Me olimme kuin veljeksiä.»

»Kuinka mielenkiintoista! Mutta miksi ette ole siitä ennemmin mitään hiiskunut?» torui talon rouva, silmäillen nuorukaista kateellisena — yhtä kateellisena kuin Lavédan paheksivana. »Onnettoman ikävää, että herra de Bardelys on muuttanut suunnitelmiaan eikä enää aio tulla meille. Sellaisen miehen kohtaaminen merkitsee sitä, että taaskin saa hengittää grand monden ilmaa. Muistattehan, herra de Lesperon, tuon Bourgognen herttuattaren jutun?» Hän katsoi häijysti hymyillen minuun päin.

»Muistan sitä hämärästi», vastasin kylmästi. »Mutta luullakseni ovat huhut liioiteltuja. Kielikellot useinkin suurentavat mitättömän ojapahasen kohisevaksi vuoripuroksi.»

»Ette puhuisi noin, jos tietäisitte, mitä minä tiedän», väitti hän veitikkamaisesti. »Usein kyllä, sen myönnän, huhu paisuttaa tällaisten juttujen merkitystä, mutta tässä tapauksessa en usko huhun olleen edes kylliksi värikkään. Minulle on kerrottu, että hän on hyvin komea mies», lisäsi hän, vedoten minuun saadakseen vahvistusta sanoilleen.

»Madame», vastasin, »häntä pidetään varsin hauskannäköisenä.» Ja anteeksipyytävästi hymyillen jatkoin: »Minun on sanottu jonkun verran muistuttavan häntä.»

»Niinkö?» huudahti hän, kohottaen kulmakarvojaan ja silmäillen minua tarkemmin kuin sitä ennen. Ja sitten minusta tuntui, että hänen kasvoilleen hiipi pettymyksen ilme. Jollei tuo Bardelys ollut kauniimpi mies kuin minä, niin silloin hän ei ollut läheskään niin kaunis kuin hän oli kuvitellut. Hän kääntyi St. Eustacheen päin ja kysäisi:

»Onko asianlaita todella niin, chevalier? Huomaatteko te yhdennäköisyyttä?»

»Vanitas, vanitate», jupisi nuorukainen, jonka päässä oli joitakuita latinankielisiä sirpaleita ja joka mielellään toi ne näkyviin. »Minä en voi nähdä vähääkään yhdennäköisyyttä — en jälkeäkään siitä. Onhan herra de Lesperon komea kylläkin, sanoisin. Mutta Bardelys!» Hän loi katseensa kattoon. »Ranskassa on vain yksi Bardelys.»

»Enfin», virkoin nauraen, »te epäilemättä pystytte hyvin arvostelemaan sitä. Minä olin imarrellut itseäni sillä, että yhdennäköisyyttä oli jonkun verran olemassa, mutta otaksuttavasti olette te nähnyt markiisin useammin ja tunnette hänet paremmin kuin minä. Mutta siitä huolimatta tahdon, jos hän sattuu tulemaan tänne, pyytää teitä katselemaan meitä, kun olemme rinnakkain, ja arvostelemaan yhdennäköisyyttämme.»

»Jos sattumalta olen täällä», sanoi hän, käyden äkkiä hillityksi, minkä syytä ei ollut vaikea arvata, »ryhdyn mielelläni arvostelijaksi.»

»Jos sattumalta olette täällä?» kertasin, kummastellen. »Mutta varmastikin te, jos kuulisitte, että herra de Bardelys aikoo saapua, siirtäisitte toistaiseksi kaikki mahdollisesti silloin suunnittelemanne matkat, voidaksenne uudistaa sen suuren ystävyyden, jolla väitätte kunnioittavanne häntä.»

Chevalier silmäili minua sellaisen miehen näköisenä, joka katselee toista hyvin korkealta. Varakreivi hymyili tyynenä itsekseen, sivellen etusormellaan miettivästi komeata partaansa, samalla kun jopa Roxalanne, joka oli istunut äänettömästi kuunnellen keskustelua — lempeästi häntä säästettiin liian yksityiskohtaisesti sitä seuraamasta — loi minuun huvitetun katseen. Vain talon rouvasta — joka samoin kuin hänen laatuisensa naiset yleensä oli erikoisen hidasälyinen — ei tilanteessa ollut mitään erikoista.

VII

ST. EUSTACHEN VIHAMIELISYYS

Seuraavina päivinä näin chevalier St. Eustachea usein. Hän oli hyvin ahkera vieras Lavédanissa, eikä sen syytä ollut vaikea arvata. Omasta puolestani minä en pitänyt hänestä. Meidän suhtautumisemme toisiamme kohtaan kävi asteittain, tosin niin vähitellen, että sitä tuskin saattoi huomata, yhä vierovammaksi, kunnes se viikon lopulla oli tullut niin vihamieliseksi, että Lavédan näki sopivaksi ottaa sen puheeksi.

»Varokaa St. Eustachea!» hän varoitti minua. »Avoimesti puhuen pelkään häntä ja neuvoisin teitä tekemään samoin. Se mies on valehtelija, jos kohta vain kerskaileva valehtelija — ja valehtelijat voivat hyvin helposti tehdä tahallisia, tuhoisia kepposia.»

Nämä sanat olivat eittämättä järkeviä, mutta niihin sisältyvää neuvoa ei ollut helppo noudattaa, etenkään sellaisen miehen, jonka asema oli niin erikoislaatuinen kuin minun.

Lisääntyvästä vihamielisyydestämme huolimatta chevalier ja minä jouduimme varsin usein toistemme seuraan. Syynä siihen oli luonnollisestikin se, että missä hyvänsä Roxalanne oli, siellä tavallisesti olimme myöskin me molemmat. Minä olin kuitenkin siksi edullisessa asemassa, että se varmaankin lietsoi hänessä kalvavaa vihaa, joka perustui yhtä paljon mustasukkaisuuteen kuin mihinkään muuhun tunteeseen, sillä samalla kun hän oli Lavédanissa vain jokapäiväinen vieras, asuin minä siellä yhtä mittaa.

Siitä, miten sen ajan käytin, minun on vaikea puhua. Heti siitä hetkestä alkaen, jolloin olin nähnyt Roxalannen ensi kerran, olin tajunnut todeksi Chatelleraultin väitteen, etten ollut koskaan tuntenut naista. Hän oli oikeassa. Niillä, joita minä olin tavannut ja joiden mukaan minä olin heidän sukupuoltaan arvostellut, oli päinvastoin kuin tällä lapsella vain vähän oikeutta vaatia itselleen naisen nimeä. Ja se veto sitten! Kuinka kirosinkaan sitä niinä päivinä Lavédanissa! Kuinka sadattelinkaan Chatelleraultia, ovelaa, taitavaa juonittelijaa! Kuinka kiroilin itseäni, kun olin ollut siksi vähän ritarillinen ja kunniallinen, että olin niin helposti antanut narrata itseni näin halpamaiseen juttuun! Sillä joka kerta, kun vedon muisto johtui mieleeni, toi se perässään epätoivon. Jos olisin huomannut, että Roxalanne oli sellainen nainen kuin olin olettanut — jollaisia minä olin tuntenut — niin kaikki olisi ollut helppoa. Olisin kertonut hänelle olevani Bardelys, ja sellaiselle naiselle, jollaisen olin odottanut tapaavani, ei minun olisi ollut ollenkaan vaikea tunnustaa kaikkea. Mutta Roxalannelle! Jollei vetoa olisi ollut, olisin voinut ilmaista, kuka olin. Asian näin ollen tuntui minusta mahdottomalta paljastaa toinen ja salata toinen.

Oivalsin täydelleen, kuinka jokainen kulunut hetki teki tunnustamisen yhä vaikeammaksi. Kuta aikaisemmin sen tekisin, sitä todennäköisempää olisi, että minua uskottaisiin; kuta myöhemmäksi sen lykkäisin, sitä otaksuttavammaksi kävisi, että sanojani pidettäisiin valheena. Voi! Tuntui siltä, että Bardelysin muiden puutteiden lisäksi oli tullut raukkamaisuus.

Mitä tulee Roxalannen kylmyyteen, niin se oli pelkästään Chatelleraultin sepitystä, tai sitten vain haavemielisen La Fossen olettamus, keksintö. Asia oli todella aivan päinvastoin; minä en löytänyt hänessä lainkaan uhmailua enkä kylmyyttä. Aivan kokemattomana sukupuolensa juoniin nähden ja ollenkaan tuntematta keimailutemppuja hän oli luonnollisuuden ja neitseellisen yksinkertaisuuden perikuva.

Varakreivi huomasi, että suhteemme kävivät yhä läheisemmiksi, mutta hän ei koettanut sitä estää. Tämä ylevä herrasmies olisi luullakseni ollut sydämessään mielissään, jos meidän välillämme suhteet olisivat kehittyneet huippuunsa, sillä niin köyhänä kuin hän lieneekin minua pitänyt — Lesperonin Gascognessa olevat tiluksethan tultaisiin todennäköisesti takavarikoimaan hänen valtiopetoksensa tähden — hän samalla muisti, mistä se aiheutui ja kuinka innokkaasti se mies, jona minä esiinnyin, kannatti Orleansin Gastonin asiaa.

Mitä tulee varakreivittäreen, niin samat syyt, jotka olivat jossakin määrin tehneet tyttären minulle huomaavaiseksi, tehosivat hyvin myöskin äitiin.

Hän oli ollut kiintynyt chevalieriin, ennenkuin minä saavuin. Mutta mitäpä tiesi chevalier suuresta maailmasta verrattuna siihen, mitä minä osasin kertoa? Hänen mieltymyksensä häväistysjuttuihin pakotti hänet kyselemään minulta milloin mistäkin henkilöstä, joista useimmat olivat hänelle pelkkiä nimiä.

Niinpä kaikki — paitsi kenties chevalier de St. Eustachea — edistivät yhdessä juonessa kosintaani niin voimakkaasti, että sen olisi täytynyt saada Chatellerault kiristelemään hampaitaan raivosta, jos hän olisi voinut sen nähdä, mutta pani minut kiristelemään hampaitani epätoivosta, kun ajattelin tarkoin, missä asemassa olin. Eräänä iltana — olin ollut linnassa kymmenen päivää — olimme me, Roxalanne ja minä, soutelemassa Garonnella ja etenimme puolen penikulman päähän. Kun palasimme, ajelehtien virran mukana, airot toimettomina käsissäni, mainitsin hänelle, että aioin lähteä Lavédanista. Hän katsahti nopeasti ylöspäin; hänen ilmeensä oli melkein hätääntynyt, ja hänen silmänsä laajenivat, kun katseemme sattuivat vastakkain — sillä, kuten olen sanonut, hän oli täydelleen perehtymätön sukupuolensa temppuiluun ja luonteeltaan liiaksi vilpitön koettaakseen näytellä tai verhota tunteitaan.

»Mutta miksi teidän on lähdettävä?» hän kysyi. »Lavédanissa olette turvassa, mutta muualla saatatte olla vaarassa.»

»On paljon, mademoiselle, todella paljon pidättämässä minua Lavédanissa», jatkoin vihdoin. »Mutta velvollisuuteni vaativat minua lähtemään.»

»Tarkoitatteko yhteistä asiaa?» hän huudahti. »Uskokaa minua, te ette voi tehdä mitään! Uhrautumisestanne ei ole mitään etua. Voitte palvella herttuaa äärettömän paljoa paremmin, jos odotatte, kunnes aika on kypsä uutta iskua varten. Ja miten voisitte paremmin säilyttää henkenne kuin pysymällä Lavédanissa siihen asti, kunnes vaino on lakannut?»

»En ajatellut yhteistä asiaa, mademoiselle, vaan yksistään omaa itseäni — vain omaa kunniaani. Toivoisin voivani selittää teille kaikki, mutta minä pelkään», lopetin avuttomana.

»Pelkäätte?» kertasi hän, kohottaen kulmakarvojaan ihmeissään.

»Niin, pelkään. Pelkään teidän halveksimistanne ja vihaanne.»

Hänen kasvojensa kummastunut ilme kävi selvemmäksi, ja siitä kuvastui kysymys, johon minä en voinut vastata. Kumarruin eteenpäin ja tartuin toiseen hänen sylissä velttoina lepäävistä käsistään.

»Roxalanne», kuiskasin hyvin hellästi; sävyni, kosketukseni ja hänen nimensä käyttäminen pakottivat hänet ummistamaan silmänsä.

»Roxalanne», toistin, »olemme olleet hyviä ystävyksiä, te ja minä, siitä yöstä alkaen, jolloin kiipesin suojaa pyytämään teidän kammioonne, olemmehan?»

»Olemmehan toki, monsieur», änkytti hän.

»Siitä on kymmenen päivää. Ajatelkaa — ei enempää kuin kymmenen päivää. Ja tuntuu siltä kuin olisin ollut Lavédanissa kuukausimääriä, niin hyvin olemme tutustuneet toisiimme. Näiden kymmenen päivän aikana olemme muodostaneet itsellemme käsityksen toisistamme. Mutta siinä on se erotus, että minun on oikea, teidän väärä. Olen oppinut tuntemaan teidät koko tämän maailman suloisimmaksi, herttaisimmaksi pyhimykseksi. Jospa Jumala olisi sallinut minun tutustua teihin aikaisemmin! Silloin saattaisi kaikki olla aivan toisin; minä olisin voinut olla — minä olisin — toisenlainen, enkä olisi menetellyt niin kuin nyt olen. Te olette oppinut tuntemaan minut onnettomaksi, mutta kunnialliseksi herrasmieheksi. Sellainen en ole. Täällä käyttämäni värit ovat väärät, mademoiselle. Onneton lienen — ainakin on viime aikoina minusta siltä tuntunut. Kunniallinen en ole — en ole ollut. Siitä, lapsikulta, en voi puhua enempää.»

Keskeytin puheeni, ja olimme hetkisen hiljaa. Sitten hän äkkiä katsahti minua silmiin, ja hänen sormensa puristivat kättäni.

»Herra de Lesperon», hän virkkoi, »mitä te puhelette? Te rääkkäätte minua, monsieur.»

»Tarkastakaapa kasvojani, Roxalanne. Eikö niistä ollenkaan näy, että rääkkään myöskin itseäni?»

»No kertokaa sitten, monsieur», pyysi hän rukoilevan hellästi ja hyvittelevästi, »kertokaa minulle mikä teitä vaivaa, kahlehtien kielenne. Olen varma siitä, että te liioittelette. Te ette ole voinut tehdä mitään kunniatonta, mitään halpaa.»

»Lapsi», huudahdin, »kiitän Jumalaa siitä, että olette oikeassa! Minä en voi tehdä kunniatonta tekoa enkä tahdo sitä tehdä, vaikka kuukausi sitten sitouduinkin sen tekemään!»

Hänen katseestaan kuvastui äkkiä pelkoa, epäilyä, epäluuloa.

»Te — te ette kai tarkoita olevanne urkkija?» kysyi hän, ja sydämeni pohjasta kiitin ja ylistin taivasta, että ainakin siihen saatoin vilpittömästi vastata kieltävästi.

»Ei, ei — en sitä. En ole urkkija.»

Hänen kasvonsa kirkastuivat taaskin ja hän huokaisi.

»Se on luullakseni ainoa seikka, jota en voisi antaa anteeksi. Koska syy ei ole se, niin ettekö suostu ilmaisemaan sitä minulle?»

Hetkeksi valtasi minut halu tunnustaa, kertoa hänelle kaikki. Mutta minua pelotti sen hyödyttömyys.

»Älkää pyytäkö sitä!» rukoilin. »Saatte sen kyllä pian tietää.» Olin näet varma siitä, että kun olisin maksanut vetoni, leviäisi uutinen siitä ja Bardelysin tuhosta ympäri Ranskan kuin väreily veden pinnalla. Mutta nyt —

»Suokaa minulle anteeksi, että olen tunkeutunut elämäänne, Roxalanne!» anoin huoahtaen. »Voi, jospa vain olisin tuntenut teidät aikaisemmin! En uneksinutkaan, että tässä kuluneessa Ranskassamme on sellaisia naisia.»

»En tahdo udella, monsieur, koska päätöksenne kerran näyttää olevan niin luja. Mutta jos — jos myöhemmin, kun olen kuullut siitä asiasta, josta puhutte», hän jatkoi, silmät toisaalle käännettyinä, »tuomitsen teitä lempeämmin kuin te itse ja lähetän teille sanan, niin tahdotteko — tahdotteko palata Lavédaniin?»

Rinnassani tuntui voimakas sykähdys — voimakas, äkillinen toivon värähdys. Mutta yhtä äkkiä, yhtä voimakkaana palasi epätoivo mieleeni.

»Te ette lähetä minulle kutsua, siitä saatte olla varma», sanoin päättävästi, ja siihen keskustelu katkesi.

Tartuin airoihin ja aloin soutaa reippaasti. Ehätin lopettamaan tämän tilanteen.

Roxalanne istui kalpeana ja syviin aatoksiin vaipuneena, mutta hänen katseensa oli verhottu, joten en saattanut arvata mitään siitä, mitä hänen mielessään liikkui.

Saavuimme vihdoin linnan rantaan, ja kun ohjasin veneen pengermäportaille, riensi St. Eustache tarjoamaan käsivarttaan neidille. Hän pani merkille Roxalannen kasvojen kalpeuden ja loi minuun nopean, epäluuloisen katseen. Astellessamme linnalle sanoi hän omituisesti korostaen:

»Herra de Lesperon, tiedättekö, että maakunnassa huhutaan teidän kuolleen?»

»Toivoinkin, että sellainen huhu joutuisi liikkeelle kadottuani», vastasin tyynesti.

»Ettekä ole millään tavoin koettanut kumota sitä.»

»Miksi sen tekisin, kun kerran sitä huhua voidaan pitää turvallisuuteni takeena?»

»Siitä huolimatta, monsieur, voyons. Ainakin te saisitte huojentaa huolestumista — sanoisinpa melkein tuskaa — niiltä, jotka murehtivat teitä.»

»Ah!» virkoin. »Ja keitä ne sitten ovat?»

Hän kohautti olkapäitään, väänsi huulensa omituiseen hymyyn, vilkaisi syrjästä päin neiti de Lavédaniin ja murahti:

»Pitääkö minun mainita teille neiti de Marsacin nimi?»

Seisoin hievahtamatta paikallani, aivoni työskentelivät kuumeisesti, mutta kasvoni eivät värähtäneetkään hänen tarkastaessaan minua tutkivasti. Mieleeni välähti, että tämä oli varmaankin niiden kirjeiden kirjoittaja, jotka Lesperon oli antanut minulle, ja että juuri hänen pienoiskuvansa oli taskussani.

Pysyin ääneti, mutta tunsin äkkiä, että minua tarkkasi toinenkin silmäpari — Roxalannen. Hän muisti, mitä olin sanonut, hän lienee muistanut, kuinka hartaasti olin lausunut toivovani, että olisin kohdannut hänet aikaisemmin, ja hän lienee nopeasti keksinyt selityksen sanoilleni.

»Herra de St. Eustache», aloin puhua hyvin kylmästi, katsoen häntä suoraan lähekkäin oleviin silmiin, »olen sallinut teidän ottaa useita vapauksia, mutta yhtä en salli kenenkään tavoitella — ja niin paljon kuin teitä kunnioitankin, en voi tehdä poikkeusta teihinkään nähden. En voi sallia kenenkään sekaantua asioihini ja sanella minulle, miten minun on niitä hoidettava. Olkaa hyvä ja pitäkää se muistissanne!»

Heti paikalla hän muuttui orjamaisen maireaksi. Irvistys katosi hänen kasvoiltaan, uhma hänen sävystään. Hän hymyili ja liehakoi kuin halvin imartelija.

»Suokaa minulle anteeksi, monsieur!» hän huudahti, levittäen käsiään ja hymyillen hyvin nöyrästi. »Oivallan menetelleeni perin vapaasti, mutta te olette käsittänyt väärin sen tarkoituksen. Aikomukseni oli tiedustaa mieltänne erään suorittamani teon järkevyydestä.»

»Nimittäin, monsieur?» kysäisin, nakaten niskaani ja aavistaen vaaraa.

»Rohkenin tänään mainita, että te olette elossa ja terve, eräälle henkilölle, jolla luulin olevan oikeuden tietää siitä ja joka tulee tänne huomenna.»

»Tätä omavaltaista menettelyänne saatte katua», sähäytin hampaitteni välitse. »Kelle te sen ilmoititte?»

»Ystävällenne herra de Marsacille», vastasi hän, ja hänen nöyrän naamarinsa takaa alkoi virnistys taaskin pilkistää. »Hän on täällä huomenna», toisti hän.

Marsac oli se Lesperonin ystävä, jonka antamia, gascognelaista kapinoitsijaa koskevia lämpimiä suosituksia sain kiittää siitä kohteliaisuudesta ja ystävällisyydestä, jota olin tulostani alkaen saanut nauttia varakreivin puolelta.

»Tämä uutinen ei näytä juuri tervetulleelta, herra de Lesperon», huomautti Roxalanne omituisella äänellä. Hänen sävynsä teki minut levottomaksi, sillä siitä kuvastui heräävää epäluuloa.

»Se ei ole tervetullut, mademoiselle», vastasin. »Minulla on erinomaiset syyt toivoakseni, etten nyt tapaisi herra de Marsacia.»

»Erinomaiset ne todellakin ovat!» jupisi St. Eustache, ja hänen suupielensä painuivat ilkeän näköisesti. »Epäilemättä teidän käy vaikeaksi esittää hänelle todennäköistä syytä siihen, ettette ole hänelle ettekä hänen sisarelleen ilmoittanut olevanne elossa.»

»Monsieur», pamautin umpimähkään, »miksi koetatte sekoittaa tähän juttuun hänen sisarensa nimen?»

»Mitä?» kummasteli hän, silmäillen minua peittämättömän huvitettuna. Hän seisoi suorana, pää takakenossa, oikea käsivarsi ojossa, käsi keveästi viiruisen kepin kultanupilla. Hän siirsi katseensa Roxalanneen, sitten taaskin takaisin minuun. Vihdoin hän virkkoi: »Onko se ihmeellistä, että sekoitan tähän morsiamenne nimen. Tai kenties väitätte, ettei neiti de Marsac ole kihlattunne?»

Unohdin hetkeksi sen osan, jota näyttelin, ja sen miehen, jona esiinnyin, ja vastasin kiivaasti: »Niin väitän.»

»No, sitten te valehtelette», tokaisi hän, kohauttaen olkapäitään loukkaavan halveksivasti.

En usko, että minun voidaan sanoa kertaakaan koko elämäni aikana antautuneen raivon valtaan. Raa'at, kehittymättömät ihmiset saattavat joutua intohimon saaliiksi, mutta herrasmies ei minun mielipiteeni mukaan ole koskaan kiukuissaan. Enkä minä silloinkaan ollut, mitä tulee kiukun ulkoisiin merkkeihin. Nostin kumartaen hattuani Roxalannelle, joka seisoi lähellämme, silmissään pelokas ja ihmettelevä ilme.

»Mademoiselle, suonette minulle anteeksi, että minun on pakko kurittaa tätä lörpöttelevää koulupoikaa teidän näkyvissänne.»

Sitten astuin eteenpäin maailman hauskimmalla tavalla, tempaisin kepin chevalierin kädestä, ennenkuin hän aavistikaan, mitä aioin tehdä. Kumarsin hänelle äärimmäisen kohteliaasti, ikäänkuin pyytäen anteeksi tekoani, ja ennenkuin hän sitten oli tointunut ällistyksestään, olin sivaltanut kepillä hänen hartioihinsa kolme nopeata perättäistä iskua. Parahtaen tuskasta ja nöyryytyksestä, hän hypähti taaksepäin ja vei kätensä miekankahvaan.

»Monsieur», huudahti Roxalanne hänelle, »ettekö näe, että hän on aseeton?»

Mutta hän ei nähnyt mitään, tai jos näkikin, niin hän kiitti taivasta siitä, että asian laita oli niin. Silloin olisi Roxalanne astunut väliimme, mutta ojensin käteni, pidättäen häntä.

»Älkää olko peloissanne, mademoiselle», sanoin aivan rauhallisesti; sillä jollei se käsivarsi, joka oli voittanut La Vertoilen, kykenisi kepillä lannistamaan pariakin sellaista miekkailijaa kuin tämä kukkopoika oli, niin saisin hävetä koko ikäni.

Hän hyökkäsi kimppuuni raivoisasti, tähdäten säilänsä kärjen suoraan kurkkuani kohti. Väistin kepilläni; kun hän sitten vaihtoi säilän asentoa ja antoi minulle piston alempaa, tein minä vastasivalluksen ja saatuani hänen miekkansa keppiini pyöräytin sitä ympyrässä ja sinkautin sen pois hänen kädestään. Se kaarsi välkkyvänä valokieppuna hetkisen ilmassa ja kolahti sitten marmorisuojusta vastaan viiden, kuuden askeleen päähän meistä. Hän näkyi menettävän rohkeutensa samalla kertaa kuin miekkansa ja jäi armoilleni omituisena näytteenä typeryydestä, ällistyksestä ja pelosta.

Olihan chevalier de St. Eustache nuori mies, ja nuorille voidaan antaa paljon anteeksi. Mutta jos olisin antanut anteeksi sellaisen teon, johon hän oli tehnyt itsensä syypääksi paljastaessaan miekkansa aseetonta miestä vastaan, olisi se ollut naurettavaa suvaitsevaisuutta ja lisäksi äärimmäistä velvollisuuteni laiminlyöntiä. Vanhempana miehenä tuli minun antaa chevalierille opetusta käyttäytymisessä ja herrasmiehelle sopivassa ajatustavassa. Niinpä ryhdyinkin työhön aivan kiihkottomasti, pitäen silmällä vain hänen vastaista menestystään, ja annoin hänelle sellaisen selkäsaunan, jota olisi perinpohjaisuuteen nähden ollut vaikea parantaa. En välittänyt siitä, mihin sivallukset osuivat. Tanssitin keppiäni säännöllisessä tahdissa, ja minusta oli pikemminkin hänen kuin minun asiani, sattuivatko iskut päähän vai takapuoliin vai hartioihin. Minun oli teroitettava hänen mieleensä siveyssääntö, ja ne kolaukset, joita hän saattoi opetuksen kestäessä saada, olivat mitättömiä syrjäseikkoja, kunhan vain itse oppi juurtui hänen sieluunsa. Pari, kolme kertaa hän yritti päästä kanssani käsikähmään, mutta minä vältin häntä; minua ei suinkaan haluttanut käydä hänen kanssaan rahvaanomaiseen tappeluun. Tarkoitukseni ei ollut riidellä eikä tapella, vaan kurittaa, ja uskallanpa väittää, tarkoitukseni toteutin melkoisen onnistuneesti.

Vihdoin tuli Roxalanne väliin, mutta vasta sitten kun keppi edellisiä kenties hiukan rajummasta iskusta katkesi ja herra de Eustache vaipui avuttomana kokoon ähkyväksi läjäksi.

»Valitan, mademoiselle, että olen loukannut katseitanne tällaisella näytöksellä, mutta jollei näitä läksytyksiä anneta heti rikoksen tapahduttua, ei niiden vaikutus ole puoleksikaan niin terveellinen.»

»Hän ansaitsi sen, monsieur», vastasi hän, äänessään melkein raju sävy. Ja niin huonoa ainesta me olemme, että hänen halveksumisensa tuota valittavaa koru- ja muhkuraläjää kohtaan sai minut värähtämään mielihyvästä. Menin sinne, mihin hänen miekkansa oli pudonnut, ja nostin sen maasta.

»Herra de St. Eustache», lausuin, »olette siinä määrin häpäisseet tätä säilää, etten usko teidän enää haluavan sitä kantaa.» Niin sanoen katkaisin sen polveani vasten poikki ja heitin kappaleet kauas jokeen siitä huolimatta, että kahva oli kallisarvoinen, varustettu runsailla pronssi- ja kultakirjaimilla.

Hän kohotti tuhkanharmaita kasvojaan, ja hänen silmänsä säihkyivät voimatonta raivoa.

»Par la mort Dieu!» hän ärjyi käheästi. »Tästä saatte antaa minulle hyvitystä.»

»Jos ette vielä mielestänne ole saanut riittävästi hyvitystä, olen valmis sitä antamaan milloin vain tahdotte», vastasin kohteliaasti.

Ennenkuin ehdimme virkkaa mitään muuta, näin herra de Lavédanin lähestyvän meitä joutuisasti. Varakreivin otsa oli synkissä rypyissä, kuten olisi saattanut luulla, suuttumuksesta, mutta todellisuudessa pahoista aavistuksista, kuten minä aivan oikein arvasin.

Vaikkakin hän pelkäsi tapahtuman seurauksia ja St. Eustachen kostontoimenpiteitä — siitä huolimatta, että tämä oli poikanen — lausui hän kuitenkin peittelemättä ajatuksensa chevalierin käyttäytymisestä ja hänen minulta saamansa rangaistuksen sopivaisuudesta.

Sitten hän puhutteli palvelijoita tyyneen, tasaiseen tapaansa: »Anatole, on parasta, että käskette valjastaa vaunut herra chevalieria varten. En usko, että hän kykenee ratsastamaan kotiinsa.»

Anatole tirkisteli maassa viruvaa kalpeata nuorukaista, käänsi sitten pienet, kuihtuneet kasvonsa minuun päin ja virnisti erikoisen juhlallisesti. Herra de St. Eustache ei näkynyt olevan kovin suosittu.

Nojaten raskaasti erään lakeijan käsivarteen, lähti chevalier tuskallisesti pihalle, jossa hänelle parhaillaan laitettiin vaunuja kuntoon. Viimeisellä hetkellä hän kääntyi ja viittasi varakreiviä luokseen.

»Niin totta kuin Jumala elää, herra de Lavédan», hän vannoi, huohottaen raskaasti raivoissaan, »te saatte katkerasti katua sitä, että kävitte tänään puoltamaan tuota gascognelaista kerskailijaa. Muistakaa minua kumpikin, kun olette matkalla Toulouseen!»

Varakreivi seisoi hänen vieressään värähtämättä ja välinpitämättömän näköisenä, vaikka tämän julman uhkauksen olikin täytynyt tuntua hänestä kuolemantuomiolta.

»Hyvästi, monsieur — pikaista tervehtymistä!» Siinä koko hänen vastauksensa. Mutta minä astuin heidän luokseen.

»Eikö teidänkin mielestänne, varakreivi, olisi parasta pidättää hänet?» tiedustin. .

»Pyh!» äänsi hän. »Antaa hänen mennä.»

Chevalier katsahti pelästyneenä minua silmiin. Kenties tuo nuorukainen jo katui uhkaustaan ja tajusi, kuinka järjetöntä oli uhata sellaista miestä, jonka vallassa hän sattui olemaan.

»Ajatelkaa toki, monsieur!» huudahdin. »Teillä on ylevä ja hyödyllinen elämä edessänne. Ei minunkaan henkeni ole arvoton. Saammeko sallia, että tämä mato tuhoaa elämämme — niin, ja vaimonne sekä tyttärenne onnen?»

»Antakaa hänen mennä, monsieur; antakaa hänen mennä! Minä en pelkää.»

Kumarruin ja vetäydyin takaisin, viitaten lakeijaa viemään pois miehen, jokseenkin samalla tavoin kuin olisin viitannut häntä korjaamaan jotakin saastaa edestäni.

VIII

VALOKUVA

Jokaisen ajattelevan ihmisen on silloin tällöin täytynyt johtua katkerasti ajattelemaan, kuinka äärimmäisen avuttomina me olemme kohtalon armoilla, sen kaikkien oikkujen heiteltävinä.

Jos herra de Marsac olisi suvainnut saapua Lavédaniin jonakin järkevänä vuorokauden aikana, olisin minä jo ollut matkalla Pariisiin vakaassa aikomuksessa tunnustaa tappioni ja maksaa vetoni. Yön mietittyäni, mikä yhä enemmän oli lujittanut päätöstäni menetellä siten, olin alkanut ajatella, että senjälkeen voisin palata Roxalannen luokse; silloin tosin olisin köyhä, mutta minun aikeitani ei ainakaan voitaisi epäillä.

Juuri ne aatokset lienevät pitäneet minua valveilla myöhään yöhön saakka, ja kenties senvuoksi oli herätessäni aamu jo pitkälle kulunut. Aurinko paistoi huoneeseeni, ja vuoteeni vieressä seisoi Anatole.

»Kuinka paljon kello on?» kysyin, nousten reippaasti istumaan.

»Yli kymmenen», vastasi hän jäykän moittivasti.

»Ja te olette antanut minun nukkua!» äkeilin.

»Emme juuri estä teitä mistään täällä Lavédanissa, vaikka olemmekin valveilla», murahti hän. »Ei ollut mitään syytä, miksi herran olisi pitänyt herätä.» Sitten hän ojensi minulle paperiarkin. »Herra Stanislas de Marsac oli täällä varhain tänä aamuna sisarensa kanssa. Hän jätti tämän kirjeen teille, monsieur.»

Ällistyksen ja pelon syrjäytti mielessäni pian huojennus, koska Anatolen sanoista saatoin päättää, että Marsac oli poistunut. Otin siitä huolimatta kirjeen hieman epäröiden ja kääntelin sitä käsissäni.

Vihdoinkin voin hengittää vapaasti. He olivat poissa, ja mitä vahinkoa he lienevätkin ennen lähtöään tehneet René de Lesperon-paran maineelle, nyt he ainakaan eivät enää olleet täällä paljastamassa minua vieraan nimen käyttäjäksi. Pyytäen mielessäni Lesperon-vainajan haamulta anteeksi sitä häpeää, jonka hänen nimelleen aiheutin, mursin tämän merkityksellisen kirjeen sinetin. Kuoressa oli muun muassa noin seitsemänkymmenenviiden sentimetrin pituinen lankasäie.

»Monsieur», luin, »missä hyvänsä satun teidät kohtaamaan, on velvollisuuteni surmata teidät.»

Alku oli lupaava, totta totisesti?

»Vain siitä syystä», jatkui kirje, »en ole halunnut joutua kanssanne vastakkain tänä aamuna. Aika on siksi levoton ja tämä maakunta siksi vaarallinen, ettei voida tehdä sellaista tekoa, joka saisi hallituksen sinetinvartijan huomion kiintymään Lavédaniin. Siitä, että olette vielä hengissä, saatte niin ollen kiittää herra varakreiviä kohtaan tuntemaani kunnioitusta sekä omaa alttiuttani sitä asiaa kohtaan, jota molemmat palvelemme. Olen matkalla Espanjaan etsiäkseni sieltä turvaa kuninkaan kostolta.

»Henkeni pelastaminen on velvollisuuteni yhtä paljon itseäni kuin asiaamme kohtaan. Mutta minulla on myöskin velvollisuuksia sisartani kohtaan, jota te olette kohdellut niin solvaavan kevytmielisesti, ja ne minä, jos Jumala suo, täytän ennen lähtöäni. Teidän kunniastanne, monsieur, emme välitä puhua sellaisista syistä, joita minun ei tarvitse kosketella, enkä siihen lainkaan vetoa. Mutta jos teissä on jäljellä rahtuakaan miehuutta, jollette ole yhtä kurja pelkuri kuin olette suuri konna, odotan teitä ylihuomenna mihin aikaan hyvänsä ennen puolta päivää Auberge de la Couronnessa Grénadessa. Siellä, monsieur, järjestämme välimme, jos se teille suinkin sopii. Että voisitte saapua sinne valmistuneena ja ettei tavattuamme tarvitsisi tuhlata aikaa, lähetän teille mitan miekkani pituudesta.»

Tällä tavoin päättyi tämä kiukkuinen, tulta huokuva kirje. Käänsin miettiväisenä sen kokoon ja sitten, kun päätökseni oli valmis, hypähdin vuoteesta ja pyysin Anatolea auttamaan itseäni pukeutumaan.

Tavatessani varakreivin pohti hän ankarasti, mitä Marsacin omituinen käyttäytyminen saattoi merkitä, ja huojennuksekseni näin, ettei ainakaan hän osannut keksiä siihen mitään syytä. Vastaukseksi kysymyksiin, joilla hän varsin luonnollisesti ahdisti minua, vakuutin hänelle, että kaikkeen oli syynä pelkkä väärinkäsitys, että herra de Marsac oli pyytänyt minua kohtaamaan häntä kahden päivän perästä Grénadessa ja että minä silloin epäilemättä voisin selvittää koko jutun.

Samalla lausuin valitteluni tämän tapahtuman johdosta, koska se pakotti minut viipymään vielä kaksi päivää rasittamassa varakreivin vieraanvaraisuutta. Siihen kaikkeen hän kuitenkin antoi odottamani vastauksen, huomauttaen lopuksi, että ainakin sillä hetkellä näytti siltä, kuin olisi chevalier de St. Eustache tyytynyt siihen, että oli saanut aikaan tämän selkkauksen minun ja Marsacin välillä.

Anatolen puheiden nojalla olin jo voinut päätellä, että Marsac oli ollut hyvin vaitelias. Mutta hänen sisarensa ja Roxalanne olivat keskustelleet keskenään, ja se seikka huoletti minua vakavasti. Naiset eivät tavallisesti sellaisissa oloissa ole yhtä pidättyviä kuin miehet, ja jos kohta neiti de Marsac ei kenties ollutkaan sananmukaisesti selittänyt, että minä olin hänen uskoton rakastajansa, ovat naiset kuitenkin vikkeliä panemaan merkille ja selittämään sellaisista syistä aiheutuneen hämmingin merkkejä, ja minä pelkäsin pahasti Roxalannen tulleen siihen johtopäätökseen, että olin valehdellut hänelle edellisenä iltana. Levottomin mielin menin sen vuoksi etsimään häntä ja löysin hänet linnan takana olevasta vanhasta puutarhasta.

Hän ei aluksi huomannut minun tuloani, joten minulla oli tilaisuus vähän aikaa tarkastella häntä; panin merkille, kuinka surullisilta hänen kasvonsa sivusta päin näyttivät ja kuinka raukeita hänen liikkeensä olivat. Tämä oli siis minun työtäni — minun ja herra de Chatelleraultin sekä niiden toisten iloisten herrasmiehien, jotka lähes kuukausi sitten olivat istuneet pöydässäni Pariisissa.

Liikahdin, ja sora narahti jalkani alla. Silloin hän kääntyi ja hätkähti nähdessään minun lähestyvän. Veri kohosi hänen kasvoihinsa, poistuen niistä seuraavana hetkenä ja jättäen ne entistä kalpeammiksi. Hän teki liikkeen, ikäänkuin olisi aikonut poistua, mutta sitten hän näytti hillitsevän itsensä ja jäi hievahtamatta paikoilleen, odottaen ulkoisesti rauhallisena tuloani.

Mutta hänen silmänsä olivat toisaalle suunnatut, ja hänen rintansa nousi ja laski siksi rajusti, ettei se sopinut siihen välinpitämättömyyden naamioon, johon hän oli nopeasti verhoutunut.

»Tepä olette ollut kuhnustelija tänä aamuna, herra de Lesperon.» Ja hieman naurahtaen hän poikkesi tieltä taittamaan ruusun.

»Se on totta», myönsin typeränä; »nukuin kovin pitkään.»

»Surkuttelen teitä kovasti, sillä siten ette saanut nähdä neiti de
Marsacia. Onko teille jo kerrottu, että hän kävi täällä?»

»Kyllä, mademoiselle. Stanislas de Marsac oli jättänyt minulle kirjeen.»

»Olette epäilemättä pahoillanne siitä, ettette tavannut heitä», hän huomautti.

En ollut oivaltavinani hänen kysyvää äänensävyään. »Se on heidän syynsä. Heistä oli nähtävästi mieluisempaa karttaa minua.»

»Onko se ihmeteltävää?» kivahti hän, ja hänen kasvoillaan näkyi äkillinen suuttumuksen välähdys, jonka hän yhtä nopeasti hillitsi. Entiseen välinpitämättömään tapaansa hän jatkoi: »Te ette näytä häiriytyneen siitä, monsieur.»

»Päinvastoin, mademoiselle; olen hyvin harmissani.»

»Siitäkö, ettette nähnyt — kihlattuanne?» kysäisi hän; nyt hän ensi kerran loi minuun katseen, ja se oli terävä kuin tikari.

»Mademoiselle, en ole vannonut uskollisuutta ainoallekaan elävälle naiselle. Olen surkuteltavien asianhaarojen uhri. Oi, en voi puhua enempää! Nämä Marsacit rauhoitan helposti. Minun on kohdattava herra de Marsac Grénadessa ylihuomenna. Taskussani on kirje tältä elävältä säilältä; siinä hän ilmoittaa minulle suvaitsevansa silloin surmata minut. Mutta —»

»Toivon, että hän sen tekee, monsieur!» tokaisi Roxalanne niin rajusti, että minä mykistyin ja jätin lauseeni kesken. »Rukoilen Jumalaa, että hän sen tekee!» lisäsi hän. »Te ansaitsette sen paremmin kuin kukaan on milloinkaan sitä ansainnut!»

Hetkisen seisoin hänen sanojensa lamauttamana. Sitten sain äkillisen mielijohteen ja astuin hyvin lähelle häntä.

»Roxalanne», puhuin kuumeisesti, »te ette sitä toivo. Mitä olisi teidän elämänne, jos minä kuolisin? Te, lapsi, te rakastatte minua samoin kuin minä rakastan teitä.» Vedin häntä äkkiä puoleeni äärettömän hellästi, melkein kunnioittavasti. »Ettekö voi kallistaa korvaanne tämän rakkauden äänelle? Ettekö voi luottaa minuun vähääkään? Ettekö voi ajatella, että jos olisin aivan niin arvoton kuin te itsellenne uskottelette, tätä rakkautta ei voisi olla olemassa?»

»Sitä ei ole olemassa!» huudahti hän. »Te valehtelette, — kuten kaikessa muussakin. En rakasta teitä. Minä vihaan teitä. Dieu! Kuinka teitä vihaankaan!»

»Kuulkaa, Roxalanne!»

»En tahdo kuunnella! Olen nyt jo kuullut kylliksi loukkauksia.
Päästäkää minut!»

»Kyllä, mutta teidän pitää kuunnella sanojani. En ole René de Lesperon. Jos nämä Marsacit eivät olisi olleet niin äkkipikaisia ja hupakkoja, vaan olisivat odottaneet tavatakseen minut tänä aamuna, olisivat he sen teille ilmaisseet.»

Hän lakkasi hetkiseksi ponnistelemasta katsoakseen minua silmiin. Mutta sitten hän puhkesi ylenkatseelliseen nauruun ja alkoi rimpuilla entistä voimakkaammin.

»Mitä uusia valheita te minulle syötätte? Päästäkää minut! En tahdo kuulla enää mitään!»

»Taivas on todistajani, että olen puhunut teille silkkaa totuutta. Käsitän kyllä, kuinka järjettömältä se kuulostaa, ja osittain juuri sen vuoksi en ole siitä teille aikaisemmin puhunut. Mutta halveksumistanne en voi kestää. Se, että te pitäisitte minua valehtelijana, kun tunnustan teille rakkauteni —»

Hänen reutoilemisensa kävi niin rajuksi, että minun oli pakko hellittää otteeni. Mutta tein sen niin äkkiä, että hän heilahti tasapainostaan ja oli vähällä kaatua selälleen. Sitä estääkseen hän tarttui nuttuuni, joka oli lähtenyt auki meidän ponnistellessamme.

Seisoimme parin askeleen päässä toisistamme, ja hän silmäili minua kalpeana ja läähättäen suuttumuksesta. Hänen silmistään kuvastui murhaava ylenkatse, mutta kun katsoin häntä vakavasti, värähtämättä, loi hän vihdoin katseensa maahan. Kun hän taaskin katsoi ylös, väreili hänen huulillaan tyyni, mutta kuvaamattoman halveksiva hymy.

»Tahdotteko vannoa», hän virkkoi, »ettette ole René de Lesperon, että neiti de Marsac ei ole kihlattunne?»

»Kyllä — niin totta kuin toivon pääseväni taivaaseen!» vakuutin kiihkeästi.

Hän katseli minua, hymyillen edelleen pilkallista, halveksivaa hymyään.

»Olen kuullut sanottavan», hän lausui, »että suurimmat valehtelijat ovat aina kerkeimmät vannomaan.» Sitten hän jatkoi, kuohahtaen äkkiä vihasta ja inhosta: »Olette taitanut pudottaa jotakin, monsieur.» Hän osoitti sormellaan maahan. Odottamatta sen enempää hän pyörähti ympäri ja poistui luotani.

Jalkojeni juuressa oli, kasvot ylöspäin, se pienoiskuva, jonka Lesperon-rukka oli uskonut huostaani kuolinhetkellään. Se oli pudonnut taskustani ponnistellessani Roxalannen kanssa, enkä nyt enää lainkaan epäillyt, että muistokotelossa oleva kuva oli neiti de Marsacin.

IX

ÖINEN HÄLYTYS

Kun samana iltapäivänä palasin pitkältä kävelymatkalta — olin näet sellaisella surkuteltavalla tuulella, jolloin ihmisen on pakko olla liikkeessä — oli pihalla matkavaunut ikäänkuin valmiina lähtemään. Noustessani linnan portaita, jouduin vastakkain neiti de Lavédanin kanssa, joka laskeutui alaspäin. Vetäydyin syrjään, että hän pääsisi ohitseni, ja hän sivuutti minut, pitäen leukaansa ylhäällä ja vetäen hamettaan lähemmäksi itseään, ettei se koskettaisi minua.

Sillä hetkellä valtasi minut lohduton, tuskaisa tunne, jota minun on vaikea kuvata. Minusta tuntui siltä, kuin hän olisi poistunut elämästäni iäksi, kuin en koskaan enää kykenisi sovittamaan häntä niin, että hän palaisi kaiken sen jälkeen, mitä sinä aamuna oli välillämme tapahtunut.

Voi sentään! Kaikki oli mennyttä. Peli oli lopussa, ja minä olin hoitanut siinä oman osani narrimaisen huonosti. Yksi tehtävä oli minulla vielä jäljellä — minun oli kohdattava Marsac Grénadessa ja puhdistettava Lesperon-raukan muisto. Mitä sen jälkeen tapahtuisi, siitä välitin vähät. Selvitettyäni asiani Chatelleraultin kanssa, olisin köyhtynyt mies, ja Marcel de St. Pol de Bardelys, Ranskan hovin taivaalla säihkynyt kirkas tähti, himmenisi äkkiä, sammuisi iäksi. Mutta se ei merkinnyt minulle paljoa silloin. Olin menettänyt kaikki, mitä olisin pitänyt arvossa — kaikki, mikä olisi voinut antaa uutta makua väsyneen, kyllästyneen miehen elämään.

Myöhemmin samana päivänä mainitsi varakreivi minulle, että liikkeellä oli huhu, jonka mukaan markiisi de Bardelys oli kuollut. Kysyin välinpitämättömästi, kuinka sellainen huhu oli syntynyt, ja hän kertoi minulle, että herra de Bardelysin palvelijat olivat tunteneet isäntänsä omaksi erään ratsastajattoman hevosen, jonka talonpojat olivat ottaneet kiinni muutamia päiviä sitten ja että luultiin jonkun onnettomuuden kohdanneen häntä, koska häntä ei ollut kuulunut eikä näkynyt kahteen viikkoon. Ei edes tämä tieto kyennyt herättämään mielenkiintoani. Luulkoot ihmiset minua kuolleeksi, jos haluavat. Sellainen mies, jonka kärsimykset ovat pahemmat kuin kuolema, ei paljoa välitä siitä, että häntä pidetään kuolleena.

Seuraava päivä kului ilman mitään erikoista. Neiti de Lavédan oli yhäti poissa, ja minua olisi haluttanut tiedustaa varakreiviltä, missä hän oli, mutta varsin luonnollisista syistä emmin enkä udellut.

Seuraavana aamuna minun piti lähteä Lavédanista. Sinä iltana vaivuin uneen juhlallisesti haaveillen, että kohtalo olisi minua kohtaan sääliväinen ja ratkaisisi kauniisti pulman siitä, mitä minun olisi tulevaisuudessa tehtävä, jollen enää koskaan heräisi.

Sallimus oli kuitenkin päättänyt, että minut herätettiin jälleen, juuri kun yön huntu kohosi ja aamunkoiton kylmä henkäys tuntui maanpinnalla. Kuului äänekästä koputusta Lavédanin portilta, sekavia ääniä, jalkojen töminää, ovien aukomista ja sulkemista linnan sisältä.

Huoneeni ovelle naputettiin, ja kun menin aukaisemaan, seisoi varakreivi kynnyksellä, yönuttu paidan verhona ja sytytetty vahakynttilä kädessä.

»Portilla on ratsumiehiä!» hän huudahti, astuen sisään. »Tuo St.
Eustache-koira on jo aloittanut työnsä!»

Ennenkuin ehdin vastata, lennähti ovi selkosen selälleen, ja huoneeseen syöksähti varakreivitär, yömyssy päässään ja hätäisesti puettu puku yllään, näyttäen todelliselta mégereltä tuossa rumentavassa déshabilléssa.

»Katsos nyt», hän kirkui miehelleen, ja hänen narisevassa äänessään oli moittiva sävy — »mihin ahdinkoon olet meidät saattanut!»

»Anne, Anne!» huudahti varakreivi, astuen hänen luokseen ja koettaen tyynnyttää häntä. »Ole rauhallinen, lapsi-raukka, ja ole urhea!»

Mutta rouva vältti häntä, seisten laihana ja kiukkuisena kuin raivotar.

»Rauhallinen?» hän kertasi halveksivasti. »Urhea?» Sitten häneltä pääsi lyhyt naurahdus, epätoivoinen, pilkallinen, synkkä kiukun ilmaus. »Hyvä Jumala, oletko muiden puutteittesi lisäksi vielä julkea? Vaaditko minua olemaan rauhallinen ja urhea tällaisella hetkellä? Sitä vartenko olen turhaan varoitellut sinua kokonaisen vuoden aikana, että sinä nyt, oltuasi välittämättä minusta ja hyljeksittyäsi varoituksiani, saisit käskeä minua pysymään rauhallisena, kun pelkoni on toteutunut?» Alhaalla kirskahtivat portin saranat. Varakreivi kuuli sen.

»Madame», hän lausui, luopuen äskeisestä hellästä sävystään ja puhuen ylhäisen arvokkaasti, »ratsumiehet on päästetty sisään. Salli minun pyytää sinua poistumaan huoneisiisi. Ei ole meidän asemamme mukaista —»

»Mikä on meidän asemamme?» keskeytti rouva tylysti. »Olemme kapinoitsijoita — proskribeerattuja, kodittomia kerjäläisiä. Sellainen on asemamme, kiitos siitä sinulle ja järjettömille valtiopetoksellisille puuhillesi. Mitä meistä tulee, hupsu? Mitä tulee Roxalannesta ja minusta, kun sinut on hirtetty ja meidät häädetty Lavédanista? Jumalan kuolema! Onpa todellakin aika sinun puhua asemamme arvosta! Enkö ole varoitellut sinua, malheureux, jättämään puoluejuonittelut sikseen?»

Valittavasti huokaisten vaipui varakreivi vuoteelle ja kätki kasvot käsiinsä.

»Jumala minua armahtakoon!» hän valitti, ja hänen äänestään kuvastui sellainen tuska, jollaista ei kuolemanpelko ollut koskaan kyennyt valamaan hänen uljaaseen sieluunsa; sen tuskan oli synnyttänyt sen naisen sydämettömyys, joka kaksikymmentä vuotta oli ollut hänen pöytä- ja vuodetoverinaan ja joka nyt vastoinkäymisen hetkellä hylkäsi hänet näin julmasti — näin traagillisesti.

»Niin», pilkkasi rouva katkerana, »pyydä Jumalalta armahdusta, sillä minä en sinua sääli!»

»Madame», huudahdin minä, »sallikaa minun kehoittaa teitä hillitsemään itseänne!»

Hän pyörähti ympäri ja katsoi minua silmiin, katse kiukusta liekehtien.

»Sangdieu! Millä oikeudella te —» hän aloitti. Mutta nyt ei sopinut antaa naiskielen jatkaa jaaritteluaan. Nyt ei ollut aikaa kursasteluihin, kumarteluihin eikä typeriin, hymyhuulin lausuttuihin kohteliaisuuksiin. Tartuin rajusti hänen ranteeseensa ja ärjäisin hänelle, vieden kasvoni lähelle hänen kasvojaan:

»Folle!» Uskallanpa vannoa, ettei yksikään mies ollut käyttänyt häntä puhutellessaan sitä sanaa. Hän jäi tuijottamaan suu auki läkähtyneenä hämmästyksestä ja kiukusta. Hiljentäen ääntäni, etteivät lähestyvät sotilaat sitä kuulisi, mutisin sitten: »Tahdotteko syöstä turmioon varakreivin ja itsenne?» Hän katsoi minua kysyvästi, ja minä vastasin: »Mistä tiedätte, että sotilaat ovat tulleet noutamaan puolisoanne? Saattavathan he olla etsimässä minua — ja yksin minua. Kenties ei varakreivin rikkomuksesta tiedetä mitään. Pitääkö juuri teidän sitten ilmaista se heille hillittömällä kiivaudellanne ja syyttelemisellänne?»

Hänen leukansa painui alas ällistyksestä.

Samassa avautui ovi uudelleen, ja ovelle ilmestyi nuori mies, jolla oli päässään töyhtöhattu, yllään nahkainen haarniska ja toisessa kädessään paljastettu miekka, toisessa lyhty. Hänen takanaan näin häntä seuranneiden ratsumiesten aseiden välkkyvän.

»Kumpi teistä on herra René de Lesperon?» kysyi hän kohteliaasti; hänen sanoistaan tuntui voimakkaasti gascognelainen murre.

Astuin eteenpäin, sanoen:

»Minut tunnetaan sillä nimellä, herra kapteeni.»

Hän silmäili minua suruisesti, melkeinpä anteeksipyytävästi, ja virkkoi sitten:

»Kuninkaan nimessä, herra de Lesperon, käsken teitä antautumaan!»

»Olen odottanut teitä. Miekkani on tuolla, monsieur», vastasin ystävällisesti. »Jos sallitte minun pukeutua, olen valmis seuraamaan teitä muutamien minuuttien kuluttua.»

Hän kumarsi, ja heti kävi selväksi, että hänen tehtävänsä Lavédanissa koski — kuten olin varakreivittärelle huomauttanut olevan mahdollista — ainoastaan minua.

»Olen kiitollinen siitä, että te alistutte näin alttiisti», selitti tämä perin kohtelias herrasmies. Hän oli miellyttävä nuorukainen, jolla oli siniset silmät ja hyväntuulinen suu ja jonka ulkonäölle törröttävät viikset turhaan koettivat antaa hurjaa leimaa.

»Ennenkuin ryhdytte pukeutumaan, monsieur, on minun suoritettava eräs toinen velvollisuus.»

»Tehkää velvollisuutenne, monsieur!» vastasin, minkä jälkeen hän antoi merkin miehilleen, jotka heti riensivät tarkastamaan vaatteitani ja tavaroitani.

Vaatteistani he ottivat esille Lesperonille osoitetut kirjeet, jotka tämä onneton herrasmies oli kuolinyönään jättänyt minun haltuuni. Niiden joukossa oli yksi, jonka lähettäjä oli Orleansin herttua itse ja joka olisi riittänyt toimittamaan kokonaisen rykmentin hirteen. Vielä he ottivat herra de Marsacin kaksi päivää sitten lähettämän kirjeen ja muistokotelon, jossa oli neiti de Marsacin kuva.

Paperit ja kuvan he luovuttivat kapteenille, joka otti ne vastaan yhtä pahoittelevan ja harmistuneen näköisenä kuin hän toimitti kaikki vangitsemiseni yhteydessä olevat asiat.

Tätä samaa vastenmielisyyttä hänen suorittamaansa poliisityötä kohtaan saan kiittää siitäkin, että hän lähtöhetkellä tarjoutui antamaan minun ratsastaa ilman häiritsevää vartiostoa, jos antaisin hänelle sanani siitä, etten koettaisi karata.

Seisoimme silloin linnan eteissalissa. Hänen miehensä olivat jo pihalla, ja saapuvilla olivat vain varakreivi ja Anatole, jonka jälkimäisen kasvoista kuvastui hänen herransa ilmeitä synkistävä suru. Ylevämielisyys saattoi kapteenin varmastikin ylittämään valtuuksiaan, ja se liikutti mieltäni.

»Annan teille sanani siitä, etten yritä karata, herra kapteeni», vastasin, osoittaen kumarruksella käsittäväni hänen kohteliaisuutensa.

»Olen Mironsac de Castelroux, Chateau Rougesta, Gascognesta», ilmoitti hän, vastaten kumarrukseeni.

Sanoin herra de Lavédanille lyhyet, mutta sydämelliset jäähyväiset; minä lausuin anteeksipyyntöni, hän toi esiin voimakkaan myötätuntonsa. Ja niin lähdin kahden kesken Castelrouxin kanssa matkalle Toulousea kohti, hänen annettuaan miehilleen määräyksen, että heidän oli lähdettävä puolen tunnin kuluttua ja ratsastettava mieleistään vauhtia.

Minuun nähden oli elämä mennyttä. Olin turmellut sen ainoan mahdollisuuden todellisen onnen saavuttamiseksi, mikä minulle oli milloinkaan tarjoutunut, ja jos Toulousen tuomioistuimen herrasmiehiä huvittaisi lähettää minut huomaamattomasti mestauslavalle, niin mitäpä se merkitsisi?

Mutta eräs toinen seikka kiinnitti mieltäni, ja se oli kohtaukseni
Marsacin kanssa. Puhuin siitä vangitsijalleni.

»Haluaisin tavata erästä herrasmiestä Grénadessa tänä aamuna. Minulta otettujen papereiden joukossa on kirje, jossa kohtauksen aika ja paikka on määrätty, ja olisin todella kiitollinen, jos te, herra kapteeni, suostuisitte järjestämään niin, että nauttisimme aamiaisemme siellä, joten minä saisin tilaisuuden tavata häntä. Asia on minulle hyvin tärkeä.»

»Se koskee —?» kysyi hän.

»Erästä naista», vastasin.

»Ah, niinkö? Mutta kirjehän on haasteen luontoinen, eikö olekin?
Luonnollisestikaan en voi sallia teidän panna vaaraan henkeänne.»

»Ettemme tekisi Toulousen pyöveliä tyytymättömäksi», laskin nauraen leikkiä. »Mutta älkää pelätkö! En joudu kaksintaisteluun, lupaan sen.»

»Sitten olen tyytyväinen, monsieur, ja te saatte kohdata ystävänne.»

Kiitin häntä, ja keskustelimme sitten muista asioista ratsastaessamme varhaisina aamutunteina pitkin Toulousen tietä. Keskustelumme kääntyi, en muista miten, Pariisiin ja hoviin, ja kun sattumalta ohimennen mainitsin hyvin tuntevani Luxembourg-palatsin, tiedusti hän minulta, olinko koskaan sattunut tapaamaan nuorta Mironsac-nimistä teikaria.

»Mironsac?» kertasin. »Niin, kyllä olen.» Olin lisäämäisilläni, että tunsin mainitun nuorukaisen läheisesti ja pidin hänestä paljon, mutta katsoen sen epäviisaaksi tyydyin kysymään häneltä: »Tunnetteko hänet?»

»Pardieu!» hän kirosi. »Poikahan on serkkuni. Olemme molemmat Mironsaceja; hän on Castelvertin Mironsac, kun taas minä, kuten muistanette minun maininneen teille, olen Castelrouxin Mironsac. Erotukseksi toisistamme nimitetään häntä aina Mironsaciksi ja minua Castelrouxiksi. Peste! Se ei ole ainoa erotus, sillä samalla aikaa kun hän paistattelee päivää Pariisin suuressa maailmassa — he ovat varakkaita, Castelvertin Mironsacit — saan minä köyhä gascognelainen upseeripahus näytellä poliisin osaa Languedocissa!»

Silmäilin häntä tarkkaavammin, sillä kelpo Mironsac-veikon mainitseminen johti mieleeni sen illan, jolloin onneton vetoni lyötiin, ja muistin, kuinka tämä ylevämielinen nuorukainen oli — kun se oli jo liian myöhäistä — koettanut järkevällä puheella saada minut luopumaan koko puuhasta.

Puhelimme hänen serkustaan — Castelroux ja minä — ja menin nyt niin pitkälle, että tunnustin pitäväni koko paljon nuorukaisesta ja kehuin häntä peittelemättä. Se oli omiaan lisäämään ystävällisyyttä, jota nuori kapteenini oli minulle osoittanut pidättämisestäni saakka, ja se rohkaisi minua pian pyytämään häntä kaikkien niiden hyvyydenosoitusten lisäksi, joista jo olin hänelle kiitollinen, vielä palauttamaan minulle valokuvan, jonka hänen miehensä olivat ottaneet taskustani. Halusin antaa sen Marsacille, jolloin se samalla vahvistaisi kertomustani.

Siihen ei Castelroux pannut esteitä.

»Tietystikin», sanoi hän, ottaen sen esille. »Pyydän teitä suomaan anteeksi, etten ole tehnyt sitä omasta aloitteestani.»

Kiitin häntä ja pistin muistokotelon taskuuni.

X

KUOLLEISTANOUSSUT

Kello oli vähäistä vaille kymmenen, kun ratsastimme mahtavan Hotel de la Couronnen pihalle Grénadessa.

Castelroux tilasi yksityisen huoneen ensimmäisessä kerroksessa — hauskan kamarin, jonka ikkunat olivat pihalle päin — ja vastaukseksi tiedusteluuni ilmoitti isäntä, ettei herra de Marsac vielä ollut saapunut.

»Määräaika oli ennen puolta päivää, herra de Castelroux», huomautin.
»Teidän luvallanne tahtoisin odottaa kello kahteentoista.»

Hän ei estellyt. Kaksi tuntia ei merkinnyt mitään.

Kenties noin puoli tuntia myöhemmin kiidätti ulkoa kuuluva kavioiden kapse minut ikkunaan. Eräs perin hurjasti ratsastava herrasmies oli juuri tuoksahtanut sisään portista ja hillitsi parhaillaan ratsuaan. Hän oli laiha, vilkasliikkeinen, hyvin upeasti puettu mies, jonka hänen kasvojensa sekä parran ja viiksien tummuus teki melkein mustan näköiseksi.

»Ah, sinä olet täällä!» hän huudahti, niin että se kuulosti puolittain ärähdykseltä, puolittain naurulta, puhutellen jotakin porttikäytävän suojassa olevaa henkilöä. »Par la mort Dieu, tuskin odotin löytäväni sinua täältä!»

Portin suojasta kuului ihmettelevä äännähdys ja sanat:

»Marsac! Sinä täällä?»

Tämä oli siis se herrasmies, jota minun oli tavattava! Tallipoika oli ottanut vastaan hänen suitsensa, ja hän hypähti ketterästi maahan. Nyt hoippui näköpiiriini voimaton herrasmies, jonka äänen olin jo kuullut.

»Stanislas, rakas ystävä!» hän huudahti. »En voi sanoa, kuinka iloinen olen nähdessäni sinut!» Ja hän lähestyi Marsacia kädet levällään ikäänkuin valmiina syleilemään.

Tulokas silmäili häntä hetkisen ihmetyksissään, kasvot synkkinä.

»Mitä tämä on?» hän ärjäisi tylysti. »Mitä tämä teeskennelty heikkous merkitsee? Sitä, että sinä, pelkuri-raukka, olet kalpea, en ihmettele! Mutta miksi vapisevat jäsenesi? Miksi olet olevinasi voimaton? Luuletko voivasi pettää minua tällä tavoin?»

»Oletko järjiltäsi?» kummasteli toinen, ja hänen äänensä värähti suuttumuksesta. »Oletko tullut hulluksi, Stanislas?»

»Jätä sikseen tämä teeskentely!» oli halveksiva vastaus. »Kaksi päivää sitten kerrottiin minulle Lavédanissa, kuinka täydellisesti olit parantunut. Siitä, mitä meille kerrottiin, oli helppo arvata, minkä vuoksi vitkastelit siellä ja miksi et antanut meille tietoja itsestäsi. Siinä syy, miksi kirjoitin sinulle, kuten lienet käsittänyt. Sisareni on surrut sinua kuolleena — suri sinua, sillä aikaa kun sinä istuit Roxalannesi jalkain juuressa ja vannoskelit hanalle rakkauttasi Lavédanin ruusujen keskellä.»

»Lavédanin?» kertasi toinen hitaasti. Sitten hän korotti ääntään ja kivahti: »Mitä helkkaria sinä höpiset?»

Kuin salaman välähdyksestä oli minulle selvinnyt, kuka tämä voimansa menettänyt herrasmies oli. Rodenard-tomppeli oli ollut väärässä sanoessaan, että Lesperon oli kuollut. Selvästikään hän ei ollut voinut muuta kuin pyörtyä; sillä edessäni oli Lesperon itse, sama mies, jonka olin muka kuolleena jättänyt makaamaan latoon Mirepoixiin.

»Hyvä jumala, Marsac! Etkö tahdo selittää?»

»Kyllä», ärjyi Marsac, ja hänen miekkansa singahti ulos tupesta. »Kyllä minä selitän. Niin totta kuin Jumala elää, minä selitän — tällä!» Ja hän heilutti miekkaansa haavoittuneen kasvojen edessä. »Miekka käteen, hyvä herra, näytelmä on lopussa. Heitä pois tuo kainalosauva ja vedä säiläsi! Vedä säiläsi, mies, tai, sangdieu, lävistän sinut tuossa paikassa!»

Alhaalla syntyi hälinä. Isäntä ja joukko hänen apureitaan — tarjoilijoita sekä tallirenkejä ja poikia — syöksyi heidän väliinsä, koettaen hillitä verenhimoista Marsacia.

»Pocapdediou!» kirosi Castelroux vierelläni. »Oletteko koskaan nähnyt tuollaista!? Mitä on tapahtunut?»

Mutta minä en jäänyt vastaamaan hänelle. Ennenkuin gascognelainen kapteenini aavisti aikomustani, olin heilauttanut itseni ikkunasta eteishuoneen ulkonevalle katolle. Sekuntia myöhemmin sain pihallaolijain huomion kiintymään itseeni tipahtamalla maahan keskelle rähäkkää; hätäytynyt Castelroux, joka luuli minun aikovan karata, seurasi perässäni samaa harvinaista tietä myöten, huutaen täyttä kurkkua:

»Herra de Lesperon! Hei! Herra de Lesperon! Muistakaa sananne, herra de
Lesperon!»

Parempaa tapaa Marsacin raivon lauhduttamiseksi ei olisi voitu keksiä; mikään ei olisi sen paremmin voinut tehdä häntä taipuvaiseksi kuuntelemaan sanottavaani, sillä oli aivan ilmeistä, että Castelrouxin sanat olivat tarkoitetut minulle ja että hän käytti juuri minusta nimeä Lesperon. Hetkeäkään vitkastelematta olin Marsacin edessä. Mutta ennenkuin ehdin virkkaa mitään, loi hän minuun tuikean, epäluuloisen silmäyksen ja kysyi:

»Mitä hittoa tämä merkitsee?»

»Se merkitsee, monsieur, että Ranskassa on useampia kuin yksi Lesperon. Minä olen se Lesperon, joka oli Lavédanissa. Jos epäilette sanojani, niin kysykää tältä herrasmieheltä, joka pidätti minut siellä viime yönä! Kysykää häneltä myöskin, miksi olemme pysähtyneet täällä! Pyytäkää, jos haluatte, häntä näyttämään Lavédaniin jättämänne kirje, jossa ehdotitte kohtausta täällä tänään aamupäivällä ja jonka minä sain!»

Epäilyksen ilme haihtui Marsacin kasvoilta, ja hänen silmänsä menivät levälleen hämmästyksestä, kun hän kuunteli ihmeellistä todisteluani.

Ennenkuin Marsac kerkisi vastaamaan, riensi Castelroux luokseni ja puhkesi nauraen puhumaan:

»Pyydän tuhannesti anteeksi! Pässikin olisi saattanut arvata, mikä teidät niin nopeasti kiidätti ikkunasta, ja vain pässi olisi saattanut epäillä teidän yrittävän karata. Se oli arvotonta minun puoleltani, herra de Lesperon.»

Käännyin hänen puoleensa toisten yhä töllistellessä suu auki ja vein hänet sivulle.

»Herra kapteeni, saanko vielä vaivata teidän ylevämielisyyttänne anomalla, että sallisitte minun viedä nämä riitaveljet huoneeseemme ja jättäisitte meidät sinne kolmisin puoleksi tunniksi?»

Avonaisuus oli paras liittolaiseni järjestäessäni asioita Castelrouxin kanssa — avonaisuus ja hänen vastenmielisyytensä sitä tehtävää kohtaan, joka hänelle oli annettu. Marsac ja Lesperon taaskin olivat perin innokkaita kuulemaan salaperäisen sekaannuksen selitystä, ja kun minä — saatuani Castelrouxin suostumuksen — kutsuin heitä huoneeseeni, olivat he heti valmiit tulemaan.

Koska herra de Lesperon ilmeisesti ei tuntenut minua, ei minulla ollut mitään syytä ilmaista heille, ken olin, vaan päinvastoin minulla oli hyvät syyt pitää se salassa. Heidän istuuduttuaan kävin heti käsiksi asian ytimeen ilman minkäänlaisia valmistavia puheita.

»Kaksi viikkoa takaperin, hyvät herrat», aloin, »ajoi joukko rakuunoita minut pakoon Garonnen poikki. Olin haavoittunut olkapäähän ja hyvin näännyksissä; kolkutin Lavédanin portille, pyytäen suojaa. Suojaa minulle annettiin, ja kun ilmoitin olevani herra de Lesperon, kohdeltiin minua sitäkin sydämellisemmin, koska eräs herra de Marsac, joka oli varakreivi de Lavédanin ystävä ja Orleansin tuhoutuneen asian kannattaja, oli sattunut usein puhumaan herra de Lavédanille eräästä herra de Lesperonista, oikein hyvästä ystävästään. Epäilemättä te, hyvät herrat, tuomitsette minua siitä, etten selvittänyt varakreiville hänen erehdystään. Mutta minulla oli syyni, joita te toivoakseni ette vaadi minua ilmaisemaan, sillä minun olisi vaikea puhua niistä teille totta.»

»Mutta onko teidän nimenne Lesperon?» huudahti Lesperon.

»Se, monsieur, on vähäarvoinen seikka. Olkoonpa nimeni Lesperon tai ei, joka tapauksessa tunnustan menetelleeni kavalasti varakreiviä ja hänen perhettään kohtaan, koska varmasti en ole se Lesperon, jona esiinnyin. Mutta jos omaksuinkin teidän henkilöllisyytenne, omaksuin myös vastuunalaisuutenne, ja sen vuoksi voitte te luullakseni jossakin määrin antaa sydämessänne minulle anteeksi. René de Lesperonina, Lesperonista, Gascognesta, vangittiin minut viime yönä Lavédanissa ja kuten huomannette, viedään minua parhaillaan Toulouseen vastaamaan hänen valtiopetossyytöksestään. En ole empinyt; en ole vastoinkäymisen hetkellä hylännyt sitä nimeä, josta oli minulle apua tarpeen hetkellä. Otan vastaan pahan, jos hyvänkin, ja vakuutan teille, hyvät herrat, että edellinen on oikein tuntuvasti suurempi.»

»Mutta niin ei saa käydä!» kiivasteli Lesperon, nousten seisomaan. »En tiedä, mihin tarkoitukseen lienette nimeäni käyttänyt, mutta minulla ei ole mitään syytä uskoa teidän tuottaneen sille häpeää, ja siksi — »

»Kiitän teitä, monsieur, mutta —»

»Ja siksi en voi suostua siihen, että te menette Toulouseen minun sijastani. Missä on se upseeri, jonka vanki olette? Kutsukaa hänet tänne, olkaa niin hyvä, ja pankaamme tämä asia oikealle tolalle!»

»Puhutte hyvin ylevästi», vastasin rauhallisesti. »Mutta minun niskoillani on riittävästi rikoksia, ja jos minulle osuisikin pahin mahdollisuus, sovitan niin ollen vain yhdellä kertaa kahden henkilön erehdykset. Asiani ei ole läheskään toivoton. Olen aivan varma siitä, että asioiden ollessa nykyisellä kannallaan minä voin paljastamalla oikealla hetkellä pelini, ilmoittamalla sopivana aikana, kuka olen, pelastaa niskani pyövelin kirveeltä, jos niin haluan.»

»Jos niin haluatte?» huudahtivat he molemmat, ja heidän katseensa saivat kysyvän ilmeen.

»Olkoon se sillään», vastasin, »se ei tällä kertaa liikuta meitä. Mutta ymmärtänette, että minun turvallisuuteni tähden on hyvin tärkeätä, että te poistutte rauhallisesti Ranskasta ja jätätte jälkeenne sen luulon, että olette kuollut — mikä luulo pian leviää, sitten kun minä olen lakannut esiintymästä teinä. Käsitättekö minua?»

»Hämärästi, monsieur, ja kenties olette oikeassa. Mitä arvelet sinä,
Stanislas?»

»Mitäkö arvelen?» huudahti tulinen Marsac. »Painun maan alle häpeästä,
René-parkani, sentähden että olen tuominnut sinua niin väärin.»

Hän olisi puhunut enemmän samaan suuntaan, mutta Lesperon keskeytti hänet, kehoittaen häntä pysymään käsillä olevassa asiassa.

Marsac oli matkalla Espanjaan. Hänen sisarensa, hän kertoi, odotti häntä Carcassonnessa. Lesperonin olisi heti lähdettävä hänen mukaansa, ja neljässäkymmenessäkahdeksassa tunnissa he olisivat päässeet pois kuninkaan vihan ulottuvilta.

»Tahtoisin pyytää teiltä erästä palvelusta, herra de Marsac», virkoin, nousten seisomaan, sillä asiamme oli lopussa. »Jos teillä on tilaisuutta lähettää tietoja neiti de Lavédanille, toivoisin teidän ilmoittavan hänelle, että minä en — en ole se Lesperon, joka on kihloissa sisarenne kanssa.»

»Toimitan siitä hänelle tiedon, monsieur», vastasi hän empimättä. Mutta sitten tuli äkkiä hänen silmiinsä ymmärtämyksen ja rajattoman säälin ilme. »Hyvä jumala! Ettekö — ettekö ollenkaan aavista, miksi jouduitte kiinni?»

»Koska minun luultiin olleen mukana äskeisessä kapinassa.»

»Niin, kyllä. Mutta kuka ilmaisi olinpaikkanne? Kuka kertoi sinetinvartijalle, mistä teidät löydetään?»

»Oh, sitäkö?» vastasin keveästi. »Niin, siitä olen ollut koko ajan varma. Ilmiantaja oli St. Eustache houkkio. Piiskasin häntä —»

Pysähdyin äkkiä. Marsacin tummien kasvojen ilme, hänen katseensa, sai minut aavistamaan lausumattoman totuuden.

»Jumalan äiti!» huudahdin. »Tarkoitatteko, että se oli neiti de
Lavédan?»

Hän taivutti päätään äänettömänä.

Hyvä jumala! Mikä isku se olikaan. Se teki minut sairaaksi tuskasta — niin, ja jonkunlaisesta raivosta — ei häntä kohtaan, ei, ei häntä, vaan kohtaloa kohtaan, joka antoi sellaista tapahtua.

Hillitsin itseni heidän vielä katsellessaan minua.

Heidän poistuttuaan palasin pöydän ääreen, istuuduin, kiersin käteni pääni ympärille ja nojasin pöytään katkerimman tuskan vallassa, mitä keveän onnellisen elämäni aikana olin tuntenut.

Sitten muuttui epätoivoni rauhaksi, ensin hitaasti, sitten yhä nopeammin.

Tajusin, kuinka julma oli sen kolahduksen täytynyt olla, joka oli ajanut hänet tähän. Mutta hän oli rakastanut minua, niin, hän rakasti minua vieläkin, vaikkakin hän luuli minua vihaavansa ja vaikka hän oli toiminut, ikäänkuin hän olisi vihannut.

Se ajatus virkisti minua kuin viini. Enää en ollut turtunut — en välinpitämätön siitä, elinkö vai kuolinko. Minun täytyi elää. Minun täytyi todistaa sinetinvartijalle ja toulouselaisille tuomareille, kuka olin. Totisesti, olinko koskaan empinyt? Uhkean Bardelysin täytyi virota uudelleen henkiin, ja sitten — Mitä sitten?

Yhtä äkkiä kuin olin riemastunut, lamaannuin jälleen. Jos hän nyt oli loukkaantunut siitä, että hän luuli minun leikittelevän hänen tunteillaan, niin eikö sama tunne valtaisi hänet taaskin, kun hän saisi tietää totuuden?

Niin, sotku oli todella surkea. Mutta minä rohkaisin mieltäni. Vetoni oli maksettava, ennenkuin taas menisin hänen luokseen, vaikka jäisinkin todella köyhäksi. Nyt kiitin Jumalaa siitä, ettei hän saisi sitä tietää, ennenkuin itse palaisin kertomaan siitä hänelle.

XI

KUNINKAAN KÄSKYNHALTIJA

En tavannut uudelleen Marsacia enkä Lesperonia, ennenkuin lähdimme jälleen matkalle.

Keveällä mielellä en kuitenkaan ollut, sillä Castelroux oli kertonut minulle, että valtiopetoksesta syytettyjen juttuja käsiteltiin hyvin summittaisesti, ja se teki minut jonkun verran levottomaksi.

Tämä levottomuus sai minut puhelemaan vangitsijani kanssa näistä tuomioistuimista, ja koetin saada häneltä tietää, keitä oli tuomareina. Hän kertoi, että säännöllisen oikeusistuimen lisäksi oli hänen majesteettinsa lähettänyt Toulouseen käskynhaltijan, jota odotettiin saapuvaksi sinne joka hetki.

»Tiedättekö tämän kuninkaallisen käskynhaltijan nimen?» tiedustin.

»Hän on eräs kreivi de Chatellerault, joka kuuluu olevan hänen majesteettinsa erikoinen suosikki.»

»Chatellerault!» pääsi minulta riemuisan ihmettelevä huudahdus.

»Tunnetteko hänet?»

»Erinomaisesti!» Purskahdin nauramaan. »Olemme hyvin läheisiä tuttavia.»

»No sitten, monsieur, toivotan teille tämän herrasmiehen ystävyyttä, ja auttakoon se teidät pois pulasta. Vaikka —» Luonteeltaan säälivänä miehenä hän keskeytti äkkiä lauseensa. Mutta minä nauroin keveästi.

»Todellakin, paras kapteeni, luulen, että se tekee sen; vaikka tässä maailmassa ystävyys on sellainen seikka, jota onnettomat eivät paljoakaan saa kokea.»

Mutta iloni oli liian aikainen, kuten saatte kuulla.

Ratsastimme reippaasti edelleen; tiemme kulki pitkin Garonnen hedelmällisiä rantoja, jotka nyt olivat keltaisia kahisevasta viljasta. Illansuussa pysähdyimme viimeisen kerran Fenouilletissa, josta parin tunnin ratsastus veisi meidät Toulouseen.

Postitalolla saavutimme eräät vaunut, jotka nähtävästi olivat pysähtyneet vaihtamaan hevosia, mutta minä tuskin vilkaisinkaan niihin laskeutuessamme satulasta.

Sillä aikaa kun Castelroux meni tilaamaan levänneitä hevosia, astuin minä vierassaliin ja seisoin siellä jonkun aikaa, puhellen isännän kanssa ruuista. Kun lopuksi olin päättänyt, että meille riittäisi kylmä pasteija ja pullo armagnacia, aloin katsella ympärilleni nähdäkseni, keitä huoneessa oli. Eräässä huoneen kaukaisessa nurkassa oleva ryhmä kiinnitti äkkiä huomiotani siinä määrin, etten kuullut Castelrouxin ääntä, joka juuri oli palannut ja seisoi nyt vieressäni. Tämän ryhmän keskellä oli itse kreivi de Chatellerault, tanakkatekoinen, synkännäköinen mies, puettuna hautajaismaisen juhlallisesti, kuten hänen tapansa oli.

Hämmästykseni johtui pikemminkin siitä, että hänen ympärillään olevien puolentusinan herrasmiehen joukossa näin — ja ilmeisesti hänen seurueeseensa kuuluvana — chevalier de St. Eustachen. Nähtävästi hän oli hyvin läheisissä suhteissa kreivin kanssa, sillä kun nostin katseeni, näin hänen parhaillaan kumartuneen tutunomaisesti kuiskaamaan Chatelleraultin korvaan.

Heidän katseensa — jopa koko seurueen katseet — olivat suunnatut minuun. Kenties ei ollut kummastuttavaa, että Chatellerault katseli minua niin omituisesti, sillä olihan todennäköistä, että hän oli kuullut minun kuolleen. Lisäksi se seikka, ettei minulla ollut miekkaa ja että vierelläni seisoi kuninkaan upseeri, osoitti selvästi, missä asemassa olin; niinpä Chatelleraultilla todellakin oli syytä tuijottaa, nähdessään minut niin selvästi vankina.

Juuri silmäillessäni häntä, hän näkyi hätkähtävän jostakin, mitä St.
Eustache hänelle sanoi, ja hänen ilmeensä muuttui kummallisesti.

»Tuo mies», kuiskasi Castelroux korvaani, »on kuninkaan käskynhaltija.»

Enkö minä sitä tiennyt? En jäänyt vastaamaan hänelle, vaan astelin lattian poikki ja ojensin käteni — pöydän yli — Chatelleraultille.

»Hyvä kreivi», huudahdin, »olettepa totisesti tervetullut!»

Olisin puhunut enemmänkin, mutta hänen olemuksessaan oli jotakin, mikä sai minut vaikenemaan. Hän oli kääntynyt puolittain poispäin minusta ja seisoi nyt käsi lanteella, iso pää takakenossa ja hieman sivulle kallellaan ja kasvoillaan jäätävä, paheksuvan ihmettelevä ilme.

»Herra de Lesperon, en voi muuta kuin lausua kummastukseni teidän julkeutenne johdosta. Jos kohta olemmekin olleet tuttuja ennen, niin onko siinä mielestänne minulle tarpeeksi syytä puristaa kättänne nyt, kun olette laittanut itsenne sellaiseen asemaan, että hänen majesteettinsa uskollisen palvelijan on mahdotonta tuntea teitä?»

Astahdin askeleen taaksepäin; järkeni jaksoi tuskin käsittää, mitä hänen selittämätön käytöksensä merkitsi.

»Minulleko näin, Chatellerault?» ällistelin.

»Teillekö?» kivahti hän, äkkiä kiihtyen. »Mitä muuta sitten odotitte, herra de Lesperon?»

Olin syyttämäisilläni häntä valehtelijaksi ja selittämäisilläni sitten hänet alhaiseksi huijariksi ja juonittelijaksi. Mutta samalla kertaa kuin se ajatus välähti mieleeni käsitin myöskin, kuinka hyödytön sellainen purkaus olisi. Ja pelkäänpä seisoneeni hänen ja hänen seuralaistensa — niiden joukossa ilkkuvan St. Eustachen — edessä perin typerän näköisenä.

»Ei ole mitään muuta mainitsemisen arvoista», mutisin vihdoin.

»Kyllä on!» tokaisi hän. »On paljon muutakin sanottavaa. Saatte vielä tehdä tiliä petollisuudestanne, ja minua peloittaa, kapinoitsija-raukka, että kaunis päänne saa erota komean ruumiinne seurasta. Kohtaamme toisemme Toulousessa. Enemmät puhuttavat puhutaan sikäläisessä tuomioistuimessa.»

Sokean raivonpuuskan vallassa syöksähdin pöydän yli ja tartuin tuon viheliäisen lurjuksen kurkkuun, ennenkuin kukaan ennätti edes ojentaa kättään estääkseen minua.

Hän oli raskas mies, joskin lyhyt, ja hänen tanakka vartalonsa oli suorastaan tavattoman jäntevä. Mutta vimma antoi silloin minulle niin rajut voimat, että nykäisin hänet jaloiltaan, ikäänkuin hän olisi ollut heikko vätys. Kiskaisin hänet pitkälleen pöydälle ja pehmitin sitten hänen naamaansa sydämeni pohjasta ja suureksi nautinnokseni.

»Te valehtelija, te roisto, te varas?» ärjyin ikäänkuin jokin raivoava sekasikiö. »Kuningas saa kuulla tästä, te lurjus! Kautta Jumalan, hän saa!»

Vihdoin he repivät minut irti hänestä — hänen seuralaiskätyrinsä, ja pidellen minua varsin kovakouraisesti viskasivat he minut sätkyttelemään sahajauhoilla peitetylle lattialle. On enemmän kuin todennäköistä, että he olisivat muitta mutkitta tappaneet minut, jollei Castelroux olisi tullut väliin.

Mutta syytäen kokonaisen tulvan kirosanojaan, kuten Mordieu, Sangdieu ja Po' Cap de Dieu, hypähti pieni gascognelainen pitkällään olevan ruumiini eteen ja käski heitä kuninkaan nimessä ja henkensä uhalla peräytymään.

Chatellerault oli saanut ankaran läksytyksen ja vaipunut tuoliin, kasvot purppuranpunaisina, veren valuessa hänen nenästään.

Vasta tuntia myöhemmin, kun olimme taaskin satulassa ja ratsastimme matkamme viimeistä osaa, annoin Castelrouxille selityksen näennäisesti mielipuolisesta hyökkäyksestäni Chatelleraultin kimppuun.

»Menettelitte perin harkitsemattomasti ja epäviisaasti, monsieur», huomautti hän surumielisesti, ja vastaukseksi siihen kerroin hänelle koko jutun. Olin jo nauttiessamme illallista päättänyt tehdä sen, sillä nyt panin koko toivoni Castelrouxiin, ja ratsastaessamme syyskuisen yön tähtien valossa ilmaisin hänelle, ken olin.

Kerroin hänelle, että Chatellerault tunsi minut, ja ilmoitin hänelle, että olimme lyöneet vetoa — salaten kuitenkin vedon luonteen yksityiskohdat — jonka johdosta olin tullut Languedociin ja joutunut siihen asemaan, jossa hän oli minut löytänyt ja vanginnut. Aluksi hän epäili eikä oikein uskonut minua, mutta kun vakuutuksieni kiivaus samoin kuin itse vakuutuksenikin saivat hänet niihin luottamaan, lausui hän mielipiteensä kreivi de Chatelleraultista sillä tavalla, että sydämestäni miellyin häneen.

»Kuten näette, paras Castelroux, olette nyt viimeinen toivoni», sanoin.

»Kovin heikko toivo, hyvä herra», huokasi hän.

»Eipä suinkaan, saattaa olla toisinkin. Taloudenhoitajani Rodenardin ja parinkymmenen palvelijani pitäisi olla jossakin tämän paikan ja Pariisin välillä. Etsittäkää heitä, monsieur, ja rukoilkaamme Jumalaa, että he vielä olisivat Languedocissa ja että heidät löydettäisiin ajoissa!»

»Se tapahtuu, monsieur, lupaan sen teille», vastasi hän juhlallisesti. »Mutta kehoitan teitä olemaan toivomatta siitä liikaa. Chatelleraultin vallassa on toimia ripeästi, ja saatte olla varma siitä, ettei hän vitkastele vähääkään kaiken sen jälkeen, mitä on tapahtunut.»

»Mutta meillä lienee sittenkin aikaa pari, kolme päivää, ja sillä välin on teidän, ystäväni, tehtävä voitavanne.»

»Saatte luottaa minuun», lupasi hän.

»Ja siihen mennessä, Castelroux», varoitin, »ette puhu tästä sanaakaan kellekään.»

Hän vakuutti minulle pitävänsä asian salassa, ja pian välkkyivät edessämme määräpaikkamme valot.

Sinä yönä viruin Toulousen ummehtuneessa, synkässä vankilassa, eikä seuranani pimeinä, unettomina tunteina ollut toivon hiventäkään.

XII

TOULOUSEN TUOMIOISTUIN

Olin toivonut saavani virua joitakuita päiviä vankilassa, ennenkuin minut vietäisiin oikeuteen; sillä välin olisi kenties Castelrouxin onnistunut löytää ne henkilöt, jotka voisivat todistaa, kuka olin. Voitte senvuoksi jossakin määrin käsittää säikähdystäni, kun minut kutsuttiin tuomarieni eteen seuraavana päivänä ennen puoltapäivää.

Vankilasta vietiin minut oikeussaliin kahleissa kuten tavallinen varas — sillä lain mukaan oli sellaisen henkilön, jota syytettiin samasta rikoksesta kuin minua, kannettava tämä häväistys. Noin parinsadan askeleen päässä oikeussalin portailta näin tungoksesta äkkiä kasvot, jotka saivat minut pysähtymään hämmästyneenä. Se tuotti minulle töytäyksen selkään erään vartijani keihään nupista.

»Mikä teitä nyt vaivaa?» karjaisi mies ärtyneesti. »Eteenpäin, monsieur le traitre!»

Lähdin liikkeelle, tuskin huomaten vartijan raakuutta; katseeni oli yhäti kiintynyt noihin kasvoihin — Roxalannen kalpeihin, surkeihin kasvoihin. Hymyilin hänelle lohduttavasti ja rohkaisevasti, mutta minun hymyillessänikin näytti hänen piirteittensä kauhistunut ilme käyvän voimakkaammaksi. Kun sitten astelin edelleen, katosi hän näkyvistäni, ja minä jäin arvailemaan, mitkä syyt olivat tuoneet hänet uudelleen Toulouseen. Toivoiko hän voivansa jossakin määrin korjata aiheuttamaansa pahaa? Voi, lapsi-rukka! Jos hän toivoi sellaista, niin pahasti pelkäsin hänen surkeasti pettyvän.

Kuulustelu tapahtui salaisesti sinetinvartijan johdolla; hän oli laiha, kuihtunut mies, joka oli yhtä homehtuneen ja kuivan näköinen kuin pergamentit, joiden keskellä hän oli viettänyt elämänsä. Hänen apunaan oli kuusi tuomaria, ja hänen oikealla puolellaan istui kuninkaan käskynhaltija, herra de Chatellerault, jonka mustelmainen ulkomuoto oli osoittamassa, että me olimme kohdanneet toisemme vasta eilen.

Kun minulta oli tiedusteltu nimeäni ja asuinpaikkaani, herätin jonkun verran hämminkiä vastaamalla rohkeasti: »Olen sieur Marcel de St. Pol, Bardelysin markiisi, Bardelysistä, Picardiesta.»

Puheenjohtaja — se on sinetinvartija — katsahti kysyvästi
Chatelleraultiin. Mutta kreivi vain hymyili ja osoitti sormellaan
jotakin kirjoitettua paperia, joka oli levitettynä pöydällä.
Puheenjohtaja nyökkäsi.

»Herra René de Lesperon», hän lausui, »kenties ei tuomioistuin voi ratkaista, onko lausuntonne tahallinen yritys harhauttaa tai tehdä tyhjiksi oikeuden päämäärät vai oletteko te valitettavan mielisairauden uhri, mikä saattaisi olla seurauksena joko haavastanne tai Jumalan lähettämänä rangaistuksena petoksestanne. Mutta tuomioistuin toivoo teidän käsittävän, että sillä on varmat tiedot siitä, ken olette.»

Syntyi hiljaisuus, jonka aikana muut tuomarit nyökäyttelivät päätään, filosofisesti hyväksyen puheenjohtajansa sanat. Minä puolestani pysyin vaiti, oivaltaen kuinka turhaa minun olisi edelleen panna vastalausettani ja odottaen seuraavaa kysymystä.

»Teidät vangitsi, monsieur, Lavédanin linnassa kaksi päivää takaperin rakuunajoukkue, jota johti kapteeni de Castelroux. Onko asia niin?»

»Kyllä, monsieur.»

»Ja kun teidät vangittiin, kun teidät pidätettiin René de Lesperonina, ette millään tavoin koettanut kieltää olevanne hän, vaan päinvastoin, kun herra de Castelroux kysyi herra de Lesperonia, astuitte te esiin ja tunnustitte olevanne hän.»

»Anteeksi, monsieur. Tunnustin, että minut tunnettiin sillä nimellä.»

Puheenjohtaja naurahti häijysti, ja apulaiset hymyilivät, kohteliaasti kuvastaen hänen mielialaansa.

»Tämä terävä erittely, monsieur, on ominaista sellaisille henkilöille, joiden sieluntila ei ole terve», hän selitti. »Mutta minä pelkään, että siitä ei ole paljoa apua. Yleensä mies tunnetaan nimellään. Teitä, herra de Lesperon, syytetään valtiopetoksesta sen pahimmassa ja pahanilkisimmässä muodossa. Teitä syytetään aseellisesta taistelusta hänen majesteettiansa vastaan. Onko teillä mitään sanomista?»

»Minulla on sanottavaa se, monsieur, että syytös on väärä; hänen majesteetillaan ei ole uskollisempaa ja alttiimpaa alamaista kuin minä olen.»

Puheenjohtaja kohautti olkapäitään, ja harmistumisen varjo lehahti hänen kasvoilleen.

»Jos tarkoituksenne tänne tullessanne on ollut vain kieltää minun esittämiäni lausuntoja, niin pelkään, että me vain tuhlaamme aikaa», hän huudahti kärtyisästi. »Jos haluatte, voin kutsua herra de Castelrouxin vannomaan, ettette te silloin, kun teidät vangittiin syytettynä tästä rikoksesta, millään tavoin koettanut torjua syytöstä.»

»En luonnollisestikaan, monsieur», kivahdin, jonkun verran kiivastuen tästä tärkeiden tosiasioiden nähtävästi tahallisesta syrjäyttämisestä, »koska ymmärsin, että herra de Castelrouxin tehtävänä oli vangita minut eikä tuomita minua. Herra de Castelroux oli upseeri eikä oikeusistuin, ja jos olisin jotakin hänelle kieltänyt, olisi se ollut turhaa sanojen haaskaamista.»

»Niinkö? Se on perin sukkelaa; perin sukkelaa todellakin, herra de Lesperon, mutta tuskin vakuuttavaa. Jatkakaamme! Teitä syytetään siitä, että olette ollut mukana erinäisissä kahakoissa marsalkkojen Schombergin ja La Fossen armeijoja vastan ja että te lopuksi olisitte ollut Castelnaudaryn taistelussa herra de Montmorencyn läheisenä käskyläisenä. Mitä on teillä sanottavaa?»

»Se ei ole lainkaan totta.»

»Mutta kuitenkin on nimenne, monsieur, luettelossa, joka löydettiin herra herttua de Montmorencyltä vallattujen matkatavaroiden seasta.»

»Ei, monsieur», vastasin ylpeästi, »ei ole. Kuinka voi se seikka, että Lesperon-nimi on löydetty herttua de Montmorencyn papereista, todistaa minut syypääksi valtiopetokseen, koska olen sanonut teille, etten ole Lesperon? Jos teillä, messieurs, olisi hiukankaan tuntoa siitä, mitä korkea tehtävänne vaatii, pyytäisitte minua selittämään, miten minut on voitu sekoittaa Lesperoniin ja vangita hänen sijastaan, jos kerran väitteeni ovat todenperäisiä. Sitten, messieurs, voisitte koettaa ottaa selvää, ovatko sanani paikkansapitäviä. Mutta tällainen menettely, jota nyt noudatatte, ei ole tuomitsemista, vaan murhaa. Oikeutta kuvataan hyveelliseksi naiseksi, jonka silmillä on side ja joka pitää kädessään puolueetonta vaakaa; teidän käsissänne, hyvät herrat, on siitä, sieluni autuuden nimessä, tullut huntua kouristeleva portto.»

Chatelleraultin kyynillinen hymy kävi leveämmäksi sitä mukaa kuin puheeni jatkuessaan lietsoi raivoa noiden kunnianarvoisten herrasmiesten sydämissä. Sinetinvartija vuoroin kalpeni, vuoroin punastui, ja kun minä vaikenin, syntyi painostava hiljaisuus, jota kesti joitakuita hetkisiä. Vihdoin puheenjohtaja kallistui neuvottelemaan kuiskaamalla Chatelleraultin kanssa. Sitten hän kysyi minulta pakotetun rauhallisella äänellä, joka muistutti ukkoshauteen tyyneyttä:

»Kuka te väitätte olevanne, monsieur?»

»Olen sen jo kerran teille sanonut ja rohkenenpa uskoa, ettei nimeni niin helposti unohdu. Olen sieur Marcel de St. Pol, Bardelysin markiisi, Bardelysistä, Picardiesta.»

Hänen ohuet huulensa raottuivat ovelaan hymyyn.

»Onko ketään, joka voi todistaa, kuka olette?»

»Satoja, monsieur!» vastasin innokkaasti, luullen pelastuksen jo olevan käteni ulottuvilla.

»Mainitkaa heistä joitakuita!»

»Mainitsen yhden — sellaisen, jonka sanaa ette uskalla epäillä.»

»Nimittäin?»

»Hänen majesteettinsa kuninkaan. Olen kuullut, että hän on matkalla Toulouseen, ja pyydän teitä vain odottamaan hänen saapumistaan, ennenkuin jatkatte juttuni käsittelyä.»

»Ettekö saata ajatella ketään muuta todistajaa, monsieur, sellaista, joka voitaisiin saada esiintymään nopeammin? Sillä jos todella voitte näyttää olevanne se, joksi itseänne väitätte, niin miksi viruisitte vankilassa muutamia viikkoja?»

Hänen äänensä oli mairittelevan ystävällinen. Siitä oli suuttumus tyyten kadonnut, ja minä — hupsu — kuvittelin mielessäni sen aiheutuneen siitä, että mainitsin kuninkaan.

»Ystäväni, herra sinetinvartija, ovat kaikki joko Pariisissa tai hänen majesteettinsa matkueessa, eivätkä niin ollen todennäköisesti saavu tänne ennen häntä. Taloudenhoitajani Rodenard ja palvelijani — parikymmentä heistä — ovat kenties vielä Languedocissa, ja toivoisin teidän etsittävän heitä. Heidät saataisiin mahdollisesti käsiin muutamissa päivissä, jolleivät he vielä ole päättäneet palata Pariisiin, uskoen minut kuolleeksi.»

Hän hieroi miettivästi leukaansa, kohottaen katseensa auringon valaisemaan, lasiseen kupukattoon.

»Ahh!» hän äänsi. Se oli pitkäveteinen huokaus, joka johtui pahoittelusta, päätelmästä tai väsymyksestä ja kärsimättömyydestä. »Eikö Toulousessa ole ketään, joka voisi vannoa, kuka olette, monsieur?» kysyi hän.

»Pelkään, ettei ole», vastasin. »Tietääkseni ei ketään.» Kun lausuin ne sanat, muuttui puheenjohtajan ilme jyrkästi, ikäänkuin hän olisi riisunut naamarin kasvoiltaan. Äskettäin hän oli ollut kissamaisen mairea; nyt hän äkkiä kävi rajuksi kuin tiikeri. Hän karkasi pystyyn, kasvot tulipunaisina, silmät liekehtien, ja hänen puheensa tuli nyt kiihkeänä, sekavana, melkein katkonaisena tulvana.

»Miserable!» hän mylvi, »te itse olette omilla sanoillanne todistanut syyllisyytenne. Kuvittelitteko mielessänne, että kenties kuningas sillä aikaa, kun me noudattaisimme Pariisista todistajianne, väsyisi oikeudenkäyttöön ja lempeyden puuskassa julistaisi yleisen armahduksen? Mutta oikeutta, mieletön, ei voida eksyttää. Jos olisitte todella ollut Bardelys, niin olisitte nähnyt, että täällä, tässä salissa, istuu eräs herrasmies, joka on hänen hyvin läheinen tuttavansa. Hän on tuossa, monsieur; hän on herra kreivi de Chatellerault, josta lienette kuullut puhuttavan. Mutta kun kysyin teiltä, onko Toulousessa ketään, joka voisi todistaa, ken olette, vastasitte te, ettei tietääksenne ollut ketään. Enää en salli teidän kuluttaa aikaani, siitä saatte olla varma.»

»Hyvät herrat», aloin puhua, »nämä johtopäätökset tuntunevat teistä ilmeisen selviltä, mutta saatte uskoa minua, ne ovat pettäviä. Tunnen herra de Chatelleraultin varsin hyvin samoin kuin hän minut, ja jos hän vain haluaisi puhua totta ja esiintyä miehenä ja herrasmiehenä, niin hän sanoisi teille, että minä todella olen Bardelys. Mutta herra kreivillä on omat tarkoituksensa toimittaessaan minut tuomituksi. Osaksi on juuri hänen syytään, että minä olen joutunut tähän asemaan ja minut on sekoitettu Lesperoniin. Mitä hyötyä minulla olisi niin ollen ollut, jos olisin vedonnut häneen? Mutta kuitenkin, herra puheenjohtaja, hän on synnyltään herrasmies, ja hänellä lienee vielä jonkun verran kunniantuntoa, kysykää häneltä monsieur — kysykää häneltä suoraan, olenko minä Marcel de Bardelys vai enkö!»

Luja sävyni tehosi noihin heikkoluonteisiin miehiin. Menipä puheenjohtaja niin pitkälle, että loi kreiviin päin kysyvän katseen. Mutta Chatellerault, joka hillitsi itseään erinomaisesti, kohautti olkapäitään ja hymyili säälittelevää, ikävystynyttä hymyä.

»Onko minun todella vastattava sellaiseen kysymykseen, herra puheenjohtaja?» Hänen äänensä ja ilmeensä osoittivat selvästi, kuinka vajavaisena hän pitäisi puheenjohtajan älyä, jos hänet pakotettaisiin tekemään se.

»Eihän toki, herra kreivi», vastasi puheenjohtaja hätäisesti, hyläten halveksivasti sellaisen ajatuksen. »Se ei ole missään nimessä tarpeellista.»

»Mutta kysymys, herra puheenjohtaja!» jyräytin minä. »Kysykää häneltä — jos teillä on vähääkään velvollisuudentuntoa — kysykää häneltä, enkö ole Marcel de Bardelys!»

»Hiljaa!» karjaisi puheenjohtaja minulle. »Enää ette saa pitää meitä narrinanne, te sukkelapäinen valehtelija!»

Pääni painui alas. Tuo kurja oli totisesti tuhonnut viimeisenkin toiveeni.

»Vielä kerran, monsieur», virkoin hyvin tyynesti, »sen vannon, maksaa tämä käytöksenne ja nämä aiheettomat solvaukset teille virkanne. Rukoilkaa Jumalaa, etteivät ne maksa myöskin päätänne!»

He ottivat sanani yhtä keveästi kuin lapsen uhkaukset otetaan. Se seikka, että tulin maltittomuudessani ne lausuneeksi, oli vain omiaan tekemään tuomioni vielä varmemmaksi, jos siihen yleensä enää mitään tarvittiin.

Käyttäen minusta monia häpäiseviä nimityksiä, joita tavallisesti käytetään mitä pahimmista rikollisista, he tuomitsivat minut kuolemaan. Mieli painuksissa, pitäen itseäni tuhon omana ja varmana siitä, että minut vietäisiin mestauspölkylle aivan lähitunteina, annoin vartijoiden kuljettaa minut Toulousen katuja pitkin takaisin vankilaan.

Olin ollut puoli tuntia kopissani, kun ovi avautui ja sisään astui Castelroux, jota en ollut nähnyt senjälkeen kuin edellisenä yönä. Hän tuli valittamaan kovaa osaani ja samalla kehoittamaan, etten vielä tyyten menettäisi toivoa.

»Tänään on liian myöhäistä panna tuomiota toimeen», hän selitti, »ja kun huomenna on sunnuntai, siirtyy se ylihuomiseen. Siihen mennessä saattaa tapahtua paljon, monsieur. Asiamiehiäni on liikkeellä ympäri koko maakunnan etsimässä palvelijoitanne, ja rukoilkaamme luojaa, että heidän onnistuisi ne löytää.» Sitten hän lisäsi, ettei se kuitenkaan ollut hänen käyntinsä ainoa syy. Eräs nainen oli saanut sinetinvartijalta luvan käydä minua katsomassa ja odotti parhaillaan puheillepääsyä.

»Nainen!» huudahdin ja mieleeni välähti Roxalanne. »Neiti de
Lavédanko?» kysäisin. Hän nyökkäsi.

Pyysin häntä päästämään vieraani heti sisään, ja pian oli Roxalanne luonani. Castelroux sulki poistuessaan oven, ja me jäimme kahdenkesken.

Seisoimme hetkisen vastakkain sanaakaan virkkamatta. Sitten hän loi katseensa maahan, astui askeleen eteenpäin ja sopersi änkyttäen, empien, tukahdutetusti:

»Monsieur, monsieur.»

Yhdellä hyppäyksellä olin hänen edessään sulkien hänet syliini ja painaen hänen pienen, ruskean päänsä olkaani vasten.

»Roxalanne!» kuiskasin niin hyväilevästi kuin voin. »Roxalanne!» Mutta hän koetti irtautua syleilystäni.

»Antakaa minun olla, monsieur!» hän rukoili, ääni omituisesti väristen.
»Älkää koskeko minuun, monsieur! Te ette tiedä — ette tiedä.»

»Kyllä minä tiedän, rakas», kuiskutin, »ja myöskin ymmärrän.»

Sen kuultuaan hän lakkasi heti ponnistelemasta ja tuntui olevan sylissäni hervottomana, ja avuttomana.

»Tiedättekö, monsieur?» hän kysyi, »tiedättekö, että juuri minä kavalsin teidät?»

»Kyllä», vastasin suoraan.

»Ja voitte antaa sen anteeksi? Minä aiheutan kuolemanne, ettekä te moiti minua! Oi, monsieur, se tappaa minut!»

»St, lapsi! Ymmärrän sen», vastasin, silittäen hänen ruskeata tukkaansa.

»Ette aivan, monsieur. Rakastin teitä niin, monsieur, ettette voi aavistaakaan, kuinka kärsin sinä aamuna, jolloin neiti de Marsac tuli Lavédaniin.

— Aluksi se oli vain tuskaa ajatellessani, että menettäisin teidät, että te katoaisitte elämästäni, etten enää teitä näkisi — teitä, jonka olin laskenut niin lähelle sydäntäni.

— Nimitin sinä aamuna itseäni pikku hupakoksi, kun olin uneksinut, että te muka piditte minusta. Turhamaisuuteni, ajattelin, oli narrannut minut haaveilemaan, että käytöksenne minua kohtaan oli rakastavan hellää. Olin katkeroitunut itseäni kohtaan ja kärsin — oi, niin kovasti! Kun sitten myöhemmin olin ruusutarhassa, tulitte te luokseni.

— Muistattehan, kuinka otitte minut kiinni ja osoititte, ettei yksin turhamaisuus ollut johtanut minua harhaan. Olitte pettänyt minua, arvelin. Silläkin hetkellä luulin teidän pettävän minua. Te kohtelitte minua kevytmielisesti ettekä välittänyt mitään kärsimyksistäni, kunhan minusta vain oli teille hiukan huvia lyhentämään joutenolon yksitoikkoisuutta oleskellessanne meillä.»

»Roxalanne — oma Roxalanne-parkani!» mutisin.

»Sitten muuttui katkeruuteni ja suruni vihaksi teitä vastaan. Te olitte murtanut sydämeni ja luulin teidän tehneen sen vain leikillä. Siitä päätin rangaista teitä. Ah! eikä se kenties ollut ainoastaan sitä. Luultavasti kannusti minua jonkun verran myöskin mustasukkaisuus. Te olitte kevytmielisesti kosiskellut minua, mutta te olitte saanut minut rakastumaan itseenne, ja jollen minä teitä saisi, ei teitä saisi kukaan muukaan. Ja niin minä hulluna lähdin Lavédanista, sanoen isälleni meneväni Auchiin hänen sisarensa luokse, tulin Toulouseen ja annoin teidät ilmi sinetinvartijalle.

— Tuskin olin ehtinyt sen tehdä, kun jo tajusin tekoni kauheuden ja aloin vihata itseäni.»

Hän vavahti, ja häneltä pääsi huokaus.

»He eivät saa panna sitä täytäntöön! Oi, he eivät saa! Sanokaa minulle, että voitte puolustautua, ettette ole se mies, joksi he teitä luuleva!»

»Olemme Jumalan kädessä, lapsi. Mahdollisesti voin vielä pelastaa itseni. Jos pelastun, tulen suoraa päätä luoksenne, ja te saatte tietää kaikki. Mutta muistakaa, lapsi», ja nostaen käsilläni hänen kasvojaan katsoin hänen sinisiin, kyyneleisiin silmiinsä — »muistakaa, pieni, että yhdessä asiassa olen ollut vilpitön ja kunniallinen, siinä ei minulla ole ollut mitään muuta vaikutinta kuin sydämeni — kosiessani teitä. Minä rakastan teitä, Roxalanne, kaikesta sielustani, ja jos kuolen, olette te koko maailmassa ainoa olento, jonka jättäminen minua surettaa.»

»Minä uskon sen; uskon varmasti. Ei mikään voi enää horjuttaa uskoani.
Mutta ettekö tahdo sanoa minulle, kuka olette?»

Mietin taaskin hetkisen. Sitten pudistin päätäni.

»Odottakaa, lapsi», virkoin, ja hän noudatti toivomustani eikä enää kysellyt.

Toisen kerran löin silloin laimin sopivan tilaisuuden enkä tunnustanut, ja kuten olin katunut sitä, että olin antanut ensimmäisen tilaisuuden mennä käyttämättä ohitseni, sain myöskin katua tätä vaikenemistani, vieläpä edellistä katkerammin.

Hän viipyi vielä hetkisen luonani, ja minä koetin valaa rohkeutta hänen sieluunsa. Puhuin toiveistani, jotka perustuivat siihen, että Castelroux löytäisi ystäviäni tuntemaan minua, vaikka ne toiveet olivat varsin heikot. Ja myöskin hän, lapsi-parka, koetti lohduttaa ja rohkaista minua.

»Jospa kuningas olisi täällä!» hän huokasi. »Menisin hänen puheilleen ja rukoilisin polvillani, että teidät vapautettaisiin. Mutta hänen kerrotaan olevan vasta Lyonsissa, enkä voisi mitenkään ennättää käydä siellä maanantaihin mennessä. Menen uudelleen sinetinvartijan luokse ja pyydän häntä armahtamaan tai ainakin lykkäämään tuomion toimeenpanoa.»

En riistänyt häneltä toivoa; en virkkanut mitään siitä, kuinka hyödytöntä se olisi. Mutta pyysin häntä viipymään Toulousessa maanantaihin saakka, että hän voisi käydä luonani ennen loppua, jos loppua ei voitaisi välttää.

Sitten saapui Castelroux saattamaan häntä pois, ja me erosimme. Mutta olin saanut häneltä paljon lohtua, paljon rohkeutta ja voimaa. Minusta tuntui, että jos kohtaloni olisi astua mestauslavalle, voisin sen nyt tehdä reippaammin ja iloisemmin.

XIII

YHDENNELLÄTOISTA HETKELLÄ

Castleroux kävi luonani seuraavana aamuna, mutta ei tuonut mitään sellaisia uutisia, joita olisi voinut pitää ilahduttavina. Hänen tiedustelijoistaan ei yksikään ollut vielä palannut, eikä kukaan heistä ollut lähettänyt sanaa siitä, että olisi päässyt seuralaisten jäljille. Rohkeuteni lamaantui hieman, ja nekin vähäiset toiveet, joita minulla vielä oli, haihtuivat nopeasti.

Päätin vihdoin kyhätä täydellisen selostuksen tapahtumista ja pyytää Castelrouxia huolehtimaan siitä, että se annettaisiin kuninkaalle itselleen. Siten tulisivat oikeuden vaatimukset tyydytetyiksi, ja lisäksi saisin — vaikka myöhään — maksaa velkani kreiville.

Tehtyäni sen päätöksen aioin juuri aloittaa kirjoittamisen, kun huomioni kiintyi harvinaiseen ääneen. Aluksi se oli vain epäselvää kohinaa, ikäänkuin aaltojen pauhua rantaa vasten. Vähitellen sen voima kasvoi, ja siitä alkoi erottua ihmisääniä, riemuisia tervehdyshuutoja. Sitten kuului väestön melun ylitse tykinlaukauksen pamahdus, sitten toinen, ja vielä toinen.

Hypähdin pystyyn, ihmetellen mitä oli tekeillä, ja riensin ristikkoisen ikkunani ääreen kuuntelemaan.

Kun väkijoukko siirtyi lähemmäksi, alkoi minusta tuntua, että huudot olivat suosionosoituksia.

Mieleeni välähti, että joku korkea henkilö saapui Toulouseen, ja ensimmäiseksi juolahti mieleeni kuningas. Sellaista mahdollisuutta ajatellessani huimasi päätäni ja toivo sumensi järkeni. Seuraavalla hetkellä muistin Roxalannen viime yönä kertoneen, että kuningas, oli vasta Lyonsissa asti. Torjuin senvuoksi sen ajatuksen ja sen mukana toivonikin, sillä olisi ihme, jos kuningas, matkustaen mukavaan, velttoon tapaansa, joka oli kuvaavaa koko hänen toiminnalleen, joutuisi Toulouseen ennenkuin viikko olisi kulunut, ja nythän oli vasta sunnuntai.

Palasin kirjoittamaan ja odottamaan, kunnes saisin tietää hälinän syyn vartijaltani, kun hän seuraavan kerran tulisi luokseni.

Oli kulunut kenties tunnin verran aikaa, kun ovi avautui ja kynnykseltä tervehti minua Castelrouxin hilpeä ääni.

»Monsieur, olen tuonut erään ystävän luoksenne.»

Pyörähdin ympäri tuolissani ja yksi vilkaisu Castelrouxin vieressä seisovan nuorukaisen yleviin, siroihin kasvoihin ja vaaleaan tukkaan sai minut äkkiä hypähtämään pystyyn.

»Mironsac!» kiljaisin ja juoksin kädet ojossa häntä vastaan.

Mutta vaikka riemuni olikin suuri ja hämmästykseni voimakas, oli
Mironsacin kasvoilla kuvastuva hämminki vieläkin ilmeisempi.

»Herra de Bardelys!» huudahti hän, ja hänen kummastuneessa katseessaan oli sata kysymystä.

»Po Cap de Dieu!» murahti hänen serkkunsa. »Taisinpa totisesti tehdä viisaasti, kun toin sinut tänne.»

»Mutta», tiedusti Mironsac serkultaan, tarttuen käsiini, »miksi et ilmoittanut minulle, Amedée, että aioit opastaa minut herra markiisi de Bardelysin luokse?»

»Olisitko tahtonut minun turmelevan näin iloista yllätystä?» vastasi serkku.

»Armand», sanoin minä, »ei milloinkaan ole kukaan ollut tervetulleempi kuin sinä nyt. Tulit parhaiksi ajoissa pelastamaan henkeni.»

Sitten kerroin, vastaillen hänen kysymyksiinsä, lyhyesti kaikki, mitä minulle oli tapahtunut sen yön jälkeen, jolloin veto Pariisissa lyötiin, ja kuinka Chatelleraultin ovela vaikeneminen oli saattanut minut mestauslavan kynnykselle. Sen kuullessaan hän vimmastui, ja mieltäni hiveli, kun hän sätti kreiviä. Vihdoin hillitsin hänen herjaavaa purkaustaan.

»Saakoon riittää tällä kertaa, Mironsac!» sanoin nauraen. »Sinä olet täällä ja voit tehdä tyhjiksi kaikki Chatelleraultin suunnitelmat todistamalla sinetinvartijalle, kuka olen.»

Mutta sitten valtasi minut epäilys, ikäänkuin olisi kylmä käsi laskeutunut päähäni. Käännyin Castelrouxiin päin ja huudahdin.

»Mon Dieu! Entä jos he eivät suostu ottamaan asiaani uudelleen käsiteltäväksi?»

»Eivätkö suostu!» Hän purskahti nauramaan. »Sitä ei heiltä kysytä.»

»Se ei ole tarpeen», lisäsi Mironsac. »Kun minä vain kerron kuninkaalle —»

»Mutta, ystäväni», keskeytin hänet kärsimättömästi, »minunhan on kuoltava huomenna!»

»Ja kuninkaalle kerrotaan siitä tänään — nyt heti. Lähden hänen puheilleen.»

Tuijotin vähän aikaa kuin puusta pudonnut; sitten johtui mieleeni äsken kuulemani hälinä ja huudahdin:

»Onko kuningas jo saapunut?»

»Luonnollisesti, monsieur. Kuinka minä muutoin voisin olla täällä?
Kuulun hänen majesteettinsa seurueeseen.»

Silloin kävin taaskin kärsimättömäksi. Ajattelin Roxalannea ja hänen tuskaansa; jokainen minuutti, jonka Mironsac nyt viipyi kopissani, merkitsi kidutuksen jatkumista tuolle lapsi-raukalle. Siksi hoputin häntä lähtemään heti ja kertomaan hänen majesteetilleen, että olin vankina. Hän totteli, ja minä jäin vielä kerran yksikseni. Astelin edestakaisin ahtaassa kopissani sellaisen kiihtymyksen vallassa, jollaista en ollut luullut enää kokevani.

Puolen tunnin kuluttua palasi Castelroux yksin.

»No?» ehätin kysymään, heti kun ovi aukeni, antamatta hänelle aikaa edes päästä kunnolla sisään. »Mitä kuuluu?»

»Mironsac kertoi, että hänen majesteettinsa on rasittuneempi kuin koskaan. Teidän on mentävä palatsiin heti. Minulla on kuninkaan määräys.»

Ajoimme vaunuilla hyvin salaisesti, sillä hän ilmoitti minulle hänen majesteettinsa toivovan, ettei asiaa päästettäisi julkisuuteen, koska hänellä oli siihen nähden omat suunnitelmansa.

Minut jätettiin vähäksi aikaa odottamaan etuhuoneeseen, sillä aikaa kun Castelroux ilmoitti minut kuninkaalle. Sitten minut opastettiin pieneen kamariin, jossa oli upea punaisen ja kullan kirjava kalusto ja joka ilmeisesti oli erotettu hänen majesteettinsa työskentelyä tai hartaushetkiä varten. Kun astuin sisään, oli Ludvig selin minuun päin. Hän seisoi — pitkä, hintelä, mustapukuinen mies — nojaten ikkunanpuitteeseen ja tukien päätään koholla olevaan vasempaan käsivarteensa ja silmäili tarkkaavasti alhaalla olevaan puistoon.

Hän pysyi samassa asennossa siihen asti, kunnes Castelroux oli poistunut ja ovi oli sulkeutunut hänen jälkeensä. Sitten hän äkkiä kääntyi katsomaan minua silmiin, selin valoa vasten, joten hänen kasvonsa olivat varjossa, mikä lisäsi niiden synkkää, väsynyttä ilmettä.

»Voilà, monsieur Bardelys!» tervehti hän minua kylmästi. »Näette nyt, mihin pulaan olette joutunut, kun ette totellut käskyjäni.»

»Tahtoisin kiinnittää huomiotanne siihen, sire», vastasin, »että minut on saattanut siihen teidän majesteettinne tuomarien kyvyttömyys ja erään sellaisen henkilön pahanilkisyys, jota teidän majesteettinne kunnioittaa suoden hänelle liian paljon luottamusta, pikemminkin kuin oma tottelemattomuuteni.»

»Molemmat yhdessä kenties», myönsi hän lempeämmin.

»Vaikka heillä näkyy joka tapauksessa olleen perin tarkka nenä haistamaan, kuka on valtiopetturi. Niin, Bardelys, tunnustakaa pois.»

»Minäkö? Petturi?»

Hän kohautti olkapäitään ja naurahti näyttämättä vähääkään iloiselta.

»Eikö sellainen mies ole valtiopetturi, joka tekee vastoin kuninkaansa toivomuksia? Ja ettekö senvuoksi ole petturi, nimitettäköönpä teitä Lesperoniksi tai Bardelysiksi? Mutta», jatkoi hän vieläkin lempeämmin ja heittäytyen puhuessaan tuoliin, »olen ollut kovin ikävystynyt, senjälkeen kun te poistuitte luotani. Heillä on maailman parhaat tarkoitukset, näillä tomppeleilla, ja jotkut heistä rakastavatkin minua, mutta he ovat kaikki väsyttäviä. Kun myöskin Chatellerault saa päähänpiston laskea leikkiä — kuten tässä tapauksessa — tekee hän sen näppärästi kuin karhu ja säkenöivän joustavasti kuin norsu.»

»Leikkiä?» sanoin.

»Ettekö te pidä sitä pilana, Marcel? Pardieu, kukapa teitä siitä moittisi? Sillä miehellä ei olisi terve huumorin tajunta, joka ymmärtäisi semmoista pilailua, että hänet tuomitaan kuolemaan. Mutta kertokaahan minulle siitä! Koko juttu, Marcel! En ole kuullut ainoatakaan tarinaa, jota olisi kannattanut kuunnella, senjälkeen kun — kun te lähditte luotamme.»

»Ettekö suvaitsisi, sire, kutsuttaa tänne kreivi de Chatelleraultin, ennenkuin aloitan?» kysyin.

»Chatelleraultin? Ei, ei.» Hän pudisti päätään oikukkaasti. »Chatellerault on saanut jo nauraa, ja huonosti opetetun koiran tavalla hän on pitänyt koko naurun yksin. Mielestäni, Marcel, on nyt meidän vuoromme. Olen tahallani lähettänyt Chatelleraultin pois, ettei hän saisi vihiä siitä mullistavasta kujeesta, jota valmistelemme hänelle tervetuliaisiksi.»

Nämä sanat saattoivat minut mitä parhaalle tuulelle, ja kenties juuri siitä johtui, että kun lämpenin kertoessani, puhuin niin lennokkaasti, että hänen majesteettinsa tavallinen turtuus ja raukeus katosivat. Kun lopulta aloin kuvailla Toulousen tuomioistuinta, asiani käsittelyä ja Chatelleraultin näyttelemää osaa, kävivät hänen kasvonsa päättäviksi ja koviksi.

»Onko se totta — kaikki se, mitä olette kertonut?» huudahti hän ankarana.

»Niin totta kuin evankeliumi. Jos katsotte valan tarpeelliseksi, niin vannon kunniani kautta, etten ole lausunut pienintäkään valhetta enkä herra de Chatelleraultista puhuessani ole jättänyt mitään mainitsematta samoin kuin en myöskään ole vähääkään liioitellut.»

»Se kurja raukka!» ärähti hän. »Mutta me kostamme kyllä hänelle,
Marcel. Siitä olkaa huoletta!»

Kun hänen ajatuksensa sitten suuntautuivat uudelle uralle, hymyili hän väsyneesti.

»Kautta kunniani, saatte arvottoman elämänne aikana kiittää joka ilta Jumalaa siitä, että minä saavuin Toulouseen niin sopivaan aikaan, ja niin saa myöskin se ihana lapsi, jonka kauneutta olette kuvannut niin rakastuneen innokkaasti. Olette voittanut sekä neidon että vedon, ja kautta pyhän messun, te saatte nauttia kummastakin.»

»Helas, sire», huokasin taaskin. »Kun se nainen saa tiedon vedosta —»

»Kertokaa se hänelle vitkastelematta, Marcel, ja jättäytykää hänen armoilleen! Ei, älkää menkö noin synkän näköisenä, ystäväni! Kun nainen rakastaa, voi hän olla armollinen — ainakin on minulle niin sanottu.»

Sitten hänen ajatuksensa kääntyivät toistamiseen uudelle tolalle, ja hän kävi tylyksi.

»Mutta ensin on meidän suoriuduttava Chatelleraultista. Mitä hänelle teemme?»

»Se on teidän majesteettinne ratkaistava.»

»Minunko?» huudahti hän, ja hänen äänensä sai taaskin ankaran sävyn, joka ei koskaan ollut siitä kaukana. »Näen erikoisen mielelläni läheisyydessäni vain kunnon miehiä. Luuletteko, että ikinä enää tahdon nähdä tuota lurjusta edessäni. Olen jo tehnyt päätökseni häneen nähden, mutta mieleeni juolahti, että kenties teitä huvittaisi olla lain välikappaleena.»

»Minuako, sire?»

»Niin, ja miksipä ei? Puhutaan, että te tarpeen vaatiessa osaatte käyttää miekkaa perin tuhoisasti. Tämä tilaisuus vaatii meitä tekemään poikkeuksen asetuksestamme. Teillä on suostumukseni, että saatte lähettää haasteen kreivi de Chatelleraultille. Ja pitäkää huolta siitä, että surmaatte hänet, Bardelys!» hän jatkoi äkäisesti. »Sillä jollette te sitä tee, niin kautta pyhän messun minä teen sen! Jos hän välttää miekkanne, tai jos hän jää eloon teiltä saamastaan haavasta, niin pyöveli saa hänet. Mom dieu! Onko minua turhanpäiten nimitetty Ludvig Oikeamieliseksi?»

Seisoin hetken mietteissäni. Sitten rohkenin huomauttaa:

»Jos minä teen sen, sire, niin maailma sanoo, että tein sen päästäkseni suorittamasta maksettavakseni langennutta vetoa.»

»Narri, se ei ole langennut maksettavaksenne. Eikö sellainen mies, joka menettelee petollisesti, menetä kaikkia oikeuksiaan?»

»Se on aivan totta. Mutta maailma —»

»Peste!» keskeytti hän minut kärsimättömästi. »Te alatte ikävystyttää minua, Marcel, ja koko maailma tekee sen niin erinomaisesti, ettei teidän tarvitse ruveta muiden avuksi. Noudattakaa mieltänne, mies, ja tehkää kuten haluatte! Mutta teillä on suostumukseni surmata tuo Chatellerault-vintiö, ja olen hyvin mielissäni, jos käytätte sitä hyväksenne. Hän majailee Auberge Royalessa, jossa hänet nyt otaksuttavasti tapaatte. Ja nyt menkää! Minun on jaettava paljon oikeutta tässä kapinallisessa maakunnassa.»

Viivähdin hetkisen. »Eikö minun ole ryhdyttävä jälleen tehtäviini teidän majesteettinne läheisyydessä?»

Hän mietti vähän aikaa ja hymyili sitten väsyneeseen tapaansa.

»Minusta olisi hauskaa pitää teitä luonani, sillä nämä olennot ovat niin harmillisen tylsiä jokaikinen. Je m'ennuie tellement. Marcel!» huoahti hän. »Ooh! Mutta ei, ystäväni, epäilemättä olisitte te nykyisin yhtä tylsä kuin kaikki muutkin. Rakastunut mies on ikävin ja jokapäiväisin olento tässä ikävässä ja joutavanpäiväisessä maailmassa. Mitä teen minä ruumiillanne, kun sielunne on Lavédanissa. Epäilenpä, että teillä on kiire päästä täältä pois. Menkää siis, Marcel! Laittautukaa avioliittoon ja selviytykää rakkaudenhumalastanne! Avioliitto on paras vastamyrkky. Kun se on tehty, palatkaa sitten luokseni!»

»Se ei tapahdu koskaan, sire», vastasin leikillisesti.

»Väitättekö niin, herra Cupido Bardelys?» Hän siveli partaansa aatoksissaan. »Älkää olko siitä kovin varma! Muillakin on ollut tunteita — niin, yhtä voimakkaita kuin teidänkin — mutta sittenkin ne ovat jäähtyneet. Mutta te tuhlaatte aikaani. Menkää, Marcel! Olette vapaa tehtävistänne minun luonani, niin kauan kuin omat asianne pidättävät teitä täällä — niin kauan kuin haluatte. Meillä on täällä suoritettavana kolkko tehtävä — kuten tiedätte. Meidän on käsiteltävä serkkuni Montmorencyn ynnä muiden juttua, emmekä me täällä lepää emmekä salli juhlimista. Mutta tulkaa luokseni, milloin tahdotte, ja minä otan teidät vastaan! Hyvästi!»

Jupisin kiitokseni, ja ne tulivat vilpittömästi sydämen pohjasta.
Suudeltuani sitten hänen kättään poistuin hänen luotaan.

XIV

SALAA KUUNTELEMASSA

Pohdin kuninkaan luota poistuessani mielessäni, pitäisikö minun omin käsin antaa Chatelleraultille hänen niin hyvin ansaitsemansa rangaistus, mutta muistin kirotun vetomme, ja minua pidätti se ajatus, että se tekoni voitaisiin selittää yritykseksi välttää sen seurauksia. Myöskin tuli Roxalanne ottaa huomioon, ja totisesti ajattelin asiaa syvästi siltä kannalta. Paljon mietittyäni pääsin jälleen siihen johtopäätökseen, etten saanut uudelleen lähestyä häntä, ennenkuin olin sovittanut tekoni ainoalla vallassani olevalla tavalla, ainoalla tavalla, joka puhdistaisi käteni.

Olipa Chatellerault menetellyt petollisesti tai ei, se ei merkinnyt mitään neiti de Lavédanin ja minun väleihini nähden. Jos maksaisin vetoni — velvoittipa minut siihen kunnia tai ei — niin sitten voisin lähestyä häntä; tosin olisin köyhtynyt, mutta ainakaan ei voitaisi mitenkään epäillä, että kosinnallani oli mitään muuta vaikutinta kuin Roxalannen saavuttaminen.

Sitten voisin tunnustaa, ja varmastikin se seikka, että olin maksanut, vaikka selvästikään minun ei enää olisi suinkaan tarvinnut maksaa, hankkisi minulle anteeksiannon ja todistaisi, että tunteeni olivat vilpittömät.

Niin päätin siis menetellä ja siinä aikomuksessa suuntasin askeleeni Auberge Royaleen, jossa hänen majesteettinsa oli maininnut kreivin majailevan.

Kun hotellissa tiedustin herra de Chatelleraultia, ilmoitti se palvelija, jota olin puhutellut, että hän oli kotosalla, mutta että hänellä sillä hetkellä oli vieras. Vastasin odottavani ja pyysin yksityistä huonetta. Minut opastettiin nopeasti pieneen kamariin, jonka yhdellä seinällä oli vierassaliin vievä ovi ja jonka vastaisella puolella erotti viereisestä huoneesta perin ohut puinen väliseinä.

Isännän poistuttua jäin sinne odottamaan ja tein siellä sellaista, mitä en olisi uskonut voivani tehdä enkä vielä tänäänkään voi ajatella punastumatta. Lyhyesti sanoen, näyttelin salassakuuntelijaa — minä Marcel St. Pol de Bardelys. Sillä se ääni, joka tunkeutui korviini, oli Roxalanne de Lavédanin.

»Pyrin kuninkaan puheille», sanoi hän, »mutta en päässyt. Minulle selitettiin, ettei hänellä ollut vastaanottoja ja ettei hän päästänyt puheilleen ketään muita kuin ne, joita saattoi joku yksityisen luvan saanut henkilö.»

»Ja niin ollen», vastasi Chatellerault, jonka ääni oli aivan väritön, »olette tullut minun luokseni, että minä veisin teidät hänen majesteettinsa puheille?»

»Olette arvannut oikein, herra kreivi. Olette ainoa hänen majesteettinsa seurueeseen kuuluva henkilö, jonka tunnen — joskin väin vähän — ja lisäksi on yleisesti tunnettua, kuinka suuresti te olette kuninkaan suosiossa. Minulle on kerrottu, etteivät ne, joilla on joku armonosoitus anottavana, voi saada teitä parempaa puoltajaa.»

»Jos olisitte mennyt kuninkaan luokse, mademoiselle, jos olisitte päässyt hänen puheilleen, olisi hän vain kehoittanut teitä kääntymään minun puoleeni. Olen hänen käskynhaltijansa Languedocissa, ja valtiopetoksesta syytetyt vangit ovat minun vallassani.»

»Silloin, monsieur», huudahti Roxalanne kiihkeällä äänellä, joka pani vereni kiertämään rajummin, »ette epää minulta sitä hyvää työtä, jota pyydän. Lupaattehan minulle säästää hänen henkensä?»

Chatellerault naurahti lyhyesti, ja minä kuulin hänen askeltensa äänen, kun hän aatoksissaan asteli huoneen lattialla.

»Mademoiselle, mademoiselle, ette saa arvioida valtaani liian suureksi. Ette saa unohtaa, että olen oikeuden palvelija. Te pyydätte kenties enemmän kuin vallassani on myöntää. Mitä voitte esittää sellaista, mikä osoittaisi, että teen oikein menetellessäni teidän toivomuksenne mukaan?»

»Helas, monsieur, en voi esittää mitään muuta kuin rukoukseni ja vakuutuksen, että tässä on tapahtunut kamala erehdys.»

»Miksi niin puollatte tätä herra de Lesperonia?»

»Hän ei ole herra de Lesperon», intti Roxalanne.

»Mutta koska ette voi ilmoittaa minulle, kuka hän on, täytyy teidän tyytyä siihen, että ainakin puhumme hänestä Lesperonina», virkkoi kreivi, ja saatoin mielessäni kuvitella, kuinka ilkeästi hän niin sanoessaan virnisti.

»Sanokaapa minulle», hän toisti, »miksi puollatte tätä herrasmiestä!»

Syntyi hiljaisuus. Mielessäni näin, kuinka Roxxalannen ylevät Kasvot synkkenivät hänen koettaessaan keksiä vastausta tähän kysymykseen; näin, kuinka hän loi maahan viattomat silmänsä, kuinka hänen kauniit poskensa hieman punehtuivat häpeästä, kun hän viimein vastasi hiljaisella, jäykällä äänellä nämä neljä sanaa:

»Minä rakastan häntä, monsieur.»

Oi, Dieu! Kuulla hänen tunnustavan se näin!

Chatelleraultilta tuli vastaukseksi kärsimätön tirskahdus, ja hänen jalkansa tömistivät uudelleen lattiaa, kun hän pysähdyttyään hetkiseksi alkoi taaskin kävellä edestakaisin Sitten seurasi pitkä äänettömyys, jonka rikkoivat vain kreivin rauhattomat askeleet. Vihdoin tiedusti Roxalanne vavahtelevalla äänellä:

»Miksi ette virka mitään, monsieur?»

»Helas, mademoiselle, minä en voi tehdä mitään. Olin pelännyt, että asianlaita oli niin; ja kysyessäni sitä toivoin olleeni väärässä.»

»Entä hän, monsieur?» tuskaili Roxalanne. »Miten hänen käy?»

»Uskokaa minua, mademoiselle, jos se olisi vallassani, niin pelastaisin hänet, olisipa hän vaikka kuinka syyllinen, vain säästääkseni teiltä surun.»

Hän puhui hellän valittavasti, julkea teeskentelijä!

»Oi, ei, ei!» huusi neito, ja hänen äänestään huokui kauhua ja epätoivoa. »Ettehän tarkoita, että —» Hän keskeytti lauseensa äkkiä; ja hetkisen jälkeen lopetti kreivi sen hänen puolestaan.

»Tarkoitan, mademoiselle, että tämän Lesperonin täytyy kuolla.»

»Onko päätöksenne aivan peruuttamaton, monsieur? Jos teissä on vähänkin säälintuntoa, niin sallikaa minun ainakin itkien rukoilla armoa kuninkaalta!»

»Se ei hyödyttäisi teitä ensinkään. Kuten jo sanoin, Languedocin kapinoitsijat ovat minun käsissäni.» Hän pysähtyi ikäänkuin antaakseen noiden sanojen hyvästi syöpyä neidon tajuntaan ja jatkoi sitten: »Jos toimittaisin hänet vapaalle jalalle, mademoiselle, jos hankkisin hänet tänä yönä pois vankilasta, lahjoen hänen vartijansa vaikenemaan ja ottaen häneltä valan, että hän heti poistuu Ranskasta eikä kavalla minua, tekisin itseni syypääksi valtiopetokseen. Vain sillä tavoin voisi se tapahtua, ja käsitättehän, mademoiselle, että niin menetellen panen oman kaulani vaaraan.»

Hänen sanoissaan oli lausumaton sivumaku — hieno viittaus, että hänet voitaisiin lahjoa tekemään kaikki se, josta hän näin hämärästi puheli.

»Ymmärrän, monsieur», vastasi Roxalanne nyyhkyttäen, »että se on liian paljon voidakseni sitä pyytää.»

»Se olisi paljon, mademoiselle», selitti kreivi nopeasti, ja nyt hänen äänensä oli hillitty ja värisi omituisesti. »Mutta ei mikään, mitä teidän huulenne minulta pyytävät ja mitä kuolevaisen vallassa on tehdä, ole liian paljon!»

»Mitä tarkoitatte?» huudahti Roxalanne, pidättäen henkeään. Oliko hän arvannut — kuten minä näkemättä hänen kasvojaan olin arvannut — mitä sitten seurasi? Kurkkuani alkoi kouristaa. Puristin käteni nyrkkiin ja ponnistauduin rauhalliseksi kuullakseni, että olin arvannut oikein.

»Kaksi kuukautta sitten», virkkoi Chatellerault, »matkustin Lavédaniin, kuten muistanette. Näin teidät, mademoiselle — tosin vain lyhyen hetken aikana — ja siitä lähtien en ole nähnyt mitään muuta kuin teidät.» Hänen äänensä kävi hieman hiljaisemmaksi, ja intohimo pani sen värähtelemään. Myöskin Roxalanne huomasi sen, sillä tuolin narahdus ilmaisi minulle, että hän nousi Pystyyn.

»Ei nyt, monsieur — ei nyt!» hän esteli. »Nyt ei ole oikea aika. Pyydän teitä ajattelemaan suruani.»

»Sen teen, mademoiselle, ja kunnioitan murhettanne, Ja uskokaa minua, otan siihen osaa kaikesta sydämestäni. Mutta nyt on oikea aika, ja jos tämän miehen asia on teidän sydämenasianne, niin te kuuntelette minua loppuun saakka.»

»Monsieur, rukoilen teitä —»

»Kuulkaa minua loppuun asti!» kivahti kreivi. Sitten hän puhui edelleen tyynemmin. »Nykyisin te rakastatte tätä herra de Lesperonia —»

»Rakastan häntä aina! Aina, monsieur!»

»Malttakaa, malttakaa!» huudahti toinen, joutuen hämminkiin keskeytyksen tähden. »Jos hän eläisi ja te menisitte avioliittoon hänen kanssaan ja olisitte joka päivä hänen seurassaan, niin en ollenkaan epäilisi rakkautenne kestämistä. Mutta jos hän kuolisi tai jos hän joutuisi maanpakoon ettekä te enää häntä näkisi, niin surisitte häntä vähän aikaa ja sitten — helas! se on miesten ja naisten tapa — aika parantaisi ensin surunne, sitten sydämenne.»

»Monsieur, monsieur!» valitti lapsi-rukka. »Tiesin, että te olitte hyvä! Tiesin —»

»Vielä hetkinen! Älkää käsittäkö minua väärin! En sano antavani sitä — minä tarjoan sitä.»

»Mitä erotusta siinä on?»

»Se että jos tahdotte sen saada, mademoiselle, on teidän se ostettava. Olen sanonut, että teidän tähtenne olen valmis uhmailemaan kaikkia vaaroja. Pelastaakseni rakastajanne uhittelen mestauslavaa. Jos minut kavalletaan tai jos tapaus pääsee asianomaisten tietoon, niin varmasti pääni putoaa Lesperonin pään sijasta. Uskaltaudun siihen vaaraan, mademoiselle — teen sen ilomielin — jos lupaatte tulla vaimokseni, kun olen sen tehnyt.»

Roxalannelta pääsi parkaisu, sitten oli kaikki hiljaista. Sitten kuului:

»Oi, monsieur, te olette säälimätön! Millaista kauppaa te minulle esitätte!»

»Rehellistä kauppaa, se on varma», vastasi tämä hornan sikiö — »perin rehellistä. Minä panen vaaraan henkeni, te lupaatte minulle kätenne.»

»Entä jos kieltäydyn, monsieur?»

Chatellerault huokasi.

»Sen lisäksi, että pidän henkeäni kalliina, tunnen varsin inhimillistä mustasukkaisuutta. Ja kun minulla on sellaiset vaikuttimet, niin mitä voitte toivoa?»

»Lyhyesti sanoen, tarkoitatte siis, että hänen on kuoltava?»

»Huomenna», oli tämän pirullisen konnan lakooninen vastaus.

He olivat vähän aikaa ääneti, sitten puhkesi Roxalanne nyyhkyttämään.

»Olkaa sääliväinen, monsieur! Jos todella rakastatte minua, niin armahtakaa minua! Oi, hän ei saa kuolla! En voi, en rohkene antaa hänen kuolla! Pelastakaa hänet, monsieur, ja minä rukoilen puolestanne joka ilta koko elämäni ajan; rukoilen Pyhää Äitiä puolestanne, kuten nyt rukoilen teitä hänen puolestaan.»

Oliko sellaista miestä, joka voi vastustaa tätä viatonta, harrasta vetoomusta? Oliko miestä, joka näihin yleviin, rakkautta ja tuskaa huokuviin sanoihin voi vastata vetoamalla omiin karkeihin intohimoihinsa? Sellainen tuntui olevan, sillä Chatellerault vain lausui:

»Tiedätte hinnan, lapsi.»

»Ja Jumala minua armahtakoon! Minun täytyy se maksaa. Minun täytyy, sillä jos hän kuolee, jää hänen verensä minun omalletunnolleni!» Sitten hän tukahdutti surunsa, ja hänen äänensä kävi melkein tylyksi, kun hän hillitsi itseään. »Jos minä lupaan teille mennä kanssanne naimisiin tästä päivästä — sanokaamme — kuuden kuukauden kuluessa, niin mitä takeita te annatte minulle, että se mies, joka on pidätetty Lesperon-nimisenä, pääsee vapaaksi?»

Kuulin kreivin päästävän huohotusta muistuttavan äänen.

»Jääkää Toulouseen huomiseen saakka, ja tänä yönä hän saapuu luoksenne jäähyväisille ennen lähtöään! Oletteko siihen tyytyväinen?»

»Olkoon niin, monsieur», vastasi Roxalanne.

Silloin vihdoin hypähdin seisomaan. En jaksanut enää kestää.
Kenties ihmettelette, että olin kyennyt hillitsemään sisuani näin
kauan, sallien hänen kärsiä, saadakseni selville, kuinka pitkälle
Chatellerault-lurjus menisi konnanjuonissaan.

Äkkipikaisempi mies olisi iskenyt väliseinän pirstaleiksi tai huutanut Roxalannelle sen lohduttavan tiedon, että Chatelleraultin esittämä sopimus oli merkityksetön, koska minä jo olin vapaana. Ja siinä olisi rajumpi mies vaistomaisesti menetellyt viisaammin kuin minä tein järkevästi harkiten. Sensijaan minä avasin oven, menin vierassalin halki ja kiiruhdin käytävään, jonka arvelin vievän Chatelleraultin huoneeseen. Mutta erehdyin, ja ennenkuin olin löytänyt tarjoilijan ja kysynyt häneltä tietä, meni muutamia kalliita minuutteja hukkaan. Hän saattoi minut takaisin vierassalin läpi erääseen toiseen käytävään avautuvalle ovelle. Hän sysäsi sen auki, ja minä jouduin äkkiä vastakkain Chatelleraultin kanssa, joka oli vieläkin punaisena äskeisestä ottelustaan.

»Te täällä!» hän äännähti, ja hänen leukansa laskeutui ja kasvonsa kävivät niin kalpeiksi kuin voivat. Hän ei voinut aavistaa, että minä olin kuullut koko kaupan hieronnan.

»Menemme takaisin, jos suvainnette, herra kreivi», sanoin minä.

»Takaisin, minne?» kysäisi hän typertyneenä.

»Takaisin neiti de Lavédanin luokse. Takaisin siihen huoneeseen, josta juuri tulette.» Työnsin hänet hieman kovakouraisesti käytävään, jonka hämärässä valossa en voinut enää erottaa hänen ilmeitään.

»Hän ei ole siellä», virkkoi hän.

Naurahdin lyhyesti.

»Yhtäkaikki me menemme takaisin», tiukkasin.

Pidin pääni, ja pian olimme samassa huoneessa, jossa hänen häpeällinen kauppansa oli tehty. Mutta tällä kertaa hän oli puhunut totta. Roxalanne ei ollut enää siellä.

»Missä hän on?» kysyin kiukuissani.

»Hän meni pois», vastasi Chatellerault, ja kun huomautin vastaan, etten ollut kohdannut häntä, kysäisi hän loukkaavasti: »Ette kai haluaisi, että nainen kulkee yleisen vierassalin halki, vai haluaisitteko? Hän poistui sivuovesta pihalle.»

»Koska asia on niin, herra kreivi», sanoin tyynesti, »tahdon keskustella hieman kanssanne, ennenkuin menen hänen jälkeensä.» Sitten suljin oven huolellisesti.

XV

HERRA DE CHATELLERAULT RAIVOISSAAN

Kun ovi oli suljettu, katselimme Chatellerault ja minä toisiamme äänettöminä. Ja kuinka äärettömästi olivatkaan suhteemme muuttuneet viime kohtauksemme jälkeen!

»Herra kreivi», virkoin pilkallisesti, »onnittelen teitä oveluutenne ja suunnitelmienne syvyyden johdosta ja valitan sitä pientä onnettomuutta, jonka nojalla minä olen täällä ja jonka tähden teidän kauniit sommitelmanne todennäköisesti romahtavat.»

»Kuinka paljon tiedätte?» kysyi hän äkäisen halveksivasti.

»Olen ollut tuossa huoneessa puoli tuntia», vastasin, koputtaen väliseinää rystysilläni. »Kuten huomannette, on seinä ohut, ja minä kuulin kaikki, mitä teidän ja neiti de Lavédanin välillä tapahtui.»

»Niinpä siis se Bardelys, jota nimitetään Uhkeaksi, Bardelys, ritarillisuuden esikuva, Bardelys, Ranskan hovin arbiter elegantiarum, onkin vain, kuten näyttää, tavallinen urkkija.»

Jos hän koetti sanoillaan saada minut raivostumaan, niin hän pettyi.

»Herra kreivi», sanoin tyynesti, »olette kylliksi vanha tietääksenne, että vain totuus voi haavoittaa. Olin siinä huoneessa sattumalta, ja kun keskustelunne ensimmäiset sanat osuivat korviini, en olisi ollut ihminen, jollen olisi jäänyt sinne ja herkistänyt korviani kuullakseni jokaisen lausumanne tavun. Muuten sallikaa minun kysyä, hyvä herra Chatellerault, milloin teistä on tullut niin omantunnontarkka, että rohkenette syyttää jotakin toista miestä kuuntelemisesta!»

»Olette hämäräpuheinen, monsieur. Mitä viittauksenne tarkoittaa?»

»Se merkitsee sitä, että jos mies on paljastettu pettäjäksi, valehtelijaksi ja varkaaksi, pitäisi hänen oman luonteensa antaa hänelle riittävästi huolta ja estää hänet lausumasta arvostelevia huomautuksia toisten käyttäytymisestä.»

Hänen päivettyneille kasvoilleen lehahti puna, joka sitten katosi, jättäen ne lyijynharmaiksi, mikä on perin ilkeännäköistä, niin totta kuin Jumala elää. Hän sinkautti isotöyhtöisen hattunsa pöydälle ja vei kätensä miekankahvaan.

»Jumalan kuolema!» hän kiljaisi. »Tästä teidän on vastattava minulle.»

Pudistin päätäni ja hymyilin, mutta en lainkaan liikahtanut paljastaakseni asettani.

»Monsieur, meidän on puheltava hetkinen. Luullakseni se on teille parasta.»

Hän loi minuun yrmeän katseen. Kenties tehosi häneen vakavan ponteva sävyni. Olkoonpa sen laita miten tahansa, joka tapauksessa hän painoi puoleksi paljastetun miekkansa takaisin tuppeen, niin että kalahti, ja kysyi:

»Mitä teillä on sanomista?»

»Istukaa!» Viittasin häntä siirtymään pöydän ääressä olevalle tuolille ja istahdin sitten itse häntä vastapäätä. Otin kynän, kastoin sitä vieressä olevassa mustetolpossa ja nykäisin eteeni paperiarkin.

Tunsin hänen katsovan minua ja saatoin aavistaa hänen arvelunsa ja sekavat mietteensä, kun kynäni nopeasti raapi paperin pintaa. Se oli pian tehty, ja pistin kynän syrjään. Otin hiekkasäiliön.

»Kun mies menettelee petollisesti, herra kreivi, ja hänet saadaan kiinni, katsotaan hänen ehdottomasti menettäneen panoksensa. Yksistään sen nojalla on koko omaisuutenne nyt oikeuden mukaan minun.» Taaskin piti minun torjua hänen keskeytyksensä. »Mutta jos syrjäytämmekin sen näkökohdan ja oletamme, että te olette menetellyt minua kohtaan rehellisesti ja kunniallisesti, on teillä sittenkin, monsieur, pätevä todistus — itse neiti de Lavédanin sana — siitä, että minä olen voittanut vedon. Joskin siis otamme asian tältä kaikkein lievimmältä kannalta», — pysähdyin siroittaakseni hiekkaa kirjoitukselle — »olette sittenkin menettänyt tiluksenne, ja ne ovat tulleet minun omaisuudekseni.»

»Niinkö, jumal'auta!» mylvi hän kykenemättä enää hillitsemään itseään. »Siispä, herra markiisi, katsokaamme, eikö muutama tuuma terästä kykene voittamaan niitä minulle takaisin!» Ja taaskin lennähti hänen kätensä miekan kahvaan.

Nousin pystyyn ja sysäsin hänelle nyt valmiin asiakirjan. »Vilkaiskaa ensin tuohon!»

Hän seisahtui silmäilemään minua kysyvästi. Käytökseni saattoi hänet niin uteliaaksi, että hänen kiihkonsa syrjäytyi. Sitten hän astui pöydän ääreen ja otti paperin. Kun hän luki, vapisi hänen kätensä, ja ällistyksestä menivät hänen silmänsä levälleen ja otsansa ryppyihin.

»Mitä — mitä tämä merkitsee?» läähätti hän.

»Sitä, että vaikka varmasti tiedänkin voittaneeni, pidän kuitenkin parempana tunnustaa menettäneeni vedon. Luovutan teille täten Bardelysin tilukset, koska, monsieur, olen oppinut käsittämään, että se veto oli häpeällinen — sellainen, jossa herrasmiehen ei pitäisi olla mukana — ja koska tämä on ainoa tapa, jolla voin hyvittää — itseni, kunniani ja sen naisen, jota olemme loukanneet.»

»En ymmärrä», ähkäisi hän.

»Käsitän kyllä, kuinka vaikeaa se on teille, kreivi. Asia on hienotuntoinen. Mutta sen toki ymmärtänette, että picardielaiset maatilukseni ovat teidän. Mutta, monsieur, viisaasti menettelisitte, jos tekisitte heti jälkisäädöksenne, sillä teidän itsenne ei ole sallittu niistä nauttia.» Hän loi minuun kysyvän silmäyksen. »Hänen majesteettinsa», jatkoin vastaukseksi hänen katseeseensa, »aikoo vangituttaa teidät, koska olette pettäneet hänen teihin panemansa luottamuksen ja vääristäneet oikeuden tarkoitusperiä palvelemaan omia yksityisiä murhapyyteitänne.»

»Mon Dieu!» huudahti hän, joutuen äkkiä perin surkean kauhun valtaan. »Tietääkö kuningas?»

»Tietääkö?» Naurahdin. »Olette ollut niin kiihtynyt näistä muista seikoista, että olette unohtanut kysyä, miten olen päässyt vapaalle jalalle. Olin kuninkaan puheilla, monsieur, ja kerroin hänelle, mitä täällä Toulousessa on tapahtunut ja että minun oli määrä astua mestauslavalle huomenna!»

»Scelerat!» kirkui hän. »Te olette syössyt minut turmioon!» Hänen äänensä värisi raivosta ja tuskasta. Hän seisoi edessäni kasvot sinipunervina, kouristellen ja aukoen kupeilla riippuvia käsiään. Hänen lyhyt, vanttera vartalonsa vapisi kiihkosta ja pelosta, hänen leveä naamansa oli vääntynyt kamalaan, raivoiseen virnistykseen. Hänen kiukunpuuskansa ollessa vielä ylimmillään avautui ovi ja sisään astui hilpeä chevalier de St. Eustache.

Hän seisahtui ällistyneenä kynnykselle — ihmetellen Chatelleraultin kiihtymystä ja tyrmistyneenä nähdessään minut.

Kreivi kääntyi äkäisenä häneen päin.

»No, papukaija?» hän karjaisi. »Mitä te minusta tahdotte?»

»Herra kreivi!» huudahti toinen paheksuvan moittivasti.

»Käsittänette kai tulleenne sopimattomaan aikaan», pistin minä väliin.
»Herra de Chatellerault on hieman kiihdyksissä.»

Sanani kiinnittivät uudelleen hänen huomionsa minuun, ja hänen ilmeensä kävi yhä kummastuneemmaksi, sillä hänestä olin edelleen Lesperon, kapinallinen, ja häntä luonnollisesti ihmetytti se, että olin vapaana.

Samassa kuului käytävästä puhelua ja askelia, ja kun pyörähdin ympäri, näin oviaukossa St. Eustachen takana olevat Castelrouxin, Mironsacin ja vanhan tuttavani, lörpöttelevän, vastuuttoman ilveilijän, La Fossen, kasvot. Hän oli Mironsacilta kuullut, että olin Toulousessa, ja Castelrouxin opastamina olivat he molemmat lähteneet minua etsimään. Rohkenenpa vannoa, etteivät he olleet aavistaneet löytävänsä minua tällaisissa oloissa.

He työntyivät huoneeseen, pakottaen St. Eustachea edellään, ja sitten vaihdettiin tervehdyksiä ja onnitteluja, samalla kun Chatellerault, hilliten hämminkiään, veti chevalierin nurkkaan ja kuunteli, mitä hänellä oli sanottavaa. Pian kuulin kreivin huudahtavan:

»Tehkää kuten haluatte, chevalier! Jos teillä on omia etujanne ajettavina, niin ajakaa! Mitä minuun tulee — en välitä enää mistään.»

»Mutta miksi, monsieur?» tiedusti chevalier.

»Miksi?» kertasi Chatellerault, ja hänen rajuutensa kuohahti uudelleen. Sitten hän pyörähti ympäri ja tuli suoraan minua kohti kuten hyökkäävä härkä.

»Herra de Bardelys!» hän ärjäisi.

»Bardelys!» ällisteli taempana seisova St. Eustache.

»No, mitä?» kysäisin kylmästi, kääntyen poispäin ystävistäni.

»Kaikki, mitä puhuitte, saattaa olla totta, ja minä lienen tuhon oma, mutta jumal'auta, sen vannon, ettette te pääse rangaistuksetta.»

»Minun mielestäni olette suuressa vaarassa vahingoittaa itseänne!» vastasin naurusuin.

»Teidän on annettava minulle hyvitystä, ennenkuin eroamme!» karjui hän.

Pudistin päätäni.

»Olen siksi kunnian mies, että valitsen ne, joiden kanssa mittelen miekkoja. Jätän teidät odottamaan hänen majesteettinsa rangaistusta; hänen pyövelinsä ei liene niin tarkkatuntoinen kuin minä. Ei, monsieur, sanalla sanoen, en luule voivani taistella kanssanne.»

Hänen kasvonsa kävivät hieman kalpeammiksi. Ne muuttuivat harmaiksi. Hän puri hammasta, ja hänen silmänsä mulkoilivat pahemmin kuin milloinkaan. Hetkisen hän seisoi siinä, silmäillen minua. Sitten hän astahti askeleen lähemmäksi ja sähisi:

»Ette luule voivanne taistella kanssani, niinkö? Ette luule! Pardieu! Miten saan teidät muuttamaan mieltänne? Sanasolvaukset eivät näy teihin pystyvän. Arvelette, ettei rohkeuttanne voida mitenkään epäillä, Koska te muutamia vuosia sitten onnellisen sattuman avulla surmasitte La Vertoilen ja pääsitte siitä maineeseen.» Ylettömässä raivossaan hän läähätti raskaasti, ikäänkuin liian painavaa taakkaa kantava mies. »Olette siitä pitäen elänyt tuon sattuman teille suomasta arvosta. Katsotaanpas, voitteko siitä kuollakin, herra de Bardelys.» Kumartuen eteenpäin hän iski minua rintaan niin äkkiä ja voimakkaasti — hän oli tavattoman väkevä — että olisin kaatunut, jollei La Fosse olisi ottanut minua syliinsä.

»Tappakaa hänet!» lepersi tämä klassillisuutta haaveileva hupakko.
»Olkaa Theseuksena tälle Marathonin härälle!»

Chatellerault astahti taaksepäin, vei kädet lanteille, kallisti päätään oikealle ja jäi odottamaan kasvoillaan loukkaavan julkea virnistys.

»Riittääkö se muuttamaan päätöksenne?» hän ärähti

»Suostun taisteluun», vastasin, kun voin jälleen hengittää. »Mutta sen vannon, etten auta teitä livistämään pyövelin käsistä.»

Hän nauroi koleasti.

»Enkö minä sitä tiedä?» hän pilkkasi. »Kuinka voisi teidän kuolemanne auttaa minua selviytymään? Tulkaa, messieurs, sortons! Heti paikalla!

»Soit!» virkoin lyhyesti. Ja sitten me tunkeuduimme pois huoneesta ja menimme sekavana joukkona käytävää myöten rakennuksen takana olevalle pihalle.

XVI

KALPA KÄTEEN

La Fosse asteli vierelläni etumaisena; hän oli ottanut minua käsipuolesta ja vannoskeli tahtovansa olla sekundanttinani. Hän piti taistelemisesta niin paljon, tämä vastuuton, järkkymätön runoseppo, että se lähenteli intohimoa, ja kun keskustelun aikana viitattiin kaksintaistelukieltoon ja minä vastasin siihen, että minulla oli tähän otteluun kuninkaan lupa, tuli hän melkein hulluksi riemusta.

Mironsac ja Castelroux sulkivat St. Eustachen auttamina vankan ajoportin, suojaten meidät siten ohikulkijoiden huomiolta. Portinpuoliskojen rämähdyksestä riensi isäntä parin apulaisensa seuraamana luoksemme, ja me saimme kuulla rukouksia ja välitysyrityksiä, pyyntöjä ja uhkauksia, jotka aina ovat takapihataistelujen esinäytöksenä, mutta jotka aina kuten nytkin päättyvät siihen, että isäntä poistuu, lähtien juoksujalkaa noutamaan apua lähimmästä vartiopaikasta.

»Nyt, myrmidonit», intoili La Fosse verenhimosta hurmaantuneena, »työhön, ennenkuin isäntä ehtii takaisin!»

»Po' Cap de Dieu!» murahti Castelroux. »Onko nyt pilailun aika, herra ilveilijä?»

»Pilailun?» tokaisi hän vastaan auttaessaan minua riisumaan ihokkaani. »Pilailenko minä? Diable! Te gascognelaiset olette hidasjärkistä väkeä! Pidän kuvaannollisesta puheesta, ystäväni, mutta sitä ei ole vielä koskaan sanottu miksikään niin halvaksi kuin pilailuksi.»

Vihdoinkin olimme valmiit, ja siirsin kaiken huomioni lyhyeen, vankkavartaloiseen Chatelleraultiin, joka kävi kimppuuni kasvot vakavina ja silmissä jyrkän päättävä ilme. Asetuin miekkailuasentoon, eikä ruumiini, eikä mieleni vapissut. Tahdoin odottaa ja antaa hänen aloittaa, saadakseni tilaisuuden arvostella hänen kykyään ja ratkaistakseni, kuinka parhaiten selviytyisin hänestä. Olin päättänyt olla lainkaan haavoittamatta häntä ja valani mukaisesti jättää hänet pyövelin surmattavaksi; aikomukseni oli joko kiertoiskulla lyödä säilä pois hänen kädestään tai tehdä hänet taistelukyvyttömäksi.

Miekkojemme kalahdettua vastakkain teimme joitakuita alkuotteita terssiasennossa, kumpikin etsien varovasti tilaisuutta pistämiseen, mutta kummankaan paljastamatta itseään tai osoittamatta lainkaan hätäilemisen tai kiihtymyksen merkkejä. Nyt hänen miekkansa lipui pitkin omaani yhtä mittaa vavahdellen; hän katsoi kulmiensa alta minua tiukasti silmiin, ja polvet notkossa hän kyykistyi kuin syöksyyn valmistuva kissa. Sitten se tuli. Salamannopeasti hän vapautti säilänsä; hän siirsi sen miekkani alitse jälleen sen yläpuolelle, sitten taaskin takaisin sen alle, ja jännittäytyen syöksyyn — suoritettuaan kaksinkertaisen valehyökkäyksensä — hän suoristi käsivartensa antaakseen piston.

Mutta liikauttaen nopeasti miekkani kärkeä, väistin hänen säilänsä syrjään, niin että se meni ruumiini ohitse. Miekkamme olivat kahdesti sattuneet tiukasti yhteen, ja nyt oli Chatellerault, joka oli tehnyt mahdollisimman pitkän syöksyn ja jonka miekka oli puoliterään saakka sivuuttanut minut, pienen hetkisen ajan täydelleen armoillani. Mutta minä tyydyin seisomaan paikallani irroittamatta säilääni hänen säilästään, kunnes hän sai takaisin tasapainonsa ja olimme jälleen alkuperäisessä asennossamme.

Kuulin Castelrouxin syvällä bassoäänellä lausutun kirouksen »Mordieux», St. Eustachen säikähtyneen äännähdyksen, kun hän jo mielikuvituksessaan näki ystävänsä elottomana maassa, ja La Fossen harmistuneen huudahduksen, kun kreivi nousi uudelleen taisteluasentoon. Mutta niistä en välittänyt. Kuten jo sanoin, kreivin surmaaminen ei ollut tarkoitukseni. Chatellerault olisi kenties menetellyt viisaasti, jos hän olisi oivaltanut sen seikan, mutta hän ei sitä tehnyt. Päättäen siitä tavasta, jolla hän jatkoi hyökkäyksiään, olin varma, että hän luuli selviytyneensä minun hitauteni tähden, eikä hän tullut vähääkään ajatelleeksi, kuinka nopeasti minun oli täytynyt liikkua päästäkseni siihen asentoon, jossa olin ollut.

Kun en ollut surmannut häntä tällä vaarallisella hetkellä, alkoi hän halveksia miekkailutaitoani. Se näkyi selvästi siitä, että hän alkoi käyttää uhkarohkeita otteita, kiirehtien saamaan kaikki valmiiksi, ennenkuin meidät kenties keskeytettäisiin. Tätä hänen maltittomuuttaan käytin äkkiä hyväkseni, koettaen riistää häneltä aseen. Väistin uhkaavan piston, antaen sen mennä läheltä — vaarallisen läheltä — itseäni, ja pyöräyttäen säilääni hänen miekkansa ympäri yritin sinkauttaa sen hänen kädestään. Se oli hyvin vähällä onnistua, mutta hän sai sen torjutuksi ja peräytyi.

Silloin hän kenties tajusi, etten ollutkaan niin halveksittava vastustaja kuin hän oli luullut, ja alkoi jälleen noudattaa aikaisempaa, varovaisempaa taktiikkaansa. Minä muutin suunnitelmaa. Olin ahdistavinani ja panin hänet vähäksi aikaa tiukalle. Hän oli vahva, mutta minulla oli se etu, että yletin pitemmälle ja olin joustavampi, ja ilman sitäkin etua olisin voinut surmata hänet nopeasti, jos olisin tavoittanut hänen henkeään. Mutta tämä leikki oli vaarallista itselleni, ja kerran oli kuolema minua hyvin lähellä, olin niin vähällä saada surmani hänen miekastaan kuin suinkin on mahdollista, jos kerran pelastuu. Hyökkäykseni oli narrannut hänet tekemään jälkipiston, kuten olin toivonutkin. Hän yritti, ja kun hänen säilänsä kiersi miekkani ympäri ja sujahti minua kohti, väistin sen taaskin, ja pyöräyttäen sitä kaaressa koetin jälleen sinkauttaa sen pois hänen kädestään. Mutta tällä kertaa se ei onnistunut minulle niinkään hyvin kuin edellisellä kerralla. Hän nauroi yritykselleni, ja niin vikkelästi, etten olisi sitä häneltä odottanut, hän irroitti säilänsä, ja hänen miekkansa koukersi kuin käärme kurkkuani kohti.

Väistin sen piston, mutta vasta sitten kun se oli enää vain muutaman tuuman päässä kaulastani, ja vaikka sainkin sen ohjatuksi syrjään, meni se niin läheltä ohitseni kuin suinkin mahdollista raapaisematta ihoa. Vaara oli ollut niin uhkaava, että kun taaskin olimme molemmat alkuasennossa, oli koko ruumiini kylmässä hiessä.

Silloin päätin lakata koettamasta tehdä hänet aseettomaksi lyömällä säilän pois hänen kädestään ja pinnistin aivojani, saadakseni hänet sellaiseen asentoon, että voisin tehdä hänet taistelukyvyttömäksi. Kun parhaillaan suunnittelin sitä — olimme silloin sekstiasennossa — tarjoutui tilaisuus äkkiä. Hänen säilänsä kärki oli alhaalla ja hän tarkkaili minua; kärki oli niin alhaalla, että hänen käsivartensa oli paljaana, ja minun säiläni oli siihen suunnattuna. Tarvitsin vain sekunnin murto-osan nähdäkseni avoimen paikan, arvioidakseni mahdollisuudet ja tehdäkseni päätöksen. Seuraavassa silmänräpäyksessä oli käsivarteni ojentunut, säiläni oli suhahtanut kuin salama ja lävistänyt hänen oikean käsivartensa.

Kuului tuskankiljaisu ja sitä seuraava syvä, raivoisa murahdus, kun kreivi, joka oli haavoittunut, mutta ei voitettu, sieppasi putoavan miekkansa vasempaan käteensä ja koetti pistää sen lävitseni, sillä aikaa kun minun säiläni oli tiukasti kiinni hänen oikean käsivartensa luussa. Hypähdin vikkelästi syrjään, ja ennenkuin hän ehti uudistaa yritystään, olivat ystäväni karanneet hänen kimppuunsa ja kiskoneet miekan hänen kädestään ja minun miekkani hänen käsivarrestaan.

Seurasin katseellani sekundanttiani, kun hän astui Chatelleraultin luokse. Kreivi seisoi kalpeana, huulet tiukasti yhteen puristettuina, epäilemättä käsivarressa tuntuvasta tuskasta. Sitten hän puhutteli La Fossea, niin että se kuului minulle saakka.

»Tehnette minulle sen palveluksen, monsieur, että ilmoitatte ystävällenne, ettei tämä ollut kaksintaistelu ensimmäiseen vereen saakka, vaan à Voutrance. Käyttelen miekkaa vasemmalla kädellä yhtä hyvin kuin oikealla, ja olen perin kiitollinen, jos herra de Bardelys suo minulle sen kunnian, että ottelu aloitetaan uudelleen.»

La Fosse kumarsi ja tuli tuomaan meille tätä sanomaa, jonka jo olimme kuulleet.

»Minulla oli taisteltaessa kokonaan toisenlainen ajatus», vastasin, »kuin herra de Chatelleraultilla näkyy olleen. Hän pakotti minut antamaan näytteen rohkeudestani. Sen olen nyt tehnyt; enempään en suostu. Lisäksi alkaa, kuten herra de Chatellerault varmasti itsekin huomaa, olla varsin hämärä, ja muutamien minuuttien kuluttua on liian pimeä miekkailua varten.»

»Muutamien minuuttien kuluttua ei sitä tarvitakaan», kuusi
Chatellerault säästääkseen aikaa. Hän oli korskea loppuun asti.

»Tuolta, monsieur, tulee joka tapauksessa miehiä, jotka ratkaisevat tämän kysymyksen.» Osoitin majatalon ovelle päin.

Minun puhuessani astui pihalle isäntä upseerin ja kuuden sotilaan seuraamana. Nämä eivät olleet tavallisia järjestyksen valvojia, vaan henkivartioston muskettisotureita, ja heti heidät nähtyäni arvasin, etteivät he olleet tulleet keskeyttämään kaksintaistelua, vaan vangitsemaan äskeistä vastustajaani paljoa raskaamman syytöksen nojalla.

Upseeri meni suoraan Chatelleraultin luokse.

»Kuninkaan nimessä, herra kreivi», hän lausui, »vaadin miekkanne.»

Chatellerault seisoi hetkisen pää painuksissa, unohtaen kenties sieluntuskassaan käsivartensa pakotuksen. Sitten hän ojensihe äkkiä ja katsoi upseeria suoraan silmiin ylpeän, puolittain pilkallisen näköisenä.

»Haluatteko miekkani, monsieur?» hän kysäisi.

Muskettisoturi kumarsi kunnioittavasti.

»St. Eustache, tahdotteko olla hyvä ja antaa sen minulle?»

Sillä aikaa kun chevalier nosti ylös maahan viskatun säilän, odotti kreivi ulkoisesti rauhallisena, minkä vuoksi silloin ihailin häntä, kuten aina on ihailtava sellaista miestä, joka suuren vastoinkäymisen kohdatessa käyttäytyy tyynesti.

Hän otti miekan chevalierilta. Hän piteli sitä sekunnin verran kahvasta miettiväisen näköisenä, ikäänkuin jotakin pohtien, ja muskettisoturi odotti maltillisesti, kunnes hän haluaisi luopua miekasta, osoittaen kohteliaisuutta kuten kaikki ylevät luonteet onnettomuuteen joutunutta kohtaan.

Yhä pitäen miekkaansa, hän nosti katseensa sekunniksi ja silmäili minua tuikean pahanilkisesti. Sitten hän naurahti, kohautti olkapäitään, vaihtoi otettaan, tarttuen miekkansa terästä kiinni, ikäänkuin aikoen tarjota sen kahva edellä upseerille. Pitäen sitä sillä tavoin, hän astahti äkkiä taaksepäin, ja ennenkuin kukaan ehti häntä estää, oli hän laskenut miekkansa nupin maahan, tähdäten kärjen rintaansa, ja syöksynyt siihen, lävistäen itsensä.

Kaikilta pääsi huudahdus, ja juoksimme hänen luokseen. Hän kellahti kupeelleen; hänen kasvonsa vääntyivät tavattomasta tuskasta, mutta hän lausui järkkymättömän pilkallisesti:

»Nyt voitte ottaa miekkani, herra upseeri.» Samassa hän vaipui pyörtyneenä pitkälleen.

Kiroten astui muskettisoturi hänen luokseen. Hän totteli Chatelleraultia kirjaimellisesti, polvistuen hänen viereensä ja vetäen miekan varovasti pois haavasta. Sitten hän komensi pari miestänsä nostamaan ruumiin.

»Onko hän kuollut?» kysyi joku, ja joku toinen vastasi: »Ei vielä, mutta hän kuolee pian.»

Kun olin jälleen pukeutunut, aioin rientää heti Hotel de l'Epéehen tavatakseni Roxalannen, tyynnyttääkseni hänen pelkonsa ja surunsa ja tehdäkseni vihdoinkin tunnustukseni.

Astuessamme kadulle, jossa hämärä alkoi pimetä, tiedustin Castelrouxilta, kuinka St. Eustache oli joutunut Chatelleraultin seuraan.

»Hän on Iskariotin sukua luullakseni», vastasi gascognelainen. »Niin pian kun hän sai tietää, että Chatellerault oli saapunut Languedociin kuninkaan käskynhaltijana, kiiruhti hän tarjoamaan tälle palvelustaan saatettaessa kapinallisia vastaamaan oikeudessa teoistaan. Hän väitti, että kuninkaalla olisi paljon hyötyä siitä, että hän tunsi maakunnan perinpohjin ja että hänellä oli ollut erittäin hyvä tilaisuus tutustua monien sellaisten miesten valtiopetoksellisiin puuhiin, joita valtiovalta ei lainkaan epäillyt.»

»Mort Dieu!» huudahdin. »Jotakin sellaista olin epäillyt. Olette oikeassa sanoessanne, että hän kuuluu Iskariotin sukuun. Hän on pahempi kuin aavistattekaan. Minulla on hänestä tietoja — paljon tietoja. Vielä äskettäin hän itsekin oli kapinallinen, Orleansin Gastonin kannattaja — vaikka hänen intonsa olikin laimea. Mistähän syistä hän lienee ryhtynyt moiseen hommaan?»

»Samasta syystä, joka johti hänen esi-isäänsä, vanhanajan Juudasta — halusta hankkia rikkautta. Jokaisesta kapinallisesta, jota ei tähän saakka ole epäilty, joka nyt joutuu oikeuteen ja jonka valtiopetos saadaan hänen kauttaan todistetuksi, vaatii|hän puolet asianomaisen kapinallisen takavarikoidusta omaisuudesta.»

»Diable!» kirosin. »Entä hyväksyykö sinetinvartija sen?»

»Hyväksyykö? St. Eustachella on täydet valtuudet, hän saa toimia vapaasti, ja hänellä on komppania ratsuväkeä komennettavanaan metsästäessään kapinallisia.»

»Onko hän tähän mennessä tehnyt paljon?» oli seuraava kysymykseni.

»Hän on syössyt tuhoon puolikymmentä ylimystä perheineen. Ne varat, jotka hän on sen ohessa kasannut, lienevät totisesti melkoiset.»

»Huomenna, Castelroux, menen puhumaan kuninkaalle tästä somasta herrasmiehestä, pistämme hänet syvään ja pimeään koppiin ja pakotamme hänet luopumaan verirahoistaan.»

»Jos voitte todistaa hänet kapinalliseksi, niin teette siunatun työn», vastasi Castelroux. »Näkemiin siis huomiseen asti, sillä tässä on Hotel de l'Epée!»

Nousin portaita ylös ja olin juuri astumaisillani ovesta sisälle, kun ylhäältä äkkiä kuului naurunrähäkkää ja erotin hyvin tutun äänen. Se kuulosti parhaillaan puhuvan sisällä olevalle seurueelle. Epäilin hetkisen — sillä oli kulunut kuukausi siitä, kun olin kuullut tuota pehmeätä, liukasta puhetta. Sitten olin varma, että ääni todellakin oli taloudenhoitajani Ganymedeen. Castelrouxin sanansaattajat olivat nähtävästi vihdoinkin hänet löytäneet ja tuoneet hänet Toulouseen.

XVII

GANYMEDEEN LÖRPÖTTELY

Ennen sitä hetkeä, jolloin seisoin Hotel de l'Epéen ovella, kuunnellen taloudenhoitajani kertomusta ja niitä naurunpurskahduksia, joita hänen lukuisat kuulijansa vähäväliä päästivät, en ollut aavistanutkaan, minkälaiset kertojalahjat Rodenardilla oli. Mutta nyt en ollut lainkaan mielissäni huomatessani ne, sillä hän tarinoi siitä, kuinka eräs Marcel St. Pol, Bardelysin markiisi, oli lyönyt vetoa kreivi de Chatelleraultin kanssa, väittäen kosivansa neiti de Lavédania ja saavansa hänet puolisokseen kolmessa kuukaudessa. Eikä hän rajoittunut siihen. Rodenardilla näkyi olevan hyvät tiedot: hän oli urkkinut Castelrouxin sanansaattajalta kaikki, mitä tämä tiesi asioiden tilasta, ja myöhemmin, Toulouseen saavuttuaan, haalinut uutisia lisää.

Aioin juuri astua sisään ja antaa perin jyrkän ojennuksen tuolle lörpöttelevälle vintiölle, kun sisältä äkkiä kuului hälyä. Erotin tuolien narahduksia, äänet hiljenivät, ja pian olin vastakkain itse Roxalanne de Lavédanin kanssa, joka poistui seurassaan hovipoika ja nainen. Hänen katseensa osui minuun silmänräpäykseksi, ja hänen takaansa oviaukosta tulvivassa valossa näkyivät piirteeni selvästi. Ja kasvoni olivat varmaankin hyvin ällistyneet, sillä siinä vähäisessä ajassa arvasin hänen kuulleen kaikki, mitä Rodenard oli puhunut. Kun hän vilkaisi minuun, tunsin kalpenevani, minua puistatti ja otsalleni kihosi kylmä hiki. Sitten hänen katseensa lipui ohitseni ja suuntautui kadulle, ikäänkuin hän ei olisi tuntenut minua. En voi sanoa, kalpeniko vai punastuiko hän, sillä valaistus oli liian huono. Sitten seurasi pysähdys, joka tuntui minusta loppumattomalta, vaikka sitä ei voinutkaan kestää kuin muutamia sekunteja — niin, vain muutamia. Sitten hän meni ohitseni, vetäen hameensa tiukasti kiinni, samalla kun minä masentuneena peräydyin ovipielen varjoon, veren tulviessa kasvoihini häpeästä, raivosta ja nöyryytyksestä.

Nyt hän tiesi, kuinka häntä olivat kaikki pettäneet, ensin minä ja myöhemmin, samana iltapäivänä, Chatellerault, ja hänen päätöksensä poistua Toulousesta ei saattanut merkitä muuta kuin sitä, että hän piti suhteitamme menneinä. Hänen katseestaan näin, että hän kummastui nähdessään minut niin pian vapaana, mutta hänen ylpeytensä oli nopeasti voittanut ja tukahduttanut kaikki ihmettelyn merkit.

Hänen sivuutettuaan minut pysyin paikallani, kunnes hänen vaununsa olivat rämisten häipyneet yöhön, ja sillä välin pohdin mielessäni vastaista toimintaani ja tein siitä päätöksiä. Mutta epätoivo valtasi minut väkisinkin.

Rodenard saisi tämän maksaa — jumal'auta, hän saisi! Taaskin jouduin hillittömän raivon valtaan, jota olen aina pitänyt herrasmiehelle sopimattomana, mutta jolle nyt tunnuin tottuvan antamaan perään tavantakaa. Eräs tallirenki tuli parhaillaan portaita ylös. Hänellä oli kädessään vankka piiska, jossa oli pitkä, palmikoitu siima. Hätäisesti murahtaen: »Luvallanne», tempasin sen hänen kädestään ja syöksyin huoneeseen.

Taloudenhoitajani puheli edelleen minusta. Huone oli täynnä väkeä, sillä yksin Rodenard oli tuonut mukanaan kaksikymmentä seuralaistani. Yksi heistä katsahti ylöspäin, kun pyyhälsin hänen sivuitseen, ja häneltä pääsi hämmästyksen huudahdus, kun hän tunsi minut. Mutta Rodenard jatkoi laverteluaan syventyneenä aiheeseensa, niin ettei hän huomannut mitään muuta.

»Herra markiisi», lausui hän juuri, »on herrasmies, jonka palveleminen on kunniaksi —»

Viimeisen sanan jälkeen hän parahti, sillä piiskani sivallus oli osunut hänen hyvinruokittuun ruhoonsa.

»Se on sellainen kunnia, joka ei enää ikinä tule osaksesi, sinä koira!» kiljaisin.

Hän hypähti korkealle ilmaan, kun piiska sattui häneen toistamiseen. Hän pyörsi ympäri, kasvot tuskasta vääntyneinä, pulleat posket kalpeina pelosta ja silmät pyörien hurjasti kiukusta, sillä vielä hän ei ollut täydelleen oivaltanut tilannetta. Kun hän sitten näki minut ja huomasi kamalan kiihtymyksen merkit kasvoillani, niin hän lankesi polvilleen ja ulvoi jotakin, mitä en ymmärtänyt — sillä sillä hetkellä en kyennyt ymmärtämään paljoakaan.

Piiska viuhahti jälleen ilmassa ja osui hänen hartioihinsa. Hän kiemurteli ja kiljui sekä ruumiillisesta että sielullisesta tuskasta. Mutta minä olin säälimätön. Hän oli lörpöttelyllään tuhonnut elämäni, ja niin totta kuin Jumala elää, oli hänen maksettava siitä se ainoa hinta, jonka hän kykeni — ruumiin kipu. Yhä uudelleen vingahti ruoskan siima hänen päänsä ympärillä ja sattui hänen pehmeään, valkeaan ihoonsa, samalla kun hän, armoa uikuttaen, ryömi ja huojui polvillaan edessäni. Vaistomaisesti hän lähestyi minua estääkseen lyöntejäni, kun taas minä peräännyin saadakseni piiskalle parempaa liikkumatilaa. Hän ojenteli käsivarsiaan ja risti lihavat kätensä rukoilevasti, mutta tuskaisesti pureva piiskansiima kietoutui niiden ympärille, jättäen niiden valkeaan ihoon punaisen jäljen. Kirkaisten hän kätki ne kainaloihinsa ja vaipui pitkäkseen lattialle.

Kun nyt sitä ajattelen, häpeän kelpo lailla muistaessani, kuinka häntä ruoskin. Todella vastahakoisesti ja vielä enemmän häveten olen pakottanut itseni kirjoittamaan siitä. Jos teitä loukkaa tämä pieksämisen selostus, niin olkoon puolustuksenani sen välttämättömyys; itse tapahtumasta en, ikävä kylläkin, voi esittää mitään muuta puolustusta kuin sokean raivon, jonka vallassa olin.

Aamulla jo kaduin hyvin katkerasti. Mutta sillä hetkellä olin vain järjetön. Olin hullu, ja hulluuteni oli syynä karkeaan raakuuteeni.

»Olet valmis lavertelemaan minusta ja asioistani kapakassa, sinä koira!» kiljuin hengästyneenä sekä kiihkosta että ponnistelusta. »Anna tämän muiston hillitä myrkyllistä kieltäsi vastaisuudessa!»

»Armollinen herra!» hän parkui. »Misericorde, monseigneur!»

»Kyllä! Saat armoa — juuri sen verran armoa kuin ansaitset. Tätäkö varten olen luottanut sinuun näin monta vuotta, ja tätäkö varten isäsi luotti sinuun sitä ennen? Sitäkö varten olet saanut tulla sileäksi, lihavaksi ja komeaksi palveluksessani, että maksaisit minulle tällä tavoin? Sangdieu, Rodenard! Isäni olisi hirtättänyt sinut, jos olisit puhellut puoleksikaan niin paljon kuin olet tänä iltana pakissut. Sinä koira! Sinä kurja lurjus!»

»Monseigneur», kirkui hän taaskin, »antakaa anteeksi! Autuaan äitinne tähden antakaa anteeksi! Monseigneur, en tietänyt —»

»Mutta sinä opit, vintiö. Sinä opit lihavan ruhosi kivusta. Eikö niin, kurja?»

Hän vaipui nääntyneenä hervottomaksi, ähkyväksi, veriseksi läjäksi, jota ruoskani yhäti hellittämättä suomi.

Mielessäni on kuva tuosta huonosti valaistusta huoneesta, säikähtyneistä kasvoista, joille lekuttavat kynttilät loivat omituisia varjoja, piiskani viuhinasta ja läiskeestä, omista kovaäänisistä kirouksistani ja syytämistäni solvaavista nimityksistä, Rodenardin parkunasta, silloin tällöin kuuluneista paheksumisäänistä ja pyynnöistä sekä muutamista rohkeammista, jotka käskivät minua häpeämään. Sitten liittyivät toisetkin tähän »Hävetkää!»-huutoon, joten minä vihdoin lakkasin, ojentautuen täyteen mittaani, ikäänkuin heitä uhmatakseni. Pääni oli korkeammalla kuin kenenkään muun huoneessaolijan, ja piiskani oli uhkaavasti koholla. En ollut tottunut kuulemaan arvostelua, ja heidän halveksivat sanansa kiihdyttivät sisuani.

»Kuka kiistelee oikeuttani vastaan?» ärjäisin uhittelevasti, ja he vaikenivat kaikki. »Jos joku teistä uskaltaa astua esiin, niin hän saa vastaukseni.» Kun ei heistä kukaan hiiskunut mitään, osoitin heille ylenkatsettani purskahtamalla nauruun.

»Monseigneur!» uikutti Rodenard jalkojeni juuressa. Hänen äänensä alkoi käydä heikoksi.

Vastaukseksi annoin hänelle viimeisen sivalluksen ja viskasin sitten ruoskan — joka oli käynyt risaiseksi pieksämisestä — takaisin kuskille, jolta olin sen lainannut.

»Riittäköön tämä sinulle, Rodenard», sanoin, koskettaen häntä jalallani. »Laita niin, ettet enää koskaan ilmesty silmieni eteen, jos kurja henkesi on sinusta kallis!»

»Ei niin, monseigneur!» ähkyi mies-parka. »Oi, ei niin! Olette rangaissut minua; olette piiskannut minua, niin etten kykene enää seisomaan. Antakaa minulle anteeksi, monseigneur, antakaa nyt minulle anteeksi!»

»Olen antanut anteeksi, mutta en tahdo nähdä sinua enää milloinkaan, etten unohtaisi antaneeni anteeksi. Viekää hänet pois!» käskin palvelijoitani, ja nopeasti, äänettömästi totellen astui heistä kaksi esiin ja kantoi ähkyvän ja nyyhkyttävän Rodenardin pois huoneesta.

»Isäntä», komensin senjälkeen, »laittakaa minulle huone kuntoon! Pari teistä tulee mukaani!»

Sitten annoin määräyksen matkatavaroitteni sijoittamisesta. Osan niistä lakeijani toivat siihen huoneeseen, jonka isäntä oli kiireellisesti siistinyt minua varten. Siellä istuskelin myöhään yöhön perin masentuneena ja epätoivoisena. Kun olin purkanut kiukkuni, olisin kenties hieman ajatellut Ganymedes-rukkaa ja hänen tilaansa, mutta omat asiani täyttivät tyyten mieleni ja valtasivat kaikki ajatukseni sinä yönä.

Kun vihdoin menin vuoteeseen, nukuin huonosti; koko yön vietin tuskaisesti hellien mennyttä rakkauttani, kuten äiti palvoo kuolleen esikoisensa ruumista.

Aamulla päätin lähteä Toulousesta, poistua koko tästä maakunnasta, jossa minulle oli tapahtunut niin paljon, ja mennä Beaugencyyn vanhentuakseni siellä eristäytyneenä ihmisvihaajana.

Tapasin sinä päivänä Castelrouxin, mutta en virkkanut hänelle mitään surustani. Hän kertoi minulle Chatelleraultista. Kreivi makasi hyvin heikossa tilassa Auberge Royalessa, eikä häntä voitu siirtää minnekään. Häntä hoitavan lääkärin mielestä ei hänen eloonjäämisestään ollut juuri toiveita.

»Hän pyytää nähdä teitä», lisäsi Castelroux.

Mutta minua se ei haluttanut. Siitä huolimatta? että hän oli tehnyt minulle huutavaa vääryyttä ja että halveksin häntä sydämeni pohjasta, olisi minussa voinut herätä sääli nähdessäni hänet nykyisessä tilassaan, enkä tahtonut Chatelleraultin kaltaiselle miehelle — en edes hänen kuolinvuoteellaan — tuhlata sellaista tunnetta, jota silloin itse niin kipeästi kaipasin.

»Aion poistua Toulousesta tänään», ilmoitin.

»Minne lähdette?»

»Helvettiin, Beaugencyyn — tuskin tiedän minne, eikä sillä olekaan väliä.»

Hän katsahti minuun kummastuneena, mutta hienotuntoisena miehenä hän ei kysellyt mitään sellaisesta asiasta, jota hän piti salaisuutena.

»Entä kuningas?» hän huomautti äkkiä.

»Hänen majesteettinsa on jo vapauttanut minut tehtävistäni.»

En kuitenkaan lähtenyt sinä päivänä. Se oli kyllä aikomukseni auringonlaskuun saakka. Kun sitten älysin olevan myöhäistä, lykkäsin matkani seuraavaan aamuun.

Aamulla sitten lähdin. Mutta kun jouduimme matkalle myöhään, emme ehtineet pitemmälle kuin Grénadeen, jossa vielä kerran yövyimme Hotel de la Couronneen. Niinpä sen nojalla, että olin siirtänyt lähtöni yhden päivän myöhemmäksi, saavuttikin minut sanansaattaja, ennenkuin se olisi ollut liian myöhäistä.

Oli puolenpäivän aika seuraavana päivänä. Hevosemme olivat satuloidut; olipa osa miehistäni jo ratsailla — sillä en aikonut erottaa heitä palveluksestani, ennenkuin Beaugencyyn saavuttuamme — ja molemmat vaununi olivat lähtövalmiit. Elinaikaisista tavoista ei ole helppo luopua, vaikka välttämättömyys antaakin siitä pakottavan määräyksen.

Olin parhaillaan selvittämässä laskuani isännälle, kun käytävästä äkkiä kuului nopeita askelia, miekan kalahtelua seinää vasten, ja ääni — Castelrouxin ääni — huhuili kiihtyneenä:

»Bardelys! Herra de Bardelys!»

»Mikä teidät on tänne kiidättänyt?» huudahdin tervehdykseksi, kun hän astui huoneeseen.

»Oletteko vielä matkalla Beaugencyyn?» kysyi hän terävästi, nykäisten niskaansa.

»Totta kai», vastasin, kummastellen hänen kiihkoaan.

»Sitten ette liene nähnyt St. Eustachea ettekä hänen miehiään?»

»En.»

»Mutta heidän on täytynyt ratsastaa tätä tietä vain muutamia tunteja sitten.» Sitten hän paiskasi hattunsa pöydälle ja jatkoi rajusti:. »Jos tunnette mielenkiintoa Lavédanin perhettä kohtaan, niin palatkaa heti Toulouseen!»

»Jättäkää meidät kahdenkesken, herra isäntä!» pyysin lyhyesti ja hänen poistuttuaan tiedustin niin tyynesti kuin voin: »Mitä Lavédanin perheestä, Castelroux?»

»Chevalier de St. Eustache lähti Toulousesta tänä aamuna kello kuusi
Lavédaniin.»

Nopeasti välähti päähäni aavistus hänen saapumisensa tarkoituksesta.

»Hän on kavaltanut varakreivin?» virkoin, puolittain kysyen, puolittain todeten. Castelroux nyökkäsi.

»Hän on saanut sinetinvartijalta pidätysmääräyksen ja menee nyt panemaan sitä toimeen. On hyvin pelättävissä, että Lavédanista ei muutamien päivien kuluttua ole jäljellä muuta kuin pelkkä nimi. Tämä St. Eustache hoitaa liikettään ripeästi, ja hän on saanut nyt jo siepatuksi muutamia kauniita saaliita. Mutta yhteenlaskettuinakaan ei niiden määrä ole niin suuri kuin tästä hänen viimeisestä retkestään koituisi. Jollette te sekaannu, Bardelys, on varakreivi de Lavédan tuhon oma ja hänen perheensä koditon.»

»Minä sekaannun asiaan», huudahdin. »Jumal'auta, sen teen! Ja St. Eustache — hän on totisesti syntynyt onnellisella hetkellä, jos hän välttää hirsipuun. Hän tuskin uneksiikaan, että minut on vielä otettava huomioon. Kas niin, Castelroux, lähden Lavédaniin heti.»

Astuin ovea kohti, mutta gascognelainen kutsui minut takaisin.

»Mitä hyötyä siitä on?» hän kysäisi. »Eikö olisi parempi ensin palata
Toulouseen ja hankkia kuninkaalta vastamääräys?»

Hänen sanansa olivat viisaat — hyvin viisaat. Mutta vereni kiehui, ja minulla oli liian tulinen kiire kyetäkseni harkitsemaan.

»Palata Toulouseen?» kertasin halveksivasti. »Ajan tuhlausta, kapteeni. Ei, lähden suoraapäätä Lavédaniin. En tarvitse vastamääräystä. Tunnen liian hyvin tämän chevalierin asiat, ja pelkkä saapumiseni riittää hillitsemään häntä. Hän on kurja petturi, kuten saatte nähdä; mutta tällä kertaa hän, Jumalan kiitos, on perin sopuisa lurjus. Gilles!» huusin, työntäen oven auki. »Gilles!»

»Monseigneur», vastasi hän, rientäen luokseni.

»Työntäkää vaunut heti takaisin vajaan ja satuloikaa minulle ratsu!» komensin. »Ja käske toveriesi nousta oitis satulaan ja odottaa minua pihalla. Emme lähde Beaugencyyn, Gilles. Ratsastamme pohjoiseen — Lavédaniin.»

XVIII

ST. EUSTACHE ITSEPÄISENÄ

Kun ensimmäisen kerran saavuin Lavédaniin, en ollut noudattanut — tai oikeammin kohtalo oli järjestänyt niin, etten voinut noudattaa — Chatellerauitin ehdotusta, että minun pitäisi mennä sinne mukanani kaikki vallan merkit — liveripukuiset seuralaiseni ja ajoneuvoni, osoittamassa sitä uhkeutta, joka kaikkialla Ranskassa liitettiin minun nimeeni, ja siten säihkyvällä loistollani huikaista se nainen, jota olin tullut voittamaan omakseni.

Mutta niin ei ollut nyt, toisella käynnilläni. Käytettävissäni oli kaikki se upeus, josta sain kiittää »Uhkea»-nimitystäni.

Tulomme sattui eräässä suhteessa hyvään aikaan. Tuskinpa olisimme voineet estää St. Eustachen hallussa olevan vangitsemismääräyksen toimeenpanoa, vaikka olisimmekin saapuneet aikaisemmin. Mutta vaikutuksen — tehokkaan teatteritempun — aikaansaamiseksi emme olisi voineet tulla sopivampaan aikaan.

Pihalla olivat vaunut linnan portaiden edustalla. Portaita alas asteli varakreivi, toisella puolellaan varakreivitär — tuikeampana ja pilkallisempana kuin koskaan — toisella tyttärensä, kasvot kalpeina ja huulet tiukasti yhteen puristettuina. Näiden kahden naisen — vaimonsa ja lapsensa — välissä, jotka olivat ruumiillisesti yhtä erilaisia kuin sielullisestikin, asteli Lavédan varmoin askelin tyynen näköisenä ja ylevänä, ylhäisen välinpitämättömänä kohtalostaan.

Heidän takanaan seisoi portailla ryhmä palvelijoita, Anatole-vanhus hiukan toisten edellä, epäilemättä kummastuneena ajatellen, oliko tässä todellakin äskeinen tahriutunut Lesperon — sillä jos olin huolehtinut lakeijoitteni ulkonäön komeudesta, olin tietysti pitänyt siitä huolta myöskin oman ruumiini verhoon nähden.

Gilles hyppäsi satulasta, kun pysäytin ratsuni, ja kiiruhti pitelemään jalustintani, jupisten: »Monseigneur», joka arvonimi sai katsojain silmiin vielä ihmettelevämmän ilmeen.

Menin välinpitämättömästi St. Eustachen luokse ja puhuttelin häntä alentuvasti kuin tallirenkiä, sillä jos tahtoo vaikuttaa hänen kaltaiseensa mieheen ja saada hänet pehmeäksi, on paras ase röyhkeys, joka kiukuttaisi ylevämpää sielua.

»Nykyisessä maailmassa sattuu omituisia kohtauksia, St. Eustache», aloitin, hymyillen halveksivasti. »Täällä mennään ja tullaan kummallisesti ja ollaan ihmeellisten vaiheiden alaisia. Viime kerralla täällä ollessamme olimme kumpikin varakreivin vieraita; tänään näytte te toimivan täällä — poliisina.»

»Monsieur!» Hän karahti punaiseksi, ja hänen äänessään värähteli heräävä kiukku. Katsoin häntä silmiin kylmästi ja kiihkottomasti, ikäänkuin odottaen häneltä lisää, kunnes hän laski katseensa maahan ja hänen sisunsa tasaantui. Hän tunsi minut ja tiesi, kuinka paljon minua oli pelättävä. Lausumalla kuninkaalle vain sanan, voisin toimittaa hänet teilattavaksi. Siihen perustinkin laskelmani. Pian hän luotuaan silmänsä maahan kysyi:

»Minulleko teillä on asiaa, herra de Bardelys?» Kun hän mainitsi nimeni, syntyi portailla liikettä; varakreivi säpsähti ja silmäili minua tuimasti; varakreivitär taas alkoi tarkastella minua entistä huomaavammin.

»Niin, juuri teille, chevalier», myönsin. »Se koskee tehtäväänne täällä.»

Häneltä meni suu auki.

»Haluatteko —?»

»Toivon teidän miehinenne poistuvan Lavédanista heti, luopuen määräyksenne toimeenpanosta.» Hän loi minuun silmäyksen, joka hehkui voimatonta vihaa.

»Te tiedätte, että minulla on vangitsemismääräys, herra de Bardelys, ja sen vuoksi teidän täytyy käsittää, että minut voidaan vain kuninkaan antamalla valtuutuksella estää jättämästä herra de Lavédan sinetinvartijalle.»

»Ainoa valtuutukseni», vastasin jonkun verran hämilläni, mutta en suinkaan toivottamana, »on sanani. Teidän on ilmoitettava sinetinvartijalle tehneenne tämän markiisi de Bardelysin vaatimuksesta, ja minä lupaan teille, että hänen majesteettinsa hyväksyy toimenpiteeni.»

Niin sanoessani väitin liian paljon, minkä pian oivalsin.

»Hänen majesteettinsa hyväksyy sen, monsieur?» virkkoi hän kysyvästi, pudistaen päätään. »Siihen minä en uskalla luottaa. Määräykseni sisältää ehdottoman velvoituksen, jota minun on noudatettava — ymmärtänette hyvin, kuinka oikeat sanani ovat.»

Hänen sävynsä oli perin nöyrä, perin kohtelias, mutta samalla luja melkein kovuuteen asti. Mutta vielä oli minulla jäljellä viimeinen korttini, se kortti, jonka varaan turvauduin.

»Suotteko minulle sen kunnian, että astutte kanssani hieman syrjään, chevalier?» kysyin, pikemminkin käskevästi kuin pyytävästi.

»Olen valmis palvelemaan teitä», vastasi hän, ja minä vein hänet pois toisten kuuluvilta.

»Mitä minulta tahdotte?» tiedusti hän, käyden äkkiä melkein vielä röyhkeämmäksi kuin minä.

»Tahdon», sanoin, katsoen ajan soveliaaksi puhua hänelle peittelemättä, »että ratsastatte miehinenne takaisin Toulouseen ilman herra de Lavédania, tunnustatte siellä sinetinvartijalle epäluulonne perättömiksi ja ilmoitatte saaneenne todistuksia siitä, ettei varakreivi ole ollut missään tekemisissä kuninkaan veljen kanssa»

Hän silmäili minua hämmästyneenä, melkeinpä huvitettuna.

»Onpa sekin todennäköinen juttu esitettäväksi Toulousen sukkelapäisille herrasmiehille», hän ivasi,

»Niin, ma foi, hyvin todennäköinen», vakuutin. »Kun he ajattelevat, minkälaisen saaliin menetätte, kun varakreiviä ei vangita, eivätkä voi huomata teidän voittavan siitä mitään, ei heidän ole kovinkaan vaikea uskoa teitä.»

»Entä ne todistukset, joihin viittasitte?»

»Te ette ole, otaksun, löytänyt minkäänlaisia raskauttavia todistuskappaleita, ei mitään asiakirjoja, jotka todistaisivat varakreiviä vastaan?»

»En, monsieur, en todellakaan ole —»

Hän keskeytti lauseensa ja puri huultaan, sillä hymyilyni osoitti hänelle, että hän oli ollut liian avosuinen.

»No niin, teidän on sitten keksittävä joku seikka, joka todistaa, ettei hän ollut millään tavoin sekaantunut kapinaan.»

»Herra de Bardelys», sanoi hän hyvin töykeästi, »tuhlaamme aikaa turhiin puheisiin. Jos luulette, että minä suostun panemaan kaulani vaaraan palvellakseni teitä tai varakreiviä, niin olette perin surkeasti erehtynyt.»

»Se ajatus ei ole pälkähtänytkään päähäni. Mutta olen arvellut, että kenties saatatte panna vaaraan kaulanne — nykyisessä asemassanne — juuri sen itsensä tähden, pelastaaksenne sen.»

Hän liikahti poispäin.

»Monsieur, puheenne on turhaa. Teillä ei ole kuninkaan antamaa valtuutusta, joka kumoaisi minun määräykseni. Tehkää mitä tahdotte, Toulouseen tultuanne!» Hän hymyili synkästi. »Mutta nyt lähtee varakreivi minun mukaani.»

»Teillä ei ole mitään todistuksia häntä vastaan», huudahdin, tuskin uskoen, että hän rohkenisi uhitella minua vastaan.

»Minulla on todistuksena sanani. Olen valmis vannomaan sen oikeaksi, mitä tiedän — että kun muutamia viikkoja sitten olin täällä Lavédanissa, huomasin hänen vetävän yhtä köyttä kapinallisten kanssa.»

»Ja mitä luulette te, kurja hupsu, sananne painavan minun sanaani vastaan?» kivahdin. »Olkaa huoletta, herra chevalier! Saavun Toulouseen todistamaan, että olette valehtelija, jonka sanaan ei kukaan ihminen voi luottaa, ja paljastamaan kuninkaalle entisen käyttäytymisenne. Jos luulette, että kuningas Ludvig, jota nimitetään Oikeamieliseksi, minun puhuttuani hänelle sallii, että oikeudenkäyntiä varakreiviä vastaan teidän väitteittenne nojalla jatketaan, tai jos uskotte voivanne pelastaa kaulanne siitä silmukasta, jonka minä sen ympärille kierrän, niin olette äärettömän paljon suurempi hupsu kuin miksi teitä luulin.»

Hän katseli minua olkansa ylitse kasvot punaisina ja otsa synkkänä kuin ukkospilvi.

»Kaikki tämä saattaa tapahtua, sitten kun saavutte Toulouseen, herra de Bardelys», hän murahti äkäisesti, »mutta täältä Toulouseen on matkaa noin kolmekymmentä peninkulmaa.»

Sen sanottuaan hän pyörähti kantapäällään ympäri ja jätti minut ymmälläni ja äkeissäni aprikoimaan hänen viimeisten sanojensa merkitystä.

Hän antoi miehilleen määräyksen nousta satulaan ja kehoitti herra de Lavédania astumaan vaunuihin, minkä jälkeen Gilles loi minuun kysyvän katseen. Sekunnin ajaksi, astellessani hitaasti chevalierin jälessä, valtasi minut halu yrittää aseellista vastarintaa ja muuttaa linnan harmaa piha verileikin näyttämöksi. Mutta ajoissa ymmärsin, kuinka turha sellainen toimenpide olisi, ja kohautin olkapäitäni vastaukseksi palvelijani katseeseen.

Kun lähestyin vaunuja, riensi varakreivitär äkkiä portaita alas ja tuli luokseni, hymyillen ystävällisesti.

»Herra de Bardelys, olemme teille kiitolliset siitä, että olette ryhtynyt välittämään kapinallisen puolisoni asiassa.»

»Madame», varoitin häntä kuiskaamalla, »jollette tahdo syöstä häntä lopullisesti turmioon, niin olkaa, pyydän teitä, varovainen. Luvallanne annan miesteni saada virvokkeita ja sitten lähden takaisin Toulouseen. En voi toivoa muuta kuin että vedotessani kuninkaaseen saavutan paremmat tulokset.»

Vaikka puhuinkin hilliten ääntäni, kuuli St. Eustache, joka seisoi lähellä, sanani, mikä kävi selvästi ilmi hänen kasvoistaan.

»Jääkää tänne, monsieur», vastasi varakreivitär minulle, »ja tulkaa perästämme levättyänne!»

»Teidän perästänne?» kummastelin. »Aiotteko siis lähteä herra de
Lavédanin mukaan?»

»Ethän toki, Anne», esteli vaunuissa istuva varakreivi kohteliaasti. »Se rasittaisi sinua tarpeettomasti. Sinun olisi viisainta odottaa täällä palaamistani.»

Pelkäänpä, että varakreivi-parkaa huoletti enemmän, että rouva vaivaisi häntä kuin että matka väsyttäisi rouvaa. Mutta varakreivitär ei taipunut vastaväitteisiin, chevalier oli virnistänyt varakreivin puhuessa palaamisesta. Madame oli huomannut hänen virnistyksensä ja kävi nyt hänen kimppuunsa kiukkuisesti kuin raivotar.

»Hän ei palaa, luulette te, Juudas!» ärähti hän St. Eustachelle, ja hänen laihoja, tummia kasvojaan oli sillä hetkellä vaikea katsella. »Mutta hän palaa — jumal'auta hän palaa! Ja kun hän tulee takaisin, niin varokaa nahkaanne, herra urkkija, sillä kautta kunniani, te saatte maistaa helvetin esimakua tässä asiassa suorittamanne temppuilun tähden.»

Chevalier hymyili väkinäisesti.

»Naisen sanat eivät vahingoita ketään.»

»Entä naisen käsi, mitä siitä arvelette?» kysäisi sotainen rouva. »Te myskinhajuinen poliisikätyri, minä —»

»Anne, rakkaani», rukoili varakreivi tyynnyttävästi, »pyydän sinua hillitsemään itseäsi.»

»Pitääkö minun alistua tämän epäsyntyisen nousukkaan röyhkeyteen?
Pitääkö minun —»

»Muista pikemminkin, ettei sinun asemaasi eikä arvoosi sovi puhutella tuota vintiötä. Me hyljeksimme myrkyllisiä matelijoita, mutta emme pysähdy moittimaan niitä siitä, että ne ovat myrkyllisiä. Jumala on ne tehnyt sellaisiksi.»

St. Eustache punastui hiusjuuriaan myöten, sitten hän kääntyi nopeasti kuskiin päin ja antoi lähtökäskyn. Hän olisi samalla sulkenut vaunujen oven, mutta rouva tunkeutui väliin. Nyt oli chevalierin vuoro kostaa.

»Te ette saa lähteä», hän lausui.

»En saa?» Varakreivitär punehtui. »Miksi en, monsieur l'espion?»

»Minulla ei ole mitään syytä hyvitellä teitä», vastasi St. Eustache töykeästi. »Te ette saa lähteä.»

»Anteeksi, chevalier», pistin minä väliin. »Ylitätte valtuutuksianne koettaessanne estää häntä. Herra varakreivi ei vielä ole tuomittu. Älkää tehkö jo muutoinkin ilkeätä puuhaanne vieläkin ilkeämmäksi.» Muitta mutkitta tyrkkäsin hänet sitten syrjään ja pidin rouvalle ovea auki. Kiitokseksi varakreivitär hymyili minulle — puolittain vihaisesti, puolittain veitikkamaisesti — ja nousi vaunujen astuimelle. St. Eustachea halutti tulla estämään. Hän astui minua kohti nähtävästi suuttuneena saamastaan töykkäyksestä, ja sekunnin ajan melkein luulin häntä kyllin hulluksi lyödäkseen minua.

»Varokaa, St. Eustache», sanoin hyvin tyynesti, katsoen häntä silmiin. Ja hyvin samaan tapaan, kuin Caesar-vainajan haamu lienee Philippin luona pelottanut Brutusta, jatkoin: »Kohtaamme toisemme Toulousessa, chevalier.» Senjälkeen suljin vaunujen oven ja astahdin taaksepäin.

Takaani kuului hameiden kahinaa. Se oli neiti de Lavédan. Niin rohkea ja ulkoisesti tyyni kuin hän olikin ollut tähän asti, kävi tämä lopullinen eron hetki — jonka raskautta kenties vielä lisäsi hänen äitinsä lähtö ja hänelle senjohdosta koituva yksinäisyys — hänelle kuitenkin ylivoimaiseksi. Astuin syrjään, ja hän riensi sivuitseni, tarttuen vaunujen ikkunan nahkaiseen verhoon.

»Isä!» hän nyyhkytti.

On kohtauksia, joiden todistajana hienoluonteinen ihminen ei voi olla — joiden katseleminen on läheistä sukua salakuuntelulle ja vieraiden kirjeiden lukemiselle. Sellaisena pidin nyt sattunutta, minkä vuoksi käännyin ympäri ja poistuin. Mutta St. Eustache katkaisi sen lyhyeen, sillä olin tuskin ehtinyt kolmea askelta, kun hän kovaäänisesti kajahdutti lähtökomennuksen. Kuski empi, sillä tyttö riippui yhä ikkunassa. Mutta toinen komennus, jota tehosti voimakas kirous, poisti hänen epäröintinsä. Hän kiristi ohjaksia, räväytti piiskaansa, ja rämisevät pyörät alkoivat liikkua.

»Varo, lapsi!» kuulin varakreivin huutavan. »Varo! Adieu, mon enfant!»

Roxalanne hypähti taaksepäin ja olisi varmasti kaatunut, sillä vaunujen nykäyksestä hän menetti tasapainonsa, jollen minä olisi rientänyt häntä tukemaan.

En usko hänen tietäneen, kenen kädet häntä kannattivat sinä lyhyenä hetkenä, sillä kauan tukahdutettu tuska oli tehnyt hänet perin lohduttomaksi. Vihdoin hän älysi nojaavansa tuota arvotonta Bardelysiä vastaan, samaa miestä, joka oli lyönyt vetoa kosivansa häntä ja saavansa hänet, joka kavalasti oli tullut hänen luokseen väärällä nimellä, joka oli valehdellut hänelle sillä tavoin, ettei kukaan herrasmies olisi voinut niin valehdella, vannoen rakastavansa häntä, vaikka hän todellisuudessa pyrki vain voittamaan vedon. Kun hän tajusi kaiken sen, valtasi hänet sekunnin ajaksi puistatus; sitten hän tempautui rajusti irti käsistäni, poistui luotani vilkaisemattakaan minuun, nousi linnan portaita ja katosi näkyvistäni.

Kun St. Eustachen seurueen viimeiset miehet ratsastivat ulos portista, annoin palvelijoilleni määräyksen laskeutua satulasta.

XIX

PIITÄ JA TERÄSTÄ

»Mademoiselle suostuu ottamaan teidät vastaan», ilmoitti Anatole vihdoin.

Jo kahdesti hän oli turhaan käynyt puolestani pyytämässä, että Roxalanne puhelisi kanssani ennen poistumistani. Nyt kolmannella kerralla olin käskenyt hänen sanoa, etten hievahtaisi mihinkään Lavédanista, ennenkuin hän olisi suonut minulle sen kunnian, että kuuntelisi minua. Nähtävästi oli uhkaus tehonnut, missä rukouksia oli halveksittu.

Seurasin Anatolea hämärästä eteissalista, jossa olin kävellyt edestakaisin, pengermien ja joen puolella olevaan salonkiin, jossa Roxalanne odotti minua. Hän seisoi huoneen toisessa päässä korkean, avoimen ikkunan ääressä, sillä vaikka silloin olikin jo lokakuun ensimmäinen viikko, oli ilma Languedocissa yhtä lämmintä ja tuoksuista kuin Pariisissa tai Picardiessa kesällä.

»Mademoiselle!» puhuttelin häntä arasti.

»Toivon, monsieur», sanoi hän kääntämättä päätään, »että sanottavanne riittää jossakin määrin perin sopimattoman tungettelemisenne selitykseksi.»

Totisesti! Se ei ollut rohkaisevaa. Katselin hänen vartaloaan, jota korkean ikkunan puitteet melkein kehystivät. Kuinka ryhdikäs ja ylevä hän oli, mutta samalla kuitenkin niin neitseellisen hento! Hän ei suinkaan ollut kookas nainen, mutta hänen sopusuhtainen vartalonsa, hoikkuutensa ja hänen siron päänsä ylväs asento saattoivat hänet näyttämään pitkältä, jollei hän ollut aivan lähellä.

Hänen puhuessaan valtasi minut hetkiseksi heikkous. Olin syöksähtämäisilläni polvilleni hänen eteensä rukoillakseni anteeksiantoa kuin mikäkin katuvainen, paastoava syntinen. Mutta tukahdutin sen halun ajoissa. Sellaiset temput eivät auttaisi minua nyt.

»Sanottavani, mademoiselle», vastasin oltuani vähän aikaa vaiti, »oikeuttaisi pyhimyksen laskeutumaan helvettiin tai pikemminkin, että vertaukseni olisi osuvampi, syntisen tunkeutumaan taivaaseen.»

»Puhukaa sitten nopeasti, monsieur!»

Ja kun sain tällaisen käskyn, sanoin nopeasti:

»Minä rakastan teitä, Roxalanne.»

Hän polkaisi jalkaansa välkkyvään parkettilattiaan ja käännähti puolittain minuun päin, posket punaisina ja huulet vavahdellen suuttumuksesta.

»Sanonette sanottavanne, monsieur», hän pyysi jäykällä äänellä, »ja puhuttuanne poistunette.»

»Mademoiselle, olen sen jo sanonut», selitin, hymyillen suruisesti.

»Oh!» huoahti hän. Sitten hän äkkiä pyörähti katsomaan minua silmiin, äärettömän suuttumuksen ilme silmissään — noissa silmissä, jotka olin nähnyt uneksivina, mutta jotka nyt olivat perin valppaat. »Sitä vartenko te pakotitte minut ottamaan teidät puheilleni, että saisitte valmistaa minulle tämän viimeisen loukkauksen? Teittekö sen pilkataksenne minua — naista, jonka seurassa ei ole ainoatakaan miestä teitä rankaisemaan? Hävetkää, monsieur! Mutta mitäpä muuta olisin voinut teiltä odottaa!»

»Mademoiselle, teette minulle katkeraa vääryyttä —» aloitin.

»En tee teille vähääkään vääryyttä», kivahti hän, mutta pysähtyi sitten tahtomatta joutua väittelyyn kanssani. »Enfin, koska olette puhunut puhuttavanne, niin suvainnette poistua.» Hän osoitti sormellaan ovea

»Mademoiselle, mademoiselle —» aloin taaskin vakavan rukoilevasti.

»Menkää!» keskeytti hän minut kiivaasti, ja silloin hänen äänensä ja eleittensä rajuus melkein muistutti varakreivitärtä. »En tahdo enää kuulla teiltä mitään.»

»Mademoiselle, teidän täytyy», vastasin yhtä lujasti.

»Minä en teitä kuuntele. Puhukaa, jos haluatte. Seinät jäävät kuulijoiksenne.» Hän liikahti ovelle päin, mutta minä suljin häneltä tien. Olin äärimmäisen kohtelias; kumarsin hänelle syvään sijoittuessani hänen tielleen.

»Sitä vielä puuttui — että te tekisitte minulle väkivaltaa!» huudahti hän.

»Jumala minua siitä varjelkoon!»

»No antakaa minun sitten mennä!»

»Kyllä, kun olette ensin kuunnellut minua.»

»En halua kuulla teitä. En välitä mistään, mitä teillä voi olla minulle sanomista. Oi, monsieur, jos teillä on aavistustakaan kohteliaisuudesta ja säädyllisyydestä, jos vaaditte, ettei teitä pidetä pelkkänä mauvais sujetina, niin pyydän teitä kunnioittamaan tuskaani. Olitte itse näkemässä, kun isäni vangittiin. Nyt ei ole sopiva aika tällaisille kohtauksille, jollaista te koetatte järjestää.»

»Suokaa anteeksi! Juuri tällaisena aikana tarvitsette te sitä lohdutusta ja tukea, jota vain rakastamanne mies voi teille antaa.»

»Rakastamani mies?» kertasi hän, ja hänen vielä äsken punehtuneet kasvonsa kävivät kalpeiksi. Hän loi katseensa maahan, kohotti sen taaskin ja suuntasi minuun syvät, siniset silmänsä. »Minusta tuntuu, monsieur», sanoi hän hampaittensa välitse, »että teidän julkeutenne on suorastaan uskomaton.»

»Voitteko kieltää sen?» huusin. »Voitteko väittää, ettette rakasta minua? Jos voitte, niin — silloinhan valehtelitte minulle kolme päivää sitten Toulousessa!»

Se sattui häneen pahasti — niin pahasti, että hän unohti vakavan päätöksensä olla kuuntelematta minua, olla alentumatta väittelemään kanssani.

»Jos kohta minä hetkellisessä heikkoudessani, tietämättä, kuka oikeastaan olette, myönsin jotakin sellaista, jos minulla silloin oli teitä kohtaan sellaisia tunteita, niin senjälkeen, monsieur, ovat tapahtumat paljastaneet teidät kokonaan toiseksi mieheksi; olen saanut tietää sellaista, mikä on perinpohjin tukahduttanut silloin tunnustamani rakkauden. Nyt, monsieur, olette kai tyytyväinen ja sallitte minun mennä?» Viimeiset sanat hän lausui entiseen ylimielisen käskevään tapaansa, harmitellen jo sitä, että oli taipunut niin pitkälle.

»Olen saanut varmuuden, mademoiselle», vastasin karkeasti, »ettette puhunut totta kolme päivää takaperin. Ette ole koskaan rakastanut minua. Teidät petti sääli; teitä pakotti häpeä — häpeä siitä, että olitte näytellyt Delilan osaa ja kavaltanut minut. Nyt, mademoiselle, saatte mennä.»

Astuin syrjään varmana siitä, että niin totta kuin hän oli nainen hän ei menisi. Eikä hän mennytkään. Vieläpä hän peräytyikin askelen. Hänen huulensa vavahtelivat. Mutta pian hän sai takaisin itsehillintänsä. Hänen äitinsä olisi voinut sanoa hänelle, että hän oli hupsu ryhtyessään tällaiseen kaksintaisteluun minun kanssani — minun, joka olin karaistunut sadoissa lemmenleikeissä. Mutta vaikken epäilekään sitä, että se oli hänen ensimmäinen tämäntapainen ottelunsa, oli hän yhtä kaikki enemmänkin kuin vertaiseni, kuten hänen seuraavat sanansa osoittivat.

»Monsieur, kiitän teitä siitä, että selvititte sen minulle. En todellakaan ole voinut puhua totta kolme päivää sitten. Te olette oikeassa, sitä en enää epäile, ja poistatte minulta häpeän taakan.»

Dieu! Se oli isku vasten kasvoja, ja sen kirvelevä purevuus pani minut horjumaan. Olin mennyttä, siltä näytti. Voitto oli hänen, ja hän oli pelkkä lapsi, jolla ei ollut vähääkään harjaannusta lemmenjumalan kilpatanterella!

»Ja nyt, monsieur», lisäsi hän, »kun nyt olette saanut varmuuden siitä, että teitte väärin väittäessänne minun rakastavan teitä, kun olemme suoriutuneet siitä kysymyksestä — adieu!»

»Vielä hetkinen! Siitä olemme suoriutuneet, mutta on vielä eräs toinen kohta, aikaisempi, jonka olemme tällä kertaa jättäneet huomioon ottamatta. Olemme — te olette — todistanut olemattomaksi sen rakkauden — jota minä itserakkaan yltiöpäisesti uskoin teidän tuntevan minua kohtaan. Mutta vielä on meidän otettava huomioon minussa teitä kohtaan syttynyt rakkaus, ja siitä emme selviydy niin helposti.»

Hän teki väsyneen tai kärsimättömän eleen, kääntyen poispäin.

»Mitä te oikein tahdotte? Mihin te pyritte ärsyttämällä minua tällä tavoin? Vetoanneko voittamaan?» Hänen äänensä oli kylmä. Kukapa sellainen, joka olisi nähnyt hänen lapselliset kasvonsa, hänen laupiaat, miettivät silmänsä, olisi voinut uskoa häntä niin julmaksi?

»Vedostani ei enää voi olla puhettakaan; olen sen menettänyt ja maksanut.»

Hän katsahti äkkiä ylöspäin. Hänen kulmansa rypistyivät hämmästyksestä. Oli selvää, että sanani panivat hänen mielenkiintonsa vireille. Hän oli taaskin kahdella päällä.

»Mitä?» hän kysäisi, »Olette menettänyt ja maksanut sen?»

»Aivan niin. Tämä inhoittava, kirottu, häpeällinen veto oli juuri se seikka, jonka niin usein viittasin olevan meitä erottamassa. Se tunnustus, jonka niin usein olin tekemäisilläni, jota te niin usein vaaditte minua tekemään, koski juuri tuota vetoa. Jospa Jumala olisi suonut, Roxalanne, että olisin kertonut siitä teille!» valitin, ja minusta tuntui, että äänessäni värähtelevä vilpittömyys poisti jonkun verran tylyyttä hänen piirteistään, vähensi hieman hänen katseensa kylmyyttä.

»Pahaksi onneksi», jatkoin, »näytti minusta aina, ettei vielä ollut tullut oikea aika tai että jo oli liian myöhäistä. Mutta niin pian kun pääsin jälleen vapaaksi, oli ensimmäinen ajatukseni tehdä se. Niin kauan kun se veto oli olemassa, en voinut pyytää teitä vaimokseni, jollen tahtonut, että näyttäisi siltä kuin ajaisin alkuperäisiä aikomuksiani, joiden tähden minun oli kosittava teitä ja joiden tähden saavuin Languedociin. Ensimmäinen tehtäväni oli sen vuoksi etsiä käsiini Chatellerault ja luovuttaa hänelle kirjallisesti Picardiessa olevat tilukseni, suurin osa — verrattomasti suurin osa — koko omaisuudestani. Toinen tehtäväni oli lähteä teidän luoksenne Hotel de l'Epéehen.

— Vihdoinkin voin lähestyä teitä puhtain käsin; voin tunnustaa, mitä olin tehnyt; ja koska minusta tuntui, että olin sovittanut kaikki mahdollisimman hyvin, luotin onnistuvani. Mutta voi! Tulin liian myöhään. Majatalon ovella kohtasin teidät, kun te poistuitte sieltä. Lörpöttelevän taloudenhoitajani suusta olitte te jo saanut tietää, minkälaiseen kauppaan Bardelys oli ryhtynyt. Olitte saanut tietää, kuka olin, ja luulitte saaneenne tietää, miksi teitä kosin. Sen mukaisesti te ette voinut muuta kuin halveksia minua.»

Hän oli vaipunut tuoliin. Hänen kätensä olivat raukeasti ristissä, katse oli maahan luotu, posket kalpeat. Mutta hänen rintansa kiivas nouseminen ja laskeminen ilmaisi minulle, että sanani olivat vaikuttaneet häneen. »Ettekö tiedä mitään siitä sopimuksesta, jonka tein Chatelleraultin kanssa?» kysyi hän, ja minusta tuntui, että hänen äänessään värähti kärsimys.

»Chatellerault oli petturi! Ei yksikään kunniallinen mies koko Ranskassa olisi pitänyt sen vedon maksamista velvollisuutenaan. Minä suoritin sen, en senvuoksi, että olisin katsonut sen velvollisuudekseni; vaan senvuoksi, että siten voin antaa teille parhaan todistuksen vilpittömyydestäni.»

»Olkoon se kuinka tahansa», sanoi Roxalanne. »Minä annoin hänelle sanani — että menen hänen kanssaan naimisiin, jos hän vapauttaa teidät.»

»Se lupaus ei ole sitova, sillä silloin kun sen annoitte, olin minä jo vapaana. Sitäpaitsi on Chatellerault nyt kuollut — tai ainakin hyvin lähellä kuolemaa.»

»Kuollut?» kertasi hän, katsahtaen minuun.

»Niin, kuollut. Me taistelimme —» Heikko, äkillistä halveksivaa ymmärtämystä osoittava hymy välähti valonsäteen tavoin tuokioksi hänen kasvoilleen. »Pardieu! huudahdin. »Siinä teette minua kohtaan väärin. Hän ei kaatunut minun kädestäni. Kaksintaistelu ei tapahtunut minun aloitteestani.» Sitten kerroin hänelle koko jutun yksityiskohtaisesti, ilmoittaen samalla, ettei vapauttamiseni millään tavoin johtunut Chatelleraultin toiminnasta ja että kuningas olisi rangaissut häntä hyvin ankarasti, koska hän oli koettanut saada minut oikeusmurhan uhriksi, jollei hän olisi vapauttanut kuningasta siitä vaivasta syöksymällä itse miekkaansa.

Kun lopetin kertomukseni, syntyi hiljaisuus. Roxalanne istui yhä paikallaan ja näytti miettivän.

»Kuinka saatoitte antautua sellaisen sopimuksen tekoon?» oli hänen seuraava kysymyksensä.

»Kuinka, tosiaankin?» kysäisin vuorostani. »Äidiltänne olette jonkun verran kuullut Bardelysin maineesta. Olin huoleton ihminen, kyllästynyt kaikkeen siihen loistoon, mitä elämä voi tarjota, sen kaikki ylellisyys tympäisi minua. Oliko ihmeellistä, että annoin narrata itseni tähän juttuun? Sehän lupasi kiihoitusta, uutuutta, vaikeuksia tielläni, jota olin — voi! — aina pitänyt liian sileänä — sillä Chatellerault selitti perustavansa arvelunsa siitä, etten voittaisi teitä omakseni, etupäässä teidän väitettyyn kylmyyteenne.

— Eivätkä myöskään liian hienotuntoiset arvelut vaivanneet minua. En vähääkään salaile heikkouksiani, mutta älkää moittiko minua liian ankarasti! Jos saisitte nähdä hienoja pariisilaisneitosiamme, kuunnella heidän periaatteitaan ja läheisesti tutustua heidän elämäänsä, ette lainkaan ihmettelisi minua. En ollut milloinkaan tuntenut muita naisia kuin heidät. Sinä iltana, jolloin saavuin Lavédaniin, huikaisi minua teidän suloutenne, teidän puhtaan viattomuutenne, teidän melkein lapsellisen hyveellisyytenne uutuus. Siitä ensi hetkestä asti olen ollut orjanne. Senjälkeen olin puutarhassanne päivän toisensa jälkeen. Ja onko kummallista, että ollessani täällä, tässä vanhassa languedocilaisessa puutarhassa teidän ja ruusujenne seurassa, minunkin sydämeeni hiipi hieman teidän ja ruusujenne puhtautta ja suloutta, puhdistaen sitä? Oi, mademoiselle!» Astuin aivan hänen eteensä ja olisin polvistunut rukoilemaan, jollei hän' olisi estänyt minua.

»Monsieur», keskeytti hän minut, »kiusaamme itseämme turhaan. Tämä voi loppua vain yhdellä tavoin.» Hänen äänensävynsä oli kylmä, mutta tiesin, että kylmyys oli teennäinen — muutoin hän ei olisi sanonut »kiusaamme itseämme.» Se ei suinkaan laimentanut intoani, vaan antoi sille uutta virikettä.

»Se on totta, mademoiselle», huudahdin melkein voitonriemuisesti. »Se voi päättyä vain yhdellä tavoin!»

Hän käsitti ajatukseni, ja hänen otsansa meni entistä syvempiin ryppyihin. Olin nähtävästi liian hätäinen. »Olisi parasta, että kaikki loppuisi nyt, monsieur. Meitä erottamassa on liian paljon. Te löitte vetoa saadaksenne minut vaimoksenne.» Häntä puistatti, »Sitä en voi ikinä unohtaa.»

»Mademoiselle», intin jyrkästi vastaan, »en lyönyt.»

»Mitä?» Hän pidätti henkeään. »Ettekö lyönyt?»

»En», jatkoin rohkeasti »En lyönyt vetoa siitä, että voittaisin teidät, vaan erään neiti de Lavédanin, jota en tuntenut — en teitä, en.»

Hän hymyili hieman halveksivasti. »Esittämänne erotus on perin hieno — liian hieno minusta, monsieur.»

»Rukoilen teitä olemaan järkevä, ajattelemaan järkevästi.»

»Enkö ole järkevä? Enkö ajattele? Mutta on niin paljon ajattelemista!» Hän huokaisi. »Jatkoitte liian kauan valheellista esiintymistänne.» Hän ojensi kätensä. »Adieu, monsieur!»

Vilkaisin ensin hänen kättään ja sitten hänen kasvojaan. Hänen käyttäytymisensä alkoi raivostuttaa minua, sillä näin, ettei hän vastustanut ainoastaan minua, vaan myöskin itseään. Hänen sydäntään kalvoi yhä epäilys. Hän tiesi — tai hänen olisi pitänyt tietää — ettei enää olisi pitänyt olla sijaa epäilykselle, mutta itsepäisesti hän antoi sen vaivata itseään edelleen.

»Roxalanne, en tullut Lavédaniin sanomaan teille jäähyväisiä. Tulin kuulemaan teiltä tervetuliaiset enkä lähtökäskyä.»

»Mutta muuta en voi teille antaa kuin lähtökäskyn. Ettekö tahdo tarttua käteeni? Emmekö voi erota ystävinä?»

»Emme; emme voi, sillä emme eroa lainkaan.»

Tuntui siltä kuin olisi päättäväisyyteni teräs kalahtanut hänen sisunsa piikiveen. Hän katsoi minua hetkisen silmiin, kohottaen moittivasti kulmakarvojaan; sitten hän huoahti, kohautti toista olkaansa, pyörähti kantapäällään ympäri ja lähti ovea kohti.

»Anatole tuo teille virvokkeita, ennenkuin poistutte», virkkoi hän hyvin kohteliaasti ja muodollisesti.

Silloin iskin pöytään viimeisen korttini. Olinko turhaan heittänyt omaisuuteni menemään? Jollei hän antaudu, niin jumal'auta, minä pakotan hänet myymään itsensä. Eikä se teko minua ollenkaan hävettänyt, sillä siten pelastin hänet sekä itseni viettämästä onnetonta elämää.

»Roxalanne!» huusin. Ääneni käskevä sävy sai hänet pysähtymään— kenties vastoin hänen nimenomaista tahtoaan.

»Monsieur?» äänsi hän hyvin empivästi. »Tiedättekö, mitä olette tekemäisillänne?»

»Kyllä toki — täydellisesti.»

»Pardieu, te ette tiedä. Minä sanon sen teille. Olette lähettämäisillänne isänne mestauslavalle.»

Hän kävi harmaan kalpeaksi, hänen jalkansa näyttivät huojuvan, ja hän nojautui oven pielukseen. Sitten hän tuijotti minuun, silmät kauhusta levällään.

»Se ei ole totta», väitti hän, mutta ilman vakaumuksen pontta. »Hänen henkensä ei ole vaarassa. Häntä vastaan ei voida todistaa mitään. Herra de St. Eustache ei löytänyt täältä minkäänlaisia todistuksia — ei ainoatakaan.»

»Mutta herra de St Eustache puhuu; ja se seikka — se merkityksellinen seikka — ettei isänne tarttunut aseisiin kuninkaan puolesta, antaa jonkun verran tukea chevalierin syytökselle. Toulousessa ei nykyisin olla turhantarkkoja. Muistakaa, kuinka olisi käynyt minulle, jollei kuningas olisi saapunut parhaaseen aikaan!»

Se tehosi häneen. Hänen voimiensa viimeisetkin rippeet lamaantuivat Ankara nyyhkytys pani hänet vavahtelemaan, sitten hän peitti kasvonsa käsillään ja rukoili: »Taivaallinen äiti, armahda minua! Oi, niin ei voi olla, ei voi!»

»Niin voi käydä, niin käy, niin totta kuin Jumala elää, niin käy, jos pysytte järjettömällä kannallanne.»

»Monsieur, sääliä!»

»Kyllä, sittenkun te suvaitsette näyttää minulle esimerkkiä osoittamalla sääliä minua kohtaan. Jos olenkin rikkonut, niin olen myöskin sovittanut. Mutta se kysymys on nyt loppuun käsitelty; siihen kajoaminen olisi turhaa. Huomatkaa, Roxalanne: on yksi asia — vain yksi asia koko Ranskassa — joka voi pelastaa isänne.»

»Ja se on, monsieur?» tiedusti hän, pidättäen henkeään.

»Minun sanani St. Eustachen sanan vastapainona, kun selitän hänen majesteetilleen, ettei isänne valtiopetosta voida pitää todistettuna St. Eustachen syytöksen perustuksella, kun ilmoitan kuninkaalle, mitä tästä herrasmiehestä tiedän.»

»Lähdettehän, monsieur?» rukoili hän. »Oi, pelastattehan hänet! Mon Dieu, kun ajattelen, kuinka paljon aikaa olemme tuhlanneet täällä, te ja minä, sillä aikaa kun häntä viedään mestauslavalle! Oi, en aavistanut, että hän on niin suuressa vaarassa! Hänen vangitsemisensa teki minut lohduttomaksi; ajattelin hänen saavan muutamia kuukausia vankeutta, mahdollisesti. Mutta että hänen pitäisi kuolla —! Herra de Bardelys, pelastattehan hänet! Sanokaa, teettehän sen minun tähteni!»

Nyt hän oli polvillaan edessäni, syleillen saappaitani; hänen katseensa, josta kuvastui rukous — hyvä Jumala, millainen rukous! — oli suunnattu silmiini.

»Nouskaa ylös, mademoiselle, pyydän», kehoitin rauhallisesti, vaikka mieleni ei suinkaan ollut tyyni, »Tuo on ihan tarpeetonta. Olkaamme levollisia. Isäänne ei vaara uhkaa niin nopeasti Meillä on vielä aikaa joitakuita päiviä — kenties kolme, neljä.»

Nostin lempeästi hänet pystyyn ja talutin hänet tuolille istumaan. Mieleni teki kovasti pidellä häntä käsivarsieni varassa, Mutta sellaista etua en voinut ottaa hänen tuskastaan. Omituista hienotuntoisuutta, arvelette te kenties, kun halveksien nauratte minulle. Mahdollisesti on teillä oikeus nauraa minulle — mutta aivan oikeassa ette sittenkään ole.

»Menettehän Toulouseen, monsieur?» pyysi hän Kävelin kerran edestakaisin lattialla, pysähdyin sitten hänen eteensä ja vastasin:

»Kyllä, minä menen.»

Hänen silmiensä kiitollinen ilme koski minuun kipeästi, sillä lauseeni oli vielä kesken.

»Minä menen», ehätin jatkamaan, »kun te olette luvannut tulla vaimokseni.»

Ilo häipyi hänen kasvoiltaan. Hän silmäili minua vähän aikaa, ikäänkuin ei olisi ymmärtänyt.

»Tulin Lavédaniin voittamaan teidät omakseni enkä hievahda Lavédanista, ennenkuin olen saanut aikomukseni toteutetuksi», puhelin hyvin tyynesti. »Käsittänette senvuoksi, että riippuu teistä, kuinka pian lähden.» Hän pillahti hiljaa itkemään, mutta ei vastannut mitään. Vihdoin käännyin poispäin ja astuin ovea kohti.

»Minne aiotte mennä?» huudahti hän.

»Raittiiseen ilmaan, mademoiselle. Jos mietittyänne voitte suostua tulemaan vaimokseni, niin lähettäkää minulle sana Anatolen tai jonkun toisen mukana, ja minä lähden heti Toulouseen.»

»Seis!» äänsi hän. Pysähdyin tottelevaisesti, käteni jo ovenrivassa.
»Olette julma, monsieur!» valitti hän.

»Rakastan teitä», vastasin selitykseksi. »Julmuus näkyy olevan rakkaudelle ominaista. Tekin olette ollut julma minua kohtaan.»

»Voisitteko — voisitteko ottaa, mitä ei vapaaehtoisesti anneta?»

»Toivon, että te, kun huomaatte teidän olevan pakko antaa, annatte vapaaehtoisesti.»

»Jos — jos lupaan teille sen —»

»Niin?» kävin kalpeaksi kiihtymyksestä.

»Täytättekö te oman osanne sopimuksesta?»

»Se on tapani, mademoiselle — kuten Chatelleraultin juttu todistaa.»

Hän vavahti kuullessaan kreiviä mainittavan. Se johti hänen mieleensä sen toisen, aivan samanlaisen sopimuksen, jonka hän oli tehnyt kolme päivää sitten. Sanoinko aivan samanlaisen? Ei, ei aivan.

»Minä — minä lupaan tulla vaimoksenne», sanoi hän, äänen pyrkiessä takertumaan hänen kurkkuunsa, »milloin te vain haluatte, senjälkeen kun isäni on vapautettu.»

Kumarsin. »Minä lähden heti matkaan.»

Ja kenties tuntematta häpeää, kenties tuntematta — kukapa voi sanoa mitä tunteita? — käännyin ympäri virkkamatta mitään muuta ja poistuin hänen luotaan.

XX

BLAGNACIN SALAMURHAAJAT

Olin iloinen ollessani jälleen ulkoilmassa — hilpeänä liikkeestä ratsastaessani uljaan seurueeni etunenässä pitkin Garonnen rantaa kultaisissa syysväreissä komeilevien puiden varjossa.

Olin jossakin määrin äkeissäni itseäni kohtaan, sentähden että olin käynyt sellaista kauppaa Roxalannen kanssa, ja jossakin määrin harmissani hänelle, koska hän oli itsepäisyydellään pakottanut minut siihen. Olinpa minä, kautta sieluni autuuden, soma herrasmies; olin haukkunut Chatelleraultia roistoksi, vaikka hän ei ollut tehnyt sen pahempaa, kuin nyt itse olin tehnyt! Mutta oliko asia sittenkään niin? Ei, vakuuttelin itselleni, se ei ollut niin. Tuhat kertaa ei! Minä olin menetellyt niin yhtä paljon voittaakseni Roxalannen itselleni kuin saadakseni hänet selviämään järjettömyydestään. Tulevaisuudessa hän kiittäisi minua tylyydestäni, jota hän nyt kenties piti oikeuden ja kohtuuden loukkaamisena.

Aikomukseni oli ollut vaihtaa ratsuja Grénadessa ja jatkaa sitten matkaa sekä saapua Toulouseen joko samana iltana tai varhain seuraavana aamuna. Mutta Grénadessa ei ollut saatavissa hevosia enempää kuin kolme, ja niinpä minä jätin seurueestani suuremman osan sinne ja lähdin edelleen vain Gillesin ja Antoinen saattamana. Tuli pimeä paljoa ennen kuin ennätimme Lespinasseen ja sen mukana ruma ilma. Alkoi tuulla lännestä, tuuli yltyi rajuksi myrskyksi, johon yhtyi niin rankka, purevan kylmä sade, jollaisessa en koskaan ollut joutunut ratsastamaan. Lespinassen ja Fenouilletin välillä on tie usein hyvin alava, ja sellaisissa kohdissa meistä aina tuntui, kuin olisimme ratsastaneet tulvavedessä, ratsujemme pärskytellessä vuohisia myöten mudassa.

Antoine valitteli ähkymällä; Gilles murisi peittelemättä, mennen niin pitkälle, että ratsastaessamme Fenouilletin huonosti kivitettyjä, veden peittämiä katuja pyysi minua pysähtymään sinne. Mutta päätökseni oli horjumaton. Olin likomärkä, kastuneet vaatteeni riippuivat tiukasti ympärilläni, ja olin läpeensä viluinen, mutta siitä huolimatta purin yhteen kalisevat hampaani ja vannoin, ettemme nukkuisi ennenkuin Toulousessa.

Mutta kaitselmus antoi ratsuni kompastua puolen penikulman päässä Blagnacista, ja se oli ajettu niin lopen uuvuksiin, ettei sillä voinut ratsastaa enää pitemmälle.

Miesteni hevoset eivät olleet paljoakaan paremmassa kunnossa, ja niin täytyi minun rajattomaksi harmikseni tunnustaa kärsineeni tappion ja suostua lepäämään loppuyön Blagnacissa. Eikähän sillä oikeastaan ollut juuri mitään väliä. Parin tunnin ratsastuksen jälkeen olisimme seuraavana aamuna Toulousessa, ja me lähtisimme liikkeelle hyvissä ajoin.

Käskin Gillesin nousta satulasta — hänen valituksensa olivat olleet äänekkäämmät — ja seuraamaan meitä jalkaisin, tuoden ratsuni Auberge de l'Étoileen Blagnaciin, jossa me odottaisimme häntä. Sitten nousin hänen nääntyneen hevosensa selkään ja Antoinen — viimeisen seuralaiseni — saattamana ratsastin Blagnaciin, pysähtyen »Tähden» kilven kohdalle.

Koputin raipallani ovea ja sainkin kolkuttaa lujasti, jos mielin saada sen kuulumaan tuulessa, joka vinkui ja ulvoi ahtaan kadun räystäskouruissa. Mutta näytti melkein siltä, että oli odotettu jotakuta, sillä tuskin olin lakannut kolkuttamasta, kun ovi avautui ja sen takana seisoi isäntä, suojaten kädellään kynttilää. Hetkisen näin sen valossa hänen punertavat, vaaleapartaiset kasvonsa; sitten tuulenpuuska sammutti sen.

»Diable!» sadatteli hän »Ilkeä yö matkustajille», lisäsi hän sitten. »Olette myöhään liikkeellä, monsieur.»

»Olette erinomaisen harkitseva mies, herra isäntä», ärähdin suuttuneesti työntäen hänet syrjään ja astuen käytävään. »Aiotteko pitää minua sateessa aamuun saakka pohtiessanne sitä, kuinka myöhään ratsastan? Onko tallirenkinne makuulla? Huolehtikaa sitten itse noista hevosista! Senjälkeen antakaa minulle ruokaa — minulle ja palvelijalleni — ja vuode kummallekin!»

»Minulla on vain yksi huone, monsieur» vastasi hän kunnioittavasti. »Te saatte sen, ja palvelijanne saa maata heinäylisillä.»

»Palvelijani nukkuu minun huoneessani, jos teillä on vain yksi. Laittakaa hänelle vuode lattialle! Voiko tänä yönä jättää koiraakaan heinäparvelle? Jälkeenpäin saapuu toinen palvelijani. Hän on täällä muutamien minuuttien kuluttua. Teidän on hankittava tilaa hänellekin — käytävään oveni edustalle, jollei mukavampaa paikkaa ole.»

»Mutta, monsieur —» alkoi hän, vastustellen.

»Tehkää niin!» keskeytin hänet käskevästi. »Saatte hyvän maksun. Nyt menkää vaalimaan hevosiamme!»

Käytävän seinälle lankesi vierashuoneesta lämmin, punertava hohde, joka osoitti, että siellä oli tuli takassa, ja se oli siksi houkuttelevaa, etten malttanut enää kauempaa keskustella hänen kanssaan. Astuin senvuoksi eteenpäin.

Huoneeseen tullessani tervehti eräs nurkassa tulen ääressä istuva mies minua äänekkäästi kuorsaamalla. Hänen päänsä oli kallistunut taaksepäin, niin että ruskea, jäntevä kaula näkyi, ja hän nukkui — tai näytti nukkuvan — suu selkosen selällään. Liedellä, palavien halkojen punertavassa hohteessa virui, kuten ensi katsauksella luulin, läjä vaateriekaleita, mutta lähemmin tarkastaessani huomasin sen toiseksi, pitkänään makaavaksi mieheksi, joka nähtävästi myöskin nukkui.

Heitin märän hattuni pöydälle, pudotin vettätihkuvan vaippani lattialle ja menin raskain askelin ja meluisasti kalistellen kannuksiani lattian poikki. Mutta rääsyinen herrasmies nukkui yhä. Nykäisin häntä keveästi raipallani

»Holà, mon bonhomme!» huusin hänelle. Sittenkään hän ei liikahtanut. Menetin kärsivällisyyteni ja töytäisin häntä navakasti kylkeen. Iskuni osui niin hyvin, että hän heti vetäytyi koukkuun, kimmahtaen sitten istumaan, samalla äristen kuin vihainen koira, jota on pahasti ärsytetty.

»Hyvät miehet», kivahdin tuikeasti, »jollette te tahdo nähdä, kuinka märkä olen, ettekä senvuoksi suvaitse siirtyä päästääksenne minut tulen ääreen, niin toimitan niin, että joudutte viettämään yönne, ette vain à Vertoile, vaan vieläpä à la belle étoile. Lausuen tämän pilan siirsin tuon miekkosen jalallani syrjään. Sävyni ei ollut hempeä, eikä ulkonäköni tavallisestikaan lupaa enempää kuin voin tehdä.

Miehet murahtelivat keskenään nurkassa, kun Antoine saapui riisumaan takkiani ja saappaitani. He nurisivat vielä sittenkin, kun Gilles piakkoin liittyi meihin, vaikka he hänen tullessaan vaikenivat, mittaillen katseillaan hänen kokoaan. Sillä Gilles oli jättiläinen, ja miehet tavallisesti katsoivat taakseen — niin, ja naiset samoin — ihaillakseen hänen sopusuhtaista vartaloaan. Nautimme illallisen — se oli niin huono, etten henno kertoa teille, mitä söimme — ja sitten käskin isäntää opastamaan minut huoneeseeni. Mieheni olin päättänyt jättää yöksi arkitupaan, jossa oli tuli takassa ja jossa heidän — noista kahdesta retkaleesta huolimatta, joiden lupaa en ollut viitsinyt tiedustella — epäilemättä olisi parempi olla kuin missään muualla tässä kurjassa majatalossa.

Kootessaan vaippani, takkini ja muut tamineeni viedäkseen ne keittiöön, aikoi isäntä ottaa miekkanikin, mutta nauraen tempasin sen häneltä pois, huomauttaen, ettei se kaivannut kuivamista.

Mennessämme portaita ylös kuulin ylhäältä ääntä, joka muistutti oven narahdusta. Isäntä kuuli sen myöskin, sillä hän pysähtyi äkkiä silmäillen hyvin kysyvästi ympärilleen.

»Mitä se oli?» hän virkkoi.

»Tuuli kai», vastasin välinpitämättömästi. Vastaukseni tuntui rauhoittavan häntä, sillä hän äänsi:

»Ah, niin — tuuli», lähtien sitten eteenpäin.

Vaikka en olekaan arka enkä taipuvainen aiheettomasti aavistelemaan vaaraa, alkoi tämä »Tähti» majatalo, totta puhuen, vaivata hermojani. Jos minulta olisi kysytty, olisin tuskin voinut selittää sen syytä, istuessani isännän poistuttua vuoteeni reunalla ja ajatellessani sitä. Syynä ei ollut mikään tullessani sattuneista mitättömistä tapauksista, vaan luullakseni ne kaikki yhdessä. Ensinnäkin oli isäntä halunnut eristää minut palvelijoistani ehdottamalla, että he nukkuisivat heinäylisillä. Se oli ilmeisesti tarpeetonta, koska hän kerran suostui muuttamaan arkihuoneensa makuuhuoneeksi. Sitten hän oli ilmeisesti ilostunut, kun minä, ensin ilmoitettuani tahtovani toisen heistä nukkumaan huoneeseeni ja toisen käytävään oveni viereen, suostuin siihen, että he saivat viettää yönsä alhaalla. Lisäksi tuli kahden ilkeännäköisen hirtehisen läsnäolo, yritys viedä pois miekkani ja lopuksi oven narahdus sekä isännän hätääntynyt ilme.

Mitä se oli?

Nousin äkkiä pystyyn. Oliko mielikuvitukseni, joka yhä harhaili, viimeksimainitun sattuman ympärillä, narrannut minut luulemaan, että taaskin ovi narahti? Kuuntelin, mutta kaikki oli hiljaista, eikä kuulunut muuta kuin arkihuoneesta kantautuva äänten sorina. Kuten olin portaissa vakuuttanut isännälle, vakuuttelin nyt itselleni, että se johtui tuulesta, että kenties myrsky heilutteli majatalon nimikilpeä.

Mutta kun sitten olin jo melkein herjennyt epäilemästä, kun oli alkamaisillani riisua vielä ylläni olevia vaatteita, näin sellaista, mikä sai minut kiittämään taivasta siitä, etten ollut sallinut isännän viedä pois säilääni. Katselin ovea ja näin säpin hitaasti kohoavan. Se ei ollut näköharha; järkeni oli selvä ja näköni terävä; ei ollut vähääkään syytä pelätä, että näin olemattomia. Hiivin varovasti sängyn päädylle, johon olin ripustanut miekkani kantimestaan, ja vedin sen meluttomasti tupestaan. Ovi työnnettiin auki ja erotin hiipivästi lähestyviä askelia. Oven takaa työntyi huoneeseen paljas jalka ja sekunnin ajan arvelin naulata sen säilälläni lattiaan; sitten seurasi sääri ja reisi sekä puolipukimissa oleva vartalo, jolla oli — Rodenardin kasvot.

»Mitä hittoa —» aloitin. Mutta kuullessaan ääneni hän kävi hyvin hätääntyneen näköiseksi.

»St!» hän kuiskasi, vieden sormen huulilleen. »Olkaa taivaan tähden hiljaa, monseigneur!»

Hän sulki oven äänettömästi ja nilkutti sitten luokseni varovasti, vaikka tuskallisesti.

»Teidän murhaamistanne suunnitellaan, monseigneur», hän kuiskasi.

»Mitä! Täällä Blagnacissako?»

Hän nyökkäsi kauhuissaan.

»Pyh!» naurahdin. »Sinä hourit, mies.. Kukapa olisi tietänyt minun tulevan tätä tietä? Ja kukapa punoisi juonia henkeäni vastaan?»

»Herra de St. Eustache», vastasi hän. »Ja muuten he eivät odottaneetkaan teitä tänne, mutta he valmistautuivat senkin vähäisen mahdollisuuden varalle. Sikäli kuin olen saanut tietooni, ei tämän ja Lavédanin välillä ole ainoatakaan majataloa, johon chevalier ei ole jättänyt salamurhaajiaan, luvaten tavattoman suuret palkkiot niille miehille, jotka surmaavat teidät.»

Pidätin henkeäni. Epäilyni hälvenivät.

»Kerro kaikki, mitä tiedät!» kehoitin. »Lyhyesti!»

Sitten tämä koiramaisen uskollinen olento, jota olin niin pahasti pieksänyt vain neljä päivää takaperin, kertoi, kuinka hän tunnettuaan kykenevänsä jälleen kävelemään oli lähtenyt etsimään minua rukoillakseen, että antaisin hänelle anteeksi enkä kokonaan hylkäisi häntä, joka oli viettänyt koko elämänsä palvellen isääni ja minua.

Hän oli herra de Castelrouxilta saanut tietää, että olin mennyt Lavédaniin, ja hän päätti seurata minua sinne. Hänellä ei ollut hevosta ja vain vähän rahaa, minkä vuoksi hän oli lähtenyt jalan samana päivänä ja kävellä retuuttanut Blagnaciin asti, missä hänen voimansa kuitenkin olivat uupuneet ja hänen oli ollut pakko pysähtyä. Tuntui siltä kuin olisi kaitselmus sen niin tahtonut. Sillä täällä Etoilessa hän oli samana iltana kuullut St. Eustachen keskustelevan noiden kahden alhaalla olevan salamurhaajan kanssa. Chevalierin puheitten nojalla näytti siltä, että hän oli ryhtynyt samanlaisiin toimenpiteisiin Grénaden ja Toulousen välillä jokaisessa majatalossa — missä minun vain saatettiin otaksua yöpyvän.

Heidän aikomuksensa oli karata kimppuuni nukkuessani.

»Monseigneur», lopetti hän, »tietäen kuinka suuri vaara väijyi teitä pitkin matkaa, olen istunut valveilla koko yön, rukoillen Jumalaa ja hänen pyhimyksiään, että tulisitte tänne saakka, joten voisin varoittaa teitä. Jollei ruumiini olisi ollut niin surkeassa kunnossa ja hellänä, olisin hankkinut hevosen ja ratsastanut teitä vastaan; mutta nyt en voinut muuta kuin toivoa ja rukoilla, että saapuisitte Blagnaciin ja että —»

Silloin suljin hänet syliini, mutta syleilyni puristi hänen suustaan ähkäyksen, sillä uskollinen palvelija-parkani oli täynnä kipeitä haavoja.

»Ganymedes-rukkani!» mutisin, ja silloin oli myötätuntoni vilpittömämpää kuin koskaan ennen koko itsekkään elämäni aikana. Kun hän kuuli hyväilynimensä, välähti hänen silmissään äkkiä toivon kipinä.

»Otattehan minut takaisin, monseigneur?» vetosi hän. »Te otatte minut takaisin, otattehan? Vannon, etten ikinä anna kieleni —»

»St, hyvä Ganymedes! Tietysti otan sinut takaisin ja koetan myöskin hyvittää raa'an käytökseni. Ystäväni, saat kaksikymmentä louisdoria, joilla voit ostaa voiteita selkäparkaasi varten.»

»Monseigneur on perin hyvä», jupisi hän, ja minä olisin syleillyt häntä jälleen, jollei hän olisi vapisten peräytynyt.

»Ei, ei, monseigneur», kuiskasi hän peloissaan. »Se on suuri kunnia, mutta — tekee niin kipeätä, jos minuun kosketaan.»

»No, sitten syleilen sinua hengessäni. Ja nyt noihin alakerrassa oleviin herrasmiehiin.» Nousin seisomaan ja siirryin ovelle.

»Käskekää Gillesin iskeä heidän kallonsa mäsäksi», kuului Ganymedeen laupias ehdotus.

Pudistin päätäni.

»Meidät voitaisiin pidättää murhasta. Meillä ei vielä ole minkäänlaisia todistuksia heidän aikeistaan. Mielestäni —» Äkkiä välähti päähäni ajatus. »Mene takaisin huoneeseesi, Ganymedes!» määräsin, »Lukitse ovesi äläkä hievahda mihinkään, ennenkuin kutsun sinua. Toivon, ettei heissä herää epäluuloja.»

Aukaisin oven, ja kun Ganymedes oli tottelevaisesti pujahtanut ohitseni ja kadonnut käytävään, huusin:

»Herra isäntä! Hoi, Gilles!»

»Monsieur?» vastasi isäntä.

»Monseigneur?» kuului Gillesin ääni, ja alhaalla syntyi liikettä.

»Onko jossakin vika?» kysäisi isäntä ja hänen äänessään oli huolestunut sointu.

»Vika?» kertasin kärtyisesti teeskennellyllä äänellä. »Pardieu! Pitääkö minun itseni riisuutua, samalla kun nuo palvelijalaiskurit kuorsaavat allani? Tule heti ylös, Gilles! Ja», lisäsin ikäänkuin mielijohtumasta, »sinun olisi parasta nukkua täällä huoneessani.»

»Heti paikalla, monseigneur», vastasi hän, mutta hänen äänessään oli hieno hämmästyksen väre, sillä voimakas, kömpelö Gilles ei ollut koskaan sitä ennen joutunut auttamaan minua pukeutuessani tai riisuutuessani.

Isäntä jupisi jotakin, ja kuulin Gillesin vastaavan kuiskaamalla.
Sitten portaat narahtelivat hänen raskaista askelistaan.

Hänen saavuttuaan selitin hänelle puolellakymmenellä sanalla, mitä oli tekeillä. Vastaukseksi hän karkeasti kiroten kertoi, että isäntä oli sekoittanut hänelle tuopin hehkuviiniä, jota hän nyt varmasti luuli myrkytetyksi. Käskin hänen mennä alas noutamaan viinin ja sanomaan isännälle, että minäkin pidin siitä.

»Entä Antoine?» tiedusti hän. »He nukuttavat hänet.»

»Nukuttakoot! Me, sinä ja minä, kykenemme hoitamaan tämän jutun ilman hänen apuaankin. Jolleivät he nukuttaisi häntä, niin mahdollisesti he murhaisivat hänet. Niin ollen on unessa hänelle turva »

Hän teki käskyni mukaisesti, ja pian hän palasi, tuoden muassaan ison höyryävän kulhon. Sen tyhjensin vesikannuun ja annoin sen sitten hänelle takaisin, että hän palauttaisi sen isännälle, vieden samalla kiitokseni ja kehumiseni. Siten saisimme heidät uskomaan, että tie oli selvä ja sileä.

Sitten kävi aivan niin kuin edeltäkäsin saattoi arvata. Odotettuamme hiiskumatta kenties noin tunnin saapui heistä ensimmäinen. Olimme jättäneet oven telkeämättä joten hän pääsi helposti sisään. Mutta tuskin oli hän astunut ovesta, kun Gilles ja minä nousimme pimeästä hänen kummaltakin puoleltaan. Ennenkuin hän aavistikaan, oli hänet nostettu ilmaan ja laskettu vuoteelle hänen ennättämättä päästää huudahdustakaan. Ainoa syntynyt ääni oli hänen hervottomaksi käyneestä kädestään tipahtaneen puukon kalahdus. Hänen viruessaan vuoteella, Gillesin jykevä polvi rinnallaan ja tukevat kädet kurkussaan, ilmoitimme hänelle perin vakuuttavasti, että surmaisimme hänet, jos hän vähääkään äännähtäisi. Sytytin kynttilän. Sidoimme hänen kätensä ja jalkansa vuodevaatteilla, ja sitten, hänen maatessaan voimattomana ja äänettömän kauhun vallassa, aloin puhella hänen kanssaan asiasta.

Huomautin hänelle tietävämme, että hän oli tehnyt tekonsa St. Eustachen yllytyksestä; senvuoksi oli todellinen syyllinen juuri St. Eustache, ja rangaistus kohtaisi yksin häntä. Mutta, että niin voisi käydä, pitäisi hänen tulla vahvistamaan meidän — minun ja Rodenardin — todistukset oikeiksi. Jos hän lähtisi Toulouseen ja tekisi sen — tunnustaisi peittelemättä, kuinka hänet oli viekoiteltu murhaamaan — joutuisi chevalier de St. Eustache, joka oli todellinen syypää, yksin kärsimään laissa säädetyn rangaistuksen. Jollei hän suostuisi siihen, niin silloin hän saisi itse kantaa seuraukset — ja seurauksena olisi joutuminen pyövelin käsiin. Kummassakin tapauksessa vietäisiin hänet seuraavana aamuna Toulouseen.

Olimme parhaiksi ehtineet sopia asiasta molemminpuoliseksi tyydytykseksi, kun ovi taaskin avautui ja hänen rikostoverinsa — jota epäilemättä hänen pitkä poissaolonsa oli alkanut hermostuttaa — tuli katsomaan, mikä saattoi olla syynä siihen, että parin nukkuvan miehen kaulan katkaisemiseen kului näin tolkuttoman kauan.

Nähdessään meidän neuvottelevan hyvässä sovussa tämä kohtelias herrasmies, arvellen että hänen tunkeutumisensa asiain näin ollen ei voinut olla muuta kuin sopimatonta, päästi huudahduksen — jota mielelläni pitäisin anteeksipyyntönä siitä, että hän oli häirinnyt meitä — ja pyörähti ympäri poistuakseen perin kömpelömäisen hätäisesti.

Mutta Gilles kouraisi kiinni hänen likaiseen niskaansa ja kiskoi hänet sisälle. Vähemmässä ajassa kuin tarvitsen sitä kuvatakseni virui hän toverinsa vieressä, ja häneltä tiedustettiin, eikö hänen sopinut ajatella asemasta samalla tavoin. Ylenmäärin ilostuen siitä, ettemme aikoneet hänelle sen pahempaa, hän vannoi kaikkien almanakan pyhimysten nimessä noudattavansa tahtoamme; hän oli muka vastahakoisesti ryhtynyt chevalierin puuhaan, hän ei ollut mikään salamurhaaja, vaan köyhä mies, jolla oli vaimo ja lapset huollettavinaan.

Sillä tavoin lyhyesti esitettynä kävi, että chevalier de St. Eustache suunnitellessaan minun tuhoani tulikin valmistaneeksi tuhon itselleen. Kun minulla oli nämä kaksi todistajaa ja Rodenard vannomassa, kuinka St. Eustache oli lahjonut ensinmainitut murhaamaan minut, ja kun minä ja Gilles todistaisimme, kuinka yritys oli tehty, mutta rauennut tyhjiin, saatoin nyt mennä hänen majesteettinsa puheille varmasti luottaen voivani osoittaa kaikki chevalierin syytökset epäiltäviksi, ketä vastaan ne sitten lieneekään tehty, ja lisäksi saavani chevalierin itsensä hirsipuuhun, jonka hän oli niin runsaasti ansainnut.

XXI

LUDVIG OIKEAMIELINEN

»Minua varten», sanoi kuningas, »eivät nämä todistukset olisi tarpeen. Sananne, paras Marcel, olisi riittänyt. Mutta kenties on hyvä, että olette hankkinut ne oikeusistuinten varalle. Sitäpaitsi ne ovat arvokkaana lisätodistuksena herra de St. Eustachea vastaan valtiopetoksesta esittämällenne syytökselle.»

Seisoimme — ainakin La Fosse ja minä seisoimme, Ludvig kolmastoista istui — eräässä Toulousen palatsin huoneessa, johon olin päässyt hänen majesteettinsa puheille. La Fosse oli siellä, koska kuningas tuntui alkaneen pitää hänestä eikä Toulouseen saavuttuaan osannut olla ilman hänen seuraansa.

»Pidän huolta siitä», jatkoi Ludvig, »että ystävänne chevalier vangitaan heti paikalla, ja yhtä paljon hänen yrityksestään murhata teidät kuin hänen poliittisten mielipiteittensä epävakaisuudesta on lakia käytettävä häntä kohtaan — jyrkästi.» Hän huoahti. »Minusta tuntuu aina tuskalliselta ryhtyä äärimmäisiin toimenpiteisiin hänen laatuisiaan ihmisiä vastaan. Pään riistäminen hullulta näyttää liialliselta velvollisuusintoilulta.»

Taivutin päätäni ja hymyilin hänen leikinlaskulleen. Ludvig Oikeamielinen suvaitsi harvoin puhua pilaa, ja silloinkin hänen huumorinsa muistutti huumoria yhtä paljon kuin vesi viiniä. Mutta kun hallitsija laskee leikkiä, niin jokainen viisas mies, jolla on suosionosoitus pyydettävänä tai joka haluaa saada paikan tahi säilyttää paikkansa hovissa, hymyilee, vaikkapa hallitsijan kömpelön pilan sopimattomuus olisi pikemminkin omiaan aiheuttamaan surua.

»Luonto tarvitsee joskus pientä apua», rohkeni La Fosse viisastella kuninkaan tuolin takaa. »Tämä St. Eustache on eräänlainen Pandoran lipas, joka on hyvä sulkea ennenkuin —»

»Menkää hiiteen!» murahti kuningas. »Me emme laske nyt leikkiä. Meidän on jaettava oikeutta.»

»Ah! Oikeus», jupisi La Fosse, »olen nähnyt kuvia siitä naisesta. Hän peittää siteellä silmänsä, mutta ei ole niin varovainen ruumiinsa muihin sulopuoliin nähden.»

Hänen majesteettinsa punehtui. Hän oli ennen kaikkea puhdasmielinen mies, siveä kuin nunna. Ympäristössään vallitsevaa siveettömyyttä hän tavallisesti ei tahtonut kuulla eikä nähdä, kunnes sen remu ja melu kävivät niin voimakkaiksi, ettei hän enää voinut pysyä siihen nähden sokeana eikä kuurona.

»Herra de La Fosse», virkkoi hän ankarasti, »te väsytätte minua, ja kun ihmiset rasittavat minua, lähetän heidät pois — mikä on yhtenä syynä siihen, että tavallisesti olen niin paljon yksin. Pyydän teitä silmäilemään tuota metsästyskirjaa, niin että voitte selostaa minulle siitä saamanne vaikutelman, kun olen lopettanut puheluni herra de Bardelysin kanssa.»

La Fosse peräytyi nöyränä, mutta joutumatta hämilleen, siirtyi ikkunan luona olevan pöydän ääreen ja avasi kirjan, jota Ludvig oli osoittanut.

»Ja nyt, Marcel, sillä aikaa kun tuo ilveilijä valmistautuu selittämään minulle, että kirja on itse Dianan innoittama, puhukaa minulle, mitä muuta puhuttavaa teillä on.»

»Ei mitään muuta, sire »

»Eikö muuta? Entä varakreivi de Lavédan?»

»Varmastikin teidän majesteettinne on huomannut, ettei häntä vastaan ole mitään syytöstä — ei mitään pätevää syytöstä.»

»Mutta onhan häntä vastaan tehty syytös — hyvin paha syytös. Ja tähän asti ette te ole esittänyt minulle hänen syyttömyydestään minkäänlaisia todistuksia, joiden nojalla voisin suostua hänen vapauttamiseensa.»

»Arvelin, sire, että olisi tarpeetonta esittää todistuksia hänen syyttömyydestään, ennenkuin näytettäisiin toteen hänen syyllisyytensä. Ei ole tavallista, teidän majesteettinne, vangita ketään herrasmiestä sitä varten, että hän voisi todistaa vangitsemisen aiheettomaksi. Tavallisempi menettely on, että hänet vangitaan, koska voidaan tuoda esiin todisteita hänen rikoksestaan.»

Ludvig siveli partaansa ajatuksissaan, ja hänen melankoliset silmänsä saivat miettivän ilmeen.

»Arka kohta, Marcel», myönsi hän, haukotellen. »Arka kohta. Teidän pitäisi olla lakimies.» Sitten hänen olemuksensa muuttui äkkiä. »Annatteko minulle kunniasananne siitä, että hän on viaton?» kysyi hän terävästi.

»Jos teidän majesteettinne tuomarit esittävät todistuksia hänen syyllisyydestään, niin annan sanani siitä, että revin ne todistukset kappaleiksi.»

»Se ei ole vastaus kysymykseeni. Vannotteko, että hän on syytön?»

»Voinko tietää, mitä hänellä on omallatunnollaan?» huomautin, yhä kierrellen. »Kuinka voisin antaa sanani sellaisesta asiasta? Ah, sire, turhaan ei teitä nimitetä Ludvig Oikeamieliseksi», jatkoin, turvautuen imarteluun ja käyttäen hänen omaa mielilausettaan. »Te ette voi sallia, että sellainen mies, jota vastaan ei ole todistuksen hiventäkään, tuomitaan vankeuteen.»

»Eikö sitten ole?» Virkkoi hän, mutta hänen äänensä kävi lauhemmaksi.
Hän oli luvannut itselleen, että historiassa hänet tunnettaisiin
Ludvig Oikeamielisenä, eikä hän tekisi mitään, mikä saattaisi panna
epäiltäväksi hänen oikeutensa tähän ylvääseen nimitykseen. »Onhan St.
Eustachen todistus!»

»Suostuisiko teidän majesteettinne hirtättämään koiraakaan tuon kaksinkertaisen petturin sanojen nojalla?»

»Hm. Olette etevä asianajaja, Marcel. Te kartatte kysymyksiin vastaamista; vältätte kysymykset vastakysymyksillä.» Hän näytti puhelevan enemmän itsekseen kuin minulle. »Olette esimerkiksi paljoa parempi asianajaja kuin varakreivin vaimo. Hän vastaa kysymyksiin, ja hänellä on sisu — Ciel! minkälainen sisu!»

»Oletteko nähnyt varakreivittären?» huudahdin ja mieleni jähmettyi pahoista aavistuksista, sillä tunsinhan kuinka vapaasti tuo nainen saattoi käytellä kieltään.

»Nähnyt hänet?» kertasi hän kärtyisesti. »Olen nähnyt hänet, kuullut häntä ja melkeinpä koskettanut häntä. Tämän huoneen ilma aaltoilee vieläkin levottomasti hänen käyntinsä johdosta Hän oli täällä tunti sitten.»

»Ja tuntui siltä», lepersi La Fosse metsästyskirjansa äärestä, »kuin olisivat kaikki kolme Acheronin tytärtä lähteneet Pluton valtakunnasta ja ruumiillistuneet tähän yhteen naiseen.»

»En olisi ottanut häntä vastaan», jatkoi kuningas, ikäänkuin La Fosse ei olisikaan puhunut, »mutta hänpä ei alistunutkaan estelyihin. Kuulin hänen sadattelevan etuhuoneessa, kun epäsin häneltä puheillepääsön; ovelta kuului hälyä; se tyrkättiin auki, ja vartioiva kaartilainen lennähti huoneeseeni, ikäänkuin hän olisi ollut kääpiö. Dieu! Koko sinä aikana, jonka olen ollut Ranskan kuninkaana, ei ympärilläni ole ollut sellaista hälinää. Hän on vahva nainen, Marcel — pyhimykset teitä suojatkoot, kun hänestä tulee anoppinne. Koko Ranskassa, sen vannon, ei ole mitään vankempaa kuin hänen käsivartensa paitsi hänen kielensä. Mutta hän on hupsu.»

»Mitä hän sanoi, sire?» tiedustin huolissani.

»Sanoi? Hän vannoi — Ciel! kuinka hän vannoi! Hän ei jättänyt rauhaan ainoatakaan almanakan pyhimystä. Hän kiskoi ne kaikki vuoronperään haudoistaan todistamaan sanojensa todenperäisyyttä.»

»Nimittäin —»

»Että hänen puolisonsa oli pahin petturi, mitä helvetissä on, mutta että hän oli typerä, järjetön mies, jota ei voida pitää vastuunalaisena teoistaan, ja että hän vain mielettömyytensä tähden on joutunut harhateille. Niillä perusteilla hän pyysi minua antamaan hänelle anteeksi ja päästämään hänet vapaaksi. Kun vastasin hänelle, että hänen miehensä asia tulee oikeuden käsiteltäväksi ja että hänen vapauttamisestaan on varsin vähän toiveita, ilmoitti hän minulle itsestäni sellaisia seikkoja, joista minä itserakkaudessani — kiitos siitä teille, minua ympäröineille imartelijoille — en ollut uneksinutkaan.

— Hän nimitteli minua rumaksi, hapannaamaiseksi ja rujomuotoiseksi, papin talutusnuorassa kulkevaksi hupakoksi; olin kokonaan toisenlainen kuin veljeni, joka — niin hän vakuutti minulle — on ritarillisuuden ja miehisten hyveiden perikuva. Hän lupasi minulle, ettei taivas ikinä ota vastaan sieluani, vaikka lukisin rukouksiani tästä hetkestä tuomiopäivään saakka, ja ennusti, että olen tervetullut kadotettujen joukkoon, kun hetkeni lyö. En tiedä, mitä kaikkea muuta hän olisi minulle ennustanut. Hän alkoi uutuudestaan huolimatta lopulta väsyttää minua, ja minä lähetin hänet tiehensä — se on», hän lisäsi, »määräsin neljä muskettisotilasta kantamaan hänet pois. Jumala teitä armahtakoon, Marcel, kun teistä tulee hänen tyttärensä aviomies!»

Mutta minua ei hänen leikillisyytensä voinut temmata mukaansa. Tämä nainen, joka ei kyennyt hillitsemään kiihkoaan eikä kieltään, oli tuhonnut kaikki.

»Minusta ei ole lainkaan todennäköistä, että minusta tulee hänen tyttärensä puoliso», vastasin surullisena.

Kuningas katsahti minuun ja purskahti nauruun.

»Polvillenne sitten», hän huudahti, »ja kiittäkää taivasta!»

Mutta minä pudistin päätäni perin vakavana

»Teidän majesteetistanne se on hupaisa ilveily», virkoin, »mutta minusta, helas, se on paljoa pikemmin murhenäytelmä.»

»No, no, Marcel», torjui hän, »enkö saa edes vähän nauraa? Ranskan kuninkaana oleminen tekee ihmisen niin surumieliseksi! Kertokaa minulle huolenne!»

»Neiti de Lavédan on luvannut tulla vaimokseni vain siinä tapauksessa, että pelastan hänen isänsä mestauslavalta. Tulin tänne sitä varten hyvin toiveikkaana, sire. Mutta hänen vaimonsa on ennättänyt ennen minua ja nähtävästi hankkinut hänelle peruuttamattoman tuomion.»

Hän loi katseensa maahan, ja hänen piirteensä saivat tavallisen synkän ilmeensä. Sitten hän katsahti jälleen ylöspäin, ja hänen surumielisten silmiensä pohjalla näin pilkottavan jotakin, mikä muistutti hyvin suuresti myötätuntoa.

»Tiedätte, että pidän teistä, Marcel», puhkesi hän puhumaan lempeästi. »Jos olisitte oma poikani, en voisi rakastaa teitä enempää. Olette huima, hillitön vintiö, ja useammin kuin kerran olen kuullut teidän ilkeistä kujeistanne; mutta te olette toisenlainen kuin nämä toiset tomppelit ettekä ainakaan ole ikävystyttänyt minua. Ja se on paljon tehty. En tahtoisi menettää teitä; ja minä menetän teidät, jos te otatte puolisoksenne tämän Languedocin ruusun, sillä otaksuttavasti hän on liian suloinen kukka tuotavaksi kuihtumaan hovin ummehtuneeseen ilmaan. Tämä mies, tämä varakreivi de Lavédan, on ansainnut kuoleman. Miksi en antaisi hänen kuolla, koska te, jos hän kuolee, ette mene naimisiin?»

»Kysyttekö minulta miksi, sire?» sanoin. »Siksi, että teitä nimitetään Ludvig Oikeamieliseksi eikä yksikään kuningas ole paremmin ansainnut sitä nimitystä.»

Hän säpsähti, rypisti huuliaan ja vilkaisi La Fosseen päin, joka oli syventynyt kirjansa salaisuuksiin. Sitten hän veti luokseen paperiarkin, otti kynän ja jäi istumaan sitä hypistellen.

»Koska minua nimitetään Oikeamieliseksi, on minun annettava oikeuden mennä menoaan», vastasi hän vihdoin.

»Mutta», huomautin, alkaen äkkiä toivoa, »oikeus ei voi vaatia, että varakreivi de Lavédan joutuu pyövelin käsiin.»

»Miksi ei?» Hän loi minuun pöydän yli juhlallisen vakavan katseen.

»Siksi, ettei hän ollut aktiivisesti mukana kapinassa; jos hän olikin valtiopetturi, niin hän oli vain sydämessään ja ennenkuin mies tekee rikollisen teon, ei häneen voida sovittaa lakia kaikessa ankaruudessaan. Hänen vaimonsa on selvästi paljastanut hänen uskottomuutensa. Mutta kohtuutonta olisi rangaista häntä samalla tavoin kuin niitä, jotka ovat olleet aseissa teitä vastaan, sire.»

»Ah!» Hän mietti. »No? Entä sitten?»

»Eikö siinä ole kylliksi, sire?» huudahdin. Sydämeni sykki kiivaasti ja suoneni värähtelivät tämän tärkeän hetken jännityksestä.

Hän taivutti päätään, kastoi kynäänsä ja alkoi kirjoittaa.

»Minkä rangaistuksen tahtoisitte minun määräävän hänelle?» kysyi hän kirjoittaessaan. »No, Marcel, olkaa vilpitön minua ja vilpitön häntä kohtaan — sillä sellainen kuin te olette häntä kohtaan, olen minäkin hänen kauttaan teitä kohtaan.»

Tunsin kalpenevani kiihtymyksestä. »Onhan karkoitus, sire — se on tavallinen sellaisissa valtiopetostapauksissa, jotka eivät ole kylliksi ilmeisiä rangaistaviksi kuolemalla.»

»Niin!» Hän kirjoitti ripeästi, »Kuinka pitkäksi ajaksi, Marcel? Hänen eliniäkseen?»

»Ei, sire. Se olisi liian pitkä aika.»

»Minun eliniäkseni sitten?»

»Myöskin se olisi liian pitkä aika.»

Hän nosti katseensa kirjoituksesta ja hymyili. »Ah! Käyttekö profeetaksi? No, kuinka kauaksi sitten? Antakaa tulla, mies!»

»Arvelisin, että viisi vuotta —»

»Olkoon viisi vuotta! Älkää virkkako enää mitään!» Hän kirjoitti vähän aikaa, otti sitten hiekkatolpon ja siroitteli hiekkaa asiakirjalle.

»Tiens!» huudahti hän, karistaen paperin puhtaaksi ja ojentaen sen minulle. »Tuossa on määräykseni herra varakreivi Leon de Lavédanista, Hänen on lähdettävä maanpakoon viideksi vuodeksi, mutta hänen tiluksiaan ei takavarikoida, ja karkoitusajan kuluttua hän saa palata nauttimaan niistä — toivoaksemme uskollisempana kuin tähän saakka. Käskekää panna tämä määräys heti toimeen ja pitäkää huolta siitä, että varakreivi lähtee tänä päivänä saattojoukon seuraamana Espanjaan. Se on samalla todistus, jonka voitte esittää neiti de Lavédanille osoittamaan, että tehtävänne on luonnistunut.»

»Sire!» Olin niin kiitollinen, etten kyennyt lausumaan sen enempää, vaan polvistuin hänen eteensä ja vein hänen kätensä huulilleni.

»Kas niin», virkkoi hän isällisesti. »Menkää nyt ja olkaa onnellinen!»

Kun nousin pystyyn, kohotti hän äkkiä kättään.

»Ma foi! Olinpa vähällä unohtaa; herra de Lavédanin kohtalo on niin paljon askarruttanut ajatuksiani.» Hän otti pöydältään toisen paperin ja ojensi sen minulle. Se oli Chatelleraultille antamani, tunnustus, jolla luovutin hänelle Picardiessa olevat tilukseni.

»Chatellerault kuoli tänä aamuna», jatkoi kuningas. »Hän oli pyytänyt teitä luokseen, mutta kun hänelle oli ilmoitettu, että olitte poistunut Toulousesta, oli hän sanellut pahoista töistään pitkän tunnustuksen, jonka hän lähetti minulle yhdessä tämän kanssa. Hän ei voinut, kirjoitti hän, sallia perillistensä nauttia teidän tiluksistanne; hän ei ollut niitä voittanut; oikeastaan hän oli menettänyt oman panoksensa, koska hän oli rikkonut pelin sääntöjä. Hän jätti minun ratkaistavakseni, oliko hänen maansa joutuva teidän omaisuudeksenne. Mitä sanotte siitä, Marcel?»

Melkeinpä vastahakoisesti otin paperiliuskan vastaan. Olisi ollut niin kaunista ja sankarillista heittää rakkauden tähden omaisuuteni kuin tuhka tuuleen, että sieluni autuuden nimessä minusta tuntui pahalta nähdessäni omistavani muutakin kuin Beaugencyn. Sitten välähti mieleeni keskitie.

»Osallisuuteni siihen vetoon, sire», sanoin, »hävettää minua; sen häpeän tähden olin innokas maksamaan sen, vaikka olinkin täysin tietoinen siitä, etten ollut menettänyt sitä. Mutta nytkään en missään nimessä voi suostua siihen, että Chatellerault jäisi häviölle, kuten hän olisi ollut valmis. Emmekö — emmekö unohda koko vedon lyömistä?»

»Tämä päätös on teille kunniaksi. Juuri sellaista olin teiltä toivonut. Ja nyt menkää, Marcel! Uskon, että teillä on kiire. Rakkaudentuskanne hieman helpotettua toivomme näkevämme teidät jälleen hovissa.

Huokasin.

»Helas, sire, se ei tapahdu koskaan.»

»Niin sanoitte jo kerran ennenkin, monsieur. Se on typerä mieliala avioliittoon astuttaessa; mutta — kuten niin monet muut typeryydet — se on kaunis. Hyvästi, Marcel!»

»Hyvästi, sire!»

Olin suudellut hänen kättään; olin tuonut esiin tulvivan kiitollisuuteni; olin jo ovella, ja hän oli kääntymäisillään La Fosseen päin, kun päähäni pälkähti silmätä hänen antamaansa määräystä. Hän huomasi sen ja äkillisen pysähdykseni.

»Onko jotakin vinossa?» hän tiedusti.

»Teiltä — teiltä on jäänyt eräs seikka pois, sire», rohkenin lausua ja palasin pöydän luokse. »Olen jo niin kiitollinen, että minua epäilyttää pyytää vielä yhtä suosionosoitusta. Mutta se ei tuota teille muuta vaivaa, kuin että lisäisitte muutamia rivejä kynällä, ja asiallisesti se ei muuta ajatusta.»

Hän vilkaisi minuun, ja hänen otsansa rypistyi, kun hän koetti arvata tarkoitustani.

»No, mies, mistä on kysymys?» virkkoi hän kärsimättömästi.

»Mieleeni juolahti, että varakreivi-parka, joka joutuu vieraaseen maahan, yksin, outojen ihmisten seuraan, ja saa kaivata rakkaitaan nähtyään heidät niin monia vuosia aina luonaan, tuntee itsensä surkuteltavan yksinäiseksi.»

Kuningas katsahti äkkiä minua silmiin.

»Onko minun siis karkoitettava myöskin hänen perheensä?»

»Koko perheen karkoittaminen ei ole tarpeellista, teidän majesteettinne.»

Kerrankin katosi surumielinen ilme hänen silmistään, ja hän purskahti nauramaan niin hilpeästi kuin koskaan olen nähnyt tämän ikävystyneen hallitsija-paran nauravan.

»Ciel! Mikä vekkuli olette! Voi, että menetän teidät!» huusi hän, tarttui kynään ja lisäsi määräykseen pyytämäni sanat.

»Oletteko vihdoinkin tyytyväinen?» kysyi hän, antaen paperin minulle takaisin.

Vilkaisin sitä. Nyt se sisälsi, että rouva varakreivitär de Lavédanin oli seurattava miestään maanpakoon.

»Sire, te olette liian hyvä!» sopersin.

»Ilmoittakaa sille upseerille, jolle uskotte tämän määräyksen toimeenpanon, että hän löytää rouvan alhaalta vahtihuoneesta, missä hän on pidätettynä odottamassa päätöstäni. Jos hän tietäisi, että hän on varronnut teidän päätöstänne, niin vapisisin ajatellessani tulevaisuuttanne, kun viisi vuotta on kulunut.»

XXII

RIISUMME SATULAT

Mademoiselle piteli kädessään kuninkaan määräystä hänen isänsä karkoittamisesta. Hän oli kalpea, ja hän oli tervehtinyt minua arkaillen. Minä seisoin hänen edessään, ja ovenpielessä oli Rodenard, jonka olin käskenyt tulla mukaani.

Lähestyessäni sinä päivänä Lavédania oli minut vallannut voimakas, masentava häpeäntunne sen sopimuksen tähden, johon olin hänet pakottanut. Olin miettinyt sitä, ja minulle oli selvinnyt, kuinka oikea oli hänen huomautuksensa, että rakkaudessa ei kannattanut ottaa mitään, mitä ei vapaaehtoisesti annettu. Häpeästä ja tästä johtopäätelmästä oli muodostunut uusi päätös. Ettei sitä mikään voisin horjuttaa ja ettei Roxalannen nähtyäni voimakas kaipaukseni saattaisi minua kiusaukseen luopua aikomuksestani, olin arvellut viisaaksi, että viimeisen keskustelumme aikana olisi todistaja minua pidättämässä. Sitä varten olin käskenyt Ganymedeen seurata itseäni salonkiin saakka.

Hän luki asiakirjan loppuun; sitten hän loi minuun arkailevan katseen, vilkaisten sitten Ganymedeeseen, joka seisoi jäykkänä paikallaan ovensuussa.

»Oliko tämä kaikki, mitä voitte tehdä, monsieur?» tiedusti hän vihdoin.

»Ihan kaikki, mademoiselle», vastasin tyynesti. »En halua suurennella palvelustani, mutta valittavana oli joko se tai mestauslava. Äitinne oli pahaksi onneksi tavannut kuninkaan ennen kuin minä ja pahentanut isänne asiaa myöntämällä, että hän oli syypää valtiopetokseen. Yhteen aikaan olin senvuoksi menettämäisilläni kaiken toivoni. Olen kuitenkin iloinen siitä, mademoiselle, että sain taivutetuksi kuninkaan olemaan näinkin lempeä.»

»Ja viiteen vuoteen siis en saa nähdä vanhempiani.» Hän huoahti, ja hänen surunsa oli perin liikuttava.

»Se ei ole välttämätöntä. Vaikka he eivät saa tulla Ranskaan, niin voittehan te kyllä käydä heitä katsomassa Espanjassa.»

»Se on totta», haaveksi hän; »onhan sekin jotakin — eikö olekin?»

»Varmasti on; asiain näin ollen paljonkin.»

Hän huokasi taaskin, ja hetkisen vallitsi hiljaisuus.

»Ettekö tahdo istua, monsieur?» kehoitti hän vihdoin. Hän oli hyvin rauhallinen tänään, tämä pieni neito — hyvin rauhallinen ja ihmeellisen masentunut.

»Se on tuskin tarpeellista», vastasin lauhasti, minkä jälkeen hänen katseestaan kuvastui lukemattomia kysymyksiä. »Oletteko tyytyväinen puuhiini, mademoiselle?» tiedustin.

»Kyllä, minä olen tyytyväinen, monsieur.»

Siinä oli loppu, ajattelin, ja tahtomattani huoahdin minäkin. En kuitenkaan liikahtanutkaan poistuakseni. »Arveletteko, että olen — olen täyttänyt lupaukseni?»

Hän loi taaskin katseensa maahan ja astahti askeleen ikkunaan päin.

»Tottahan toki. Te lupasitte pelastaa isäni mestauslavalta. Sen olette tehnyt, enkä vähääkään epäile, että voitavanne mukaan olette koettanut lyhentää hänen karkoitusaikaansa. Niin, monsieur, lupauksenne on hyvin täytetty.»

Hohhoo! Tullessani kypsynyt päätös kuiskutti korvaani, että minulla ei ollut muuta tekemistä kuin poistua ja mennä tieheni. Mutta siitä päätöksestä — sadoista sellaisista päätöksistä — huolimatta en olisi voinut lähteä näin. Ainakin yhden ystävällisen sanan, yhden ystävällisen silmäyksen tahtoisin saada lohdutuksekseni. Puhuisin hänelle suorin sanoin aikomuksestani, ja hän saisi nähdä, että minussa vielä oli jotakin hyvää, jonkun verran kunnian tuntoa, ja hän pitäisi minua arvossa poistuttuani.

»Ganymedes», virkoin.

»Monseigneur?»

»Käske miesten nousta ratsaille!»

Sen kuullessaan Roxalanne pyörähti ympäri, silmät levällään kummastuksesta, ja katsahti kysyvästi ensin minuun, sitten Rodenardiin. Mutta hänen vielä katsoessaan viimemainittu kumarsi, teki täyskäännöksen ja poistui huoneesta täyttämään määräystäni. Kuulimme hänen kilisevin kannuksin astelevan eteissalin läpi pihalle. Kuulimme hänen jyrisevällä äänellä huutavan komentosanan, ja sitten kuului kavioiden töminää, varustusten kalahtelua ja muuta lähtövalmistelun hälyä.

»Miksi käskitte miehenne ratsaille?» kysyi Roxalanne vihdoin.

»Koska asiani täällä on lopussa, ja me lähdemme.»

»Lähdette?» Hänen katseensa oli nyt suunnattu maahan, mutta otsan rypistyksestä aavistin niiden ilmeen »Minne?»

»Pois täältä», vastasin. »Muulla ei tällä hetkellä ole mitään merkitystä.» Pysähdyin nielemään jotakin, joka esti minut puhumasta selvästi. Sitten sanoin: »Hyvästi!» ja ojensin rajusti hänelle käteni.

Hän katsoi minua silmiin pelottomasti, vaikkakin hämmentyneenä.

»Tarkoitatteko, monsieur, aikovanne poistua Lavédanista — tällä tavoin?»

»Kunhan vain lähden, niin mitäpä merkitsee lähtötapa?»

»Mutta» — hänen silmänsä osoittivat, että hän oli entistä pahemmin hämillään, ja hänen poskensa kävivät vieläkin kalpeammiksi — »mutta mehän — mehän teimme sopimuksen.»

»St, mademoiselle, rukoilen teitä!» huudahdin. »Minua hävettää sitä muistellessani, melkein yhtä paljon kuin ajatellessani sitä toista sopimusta, joka oli alkusyynä Lavédaniin tulooni. Viimeksimainitun häpeän olen pyyhkinyt pois — vaikka te kenties ette sitä usko. Aion pyyhkiä pois myöskin edellämainitun häpeän. Menettelin silloin arvottomasti, mademoiselle, mutta rakastin teitä niin sydämestäni, että minusta tuntui samantekevältä kuinka teidät saavuttaisin, että olisin tyytyväinen, kunhan vain voittaisin teidät omakseni. Sen jälkeen olen oppinut käsittämään, että se oli erehdys, että se oli väärin. En tahdo ottaa sellaista, mitä ei anneta vapaaehtoisesti.»

»Ymmärrän, kyllä ymmärrän», mutisi hän eikä ollut huomaavinaan ojennettua kättäni. »Olen siitä hyvin iloinen, monsieur.»

Vetäisin äkkiä käteni takaisin. Otin hattuni tuolilta, jolle olin sen viskannut. Tuon hän olisi voinut minulta säästää, mietin. Hänen ei olisi tarvinnut ilmaista riemuaan. Olisihan hän ainakin voinut puristaa kättäni ja erota minusta ystävällisesti.

»Hyvästi, mademoiselle!» sanoin uudelleen niin jäykästi kuin mahdollista ja käännyin ovea kohti.

»Monsieur!» lausui hän jälkeeni. Minä pysähdyin.

»Mademoiselle?»

Hän seisoi kainostellen, silmät alasluotuina ja kädet ristissä.

»Minulle tulee täällä yksinäistä.»

Seisoin liikahtamatta. Tuntui kuin olisin menettänyt liikuntakykyni. Sydämeni sykähti rajusti toivosta ja tuntui sitten lakkaavan sykkimästä. Mitä hän tarkoitti? Katsoin vielä kerran häntä suoraan silmiin ja epäilemättä olin hyvin kalpea. Mutta ettei turhamaisuus saisi minua narratuksi, en uskaltanut toimia arvelujen nojalla. Niinpä sanoinkin:

»Se on totta, mademoiselle. Teille käy olo yksinäiseksi; valitan sitä.»

Syntyi hiljaisuus, ja minä käännyin taaskin ovelle päin; toivoni lamaantui yhä enemmän joka askeleella, jonka astuin siihen suuntaan.

»Monsieur!»

Hänen äänensä naulasi minut kynnykselle.

»Mitä on tyttö-raukan tehtävä, kun tämä suuri tilus joutuu hänen hoiviinsa? Se menee rappiolle, jollei mies ole sitä hoitamassa.»

»Teidän ei pidä sitä yrittääkään. Teidän on otettava palvelukseenne isännöitsijä.»

Erotin jotakin, mikä ihmeellisesti muistutti nyyhkytystä. Olisiko se mahdollista? Dieu! Olisiko asia sittenkin niin? Mutta en tahtonut antautua olettamuksien varaan. Käännyin taaskin puolittain, mutta hänen äänensä pidätti minua. Nyt se oli pyytävä.

»Herra de Bardelys, te olette pitänyt lupauksenne ylevästi. Ettekö tahdo mitään palkkiota?»

»En, mademoiselle», vastasin hyvin lempeästi; »en voi ottaa mitään palkkiota.»

Hän nosti katseensa sekunnin ajaksi. Hänen syvät, siniset silmänsä näyttivät sumeilta. Sitten hänen katseensa vaipui jälleen.

»Oi, miksi ette auta minua?» puhkesi hän puhumaan, lisäten sitten vienommin: »Minusta ei ikinä tule onnellista ilman teitä!»

»Tarkoitatteko?» läähätin, astuen askeleen takaisinpäin ja sinkauttaen hattuni nurkkaan.

»Että rakastan sinua, Marcel — että kaipaan sinua!»

»Ja voit antaa anteeksi — voitko antaa anteeksi?» huudahdin, sulkien hänet syliini.

Hänen vastauksensa oli naurahdus, joka osoitti, kuinka vähän hän välitti mistään — mistään muusta kuin meistä kahdesta, meidän rakkaudestamme. Se ja hänen rusohuuliensa suipistus olivat hänen vastauksensa. Ja jos niiden huulien houkutus — Mutta kas, minähän käyn kovin avosuiseksi.

Painaen häntä yhäti rintaani vasten huusin:

»Ganymedes!»

»Monseigneur?» kuului hänen vastauksensa avoimesta ikkunasta.

»Käske miesten laskeutua ratsailta ja riisua satulat!»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UHKEA MARKIISI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV
- XV
- XVI
- XVII
- XVIII
- XIX
- XX
- XXI
- XXII
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE