Himmennyt helmi: Romaani
Date: 2022-07-30T00:00:00+00:00
Keywords: Inheritance and succession -- Fiction; Young women -- Fiction; Love stories; Deception -- Fiction; Castaways -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Himmennyt helmi: Romaani

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Himmennyt helmi: Romaani

Author: Berta Ruck

Translator: Alpo Kupiainen

Release date: July 30, 2022 [eBook #68648]
Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Original publication: Finland: Arvi A. Karisto Oy, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/68648

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HIMMENNYT HELMI: ROMAANI ***

HIMMENNYT HELMI

Romaani

Kirj.

BERTA RUCK

Englanninkielestä suomentanut

Alpo Kupiainen

Naisten romaaneja 42

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1923.

SISÄLLYS:

I OSA — VAIVA

I. Hänen alkajaisensa
II. Teehetki patjaseinäisessä huoneessa
III. Päivällinen »Ritzissä»
IV. Tanssit »Berkeleyssä»
V. Muodinmukaista armastelua
VI. Cocktaileja huvipurressa

II OSA — PARANNUS

I. Myrskyä merellä
II. Kauneuden saari
III. Elämän suola
IV. Kysymyksiä
V. Edenin toinen puoli
VI. Tekoveli
VII. Venuksen peili
VIII. Entisyyden ääni
IX. Haaveet ja todellisuus
X. Etäinen kutsu
XI. Muutos
XII. Kielten helähdys
XIII. Yöllistä vapautta
XIV. Kaksi kauhua
XV. Seuraavana päivänä
XVI. Puhelua
XVII. Kaihostuttava lähtö

I OSA — VAIVA

I luku

Hänen alkajaisensa

I

Margaret Verity oli yhdeksäntoistavuotiaana sellainen tyttö, jollaisia (moittivasti) nimitetään nykyaikaisiksi.

Meidän päiviemme tyttöä, joka on pantu sanomalehdistön kaakinpuuhun, käsitellään yhtenään siveellistä loukkaannusta uhkuvissa kirjoituksissa: »Nykyaikaisen tytön viat», »Minkä tähden nykyaikainen tyttö on menettänyt kaiken viehätysvoimansa?» ja »Osaako nykyaikainen tyttö rakastaa?» (vastaus kielteinen).

Ihan liian paljon tämäntapaista. Eikö hänen keski-ikäisillä syyttäjillään ole muistoja omasta nuoruudestaan? Rohkenevatko he väittää sitä mallikelpoiseksi? Eikö ainoakaan virnistävä aave nosta päätään heidän toisen ja kolmannen vuosikymmenensä ajoilta? Eikö? Vai niin? Onnitteluni…

Joskus johtuu mieleen sellainen haave, että tytöt ovat tarkalleen sellaisia, jollaisia he ovat aina olleet ja jollaisina he aina pysyvät. Nimenomaan tytöt.

Toisinaan taas saa sellainen näyte kuin ystäväni rouva Verityn Margaret ihmisen ponnahtamaan punehtuneena pystyyn. Hän olisi saattanut olla »nykyaikaista» tyttöä kuvaavan taulun mallina.

Maltittoman ynseä, kyllästyneen haluton, hermostunut? Juuri sellainen hän oli! Hänen päähänsä ei mahtunut ainoatakaan muuta ajatusta kuin kuumeisen kiihkeä huvien tavoittelu aamusta iltaan saakka (tai oikeammin iltapäivästä aamuun!). Hän oli miesten valloittaja, eikä hän antanut heille lahjaksi nuorta rakkautta, vaan yksinkertaisesti katkeraa mielenhämminkiä! Hän oli kärtyisen oikullinen ja kalpea, punasi poskiaan, nautti cocktailia, poltti tupakkaa, tanssi yökaudet ja tiuski nenäkkäästi äidilleen. Sanalla sanoen, hän oli perin epätyttömäinen olento. Sellainen oli Margaret Verity juuri vähää ennen seikkailua, joka sitten muovasi hänet uudelleen.

Aion kertoa teille siitä seikkailusta kaikki, mitä tiedän. Menkäämme ensin ajassa taaksepäin ja tutustukaamme Margaretin alkuperään.

II

Siinä ei ollut mitään vikaa. Tytön juuret olivat tavallisessa, hyvässä maassa. Hänen perityt taipumuksensa olivat kylläkin terveet.

Hänen äitinsä, ystäväni rouva Verity, oli herttainen ihminen. Lahjakas hän ei ollut; sellainen hän ei milloinkaan teeskennellyt olevansa. Eikä luja luonne; totisesti hän ei koskaan ollut olevinaan sellainen! Mutta hän oli suloinen kuin ne vaatimattomat kukat, joilla hän oli täyttänyt Sussexissa olevan huvilansa puutarhan. Ja soma hän oli myöskin. Sellaiset avosydämiset kasvot, joita taiteilijoiden oli tapana nimittää »englantilaiseksi ruusutyypiksi» ja jollaisia he maalasivat katselemaan kaihoisasti kaukaisuuteen, päässä iso, komea hattu, jonka ympärille oli leuan alitse kierretty tavattoman laaja, vaaleanpunainen, tylli kankainen autoharso — sellainen oli Violet Verity, kun hän oli nuori. Hänen silmänsä olivat kirkkaat, vartalo suora ja ihonväri raikas. Hän oli hyvä kävelijä, hyvä tennispelaaja (yhdeksännentoista vuosisadan käsitysten mukaan), hyvä taloudenhoitaja (saaden pienet tulot riittämään), hyvä perheenemäntä ja puutarhuri. Kuulostaako se tappavan tympeältä? Mutta saatte uskoa minua, ettei hän ollut tympeä; sellaiseksi tulemasta hänet pelasti avu, jota hyvin monet älykkäämmät ja voimakasluonteisemmat ihmiset eivät yksinkertaisesti ole saaneet.

Hänellä oli rakastamisen lahja.

Hän ei pyytänyt taivaalta mitään sen enempää kuin jotakuta henkilöä, jolle hän olisi voinut omistaa elämänsä. Taivas lähetti hänelle Jack Verityn.

Jack Verityn on täytynyt olla hyvin miellyttävä, vaikka olenkin nähnyt vain hänen valokuviaan. Ne muistuttavat tavattoman paljon hänen pikku tytärtään; Margaret on perinyt hänen lyhyen, päättäväisennäköisen profiilinsa, hänen ylvään niskan joustavasti kannattaman päänsä asennon, hänen silmänsä (suuret, etäällä toisistaan ja himmeänharmaat, mutta reunoiltaan leveälti ruskeat). Miehet kehuivat häntä perinpohjin kelpo kumppaniksi; naiset eivät ainoastaan rakastaneet häntä, vaan pitivätkin hänestä. Hän oli merimies — joista naiset ihastuneesti haaveilevat enemmän kuin mistään muista miehistä.

(Tekee mieli empiä, ennen kuin päättää sen johtuvan siitä, että merimiehet ovat niin paljon poissa kotoa.)

Rouva Verity meni niin pitkälle, että väitti merimiehiä ainoiksi mahdollisiksi ihmisiksi, joiden kanssa saattoi mennä naimisiin. Muut miehet, selitti Violet Verity, olivat aina saapuvilla, pitäen naista luonnostaanlankeavana seikkana, nähden hänet hänen huonoimmilta puoliltaan ja pannen merkille hänen proosallisimmat piirteensä. Muut miehet tekevät avioelämän pitkäksi, yksitoikkoiseksi tieksi, jossa ei ole ainoatakaan käännettä alttarin ja haudan välillä. Mutta jos puolisona on merimies, saa nainen toisaalta elää kuukausimääriä, rakastaen poissa olevaa puolisoa, muistella ja kaihoisasti odottaa, miehen purjehtiessa merellä. Toiselta puolen ovat vastakohtana ne ihanat viikot, jolloin mies on kotosalla, jolloin vaimo elää konserttivireessä kuten morsiusaikanaan, panee parhaansa kodinhoitajana, määrää joka päivä puolisoksi kuumaa liharuokaa — jopa metsänriistaakin! — pukeutuu joka päivä vasta silitettyyn, puhtoiseen puseroon (hän meni naimisiin ennen »jumperin» valtakautta) ja kykenee yleensä säilyttämään kuherruskuukauden tunnun.

Verityn pariskunta säilytti tämän tunnun vuosikausia pienokaisensa, tyttären, syntymän jälkeen. Vieläpä lapsi teki sen entistäkin voimakkaammaksi. Pian hän oli kyllin vanha lepertääkseen järjetöntä lorua, jonka hänen äitinsä oli hänelle opettanut.

»Mikä olet, Margaret-kulta?» kysyi äiti. »Sano isälle! (Kuuntele, armas!) Mikä olet nyt?»

»Merimiehen tytär», vastasi lapsukainen tanakkana merimiessinisessä villakankaisessa mekossaan, jossa oli parin sentimetrin levyinen, sininen sarssireunus.

»Niin. Entä miksi tahdot tulla?»

»Merimiehen vaimoksi.»

»Juuri niin! Entä miksi toivoi tulevasi?»

»Merimiehen äidiksi.»

»Mainiota!» kehui Jack Verity, nauraa hohottaen, otti lapsen syliinsä ja keinutti sitä niin, että ruskea tukka hulmahteli, samalla raiuttaen nuoruusaikojensa huvipaikka-laulua:

Mun tyttösein saa laulelen, hän verraton, hän helmi on!»

Tällaisessa ilmakehässä alkoi lapsi varttua. Hänen nuoret vanhempansa jumaloivat toisiansa ja häntä. Heillä kolmisin oli ihanat päivät huvilassa aina puolison loman viimeisiin hetkiin saakka.

Sitten mies aina suuteli heitä molempia vähintäänkin kymmenesti »viimeisen kerran», otti reppunsa sekä paksun, sinisen sadetakkinsa ja lähti jälleen merelle. Ja rouva Verity jäi syömään jäähtyneitä liharuokia, käyttämään kerran yllään olleita puserojaan ja säästämään merimiespuolison seuraavan loman varalle.

Mies hukkui laivansa upotessa myöhään syksyllä 1914.

Ja on helppo kuvitella, että vaimolle antoi elämänhalua vain yksi seikka.

Hänen pieni tyttönsä.

III

Valkoisessa huvilassa Sussexissa, meren rannalla, hiekkasärkkien aukeassa helmassa pieni Margaret Verity vietti sitten muutamia vuosia ankaraa elämää.

Lapsi totutettiin liikkumaan ulkosalla joka päivä, olipa ilma minkälainen hyvänsä. Hän sai rämpiä pitkiä matkoja sateessa (ja hän oli sama tyttö, joka myöhemmin ei koskaan laskenut pientä ranskalaiskorkoista kenkäänsä maahan muutoin kuin laskeutuessaan autosta). Makuuhuone, jossa ei ollut uunia ja jonka ikkunat olivat auki kesät, talvet (hänellä, joka sittemmin nurisi, jos lämmityslaitoksessa oli pieninkin vika). Yksi ainoa sarssileninki, kotikutoiset villaliivit, parit housut, sadetakki, paksut kengät ja pyöreä skottilaishattu — paljoa muuta ei ollutkaan koko hänen pukuvarastossaan (hänen, joka myöhemmin ei koskaan käyttänyt samaa tanssipukua kolmasti peräkkäin ja joka ei tiennyt muiden vaatteustensa lukumäärää). Hän oppi pesemään, kattamaan pöydän ja tekemään kaikenlaisia pikkuaskareita huojentaakseen heidän ainoan palvelijansa taakkaa (hän, josta pian tuli tarjoilijaan kauhu ja kamarineitojen painajainen!). Joka aamu hän pulikoi jääkylmässä ammeessaan (niin, tämä sama Margaret, jonka yhdeksäntoistavuotiaana piti loikoilla tuntikausia voimakkaasti tuoksuvassa vedessä, niin kuumassa, että hän siitä noustessaan oli melkein kypsäksi keitetty, hervoton, sekava ja veltto). Siihen aikaan hän ei tiennyt mitään ylellisyyksistä eikä huveista, makeisista, silkkisistä alusvaatteista eikä kalliista, kestämättömistä kengistä. Ei sinnepäinkään; eikä hänellä ollut aavistustakaan edes niistä mukavuuksista, — joihin hänenikäisensä lapset ovat tähän aikaan tottuneet. Tämä kaikki ei suinkaan johtunut siitä, että ystäväni rouva Verity olisi ollut spartalaisluontoinen, vaan yksinomaan siitä, että äiti ja tytär olivat siihen aikaan, kuten ihmiset sanovat, »surkean köyhiä».

Leskellä oli eläkkeensä, huvilansa ja puutarhansa, siinä kaikki. Hänen ei kannattanut palkata jokapäiväistä opettajatarta. Margaret luki äitinsä johdolla niinä muutamina tunteina, jotka hän vietti sisällä. He kasvattivat itse vihanneksensa; he vaalivat kanoja ja myivät munia; he laittoivat kuntoon kaksi erinomaista tuoksuherneaitaa, joista he katkoivat kukkakimppuja ja sulloivat pitkiin laatikkoihin, myyden nekin ja saaden kahdeksantoista pennyä tai puoli kruunua laatikosta. Nämä rahat piti säästää, jotta saataisiin puutarhaletku, joka maksoi neljä shillingiä jalka ja jota rouva Verityn ei vielä kannattanut ostaa, ja ranskalainen keittokalusto keittiöön. Ruokalistan tärkeimpänä osana olivat aina hakattu lampaanliha, keitetyt vihannekset ja riisimuhennokset.

Ne eivät näyttäneet vaivaavan Margaretia vähääkään.

Hänen ollessaan yhdentoista ja puolen vuoden ikäinen kävin heitä katsomassa ja näin hänen olevan perin terveen ja kukoistavan.

Istuin hänen äitinsä kanssa aallonmurtajalla pakinoimassa ja tarkkailin lasta, kun hän meni uimaan puettuna uimapukuun, joka sopi hänelle ikäänkuin tummansininen maaliverho. Hänen vartalonsa oli vielä lapsimainen, mutta kuinka kaunis se olikaan! Hän oli pitkä, mutta kömpelöstä varsamaisuudesta ei hänessä ollut jälkeäkään; hänen kaikki jäsenensä olivat voimakkaat ja sopusuhtaiset. Lausuin: 'Että meidän poikamme olisivat kuin suureksi kasvatetut taimet nuoruudessansa, ja tyttäremme kuin hovilinnain tavoin veistetyt nurkkapatsaat.' Nämä molemmat rukoukset ovat täyttyneet tyttäressäsi.»

»Hän muistuttaa niin paljon Jackia. Hänen pitäisi olla hyvin viehättävä tultuaan täysikasvuiseksi.»

»Mitä aiot sitten tehdä hänelle?»

»Hän sanoo tahtovansa itse hankkia elatuksensa, tulla rikkaaksi ja ostaa meille molemmille kaikenlaista hyvää ja kaunista. Hän kaipaa kaunista! Mutta täällä hänellä on omat huvinsa. Hän on täysin onnellinen seurassani simpukankuorikokoelmineen, villeine kukkineen ja kirjoineen. Joku ammattiko? Niinpä kaiketi… Se tuntuu niin oudolta», valitti tämä hellä Victorian ajan loppupuolen nainen, »meidän ei ole koskaan tarvinnut ajatella sellaisia asioita… Margaret, rakas, olet ollut vedessä kyllin kauan. Tule sisälle nyt! Tule heti!»

»Vielä viisi minuuttia», kajahti vedestä lapsen kirkas, kimeä ääni.
»Älä hätäile, äiti!»

Siitä jo näki, kumpi näistä kahdesta pyrki hallitsemaan.

»Lapsi-kullalla on enemmän tahdonvoimaa kuin minulla on konsanaan ollut», selitti äiti. »Kunpa hänellä olisi paremmat mahdollisuudet! Jackin omaisista ei kukaan kykene auttamaan häntä (he ovat kaikki liian köyhiä). Minun omaisiltani ei voi toivoakaan mitään (he ovat kaikki ihan liian rikkaita). Turvanamme on vain Tom-setäni, rakas vanhus, joka oli naittajani ja joka tuli Etelä-Amerikasta saakka häihini. Hänellä ei ole liian paljon rahaa. Aina silloin tällöin — Jumala häntä siunatkoon — hän saa lähetetyksi meille maksuosoituksen. Jouluna se on joskus tuonut koko juhlatunnelman.» Herttainen, mitään aavistamaton olento! Hän ei osannut kuvitellakaan, millainen vaikutus hänen setänsä seuraavalla maksuosoituksella olisi heidän molempien elämään.

IV

Se saapui vähää ennen Margaretin kahdettatoista syntymäpäivää, ja sitä seurasi kirje, joka sisälsi määräyksen, että rahat oli käytettävä nuoren naisen omien toivomusten mukaisesti sen päivän hauskuudeksi, ja vanhan, rakastavan sedän sydämelliset onnentoivotukset.

Maksuosoitus oli viiden punnan suuruinen.

Kuinka usein Margaret Verity myöhemmin viskasikaan saman rahaerän vetoihin, tanssikenkiin tai ulkomaisiin hajuvesiin!

Kuinka suurelta omaisuudelta viisi puntaa hänestä tuntuikaan Tom-sedän maksuosoituksen saapuessa!

Huvila oli hänelle liian ahdas.

Hatuttomin päin hän kiiti huurteiseen puutarhaan (joulu oli lähellä). Riemuissaan hän juoksi kolmasti polkua pitkin pienelle, valkealle portille…

Viisi puntaa. Viisi puntaa!

Mielikuvituksessaan lapsi kulutti sen moneen kertaan vähemmässä kuin viidessä minuutissa.

»Ennen kaikkea on äidin saatava uusi muodikas hattu. Sinun täytyy saada! Minua inhoittaa tuo vanha, musta samettihökötys, jota olet pitänyt vuosisatoja! Ja sinulle on ostettava sellainen soma, helmikudoksinen käsilaukku, jollaisia näin ilmoituksesta, nahkalaukkusi sijasta, joka on kulunut kiiltäväksi ja kauhean rumaksi siltä kohdalta, mistä pitelet sitä! Eikä sinulla ole koskaan ollut turkiksia kuten muiden ihmisten äideillä Tatlerin kuvissa. Mitä arvelet harmaasta, oravannahkaisesta puuhkasta ja nenään saakka ulottuvasta kauluksesta vai haluatko mieluummin soopelinnahkaisen vaipan? Sinun pitää saada sellainen. Minä jumaloin upeita turkiksia; en ole milloinkaan nähnyt niitä. Tällä rahamäärällä voimme hankkia sinulle jonkun kappaleen, jotta —»

»Margaret! Niitä rahoja ei saa lainkaan kuluttaa äitisi tarpeisiin! Ne on käytettävä sinun iloksesi.»

»Mutta niinhän tehdäänkin, kun hankitaan sinulle jotakin!» vastasi innokas pienokainen. Mielikuvituksessani näen hänen kiertävän kätensä äitinsä kaulaan ja avaavan suuret, kiihtymyksestä kimeltävät silmänsä (ne olivat harmaan siniset kuin Englannin kesäinen taivas ja niitä reunustivat ruskeat, taaksepäin kihartuvat ripset, jotka pehmensivät hänen katseensa kirkkautta). »Älä ole hupakko, äiti! Enkö saa tehdä mitä haluan omille viidelle —»

»Mutta, lemmikkini, sinun on ajateltava Tom-setää. Koska hän ilmoitti, mitä hän haluaa maksuosoituksellaan tehtävän, on sinun käytettävä rahat hänen toivomustensa mukaan.»

»Kiusallinen vanhus! Sitä en tarkoita. Hirvittävän hyväntahtoinen olento! Noudatan hänen tahtoaan.»

»Hän haluaa, että syntymäpäivä on sinusta itsestäsi hauska. Sinun on valittava.»

Kumpikaan heistä ei uneksinutkaan, kuinka paljon Margaretin valinnasta riippui. Entäpä jos hän olisi kutsunut naapuriston muutamat lapset jouluvierailulle, hankkinut pienen joulukuusen, tarjonnut kotona paistettuja leivoksia, pitäen hupaiset kahvikestit, ja ostanut leluja kuuden pennyn myymälästä! Lisäksi vielä brightonilainen taikatemppujen tekijä…

Hän mietti sitä.

Jos hän olisi antanut niiden ajatusten ohjata itseään, niin kuinka moni elämä olisi koitunut toisenlaiseksi?

Mutta pudistaen nopeasti päätään Margaret teki ratkaisunsa: »Ei, en halua vieraspitoja. Silloin olisi minun pysyttävä täällä. Minä haluan käydä Lontoossa, tietystikin oman äitini seurassa. En ole ollut Lontoossa sen kerran jälkeen, silloin, kun olin ihan pieni tyttö, kun isä-kulta vei meidät eläintieteelliseen tarhaan. Muistatko?»

»Kyllä, rakas; kyllä muistan.»

»Nyt menemme sinne jälleen», suunnitteli kaksitoistavuotias, joka ei vielä osannut teeskennellä. »Muistatko, kuinka isä nauroi, kun kamelilla ratsastaminen peloitti minua? Sanoin sitä liian isoksi ja olisin suostunut nousemaan vain laamojen vetämiin pikku vaunuihin. Isä huomautti, että merimiehen tyttären piti olla rohkea, ja siksi menin kamelin selkään, mutta kameli huojui niin, että olin vähällä tulla merikipeäksi. Mutta silloinhan olinkin tietysti vain hyvin pieni tyttö. Muistathan sen, äiti, etkö muistakin?»

»Kyllä.»

Violetin sydäntä vihloi joka kerta, kun lapsi elvytti Jackin muistoja.
Mutta hän ei olisi mistään hinnasta tahtonut tukahduttaa niitä.

»Menemme siis eläintieteelliseen tarhaan aamulla ja iltapäivällä… Niin, olisikohan se liikaa? Rahaa pitäisi olla riittävästi», päätteli Margaret, »enkä minä ole kertaakaan ollut siellä, vaikka monet kaksitoistavuotiaat ja jotkut yksitoistavuotiaatkin ovat olleet —»

»Missä niin?»

»Teatterissa! Matineassa! Mennään, mennäänhän 'Pekka Poikaseen'…
Lähdetään varhaisella junalla maanantaina.»

V

Sitä varten heidän oli ajettava kuuden ja puolen kilometrin päässä olevalle haara-asemalle. Aamu oli purevan kylmä; taivas kaartui helmenkirkkaana huurteisten nummien yllä; maantie oli kova kuin rauta, ja maanviljelijän kärrinpyörät olivat uurtaneet siihen jäätyneet vaot.

Maanviljelijän rattaat ennättivät perille hyvissä ajoin. Margaret ei ehtinyt ajoissa.

Spartalaisesta kasvatuksestaan huolimatta hän ei ollut syntynyt nousemaan makuulta varhain. Eikä hän ollut löytänyt parhaita käsineitään eikä tätä tilaisuutta varten äskettäin parsittuja sukkiaan. Viimeisellä hetkellä hän oli pistänyt johonkin villaisen merimieshuivin kutomismallin, jota hän aikoi verrata kaupungissa.

Asia on niin, että tyttö (kuten niin monet meistä) oli syntynyt kadottamaan esineitä käsistään, hukkaamaan, pudottamaan ja unohtamaan niitä. Noina elämänsä varhaisina aikoina hän ponnisteli sitä vastaan…

Joka tapauksessa he olivat myöhästyneet. Asemalla rouva Verity-rukka (joka aina oli tuskaisen hätääntynyt ja levoton heti pienestä, hyvin hoidetusta kodistaan lähdettyänsä) huomasi, että hänellä oli hädintuskin kylliksi aikaa ostaa kaksi kolmannen luokan matkalippua, siepata takaisin saamansa pienet rahat käteensä, syöksyä sillan yli, juosta portaita myöten alas ja rientää neljännelle junasillalle, josta Lontoon pikajuna oli lähdössä. Junailijalla oli vihellyspilli huulillaan ja vihreä lippu kädessään… Ennättäminen oli kovin täpärällä. Entäpä jos Verityt eivät olisikaan ehtineet siihen junaan! Jos ystävällinen kantaja ei olisikaan selittänyt: »Joutukaa vaunuun, rouva! Minne hyvänsä. Menkää tuonne!» Jos hän ei olisikaan työntänyt heitä ensimmäisen luokan tupakkavaunuun junan parhaillaan lähtiessä liikkeelle! Vaunu oli nähtävästi yhden miehen hallussa, ja hänellä oli joukko kalliinnäköistä matkatavaraa ja iso mytty turkisvaippoja.

Junailija pamautti oven kiinni Verityjen jälkeen.

Junan vauhti lisääntyi. Valkoinen höyrypilvi leijaili ikkunan ohitse. Rouva Verity-poloinen nousi (punehtuneena, hiestyneenä, hengästyneenä) pystyyn sen kiveä muistuttavan esineen varasta, jota vastaan hänet oli sysätty. Se oli hänen matkatoverinsa olkapää, tuikean näköisen miehen, jonka olisi pitänyt käyttää khakipukua. (Tämä tapahtui 1916, jolloin kahdeksantoista ja viidenneljättä välillä olevien henkilöiden ei odottanutkaan käyttävän mitään muunlaista asua.)

Tämä mies oli puettu yksinkertaiseen, erittäin hyvin, mutta ei häntä varten valmistettuun vaatteukseen. Kaikki osoitti, että hän oli jonkin herran palvelija; se näkyi hänen hatustaan, päällystakistaan, paidastaan, solmitusta kaulaliinastaan, tummista housuistaan, kengistään — ei, pyydän häneltä anteeksi, kengästään. Hänen vasemmassa kengässään oli paksu pohja; hänet oli vapautettu raajarikkona sotapalveluksesta saatuaan haavan reisiluuhunsa.

Raivostuneen näköisenä hän riuhtaisihe irti rouva Verityn syleilystä ja ilmoitti ankarimmalla äänellä, mitä Violetia puhuteltaessa oli milloinkaan käytetty, että tämä vaunu oli varattu, hyvä rouva.

Rouva Verity laittoi nukkavierun päähineensä suoraan ja vastasi tietävänsä sen; hän oli hirveän pahoillaan siitä, että junailija oli tyrkännyt hänet siihen vaunuun, ja hän poistuisi pienine tyttärineen sieltä seuraavassa pysähdyspaikassa.

»Pysähdyspaikkoja ei ole. Tämä juna», selitti soturi tuimasti (hänestä, kuten rouva Verity nyt havaitsi, näkyi päältäpäin selvästi: entinen vakinaisen armeijan vääpeli), »tämä juna, hyvä rouva, ei pysähdy ennen kuin Victoria-asemalla».

»Voi, hyvä Jumala, niinkö?» änkytti rouva Verity tyrmistyneenä kuten aina vierasta puhutellessaan. »En voi muuta kuin vakuuttaa olevani kauhean pahoillani —»

»Wallace», sekaantui puheeseen vaunuosaston toisesta päästä kuuluva ääni. Ääni oli heikko ja hiljainen ja lähti nurkasta, jossa hätääntynyt rouva Verity oli luullut olevan läjän vihastuneen vääpelin matkapeitteitä ja varavaatteita. »Wallace!»

Entinen vääpeli vastasi nöyrästi kuin nuhdeltu lapsi: »Sir?»

»Hillitkää kieltänne, Wallace», komensi vaippamytty, koettaen puhua äänekkäästi, »ja pyytäkää heti rouvalta anteeksi!»

Tällöin purskahti pikku Margaret Verity nauramaan.

Margaretin nauru oli kuulemistani äänistä miellyttävimpiä. Se oli äärimmäisen välitön ja niin kovin makea! Tuntui siltä kuin sitä jatkuisi loputtomiin; sitten se katkesi nytkähdyksen tapaiseen ääneen. Se loppui, ikäänkuin lapsi olisi (äkkiä kuten oli ilostunutkin) oivaltanut, ettei hänen sopinut osoittaa hyvää tuultaan sillä tavoin. Ja nyt hän punehtui. Vaikka hän olikin kasvanut maalla, ei hän ollut noita omenaposkisia lapsia, jotka vanhempina tulevat luumukasvoisiksi. Margaretin nuoret kasvot eivät olleet oikeastaan kalpeat — se kuulostaa sairaloiselta — vaan pehmeän, tasaisen värittömät. Hänen ihonsa muistutti kermaa, johon on sekoitettu muutamia pisaroita hedelmämehua. Kun hän punehtui, muuttuivat hänen kermamaisen ruusuiset poskensa jyrkästi helakan punaisiksi. Se oli hyvin kiehtovaa, hyvin kaunista.

On mahdotonta tietää, kiintyikö Wallacen isännän huomio ensinnä lapsen tenhoavaan punehtumiseen vaiko hänen rattoisaan, sointuvaan nauruunsa.

Hän oikaisihe istumaan suorana, käänsi tuuhean turkiskaulaksensa alas ja sysäsi kankaisen suippolakkinsa pois otsaltaan. Käännettyään teräväpiirteiset, miellyttävät kasvonsa — ihan nuoren miehen kasvot — lapseen päin hän tiedusti omituisella kurkkuäänellään:

»Mikä sinua nauratti?»

»Olen pahoillani siitä. Minun ei olisi pitänyt nauraa», vastasi pieni
Margaret puna yhä poskillaan. »Nauroin teille.»

»Minulle?»

»En mahtanut sille mitään. Se oli niin hullunkurista. Tarkoitan sitä, että sanoitte: 'Hillitkää kieltänne!' ja sitten: 'Pyytäkää rouvalta anteeksi!' Miten hän olisi voinut pyytää, jos olisi hillinnyt kieltään?»

»Margaret, rakas!» äänsi äiti…

Nuori mies kääntyi rouva Verityn puoleen ja nosti lakkiaan.

»Se on totta», hän virkkoi. »Pyydän anteeksi kaikilta. Ettekö pahastu, jos puhelen kanssanne matkalla. Olen ikävystynyt Wallacen ja itseni seuraan. Saanko sanoa olevani hyvilläni siitä, että sain muitakin vaunukumppaneiksini?»

Rouva Verity käsitti heti, että puhujan piti sallia sanoa mitä halusi. Hän oli sellainen nuori mies, joka voi sanoa mitä tahansa loukkaamatta. Hän oli ylimys ja soturi tai oli ollut soturi. Poika-parka, poika-parka (hän oli alle kuusikolmattavuotias)! Hänen kasvonsa kaikki luut kuulsivat pergamenttimaisen ihon lävitse. Hänen riutuneilla poskillaan hehkui puna, hänen siniset silmänsä kiilsivät kuin jalokivet, sitäkin kirkkaammin, koska ne oli upotettu »nokisin sormin». Mustat, kiharaiset ripset tehostivat silmien kuumeista kiiltoa. Rouva Verity ei ollut niin hämmentynyt, ettei olisi tajunnut, mistä kaikki se johtui — silmien ilme, ääni, paksut vaipat, uskollisen sotilas-palvelijan huolestuminen. Hänen edessään oli todella sairas mies, ei haavoista, vaan murhaavimmasta iskusta, mitä sodassa siihen saakka oli opittu iskemään.

Kaasutettu!

»Oi, olkaa hyvä —» sopersi rouva Verity, joka, kuten hän itse tunnusti, ei koskaan osannut sanoa mitään »kellekään muille» nuorille miehille.

Hänen miellyttävät kasvonsa puhuivat hänen puolestaan. Mies hymyili hänelle ja jatkoi Margaretin puoleen kääntyen: »Minä inhoan matkustamista. Entä sinä?»

»Minua se suorastaan hurmaa», ihasteli lapsi, ponnahtaen samassa pystyyn. »En ole matkustellut juuri ensinkään.»

»Minä taas olen liian paljon», virkkoi potilas. Hän sysäsi syrjään turkisvaipan liepeen. »Olen kuluttanut puolet elämääni kiertelemällä —»

»Herra Charles», pisti palvelija vähin, nousten seisomaan, »suvaitkaa pitää vaippa kunnollisesti ympärillänne!»

»Wallace, antakaa olla — herjetkää jo! Älkää komennelko minua! En voi sadatella teitä muutoin kuin kuiskaamalla, jos sen teette. Älkää käyttäkö sitä hyväksenne!» Kierrettyään turkisvaipan tiiviisti sairaan ympärille Wallace vaipui takaisin paikalleen. Kaasutuksen uhriksi joutunut nuori upseeri jatkoi: »No niin, enää ei minun tarvitse paljoa matkustella. Nyt Lontooseen ja sitten Sveitsiin; se on seuraava matkani.»

»Se on viehättävää», jupisi rouva Verity.

Margaret huudahti: »Sveitsiin? Eikö olisi suurenmoista, jos mekin pääsisimme Sveitsiin? Te olette onnellinen! Siellä saa laskea mäkeä kelkalla ja hiihtää ja luistella ja harrastaa kaikkia niitä jumalallisia puuhia, joista puhutaan talviurheilukirjoissa —»

»Mutta minut aiotaan teljetä parantolaan.»

»Niin, ymmärrän. Siellä teistä tulee terve.»

Mutta nuori kaasunuhri vain kohautti olkapäitään… Hän lisäsi: »Entä mihin teillä on matka?»

»Lontooseen», riemuitsi lapsi; hänen kasvonsa kirkastuivat, ja hän hytkähteli nurkka-istuimellaan. »Lontooseen koko päiväksi!» Hänet valtasi innostus, ja hän leperteli hilpeästi eläintieteellisestä tarhasta, »ulkosalla» nautitusta puolisesta, teatterista. »Oletteko te ollut katsomassa Pekka Poikasta?… Oletteko sitten ollut usein matineoissa? — Tiedättekö, etten syntymästäni saakka ole vielä tätä ennen ollut teatterissa? Eikö se ole suurenmoista? Sain syntymäpäivälahjaksi paljon rahaa, jolla saan tehdä mitä itse haluan kahdentenatoista syntymäpäivänäni. Tällä tavoin aiomme käyttää viisi puntaani.»

Virmaisen hyvätuulisena hän pakisi edelleen, niin että rouva Verity ei olisi kyennyt hillitsemään häntä, vaikka olisi koettanutkin —

Hän ei koettanutkaan. Hän ymmärsi. Tämän hilpeän, elämänsä alussa olevan pikkuolennon viaton, itsetiedoton puhelu oli kuin Jumalan lähettämä virkistys tälle surulliselle, itseensä keskittyneelle nuorelle miehelle, joka oli lähdössä viimeiselle, toivottomalle matkalleen. Siinä rautatievaunussa istuvan ryhmän jäsenten vastakohtaisuus oli tosiaankin silmäänpistävä.

Upseeri kuunteli pelkkänä korvana ikäänkuin olisi imenyt parantavaa lohdutusta tytön vauhdikkaista sanoista. Hänen katseensa oli värähtämättä suunnattu hänen vastassaan oleviin eloisiin kasvoihin.

Samoin kuin hän katseli lasta, ei taas Wallacen katse kertaakaan hievahtanut hänestä.

Vähää ennen kuin he saapuivat Lontooseen (se lienee tapahtunut East
Croydonissa) nuori mies kääntyi tytöstä äidin puoleen.

»Olen käyttäytynyt kovin karkeasti», pyysi hän anteeksi, kuiskuttaen liikuttavan hiljaiseen tapaansa, »kun en ole esitellyt itseäni. Suonettehan anteeksi sodanuhrin kummalliset oikut? Nimeni on Mount, Charles Mount. Jos sallitte, niin annan teille käyntikorttini. Hyvä Jumala, minut on jo ennen aikaani haudattu tähän turkisröykkiöön. Wallace, onko minulla nimikortteja muassani? Ottakaa ne esille, tehkää hyvin!»Wallace teki niin. »Kuulkaahan, kirjoitan tähän muistiin sen oudon sveitsiläisen paikan nimen. Kynä, Wallace! Suotteko minun pyytää teiltä erästä asiaa?»

»Olkaa hyvä! Jos voin millään tavoin —»

»Kuulkaahan! Minulla ei ole omaisia, muita kuin Archie, nuori veljeni. Hän on torpeedonhävittäjässä jossakin päin. Se ei ole terveellistä hommaa. Paitsi häntä ei minulla ole ketään, joka kirjoittaisi minulle. Meitä on vain kaksi, ja hän saattaa kuolla ennen minua; sitähän on mahdoton tietää!… Kirjeet merkitsevät paljon minulle — minulle. Luulisitteko voivanne lähettää minulle rivin ja kertoa, miten tyttönne nautti matineastaan, ja muusta sellaisesta? Se olisi ystävällisesti tehty. En pyydä, jos siitä on kovin paljon vaivaa, mutta… se olisi hyvin ystävällistä.»

Mitäpä olisi helläsydäminen Violet osannut sanoa? Koko kohtaus liikutti häntä. Kyyneleet pehmensivät hänen silmiensä muutoinkin pehmeätä ilmettä. Voin kuvitella, kuinka hänen (auttamattoman kehnon päähineen reunustamat) kasvonsa vavahtelivat, ja kuinka pelokas soinnahdus oli hänen äänessään, kun hän lupasi: »Tietysti kirjoitan, jos pidätte kirjeistä. Entä kirjoitatteko te, herra Mount? Kerrotteko, miten — miten saavuitte Sveitsiin?… Tässä on osoitteemme. Margaret itse kirjoittaa teille matineasta.»

»Teetkö sen, Margaret?» kysyi nuori mies.

»Oi, niin mielelläni! Minä pidän kirjeiden kirjoittamisesta. Minulla on tuskin ketään, jolle kirjoittaa! Kirjoitan teille», vakuutti lapsi, »kunnes tulette takaisin kotiin».

Victoria-asemalla syntyi luonnollisestikin aikamoinen hyörinä, kun oli koottava herra Mountin tavattomat matkatavarat.

Rouva Verity (joka oli innostunut auttamaan, mutta joka, herttainen poloinen, omista tutuista oloistaan lähdettyänsä oli aina kokonaan ymmällä eikä tiennyt, mitä tehdä) odotti sairaan luona, sillä aikaa kun tuikeakasvoinen, kuulan rampauttama Wallace teroitti Jumalan pelkoa asemasillan kaikille kantajille. Margaret hyppi kahleeseen kytketyn terrierin tavoin pienessä ympyrässä, katsellen jouluostoksille saapunutta yleisöä, orjanruusuilla ja misteleillä täytettyjä kuormarattaita, tavaroineen lähtövalmiina jonottavia sotilaita.

Herra Mount jupisi: »Teille tulee ihana päivä lapsen seurassa.»

»Niin kyllä, niin minäkin luulen. Olen varma siitä, että hän siitä nauttii. (Miksi en osaa lausua mitään lohduttavaa tälle mies-paralle…) Hän nauttii kaikesta.»

»Toivottavasti hän osaa aina niin tehdä. Hänen elämänsä pitäisi aina olla ruusuista. On hirveätä, että aina eksytään käyttämään kuluneita sanontatapoja, eikö olekin?» lisäsi hän, ikäänkuin hän ja rouva Verity olisivat olleet päivälliskutsuilla ja heidän olisi pitänyt keskustella. »Satutteko tuntemaan nämä säkeet:

— Rannalla Manan järven, nojaillen airoon Kharon odottaa?»

»En. Pelkäänpä, etten ole lukenutkaan sitä runoa —»

Samassa palasi Wallace, tunkeutuen touhuisasti ihmisahdingon lävitse. »Nyt, herra Charles —»

Herra Mount nosti lakkiaan. »En sano hyvästi, vaan käytän niitä sanoja, jotka gladiaattorit aina lausuivat Rooman keisarille. Muistatteko?»

Kovaksi onneksi rouva Verity-raukka muisti (aikoja sitten menneiltä historiantunneiltaan).

»Terve, Caesar! Kuoleman omat tervehtivät sinua!»

Violet nielaisi jäähyväisensä. Mutta Charles Mount sai Margaretilta perin riemuisan hymyilyn muistoksi matkalleen.

VI

Kuuden viikon kuluttua he saivat viimeisen sanoman Charles Mountista.

Hän oli kuollut sveitsiläisessä parantolassa ja jättänyt varsin suuren omaisuutensa perinnöksi neiti Margaret Veritylle »kiitollisena ystävyydestä, joka oli suuresti sulostuttanut hänen elämänsä loppuosaa».

Toiminimi Mount & Sons oli hankkinut sota-aikana jättiläismäisesti paisuneen omaisuuden myymällä ravintosäilykkeitä tai kenkänahkaa tai gramofonilevyjä, jotakin sellaista tavaraa, jota sotilaiden oli saatava suuria määriä. Isä ei ollut elänyt nauttiakseen siitä, hänen kaksi poikaansa olivat jakaneet voiton keskenään; ja vanhempi heistä, Charles, jätti nyt oman osuutensa neiti Veritylle määräämättä mitään jälkiä säädöslahjoituksia! Kaiken piti joutua lapselle heti ilmaa hankalaa holhousta tai muita rajoituksia siihen saakka, kunnes hän täyttäisi yksikolmatta vuotta. Torpeedonhävittäjässä palvelevalla nuorella Archie Mountilla oli oma osuutensa. Hän sai perheen valokuvat ja äitinsä jalokivet sekä henkilökohtaisen omaisuuden. Kaikki muu joutui tälle pienelle, vieraalle tytölle, jonka Charles oli tavannut kerran ja jolta hän oli saanut kenties viisi tai kuusi kirjettä.

Kuvitelkaahan sitä… Sain hänen äidiltään pitkänpituisen kirjeen, jossa hän kertoi minulle tästä ihmeellisestä onnesta. Eikö ollut loistavaa, ettei Margaretin tarvinnut kasvaa rahanpuutteen painamana ja vaivaamana! Nythän kullannupulle sittenkin avautuisivat kaikki mahdollisuudet! Hän saisi hyvän kasvatuksen, pääsisi matkustamaan ulkomaille, viehättävään ympäristöön! Hän voisi tutustua lukemattomiin mainioihin ihmisiin, hankkia itselleen viehättävän ystäväpiirin!

Sanalla sanoen, koko tämän kaksitoistavuotiaan elämä sukeutuisi ruusuiseksi.

VII

Kahdeksan vuotta myöhemmin kohtasin hänet jälleen. Minun on tunnustettava, että silloin tyrmistyin.

II luku

Teehetki paljasseinäisessä huoneessa

I

Marraskuulla menin käymään rouva Verityn luona hänen talossaan
Lontoossa.

Se oli Hill-kadun varrella. Korkea, yksinäinen, hienonnäköinen pieni talo, ja sen julkisivun ovi oli yhtä juhlallisennäköinen kuin quatrocento rasian homehtunut kansi. Kuinka suuresti se erosikaan Verityjen entisestä pääovesta, huvilan alati avoimesta, kuusamojen reunustamasta pylväseteisestä, josta tuulisten hiekkasärkkien poikki näkyi merelle! Rouva Verityn kirjeestä tiesin, että Margaret oli ostanut tämän Hill-kadun talon sellaisenaan, koska sen sisustus miellytti häntä, ja että hän pian lisäisi siihen omaa »käsialaansa».

Hovimestari, jolla oli ruuansulatushäiriöiden vaivaaman sfinksin kasvot, opasti minut salaperäisen hämäriä, paksumattoisia portaita myöten seurusteluhuoneeseen… Armias taivas, mikä yllätys!

Kuinka toisenlaista kuin Verityillä!

Kuinka toisenlaista kuin heidän huvilansa arkihuoneen kotoisen valkea, sekava sisustus kirkkaine, ruusunvärisine sitsipäällyksineen, avoimine ikkunoineen, joista merituuli puhalsi sisälle, tuoden puutarhasta sokeriherneiden ja neilikkojen tuoksua!

Silmäilin ympärilleni tässä uudessa asunnossa. Himmeillä kultauksilla runsaasti koristetut seinät olivat melkein kokonaan ihanasti ommeltujen koruverhojen, hyvin kallisarvoisten, mustan ja kullankirjaviksi maalattujen kiinalaisten kaappien ja laajan irtoseinän tummanpunaisten, lohikäärmeiden somistamien lautojen peitossa. Korkeita lamppuja seisoi nurkissa oudonväristen pagodiverhojen suojaamina, ja kaiverruksin kaunistetuilla jalustoilla ja pikkupöydillä oli kyyröttävien apinoiden ja sammakkohirviöiden muotoisia lamppuja. Mustalla matolla, johon upposi polvia myöten, oli vuodemaisia sohvia, sohvamaisia tuoleja, pyöreitä jakkaroita, ripsuista lattiapieluksia, kaikki kullanvärillä, mustalla ja kellanpunaisella kirjailtujen päällysten peittämiä. Raskaasti riippuvat samanlaisesta mustan ja kullan kirjavasta koruompeluksesta valmistetut verhot reunustivat ikkunoita, joissa oli myöskin sisäverhot ja puoliväliin ulottuvat kultakudoksiset kaihtimet. Upotuksien koristamilla pöydillä oli läjittäin muotilehtiä, (Eve, Vogue, The Tatter, La Vie Parisienne), kuukausijulkaisuja ja uusia romaaneja; lisäksi oli uunimaton kohdalla tavattoman iso suklaalaatikko, jonka avoimesta kannesta näkyivät sen sisältö ja lumikinoksia muistuttavat valkeat täytehöydyt, lattialle viskattu nukke, uudenaikainen, eriskummainen, kolmivuotisen hapsen kokoinen, puettu nuoren miehen seurustelupukuun ja päässään vaalean kullanvärinen silkkiperuukki. Kokonaisuudessaan huone oli mielestäni jonkun koristetaiteilijan haaveilema hekumallisen ylellisyyden näyte.

Kuhakin on oma makunsa. Minusta huone vaikutti tukahduttavalta, sen seinät vanutäytteisiltä. Sanoin sitä pimeäksi.

Se oli täynnä kukkia! Siellä oli miehenkorkuisia liljamaljakoita, pronssinen jalusta täynnä astioita, joissa oli ennen aikaansa kukkimaan saatuja syreenejä, useita maljakoita kuiduissa kasvavia roomalaisia hyasintteja. Jossakin kyti taikatikku, joita näkee palamassa kaukonäkijäin kammioissa. Runsaskaiverruksisella jalustalla paloi suitsutuslamppu. Ja kaikkien näiden sekavien tuoksujen täyttämänä tuntui sellaisen suljetun huoneen ilma, jossa suitsutettiin paljon ja yhtenään… Tarkoituksena oli kaiketi saada aikaan itämaalainen, velton raukaiseva lämpö…

Kullakin oma makunsa. Minä pidin sitä ummehtuneena.

Sanalla sanoen, sellaisen ilman olisin kaikkein vähimmän odottanut ympäröivän ulko-ilmaan tottunutta englantilaista» naista, rouva Verityä!

Hän astui sisään.

II

»Entä tyttäresi?» tiedustin pian. »Niin mielelläni haluaisin nähdä
Margaretin jälleen. Voiko hän hyvin?»

»Oi, kyllä! Hän voi oikein hyvin… todella —»

Heti välähti mieleeni epäilys, ettei lapsen laita ohut ihan oikein. Sana »todella» liitettynä mihin lauseeseen hyvänsä ja lausuttuna sellaiseen tapaan riittää vastaväitteeksi. Myöskin oli rouva Verityn ilmeessä jotakin outoa. Ensi silmäyksellä ei hänessä huomannut muutosta, vaikka hänen yllään olikin (ensi kerran koko tuttavuutemme aikana) »hyvä» leninki ja siihen sopivat kengät. Hänen vartalonsa oli suora, hänen lempeiden kasvojensa väri terve ja vaaleanpunertava kuten aina, hänen silmänsä kirkkaat. Mutta hänen ilmeessään oli jotakin. Tuo murheellinen häivähdys oli siinä aina ohut. Nyt siinä oli myöskin rauhattomuuden merkki. Puheliko hän salatakseen sitä?

»Tietystikin, ymmärräthän, Margaret on kasvanut, hyvin nopeasti. Tytöt tarvitsevat joitakuita vuosia sivuuttaakseen sen… 'Onko hän niin viehättävä kuin hänestä näytti tulevan?' Oi, hän on hyvin sievä. Saat nähdä. En luule niin ainoastaan sen tähden, että olen hänen äitinsä.» Rouva Verity puhui puolustelevan ylpeästi. »Niin monet ihmiset ihailevat häntä tavattomasti. Kaikkialla, missä olemme olleet. Kaikki kyselevät, kuka hän on, kutsuvat häntä vierailuille ja puhuvat hänestä paljon. Lapsi-kullan aika tahdotaan viedä niin kovin tarkoin! Niin paljon ihailijoita!»

»Eikö hän vielä ole kihloissa?»

Samassa kajahti puhelinkellon kilinä, jota vaimensi kahvipannun peitettä muistuttavan, tuoksujen täyttämän huoneen seinän pehmennys.

»Suo anteeksi!» Rouva Verity kääntyi puhelinta rumentavaan Pompadour-pukuiseen nukkeen päin. »Niinkö?… Oi, kuinka voit, Eric? Ei! Valitettavasti Margaret ei ole kotona… Hän meni kilpa-ajoihin Claude Oddleyn ja eräiden muiden seurassa… Niinkö… Luultavasti hän oli unohtanut luvanneensa. Kuinka pahasti tehty! Tänä iltana hän menee erään seurueen mukana kello yhdeksän näytäntöön… Toivottavasti hän saapuu puolen tunnin aikana… No niin, tule teelle ja puhu hänelle! Tuletko? … Tee niin… Näkemiin!»

Hän kääntyi takaisin minun puoleeni vastaamaan kysymykseeni.

»Niin, Margaret ei ole kihloissa. Vain nämä ihailijaparvet… Todellinen kunniavartiosto alituisesti. Hyvin paljon enemmän nuoria miehiä kuin tytöt olisivat ikinä halunneet meidän ollessamme nuoria —»

»Tarkoittanet liian paljon nuoria miehiä kerrallaan?»

»Niin, niinpä niin! Minä puolestani en ikinä kaivannut muuta kuin yhtä miestä. Minä olen aina ollut 'toivottoman vanhanaikainen haaveilija', kuten tyttö-kulta minua nimittää. Mutta Margaretilla täytyy olla henkivartijansa. He vievät häntä tansseihin, teattereihin, kilparatsastuksiin, loordien luokse, soutukilpailuihin, Hurlinghamiin, kaikkeen sellaiseen, mikä nyt on muodissa… Mikäli olen kuullut liehittelevät nuoret miehet nykyisin kauneimpia tyttöjä sillä tavoin, mutta eivätkö he: muka kosi sen kummemmin? Sitä me emme ole huomanneet. He kosivat Margaretia yhtenään.» Äiti hymyili niin liikuttavasti, ettei minulla ollut sydäntä edes ajatellakaan, kuinka epätodennäköistä oli, ettei Mountin omaisuuden perijättärellä olisi kosijoita. »Erikoisesti eräs heistä on lemmikkini ehdoton orja. Tämä meidän kesken sanottuna… mutta näkisithän sen, joka tapauksessa. Juuri hän vei tänään Margaretin esteratsastuskilpailuihin. Hän on silmittömästi kiintynyt tyttöön! Tunnetko hänet? Otaksuttavasti olet kuullut hänestä. Hän on vasta äsken saanut arvonimensä. Hän on nuori loordi Oddley.»

Hänen lempeä äänensä sai hienonhienon tärkeyden värähdyksen. Hän oli tämän maailman vähimmän herrastelevia olentoja, mutta hänen tavallaan kasvaneessa naisessa ei arvonimi (ja lisäksi hyvin vanha, kunnioitettu nimi) voi olla herättämättä jonkun verran ihastusta.

»Pitääkö Margaret hänestä?»

»Sitä on niin vaikea sanoa tytöistä, eikö olekin?»

Omassa mielessäni mietin, että se olisi ollut varsin helppo »sanoa» muutamista tytöistä. Violetin ensi kerran kohdatessa Jack Verityn oli hänen kasvoistaan varmastikin näkynyt selvästi, että hän oli Jackin, ainoastaan Jackin. Siinä oli ohut aitoa romanttisuutta. Tulisikohan se Jack Verityn tyttären ja tämän nuoren loordi Oddleyn osaksi? Minut valtasi lievä kiihtymys ajatellessani, että näkisin sen itse. Myönnän olevani innokkaan utelias. Valmistauduin näkemään romanttisuutta tässäkin ylenmäärin upeakalustoisessa ympäristössä.

»Kerrohan minulle siitä! Kuinka kauan tyttäresi on tuntenut nuorukaisen? Missä hänet kohtasitte?»

»Sveitsissä, talvikisoissa pari vuotta sitten. Hän ja hänen sisarensa Cynthia asuivat samassa hotellissa kuin mekin. Cynthia on Margaretin hyvin läheinen ystävä juuri nyt. Cynthia se löysi tämänkin talon hänelle. Kehoitteli Margaretia ostamaan sen —»

(Ahaa! »Cynthian» syytäkö sen epäveritymäinen sisustus olikin?)

— »Cynthialla on ihmeellisen hyvä maku, väittää Margaret. Hän näyttää aina huvittavan Margaretia. Hän —»

Taaskin soi puhelinkello.

»Niin ikävää; saanko? Ajattelehan, että tällaista kestää aamusta iltaan Margaretin tähden!» Hän tarttui kuulotorveen. »Kyllä. Ei; puhuja on rouva Verity… Ei. Hän ei ole vielä palannut! … Odotan heidän saapuvan millä hetkellä tahansa. Saanko ilmoittaa hänelle jotakin?… Oi, pistäydyttekö täällä? Niin, tehkää se! (Ei niin innokkaasti, kuulosti minusta.) »Tulkaa teelle! Näkemiin! … Soittaja oli Cynthia… Taitaa olla parasta ilmoittaa Bensonille, että tänne saapuu paljon väkeä teelle tuossa paikassa…» Hän soitti kelloa.

Ruuansulatushäiriöiden sfinksin (jota rouva Verity silminnähtävästi kovasti pelkäsi) poistuttua kuunneltuaan emäntänsä lausuman määräyksen, kysyin:

»Pitäisitkö sinä siitä?»

»Mistä?»

»Että Margaret hyväksyisi tämän nuoren miehen kosinnan?» »Niin», äänsi rouva Verity empien.

Odotin hänen lausuvan jonkun hänen tapaisilleen haaveilevan herkkätuntoisille naisille ominaisen kuluneen lauseen (kuten: »Jos lapsi-kulta rakastaa häntä, niin en luonnollisesti olisi unissanikaan kyllin itsekäs estääkseni häntä menemästä avioliittoon niin pian kuin hän haluaa»), mutta rouva Verity huomauttikin äänessään oudon katkera soinnahdus: »Eipä olisi paljoakaan väliä, pitäisinkö siitä vai —»

Samassa sattui taaskin keskeytys; tässä hiljaisessa, eristetyssä talossa syntyi äkkiä kovaääninen hälinä.

Ulkoa kuului auton melua; sitten pamahti pääovi, kajahti haukuntaa, naurua, kimeitä huudahduksia; useita ihmisiä tuntui syöksyvän portaita ylös yhtä aikaa. Ovi avautui. Päätäpahkaa tuoksahti sisälle joukko ihmisiä, joiden lukumäärää hämmentynyt silmä ei aluksi kyennyt laskemaan pitkiä, sileiksi harjattuja nuorukaisia, jotka seurasivat hyvin kookasta, nahkaiseen autovaippaan ja pieneen, punaiseen turkishattuun puettua tyttöä. Nuoret näyttivät sysivän toisiaan, leikkien hilpeätä hevosenleikkiä, harppailevan toistensa kantapäiden ja heidän jalkojensa välissä pujottelevien, villeiksi kiihtyneiden koirien ylitse ja lörpöttävän kaikki samanaikaisesti, niin että kuulosti siltä, kuin olisi pantu soimaan useita gramofoneja yhtä aikaa ja liian nopeasti. Olin erottavinani:

— »Myrkyllinen onni eikö se ollut myrkyllinen onni rakas, ihminen voitko väittää hei tässä on Eric hei Eric! Hei Odds myrkyllinen onni, kun panit vetoa. Nauroin niin panin sata kahdeksaakymmentä vastaan loppuottelussa en halua teetä mutta mielelläni ottaisin ryypyn! No? No? Exasperation ensimmäinen JA kaiken sen jälkeen Bubbly puolisella Paddock-aitaus Exasperation ensimmäinen Tiara toinen This Freedom kahdeksas tai jotakin täydellistä ihmisiä tulvimalla siellä Armstrong Siddeley Tiara toinen. Mitä? Aioin panna viitosen sen puolesta Mixyä VASTAAN! Se muutti minun Kolme kertaa hallo Ericillä oli MAALLINEN Exasperation ensimmäinen myrkyllinen onni oh EI sitä ei ONNISTANUT panitko vetoa? Ahaa! kuinka voitte rouva Verity sujui hyvin tunnin ja neljäkymmentä minuuttia minua onnisti — minä —»

Rouva Verityn ääni melkein hukkui heidän meluunsa, kun hän sanoi:
»Tässä hän on. Tämä on Margaret.»

III

Huomasin pudistavani pitkän tytön kättä, katsoen häntä kasvoihin.

Ne olivat kiehtovan kauniit pienet kasvot, soikeat, suurisilmäiset; suun piirteet olivat vallattomat ja muistuttivat kukkaa. Mutta kasvot olivat liian kalpeat, liian hienopiirteiset, liian paksun ihojauhekerroksen peitossa. Ja nuo suuret silmät, harmaan siniset kuin Englannin kesäinen taivas, näyttivät menettäneen pehmeyttään. Johtuiko se siitä, että ruskeat kulmakarvat olivat tahmeina paksusta, mustasta maalista?

»Kuinka voitte?» tervehti hän minua raukeasti. »Tietysti muistan teidät. Kohtasimme siellä huvilassa… vuosisatoja sitten…» Hän alkoi hypistellä turkiksiaan ja vaatteuksensa moninaisia nahkaisia, kankaisia ja kudottuja kappaleita. Yhden toisensa jälkeen hän riisui ne yltään henkivartijoiden koko ajan hyöriessä hänen ympärillään, tarjoillen saamattomasti apuaan. »Enkö minä saa tehdä sitä? — Salli minun, Margaret!

Annapa, kun autan sen yltäsi! —»

Hän ei vilkaissutkaan kehenkään heistä. Huomauttaen huolettomasti: »Kas tässä, Oddos! Ota kiinni!» hän heitti vaatemytyn kirjaimellisesti vasten kasvoja siloiselle, noin yksikolmatta vuotiselle nuorukaiselle, jonka kullankeltainen tukka oli taaksepäin kammattu ja jolla oli mimosankeltaiset liivit. Nuorukainen horjahti vaatteiden sysäyksestä, otti ne, laski ne jakkaralle ja hääri edelleen Margaretin vierellä. Kun tyttö istahti lähinnä tulisijaa olevalle sohvamaiselle tuolille, huudahtaen: »On purevan kylmää; kunpa saisimme pidetyksi tämän huoneen kodikkaampana!» vaipui nuorukainen hänen jalkojensa juuressa olevalle lattiapielukselle katse hievahtamatta kiintyneenä tytön kasvoihin ja huulet hieman raollaan ikäänkuin valmiina nielaisemaan kaikki tytön sinkauttamat sanat.

Arvasin, että hän oli Margaretin orja, Claude Oddley.

Ehdin parhaiksi nähdä, että hän muistutti paljon keltaperuukkista vaatturinnukkea (jonka joku oli tällä välin ottanut pöydältä ja viskannut rentona virumaan pianon kannelle). Sillä kertaa en ehtinyt silmäilemään nuorta Oddleyta sen tarkemmin.

Minun oli katseltava Margaretia, joka loikoi pitkänään soma pää painettuna pieluksiin, ihonväristen silkkisukkien verhoamat, ohuet sääret ristissä ojennettuina kauas ruskean silkkihameen liepeiden ulkopuolelle. Hame riippui hänen ympärillään samoin kuin lippu tangossaan tyynellä ilmalla. Mitä, mitä oli tapahtunut tuolle sopusuhtaisen voimakkaalle, nuorelle ruumiille, joka minusta oli muistuttanut hovilinnain tavoin veistettyjä nurkkapatsaita? Kuihtunut ja kutistunut tuollaiseksi! Kummallisia sanoja käytettäviksi vasta ikänsä toisen kymmenen lopussa olevasta tytöstä! Mutta minkä tähden hän kuihtui. Juuri sellaisen vaikutuksen hän teki. Umppu, joka kuihtui silloin, kun sen olisi pitänyt aueta upeimpaan kukoistukseensa. Kullakin on oma makunsa. Otaksuttavasti hän ihailevista henkivartijoistaan näytti olevan oivallisessa kunnossa.

Pehmeä huone oli ahdinkoon saakka täynnä nuorukaisia, heidän koiriaan (kaksi karkeakarvaista terrieriä ja yksi buldoggi), pyörteisinä pihvinä tupruavaa tupakansavua, kaukoputkia, hajallaan olevia urheilulehtiä, gramofonimaista puheenhälyä heidän hokiessaan ratsastuskilpailujen ja autoilun tapahtumia sekä ristimä- ja pilanimiä.

Muutamissa minuuteissa olikin huoneessa huolimattomasti siroteltuja savukkeenjätteitä enemmän kuin koskaan olen missään muualla nähnyt. Tuhkaa oli matolla kinoksittain; sitä oli kirjailtujen pieluksien välissä ja teevadeilla; tuhkaa ja savukkeenpätkiä oli teen sekaan sekaantuneena kuppien pohjalla; tuhkaa oli Anna-kuningattaren tyylisellä tarjottimella ja sokeripalojen seassa; poltettuja tulitikkuja oli pistetty hyasinttiruukkujen sammaliin; tuhkaa varisi Margaretin ruskean silkkihameen helmaan; tuhkaa oli torkkuvien koirien turkissa; tuhkaa uunin hiilisuojuksella; tuhkaa — uskotteko minua — huomasin jonkun verran myöskin poroastioissa.

Mutta palatkaamme henkivartijoihin. Kilvan he tarjoilivat Margaretille tulitikkuja ja savukkeita (»— kas tässä, maistahan minun kotelostani —» »Ei! Margaret ei koskekaan muihin kuin noihin voimakastuoksuisiin savukkeihin, joita hän ja Cynthia ostavat aavemaiselta, pieneltä kreikkalaiselta —»). He kiidättivät hänelle teetä ja leivoksia, viimeisen Starin ja hänen autoon unohtuneen kilpailuohjelmansa ja helmillä koristetun laukkunsa.

Kuka näistä nuorukaisista, jotka silminnähtävästi olivat orjamaisesti häneen kiintyneet, oli hänen suosikkinsa?

Sen aprikoiminen ja arvaileminen oli mielenkiintoista. Aikoiko hän rohkaista viimeisen Oddleyn kosiskelua? Hän ei ohut huomaavinaan Claudea sen enempää kuin jättiläiskokoista nukkea. Hänellä tuntuikin olevan enemmän puhuttavaa »Ericille», punatukkaiselle, kaunisääniselle, sieväsukkaiselle ylioppilaalle, jonka huulilla väikkyi »vakaana» hymy. Olikohan Eric saanut hänet haaveilemaan?

»Sinä lupasit minulle», moitti Eric. »Kymmenen päivää sitten lupasit lähteä tanssimaan tänä iltana. 'Embassyssa’—»

»No niin, minulta varmaankin unohtui kirjoittaa se muistiin. En muista muuta kuin sen, että lupasin Oddsille mennä hänen seurassaan pieneen teatteriin. Teidän on parasta taistella siitä keskenänne.»

Kas vain! Hän näytteli kuningatarta. Mutta minusta hän esiintyi kovin epäkuningattarellisesti. Siltä tuntui hänen aloittelijamainen, veltto asentonsa, joka näytti hänen selkänsä kumarana, rintansa onttona ja solisluiden päät niin korkeina, että niihin olisi voinut ripustaa hatun.

Hän oli ripustanut niiden ympärille hyvin kauniin, timanttisolkisen helminauhan. Lisäksi hänellä oli timanteilla koristettu hattuneula, rannekello helmistä jäykässä kapeassa, mustassa nauhassa ja pitkät platinaketjut, joissa riippui kilisevä kokoelma »helyjä», kuten hänen isänsä olisi sanonut. Siinä oli vihreä, neuriittinen epäjumalankuva, kultakehyksinen taskupeili, pieni kultainen Nildé-rasia, savukekotelo, lyijykynä ja neuriitista ja merenvahasta valmistetun putken suojaama huulipuikko.

Hän otti koneellisesti käteensä peilin; nyrpisti hiukan nenäänsä; tarttui huulipuikkoon ja alkoi piirtää kalpeata ylähuultaan helakan punaiseksi. »Mikä on hyvää lääkettä pisamille?» kysyi hän kärtyisesti. »Taaskin on tulossa inhoittava pisama juuri tuohon. En jaksa käsittää, mistä ne johtuvat, ymmärrätkö sinä, Violet?» (Kysymys oli osoitettu äidille.)

»En, sitä en ymmärrä, rakas… Minulla ei ollut niitä kukaan ollessani sinun ikäisesi, eikä niitä ole nytkään.»

»Ei tietysti, sinulla ei milloinkaan ole huolia. Sinun laita ei ole samanlainen kuin minun, Vi. Sinä et ollut kasvanut niin nopeasti», selitti Margaret, silmäillen äitiään arvostelevasti. »Sinulla ei ollut mitään tekemistä silloin, kun sinä olit nuori. Sinä et joka aamu herännyt niin perinpohjin herpaantuneena.»

»Herpaantuneena?» kertasi rouva Verity, äkkiä huolestui »Mitä tarkoitat, rakas?»

Autossa saapuneet nuoret ehättivät yhteen ääneen kummastelemaan; »Niinkö? Ettekö tiedä, mitä on herpaannus rouva Verity? Minua vaivaa herpaannuksen tunne joka aamu; eikö sinuakin, Odds?»

»Panen vetoa vaikka kuinka paljon, että olen herpaantuneempi kuin kukaan teistä. Olen herätessäni kuin kuollut», liioitteli nuori Oddley. »Ihan kuin kuollut. Kun kiusanhenkeni astuu sisälle, tuoden varhaisen teeni, kykenen hädin tuskin pidättymään sinkoamasta sitä vasten hänen kasvojaan. Juuri niin.»

»Tee ei haittaa, mutta jos vain mainitaankin jotakin syömisestä», valitti bulldogin isäntä.

»Minä virkoan henkiin», pisti väliin poika, joka teen asemasta joi konjakkia ja soodaa, »vasta kello yksi».

»Oletko hengissä jo kello yksi?» huudahti kalpea Adonis, jolla oli henkivartioston nauha. »Minä virkoan aikaisintaan puolikaksi. Kello kaksi alan kohota istumaan ja virvoitella heikkoa tajuntaani. Neljän aikaan tuntuu jo melkoista paremmalta. Kello kuusi alkaa päivän viettäminen. En jaksa käsittää, miten voidaan pysyä pystyssä ennen puolista. Minä puolestani muutun joka päivä yhä raukeammaksi kaikissa suhteissa.»

Se oli tietysti kerskailua, mutta tuskin kaunista.

Ja jos kamalan »raukea»-sanan merkitys on sama kuin sanojen »ei varsin virkeä», niin se, sen pahempi, ei ollut kokonaan harhaan osunut.

Koko tämä nuorten ihmisten ryhmä… Heitä oli vaikea nähdä silloin. Kun tee oli tuotu sisään, oli paksut verhot vedetty ikkunoiden eteen ja himmeiden, petunianpunaisten ja tummanhelakoiden kaihtimien verhoamat lamput sytytetty. Huoneessa vallitsi ruusuhohteinen hämärä, mutta minä olin tarkastellut henkivartiostoa päivänvalossa.

Ja ottakaa huomioon, että nämä sodanjälkeiset henkivartijat olivat pohjaltaan siivoja poikia (loordi Oddleykin oli »kiltti», vaikka hupakko). Ja kaikki he olivat myöskin hauskannäköisiä.

Kaikkien polvien naiset pitävät oman nuoruusaikansa miehiä miehisen kauneuden kulta-ajan edustajina. »Katsokaahan, kehoittavat iäkkäät tädit, »noita valokuvia! Sellaisia olivat Dick, Tom ja Harry nuorina miehinä, Margaretin henkivartijoiden ikäisinä. Eikö niistä näy — »

Ne ovat ryhmävalokuvia, jotka on otettu Sandhurstissä, Woolwichissa tai laivankannella, jalkapallojoukkueita, yhdeksännentoista vuosisadan kahdeksannen kymmenluvun tuuheaviiksisiä nuorukaisia tennistä pelaamassa, soutumiehistöjä Henleyn pitkissä, ennen sotaa käytetyissä veneissä. Katselemme niitä… ja pudistamme päätämme… Niin raskastekoisia, jykeviä, karvaisia. Ja kuinka kömpelösti, kuinka maalaismaisesti puettuja olivatkaan nuo nykyisin neljättä ja viidettä vuosikymmentään käyvät miehet, joilla silloin oli menossa toinen tai kolmas kymmenensä!

Nykyajan nuorukaiset ovat monessa suhteessa äärettömän paljon hauskemman näköisiä kuin edellisen polven nuoret, joihin Jack Verity kuului.

Osaksi se tietystikin johtunee heidän pukujensa suunnattomasti paremmin vaatettavasta kuosista. Mutta ruumis on muutakin kuin pelkkiä vaatteita. Heidän rakenteensa, ryhtinsä ja liikkeensä ovat miellyttävämmät. He ovat viehättävämpiä, taipuisempia, joustavampia. Heidän ruumiillisia harjoituksiaan on ohjattu paremmin kuin Sandowin oppilaiden kuningas Edwardin hallituskautena. Raskaat voimistelun välineet on hylätty. Nyt ei enää näe jykeviä, liian pullealihaisisia voimavartaloita (kuten isät ja sedät valittavat: »Nykyisin ei enää koskaan tapaa kunnollisen näköistä, hyvin muodostunutta nuorukaista. Naisia! Niiden kaltaisiksi he ovat muuttumassa.») He ovat kehittyneet sulavammiksi kuin yhdeksännentoista vuosisadan nuoret. He ovat vilkaskatseisempia ja (mielestäni) vilkasälyisempiä. Heidän kätensä, hiuksensa ja hampaansa saavat innokkaampaa, huolekkaampaa hoitoa.»

Mutta — eikö heidän terveytensä ole sallittu kärsiä muissa suhteissa?

Omituisen kalpeakasvoisia olivat nämä Violetin tyttären ympärillä hyörivät nuorukaiset! Kaupunkilaistuneita, sisälläolosta näivettyneitä siitä huolimatta, että he olivat juuri äsken saapuneet autolla maaseudulta (ohjaajina noudattaen tunnuslausetta: »Turvallisuudesta vähät!») Kellahtavan kalpeita kaikki tyyni. Ja heidän silmänsä — useimmilla oli turvonneiden luomien ympärillä väsynyt, jäykkä ilme, joka johtuu siitä, ettei nukuta kyllin monta tuntia vuorokauden kahdestakymmenestäneljästä.

Tämän polven nuoret nukkuvat liian vähän. Kukapa heistä ajattelee makuullemenoa ennen kuin aamuhämärässä? He ovat liian vähän nukkuneet, lyöneet laimin kävelemisen. Kuka heistä menee iltapäivällä kävelylle sateeseen? (»Kävelylle? KÄVELYLLE? Mutta uusi Indian-autoni vie minut sinne kuudessa ja puolessa minuutissa, bzzzzupP!») He ovat kävelleet liian vähän, mutta tanssineet liian paljon. Ajelleet autolla liikaa… Pelanneet tennistä liiaksi. Liian paljon lämmitelleet takan ääressä. Viettäneet liiaksi aikaansa Ritzissä (ainakin tämä ryhmä oli)! Ja varmasti polttaneet liian paljon tupakkaa (yhtenään he sytyttivät savukkeen toisesta). Liian kiihtyneitä. Ahtoivat neljäänkolmatta tuntiin niin paljon puuhaa, että se olisi Jack Veritylle riittänyt kokonaiseksi kuukaudeksi, ja suunnittelivat uusia puuhia viikkomääriä etukäteen…

Joillakuilla näistä henkivartijoista oli epäilemättä ammatti. Muutamat heistä olivat liikealalla. Toiset palvelivat sotaväessä. Toisten taas oli luettava suorittaakseen tutkintonsa, jotka merkitsivät heidän elämänuransa alkua. Muutamilla taas oli varsinaista työtä. Tunnen nämä nykyiset nuoret. He työskentelevät ankarasti. Mutta — rutto periköön sen ajatuksen, että heidän pitäisi huvitella vähemmän kuin niiden, joilla et ole muuta tehtävää koko maailmassa kuin huvitteleminen! Ne, joiden täytyy tehdä työtä, elävät kaksinkertaisen paineen alaisina; siinä kaikki.

Mietin: »Olkoon menneeksi, jos he nauttivat siitä!» Pojat (mainiota ainesta, väärin käytettyä, mutta lujempaa kuin tytöt) nähtävästi nauttivat elämästään. Entä Margaret? Tyttö? Mitä hänestä tulisi moisessa mielettömässä riennossa?

Tuossa hän virui savukekotelo toisessa kädessä, Martini toisessa…
Silmäilin viehättäviä, väsyneitä, kalpeita pikku kasvoja.

Ymmärsin, minkä tähden hänen äitinsä näytti niin huolestuneelta.

Sfinksi ilmoitti: »Neiti Oddley.»

IV

Nyt siis saapui vielä yksi Margaretin elämään vaikuttava tekijä, hänen paras ystävättärensä.

Kun hän ilmestyi väliverhon takaa, osui katseeni ensiksi hänen kenkiinsä. Ne olivat valkeaa suèdeä, ja niissä oli korkeat poimuvarret. Sitten tuli näkyviin valkeasta, karkeasta friisikankaasta valmistettu hame. Sitten rohkeakuosinen, korkeakauluksinen takki mehunvihreästä nahasta. Sen yläpuolella näkyi teräväpiirteiset kasvot, jotka suuresti muistuttivat hänen veljeään, monitaipeinen, vihreä savukkeenpidin ja vihreä nahkahattu. Savukkeenpitimen ja hatun välillä välkkyi monokkeli, sekin vivahtaen hieman vihreälle.

Henkilö, jolla oli nämä erikoispiirteet, syöksähti Margaret Verityn luokse, siirsi hetkeksi suustaan imukkeensa (joka oli melkein niin pitkä, että se olisi sopinut jättää sateenvarjotelineeseen), suuteli tyttöä rakkaasti, ennen kuin oli näkevinäänkään rouva Verityä, ja huudahti: »Peggy, miksi et soittanut? Olen ollut pakahtumaisillani kiihkosta halutessani varmaa tietoa kahdennenkymmenenkahdennen päivän näytännöstä.»

»No, se on ihan selvä juttu, Cynthia», pisti lattiapieluksella istuva
Claude Oddley väliin. »Se on järjestetty. Minä tulen noutamaan
Margaretia; hän syö päivällistä kanssani, ja sitten tuon hänet
huveihin.»

»Sepä herttaista! Kerrankin on Claude osoittanut hieman intelligenssia. Se kai johtuu siitä, että hänen armonsa on nyt täysi-ikäinen. Tiedäthän, että hänen syntymäpäivänsä oli keskiviikkona. Taivutin hänet pitämään sen kunniaksi laskujuhlat. Nimittäin maksamaan laskunsa. Eikö se ollut loistava keksintö?» jatkoi neiti Oddley lepertelyään, sysäten veljensä permantopielukselta nyt jo kovin siivottomalle matolle ja sijoittuen hänen paikalleen. Hänen lörpötellessäänkin oli hänen silmissään valppaampi arvosteleva ilme kuin olin koskaan nähnyt ainoankaan nuoren naisen silmissä; veli sai kyllä olla perijä, mutta silminnähtävästi oli sisar hänen hallitsijansa. »Istuimme Half Moon-kadun varrella olevan rakennuksen kirjastossa ympärillämme laipioon saakka ulottuvia kirjeröykkiöitä! Kaikkialla oli laskuja, maksuosoitusniteitä, holhoojia, sukulaisia, ja silloin keksin aika hauskan leikin, jolla Claude sai huvittaa muita. Hän piti aina kädessään suljettua laskua ja sanoi: »Arvatkaa, kuinka suuri tämä lasku on? Se on suutariltani, liinavaatekauppiaaltani, parturiltani (keitä milloinkin sattui) ja se ulottuu hänen viimeisestä Etonissa viettämästäni lukukaudesta (tai jostakin muusta ajasta) tähän saakka. Arvatkaa, kuinka suuri se on, ja saatte yhtä suuren rahaerän, jos arvaatte shillingit ja kaikki tarkalleen. Sitäpaitsi minä suoritan sen.»

»Arvasiko kukaan, Cynthia?» tiedusti Margaret. Hänen kasvoilleen oli ilmestynyt ensimmäinen hymyn häive. Niin, hän oli ilmeisesti huvitettu. Tämän vanhemman, eloisamman tytön vilkas pakinoiminen näkyi elähyttävän häntä. Hän näytti ikävystyneeltä, palkatun leikinlaskijansa hullutteluja kuuntelevalta prinsessalta.

Kyllä; minä arvasin. Arvasin Lobbin lähettämän laskun suuruuden ihan shillingilleen. Mitenkö osasin? Koska olin erehdyksestä avannut sen, kun se viimeksi lähetettiin ja selitettiin, että liikkeen oli vastenmielisesti pakko… Sain siis koko erän, satakolmekymmentäseitsemän puntaa neljätoista shillingiä kahdeksan pennyä. Ei niinkään hullusti. Vahinko vain, että menin panemaan sen vetoon This Freedomin puolesta, joka saapui perille seitsemäntenä. Ja tiedätkö, että olin vähällä panna sen Tiaran puolesta! Eikö se ollut hurjan harmillista! Mutta olihan siellä kuitenkin Woolandin, Debin, Revillen ja toilettikauppiaani laskut; Claude suoritti ne kaikki. Ne olivat? hauskat, pienet, perheenkeskeiset syntymäpäiväkekkerit, Mutta varsinainen juhla tietystikin vietetään kahdentenakolmatta päivänä. Siitä tulee viehättävä, Peggy. Aiotko pukeutua uuteen egyptiläiseen pukuusi?»

Tällöin rouva Verity (jota muuten hänen ilmeisesti kovin kunnioittamansa neiti Oddley ei vielä ollut tervehtinyt) sekaantui puheeseen teekuppinsa takaa. »Cynthia, rakas, en tahtoisi keskeyttää… Margaret kulta, kun puhutte kahdennestakolmatta päivästä, ette kaiketi tarkoittane toista keskiviikkoa?»

»Kyllä; juhla on ensi keskiviikosta viikon päästä. Entä sitten? Oi,
Violet, älä ole kiusallinen äläkä väitä, että silloin on jotakin muuta!»

»Mutta, armaani, on todellakin muuta. Oletko unohtanut: Ja minua peloittaa, että se on hyvin tärkeää. Tom-sedän odotetaan saapuvan Etelä-Amerikasta yhdentenäkolmatta oltuaan poissa yli kymmenen vuotta. Ja ymmärräthän, rakas että hän ensimmäisenä iltana Lontooseen saavuttuaan välttämättä haluaa syödä päivällistä meidän seurassamme. Emme luultavasti mitenkään voi —»

»Voi, kuinka kauhea isku! Sitä on suorastaan mahdoton kestää», huudahti monokkelisilmäinen tyttö. »Ei ainoastaan tanssi, vaan myöskin —» Hän vaihtoi veljensä kanssa silmäyksen, joka tuntui puhuvan lukemattomista suunnitelmista »Kaikki on järjestetty, rouva Verity! Jollei Peggy tule mukaan, romahtaa kaikki murskaksi. Voi, sellaista ei voi ajatellakaan, Ei saa turmella koko tilaisuutta jonkun harmaantuneen vanhan herrasmiehen tähden, joka saapuu toisesta maailmanäärestä kuten Rip Van Winkle. Jos hän kerran on odottanut niin monta vuotta, niin hän jaksaa odottaa vielä yhden yön lisää.»

»Cynthia, olen todella pahoillani, mutta pelkään —»

»Setien seurassa voimme olla milloin tahansa», tokaisi Cynthia, »mutta meidän ei käy pilaaminen tätä erikoista pikku juhlaamme. Jotakin on keksittävä; täytyy keksiä. Miksi ei pyydettäisi setä Tomia? Voimme työntää hänet syrjään myöhemmin, ennen kuin illanvietto muuttuu sellaiseksi, ettei se oikein sovi hänelle.»

»Niin, miksi ei?» vahvisti nuori loordi Oddley. »Jos hän on päättänyt syödä päivällistä Margaretin seurassa, niin tehköön niin! Sehän on niin kuin olla pitääkin. Syököön päivällistä Margaretin ja meidän kaikkien muiden seurassa! Mennään 'Ritziin’. Tulettehan kaikki mukaan, ettekö tulekin?» Hän käänsi nukkemaista, kultatukkaista päätään puolelta toiselle, katsoen tukahduttavan suitsutuksen täyttämässä huoneessa olevaa tungosta.

»Niinhän on kaikki hyvin, rouva Verity, eikö olekin?»

Rouva Verity-rukka ilmeisesti arveli, ettei sillä tavoin olisi likimainkaan hyvin.

Hänen Tom-setänsä, vanha, hyväntahtoinen, huvila-aikainen ystävä, saapuisi Englantiin kymmenvuotisen poissaolon jälkeen ja joutuisi vieraaksi, ei pieneen kotoiseen perheseuraan, vaan Ritzissä vietettyyn rymyjuhlaan, jossa olisi ainakin parikymmentä nykyajan nuorta! Hänet vietäisiin juhlatilaisuuteen, jonka isäntää hän ei olisi kertaakaan nähnyt ja jonka emäntä… Mitähän hän ajattelisi neiti Monokkelista?

Ruusuisessa hämärässäkin erotin, että tällaisia mietteitä risteili vanhan ystäväni kasvojen takana. Hän kävi yhä huolestuneemman näköiseksi. Nyt luulen rouva Verityn jo sinä iltana käsittäneen, että hänen määräysvaltansa oli lopussa.

Margaret kiskoutui pystyyn sohvaltaan ja tunkeutui tupakansavun lävitse, joka aaltoili hänen nuoren, laihan vartalonsa takana kiertäen kuin joen pyörre, ja istuutui äitinsä tuolin leveälle käsinojalle.

»Vi, rakas», virkkoi hän valittavasti, »sinun on järjestettävä tämä. Minun on suorastaan mahdoton kestää raskaan perhepäivällisen kotoisen puuduttavaa painoa Tom-sedän seurassa. Joko on sinun pidettävä hänet kokonaan täällä kahden kesken —»

»Mutta, kullannuppu, juuri sinuahan hän haluaa tavata Hän ei omien sanojensa mukaan ole nähnyt sinua sen jälkeen, kun sinä olit pikkuinen merimiessiniseen puseroon puettu tyttö —»

»Oi, Violet, säästä meitä!»

»Kuinka kirkuvaa, Margaret pienenä ja merimiessinisessä asussa! Eikö olisi paras, ettei Margaret uusine, komeine egyptiläispukuineen häiritsisi herttaisen vanhan herran muistoja?»

»Vi, jollet yksin halua olla hänen seurassaan, on sinun taivutettava hänet tulemaan Clauden ja Cynthian kutsuihin 'Ritziin'.»

»Niin, hän Ritzissä käy, ei juuri muualla näy, ja siksipä on hän nököttäjä-Tom!»

lauloi joku toinen nuorukainen. Tätä sukkeluutta tervehti myrskyinen nauru. Yleisen hälinän aikana näin Margaretin kiertävän laihan, nuoren käsivartensa äitinsä kaulaan ja kuiskivan hänelle kiihkeästi oman savukkeensa tupruavien savupilvien lävitse, pyytäen sellaisen henkilön tavalla, jonka olisi tarvinnut vain komentaa. Mitenkähän sen illan vietto järjestettäisiin, aprikoin.

V

Pian siitä järjestelystä annettiin tieto.

Tom-sedän tervetuliaisia juhlittaisiin »Ritzissä». Jokaisen oli tultava mukaan. Myöskin minut kutsuttiin. Koska olemukseni pohjasävel on uteliaisuus, otin kutsun vastaan. Kaikkien piti saapua, mutta kutsuja oli Margaret. Meidän kaikkien, setä Tom mukaanluettuna, piti olla Margaretin vieraita.

»Entä te», lisäsi rouva Verity nuorelle miehelle, joka oli koko ajan istunut lähellä häntä selin lamppuun päin, joten hänen päänsä näkyi minulle vain tummana täplänä himmeän purppuraista valopyörylää vasten. »Tulettehan tekin?»

»Kiitoksia! Tulen mielihyvin.»

»Ja sinä, Eric», komenteli Margaret, »ja Tynkä ja Pisama ja Prinssi! No niin, taivaan kiitos, että minulla on ainakin ystäväni auttamassa minua selviytymään sukulaisistani. Se on sentään jonkunlainen lohdutus, eikö olekin, Cyn?»

Cynthia Oddley ei näyttänyt olevan kovin mielissään tällaisesta järjestelystä. Hän käänsi teräväpiirteiset kasvonsa veljensä puoleen, joka oli älylahjoiltaan heikompi muunnos hänestä, ja kuulin hänen jupisevan jotakin »kauheasta käänteestä… Entä myöhemmin?… On sanottava, että sinä kyyditset hänet kotiin —»

»Ja saatan hänet sinne?» mutisi veli.

»Tietysti saatat hänet sinne.»

»Sittenkin kummastellaan, minkä tähden —»

»No, Claude, älä ole tuollainen hupakko joka asiassa. On kyllä aikaa miettiä kaikki valmiiksi ennen sitä, eikö olekin?… Ole hiljaa! Etkö voi hillitä, kieltäsi?» kuiskasi sisar hampaittensa välitse. Huomasin hänen vihreälle hohtavan monokkelinsa epäluuloisesti välähtävän minuun päin. Monokkelittoman silmän ilme ei miellyttänyt minua sen enempää. Jo nyt se tyttö teki oloni epämukavaksi. Jo nyt arvasin hänen tietävän, että olin erottanut sanan »myöhemmin» ja aprikoin sen merkitystä.

Äkkiä ja aiheettomasti välähti sitten mieleeni vaikutelma tästä Margaretin ystävättärestä. Niin nuori kuin Cynthia Oddley olikin, tuntui hänen ilmeensä muistuttavan erästä toista tuntemaani henkilöä. Tämä viimemainittu oli luisunut innoittavan tottumuksen valtaan. Hän oli alkanut leikitellä lääkkeillä, kokeillen erilaisilla huumaus- ja kiihoitusaineilla. Ja lopuksi hän oli sortunut, kärsien tappion erittäin hirvittävässä kamppailussa.

Sen kamppailun yksityiskohdat alkoivat tunkeutua muistiini.

Mutta ne yksityiskohdat olin tahtonut haihduttaa mielestäni.

Karkoitin ne luotani nytkin. Se oli liian mieletön ajatus, varmastikin vain oman mielikuvitukseni kepponen!

Sanoin jäähyväiset ja laskeuduin portaita alas saman nuoren miehen seuraamana, joka oli istunut selkä valoon päin.

VI

Ulkona oli hieman marraskuun sumua.

Mutta kuinka taivaallisen virkistävältä se tuntuikaan äskeiseen verrattuna! Kuinka huojentavaa oli päästä ulos tukahduttavasta pesästä, josta juuri olin lähtenyt ja joka oli täynnä suitsutusta ja tupakansavua, teetä, cocktailia, brilliantinea, itämaisia verhoja, ihojauhetta, bullterrierejä, hyasintteja ja ihmisiä!

Ja kuinka keveätä sellaisen babelimaisen, yhtenäisyyttä vailla olevan lörpöttelyn jälkeen oli myöskin vastailla kokonaan toisenlaisen nuoren miehen miellyttävä-äänisiin kysymyksiin!

En ollut kuullut hänen nimeään. Oliko hän Margaretin henkivartijoita? Hän näytti vanhemmalta. Ja hän tuntui, kuten jo mainitsin, toisenlaiselta.

Mutta hän oli ihan muodinmukainen! Hänellä oli samanlaiset vaatteet, samanlainen hoikka vartalo kuin toisilla, ja hänen tukkansa oli leikattu samalla tavoin kuin toistenkin. Hän ei kuitenkaan ollut ottanut osaa »raukeus»-kilpailuun eikä väittelyyn siitä, kuka heistä viimeisten kahdeksantoista kuukauden aikana oli ollut vuoteessa vähimmän määrän tunteja. Yleensä hän oli puhunut vain vähän ja silloinkin kuin sattumalta, kilparatsastuksesta. En silti saanut selville, oliko hän ollut toisten mukana kilpailuja katsomassa. En nähnyt hänen kasvojaan, ennen kuin ehdimme kadulle. Hänellä oli päällystakki, mutta panin merkille, ettei hän vetänyt sitä ylleen, vaikka ilma olikin kolea.

Koko hänen olentonsa teki ulko-ilmassa oleskelleen miehen vaikutuksen… Häntä katsellessa tulivat mieleen avoimet lakeudet, tuuli, ripeästi vierivät aallot ja (jollei se ollut katsojan mielikuvitusta) peloton avomielisyys.

Hän oli kookas nuori mies, mutta liikkui kevyesti ja sirosti samoin kuin niin moni muu sopusuhtaisesti kehittynyt raskassarjalainen.

»Onko meillä sama matka?» kysyi hän.

Hänen käytöksensä oli ystävällinen ja miellyttävä. »Sepä hyvä. Saanko kävellä seurassanne? Mihin aikaan olette perillä? Vai niin! Sitten ennätän parhaiksi jalokivikauppiaani liikkeeseen, ennen kuin se suljetaan.» Astellessamme eteenpäin hän uskoi minulle, että hänen oli mentävä katsomaan sormusta. Hiukan hymyillen hän lisäsi rattoisasti: »Kyllä se on kihlasormus, jos aioitte tiedustaa sitä. Mutta ei, minun ei tarvitse valita. Asia on niin, että morsiameni on pudottanut sormuksestaan kiven, ja nyt menen katsomaan, saataisiinko sen tilalle samanlainen.»

Hän oli siis kihloissa.

Ihmisten tavalliseen turhanpäiväiseen tapaan aprikoin, minkähänlainen hänen morsiamensa oli; olikohan hän kaunis? Onnellinen hän varmaankin oli, ajattelin. Tämä nuori mies oli perin miellyttävä. Arvioin hänen olevan suunnilleen yhdeksänkolmattavuotiaan. Sivuuttamiemme katulamppujen valossa hän näytti olevan soreakasvoinen ja ihonväriltään, kuten olen kuullut sanottavan, »valetumma». Sillä vaikka hänen hiuksensa olivat melkein yhtä mustat kuin hänen kravattinsa ja vaikka hänen kulmakarvansa olivat tuuheat, ei hänen ihonsa ollut kyllin tumma ollakseen pikimustan tukan mukainen, vaan vaalea ja hieman pisamainen. Ja kun hän katsoi suoraan silmiin, oli myöskin keinotekoisessa valaistuksessa ilmeistä, että hänen silmänsä olivat tavallisissa oloissa mitä puhtaimman siniset. Arvelette kenties, ettei sellaisia yksityiskohtia ehdi huomata seitsemän minuuttia kestävällä kävelymatkalla Lontoon kadulla kellon ollessa kaksikymmentä minuuttia yli viisi marraskuun iltana. Vai niin! Siis miespuolinen lukija? Naisena panin luonnollisesti merkille kaikki mainitsemani pikkuseikat, samoin kuin paljon muutakin, kuten esimerkiksi sen, ettei hän tehnyt suurta numeroa sormuksen kiven katoamisesta. (Monet ihmiset olisivat taikauskoisina pitäneet sitä vahinkoa pahaenteisenä.) Panin myöskin merkille, että koko hänen käytöksensä toi epämääräisesti mieleen meren.

Olikohan hän tuntenut kapteeni, Verityn? Pian kysyin sitä häneltä. Hän vastasi: »En; en tavannut häntä kertaakaan. Tätä ennen en ole kohdannut ainoatakaan sen perheen jäsentä. Mutta veljeni, soturi, tunsi heidät. Nimeni on Mount.»

»Ahaa!» äänsin, äkkiä oivaltaen, että hän varmaankin oi sen nuoren miehen veli, joka oli matkustanut Verityjen seurassa Lewesin ja Lontoon välisellä suurimerkityksellisellä matkalla.

Hän kertoi: »Olen ollut ulkomailla. En nähnyt heistä ketään paitsi vanhusta, nimittäin heidän Tom-setäänsä, jonka me kaikki otaksumme tulevan mukaan päivällisille kahdentenakolmatta päivänä. Osuin hänen seuraansa kerran Argentinassa. Niin, rouva Verity ja minä olemme tietysti ahkerasti kirjoitelleet toisillemme. Hän on viehättävä nainen.»

Lausuin jotakin sovinnaista siitä, että hän oli vanha ystävättäreni ja etten ollut tavannut häntä muutamiin vuosiin.

Nuori Mount huomautti: »Ette siis ole tätä ennen nähnyt tyttöä hänen tultuaan täysikasvuiseksi?»

»Margaretiako? Niin; en ole ennen nähnyt häntä täysikasvuisena.»

Hän loi minuun syrjäsilmäyksen ikäänkuin olisi halunnut sinisillä silmillään tutkia, mitä ajattelin tytöstä, hänen kodistaan, käytöksestään ja seurakumppaneistaan, kahdennenkolmatta päivän viettoa koskevasta suunnitelmasta ja tilanteesta yleensä.

Nähtävästi hän luki ajatukseni.

Hän keikautti leukaansa hieman ylöspäin. Luultavasti hänen huulillaan häivähti hymyntapainen, mutta juuri silloin emme olleet katulampun kohdalla, joten en ole siitä varma.

Hän virkkoi vain: »Siinä siis oli Margaret Verity. Mikä sekasotku!»

III luku

Päivällinen »Ritzissä»

I

Päivällinen »Ritzissä» toi sarjan yllätyksiä, mutta ei sellaisia kuin olin valmistautunut näkemään.

Olin otaksunut, että Margaret ja Kumppanit tekisivät tyrmistyttävän vaikutuksen herra Lloyd-Rip-Van-Winkleen. En aavistanutkaan, että Rip Van Winkle itse antaisi läksytyksen.

Hän ei puhunut sinnepäinkään kuin oli odotettu, ei pahoitellut olevansa kokonaan ymmällä tässä nykyaikaisessa Babylonissa, joka hänen kaltaisestaan vanhasta jäärästä tuntui uudelta maailmalta.

Hänen ensimmäinen rauhallisesti lausuttu huomautuksensa oli: »’Ritziin’, vai niin? Luulin, ettei ’Ritz’ ole kovinkaan huvittava paikka juuri nykyisin. Minulle on kerrottu täkäläisen hotellielämän muuttuvan joka kuukausi. Jollakin viikolla voi käydä vain Claridgen ravintolassa. Sitten ei siellä kohtaa ainoatakaan ihmistä. Kaikki ovat Berkeleyssä. Varmastikin haluavat jotkut näistä nuorista tanssia. Minkä tähden emme siis ole 'Lähetystötalolla’? Epäilemättä on heistä joku siellä jäsenenä. No niin, koska kerran olet kaikki järjestänyt, rakas Violet, niin miksi emme söisi päivällistä ’Ritzissä’ ja lähtisi sitten tanssimaan johonkin hilpeämpään paikkaan?»

Eipä niinkään hullusti niin sanotulta aarniometsän kontiolta, vai mitä? Hänen kasvonsa olivat rattoisan teräväpiirteiset, paahtuneet heleän kastanjanruskeiksi ja sileiksi ajellut. Ei ainoatakaan karvaa koko kasvoissa, mutta runsaasti päässä — jykevässä, kaunismuotoisessa päässä, jota peitti sekava tukka, tuuhea, tiheä ja kiharainen kuin naava. Hänen melkein yhteen kasvaneet kulmakarvansa olivat samanlaista naavaa. Niiden alta tuikkivat silmät kirkkaina kuin pojalla, joka on pitämässä vesillä ensimmäistä leikkipurttaan. Hän oli toimelias ja reipas kolmenseitsemättä ikäinen mies, ja Etelä-Amerikassa olivat häntä niin kauan pidättäneet jotkin laivauspuuhat. Olin erottavinani sanat »rannikkojen välinen».

(Tässä yhteydessä pyydän anteeksi, että olen naismaisen epätäsmällinen. Miesten »liike»-puolta osaan kuvata vain sellaisilla sanoilla, joita olen kuullut heidän käyttävän. Tavallisesti olen nekin unohtanut, joten saatan käyttää vääriä nimityksiä. Kohtapuoleen ehkä kaikki naiset perehtyvät tarkoin miesten toimialoihin ja ammatteihin, samoin kuin, esimerkiksi, miehet itse ovat tutustuneet naisten pukunimistöön. Enää ei mies sano: »En nähnyt, mitä sillä naisella oli yllään. Jotakin untuvanpehmoista tai läpikuultavaa se näytti olevan. Shiffoniksi te taidatte sitä nimittää.» Nykyisin nuori miespuolinen tarkkailija tietää heti, oliko »se» georgettea vaiko harsokangasta, miten se oli valmistettu ja mistä Molyneuxin mallista se oli jäljennetty.)

Mutta lopetan tämän lörpöttelyn palatakseni mustaan lampaaseen, Tom-setään. Hän oli noin sataseitsemänkymmentäkaksi tai -kolme, sentimeriä pitkä ja teki sellaisen vaikutuksen, että hänen rintansa ympärysmitta oli yhtä suuri kuin pituutensakin. (Sellaista luullakseni nimitetään vankaksi ruumiinrakenteeksi tahi, kuten miehet sanovat, sellainen on miehellä hyvä!) Minä en huomannut, että hänen kauluksensa (kuten Cynthia Oddley myöhemmin moitti) oli yhtä laaja kuin vyö, joka olisi ylettänyt toisen Tom-sedän uumenille. Hänen musta, välkkyvä kravattinauhansa ja kielonippunsa miellyttivät minua. Pidin myöskin siitä, että tämä valkohapsinen merikarhu istui vakavana paikallaan, nojaten tuolinsa selkämykseen, ja puhui vähän, samalla kun hänen silmänsä, yhtä vilkkaat ja valppaan väijyvät kuin sisiliskon kieli, ottivat huomioon… kaikki.

»Ritzissä» emme olleet yksityisessä huoneessa.

Cynthia oli selittänyt, että pitkä pöytä ruokasalissa, jossa saattoi nähdä kaikki muutkin päivällisvieraat, olisi paljoa hupaisempi.

Seurueessamme olivat: ensinnä tietysti Verityt, sitten sota-ajan jälkeiset nuorukaiset, jotka kymmentä päivää aikaisemmin olin kohdannut Verityjen vanutäytteisessä huoneessa, minä, setä Tom ja kookas, miellyttävä, lempeä-ääninen nuori mies, joka oli kävellyt kanssani Hill-kadulla, nykyajan lapsi, joka oli tuntunut jonkun verran eroavan toisista — nuori herra Mount. Hän istui vastapäätä minua. Toisella puolellani istui setä Tom ja toisella muuan Margaretin henkivartija, jolla oli sellainen kunnia, että häntä (hänen liikkuessaan kerhoissa ja ravintoloissa ja kävellessään Piccadillyssa) alituisesti erehdyttiin luulemaan Walesin prinssiksi.

Aluksi oli pöytäkeskustelu vähemmän vuoropuhelua kuin samaa epäselvää sorinaa, joka oli täyttänyt vanutäytteisen huoneen… Aluksi kuului vain seuraavanlaisia katkelmia:

… »Juokse hornaan, hylkiö! Missä sinä istumassa täällä ensimmäisenä iltana Luulin hänen olevan Ihmeteltävän kurja Nelson Avaimet oi katsohan tuota puolista urheilijakerholla Cochranin uusi esitys IH-meellinen Dempsey-nainen tuolla ihan kuin Tulen keskiviikko-iltana Margaretin leninki Phyllis Titmuss ei viereisessä pöydässä ei siellä; tuolla! kamalannäköistä väkeä täällä tänä iltana Eric, eikö niin? Minä MITÄ?»

Sillä välin Tom-setä haasteli minulle hiljaisella bassoäänellä valtamerimatkastaan Riosta Englantiin.

»Ei mikään vedä vertoja merimatkalle», erotin tarkkaillessani hänen merirosvonsilmäänsä, joka harhaili ympäri 'Ritzin’ salia. Se tähyili ylettömin kultakirjailuin koristettua huonetta ja lähetti tukikohtaansa, aivoihin, paljon huvittavia tietoja. Olisin kovin mielelläni halunnut tietää, mitä Tom-setä piti kaikesta, koristeiden muutoksista, uudesta valaistuksesta, uusista muodeista, uusista hiuslaitteista, Englannin naisten kasvoista, joita oli alettu maalata paljon enemmän kuin hänen viimeksi käydessään kotimaassa. Mutta silmissään hänelle ominainen tuike ja äänessään entinen sointu hän edelleen kuvaili, kuinka kauniina »ilma pysyi koko matkan… hohtavan sininen… lintuja seurasi… myöskin delfiinejä, leikkien aallokossa, ymmärrättehän, uiden kilpaa laivan ympäri; niitä oli parvittain. Kokonaisia laumoja —» Taaskin vilkaisu ympäri salia.

Otaksuttavasti hän oli mielessään arvioinut, minkälaisia kaikki näköpiirissä olevien pöytien ääressä istuvat ihmiset ja Margaretin henkivartijat olivat luonteeltaan ja mitä he puuhasivat. Noiden hivutautisia muistuttavien, kalpeiden nuorukaisten kanssa hän tuli toimeen hyvin, pakisten heille moottoriveneistä ja merikelpoisista pursista. Saatoin miltei kuulla hänen koko ajan ajattelevan: »Mitä nämä oikeastaan ovat? Nuori Oddley? Läpikotainen tomppeli, mutta herrasmiehen näköinen, sille ei mahda mitään. Onko hän sukunsa ainoa elossaoleva jäsen? Mitenkähän tiluksille käy hänen hallussaan?… Tuo Margaretin kanssa keskusteleva nuorukainen näyttää varsin vilpittömältä; mutta hänen kerrotaan aikovan suorittaa lainopillisia tutkintoja. Entä tuo toinen, punatukkainen miekkonen? Hänen isänsä lienee ansainnut rahaa. Tuo insinööri. Toivottavasti hän menestyy, mutta sillä alalla on kaikkialla kiihkeä kilpailu.» Hän ja pöydän toisella puolen istuva nuori Mount nyökkäsivät toisilleen hyvin ystävällisesti.

Sitten hän virkkoi minulle: »Tuossa on tämän joukkion miehevin mies.»

Arvelin hänen alkavan pohtia sitä asiaa, mutta hän siirtyi kuvailemaan erästä matkaansa Tyynen meren poikki, jolloin hän seitsentoistavuotisena nuorukaisena, oli ansainnut kyydin työskentelemällä merimiehenä.

Hänen silmänsä tähyilivät Margaretia. Mitä hän päätteli tytöstä? Hän ei sanonut mitään eikä edes paljastanut mitään ilmeillään. Mutta istuessani hänen vieressään tunsin hänen aivojensa sinkauttelevan hiostavan ilman läpi huomautuksia riutunutta ja väsyneen näköistä nuorta tyttöä kohti.

Margaretin pienet, maalilla ja jauheella runsaasti koristetut kasvot näyttivät vielä viime näkemästäkin kutistuneen, kun taas hänen silmänsä olivat laajentuneet. Minusta hän näytti vanhentuneen. Vai aiheuttiko sen puku?

II

Toiset ajat, toisenlaiset puvut!

Yhteen aikaan oli Margaretin ikäisen tytön esiintyessään ensimmäisiä kertoja seuraelämässä muistutettava hämähäkinverkkomaisessa, valkopitsisessä kehyksessä kelluvaa persikkaa. Sillä oli viehätysvoimansa. Sitä seuranneilla muodeilla on ollut omansa. Neljä vuotta takaperin olisi seurustelupuku jättänyt koko Margaretin selän vyötäisiä myöten paljaaksi, ja se muoti oli ainakin omiaan pakottamaan tytöt hoitamaan ihoaan huolellisemmin kuin he tekivät »siveämpinä» aikoina.

Mutta nykyinen muoti salli, että kaula-aukosta lähti vain hyvin kapea, suora, avonainen juova noiden huolestuttavasti ulkonevien solisluiden alapuolelle. Koetusjuova! Vain mitä täyteläisin, helmenvalkoinen kaula kykeni selviytymään siitä voitonriemuisesti, vanhanaikaisten katsantokantojen mukaan arvosteltaessa. Samalla tavoin arvostellen oli ihan nuoren tytön ylle puetussa Margaretin »egyptiläisessä» jotakin liian omituista.

On muistettava, että oltiin marraskuussa, ennen kuin Egyptissä suoritetut kaivaukset saattoivat Luxorin muodit kaikkiin hissikoreihin ja Lyonin kahviloihin. Myöhemmin ei Cynthia olisi missään nimessä sallinut Margaretin käyttää niin halpahintaista pukua. Siihen aikaan hänen »uusi egyptiläisensä» oli siis tosiaankin omituisen omaperäinen.

Ei yksikään muu »Ritzin» naisvieras ollut sinä iltana verhonnut päätään sfinksimäiseen, muinoisen Nil-virran käärmeen kruunaankaan hiuslaitteeseen. Ei kukaan muu ollut ripustanut himmeästi välkkyviä kiekkoja rintaansa. Ei kellään ollut samanlaista Kleopatran vaatteusta, joka oli kierretty lanteiden ympärille, sidottu kokoon, valuen sitten nilkkojen välillä olevaan, laajaan kultaröyhelöön. Minä puolestani arvelin, että se puku olisi sopinut Cynthialle. Kun ihmiset vaatettavat ystäviään, huomaa usein, että ystävien puku paremmin korostaisi valitsijan kuin käyttäjänsä edullisia puolia.

Neiti Oddleylla itsellään oli yllään sama vaatteus kuin istuessaan mallina herra Johnin maalatessa hänen muotokuvaansa, suora, petunianvärinen leninki, jonka kuosi suuresti muistutti turkkilaisissa kylpylöissä käytettyjä vaippoja. Se oli säären puolivälistä alkaen läpinäkyvä ja ulottui etupuolella hänen petunianväristen, platinakoristuksilla somistettujen, monihihnaisten kenkiensä ylitse. Takana riippui lähes kahden metrin pituinen, viidentoista sentimetrin levyinen laahustin. Toinen hoikka, valkea käsivarsi oli paljas, toista peitti heliotroopin värin en georgettehiha sormenpäihin saakka. Tänä iltana hänen välttämätön monokkelinsa välkkyi sopusointuisesti purppuraisena.

Vilkaisin Tom-setään, kun hänet esiteltiin — hän ei ollut luonut silmäystäkään monokkeliin eikä koko nuoren naisen asuun. Omasta kohdastani pidin Cynthiasta vieläkin vähemmän nähdessäni hänet nyt toistamiseen.

Hän oli »seurueen elävöittävä sielu» (kuten sanottiin silloin, kun olin nuori ja järjetön).

Purppuranvärisen savuke-imukkeen heiluessa tulipunaisten huulien välissä hän jutteli juttelemistaan Margaretin tarkkaavasti kuunnellessa hänen sanojaan. Margaretin henkivartiosto ihaili Cynthiaa eniten Margaretin jälkeen. Cynthia oli persoonallisuus ja mahti. Hänen sanansa olivat painavia. Cynthia oli vaikuttava tekijä heidän kaikkien elämässä suu auki töllistelevästä veljestään alkaen aina hillittyyn rouva Verityyn saakka. Mutta minun mielestäni siinä tytössä ei ollut lainkaan tyttömäistä. Hänen puheensa näytännöistä ja äsken ilmestyneestä »Garconnesta», hänen pukunsa, monokkelinsa, asentonsa, harrastuksensa, koko häntä ympäröivä ilmakehä ei viitannut luontaiseen hilpeyteen, ei edes luontaiseen kevytmielisyyteen, vaan johonkin harkittuun, johonkin, mikä oli hankittu kaunotarten kammioissa, taiteilijaseuroissa ja — niin, ooppiumipesissä. Hän oli ruumiillistuneen teennäisyyden esikuva.

Cynthia Oddleyn hilpeys ei ollut nuoruuden pursuavaa eloisuutta, joka on kuin naurua helkkyvä, kohiseva vuoristopuro, vaan se tuntui harkitulta, ikäänkuin kemikalioiden nostattamalta vilkkaudelta.

Se näytti elähyttävän seuruetta. Muut seurasivat hänen jälessään, ja minusta tuntui, että tuolla tytöllä, jonka vasen käsi oli muodikkaassa hihassa, oli vielä jotakin mielessään.

Tämänkin äärimmäisen nykyaikaisen Cynthian seurassa oli tuike silmäinen Tom-setä kuin kotonaan, pakisten hänen kanssaan tanssimisesta eri kulkuväylien laivoilla. Mutta koko ajan tunsin, että vanha merimies pystyi ihan yhtä hyvin arvostelemaan Cynthian kuin aterian ruokalajien laatua.

III

»Ei mikään anna ihmiselle susimaista ruokahalua niin hyvin kuin meri-ilma», lausui Tom-setä minulle kohta. »Näytän olevan koko seuran suurin syömäri tai oikeammin ainoa. Margaret oli ennen herkkusuu. Nyt hän ei maista paljoakaan koko ateriasta, vai mitä? Hänelle ei ruoka maistu.»

Sen olin pannut merkille.

Tänä iltana ei Margaret Verity ollut ainakaan herkkusuu! Istuen sohvallaan hän oli juonut Martini-viininsä (kaksi pikaria) ja tyhjentänyt samppanjalasinsa. Ruokalajien välillä hän pureskeli suolattuja manteleita ja poltti jokaisen ruokalajin jälkeen (pitkän, norsunluisen imukkeensa nenään kiinnitettyjä) voimakastuoksuisia savukkeita. Keittoon hän ei koskenutkaan; söi suikaleen kalaa, pannen siihen runsaasti kastiketta, ja murusen lintupaistia. Jäätelöä hän ei huolinut lainkaan ja jätti jälkiruuasta puolet tähteeksi. Sikäli kuin huomasin kelpasi hänelle vain voileipäpöytä, futuristisen maalarin palettia muistuttavalla tarjottimella olevat, kirjavat ruuat, tulipunaiset, harmaanvihreät, punaisen ja rikinkeltaisen kirjavat, helmiäisen- ja teräksenhohteiset, veripunaisen ja kerman väriset hakkaukset. Ne kaikki olivat väkevästi maustettuja suolalla, hapoilla, etikalla ja pippurilla. Niitä olisi tehnyt mieli pitämään kiihoitusaineina vanhahkojen, ruuansulatushäiriöiden vaivaamien henkilöiden käytettäviksi. Mutta juuri niitä tuo yhdeksäntoistavuotinen tyttö nautti ateriakseen.

Aika on muuttunut, ja ruokahalu on muuttunut!

Istuessani muka silmäillen ruokalistaa muistelin mielessäni niitä ruokia, jotka olivat olleet maukkaita tässä päivällispöydässä istuvien nuorten tennistä pelanneista, metsästystä ja murtomaajuoksua harrastaneista vanhemmista, sanokaamme, viisikolmatta vuotta sitten.

Ajattelin sunnuntaisin tarjottua, punertavan ruskeata paistia ja pihisevän kuumaa yorkshireläistä vanukasta; kuinka murea olikaan sen kuori ja kuinka pehmeä sisus!

Vihreitä herneitä: ne ensin! Isoja, meheviä palleroita, vihreämpiä kuin mikään kasvi. Niihin oli keitettäessä sekoitettu hieman sokeria ja niitä ympäröi tummanvihreä, äärimmäisen pehmeä kiehkura, valmistettu mintuista, jotka olivat luovuttaneet kaiken tuoksunsa tehdäkseen täydellisen vieläkin täydellisemmäksi!

Porkkanoita! Tuoreita porkkanoita hakattuina hyvin pieniksi kuutioiksi ja pantuina teekuppiin, niin että laitos näytti hiekkapasteijalta! Ilman kastiketta, ilman mitään sekoitusta! Ne olivat suloisia…

Hillovanukasta! Ah, höyhenenkevyttä munuaisrasvaa, joka pihisi herkullisesti granaattipunaisen luumuhyytelön seassa! Ja kaiken päällä vispikermaa! Jotkut tiputtivat vielä sokeria ylelliseen, kermakastikkeiseen hillovanukkaaseen, jota heille kotona tarjottiin.

Koulussa oli tämä jumaltenruoka tietystikin tehty yksinkertaisemmaksi ja vaatimattomammaksi…

Unohtaen hetkiseksi, millä vuosisadalla elämme, kallistuin taaksepäin ja sanoin nauraen Violet Veritylle:

»Muistatko 'Keitettyä pienokaista’?»

»Enpä taida koskaan lyödä vetoa kilparatsastuksessa», kuului Margaretin äidin hajamielinen vastaus eläintarhaa muistuttavassa hälinässä. Vain taivas tietää, mistä hän luuli minun puhuneen.

Pian johtui mieleeni karkeista jauhoista leivottu leipä; pehmeät, kovakuoriset, maukkaat palaset, joiden päällä oli kinoksittain maatiaisvoita!

Muistelin aamiaispuuroa, hyvin kypsytettyä kaurapuuroa, johon lapsi saattoi sarveislusikallaan kaivaa käytäviä, kanavia ja säiliöitä tiputtaakseen niihin loppumattoman hitaasti kullankeltaista, sulavaa siirappia… Kuinka ahnaita olimmekaan ruualle! Kun sanon »me», ajattelen myöskin tuntemaani, pientä Margaret Verityä. Sillä kaikkia näitä ruokia oli pantu hänenkin eteensä. Niitä syöden hän oli viihtynyt hyvin, niitä syöden hän oli tuntenut kasvavan lapsen tervettä riemua.

Ajattelin…

Älkää toki kuvitelko, että istuin ’Ritzissä’ äänettömänä ja kuurona, tietämättä mitään ympärilläni vallitsevasta hilpeydestä ja edessäni olevista ruu’ista loitsiessani esille viisikolmatta vuotta sitten nautittujen kouluaterioiden näkyjä; en suinkaan. Kovin heikko täytyy sellaisen henkilön henkisen työkyvyn tosiaankin olla, joka ei pysty ajattelemaan omia mietteitään ja samalla kuulemaan katkelmia yleisestä puheensorinasta —

(— HIRVITTÄVÄSTI liikarasittunut kuten tavallisesti ha HA menee filmiin kirkas kuin kuolema istuu lähinnä rouva tuoksu sujunut Cynthia? suurottelu oi! Babanilla on kerrassaan mainiota et tule eläviin? no niin näitkö hänet kappaleessa Le Moment Apres ei ole ollut aikaa Lowersin rohdosliikkeessä. Mutta, rakas ihminen! Venäläinen baletti yliopistossa vaivaa kroonillinen liikarasitus ha ha aina niin mainiosti valmistettua. Ei! ei ainoatakaan ihmistä täällä tänä iltana mitä Peter Quennelin runoja lukenut käännöksenä Oi hyvä Jumala! kun olen niin liikarasittunut että Kuulin toisen ha, ha, ha! Sano Margaretille: liika RASITtunut? Sano Margaretille MARgaretille —»)

— Ja keskustelemaan vieruskumppaninsa kanssa!

IV

Toiset ajat, toiset puheenaiheet!

Mistä olisikaan Margaretin ystävän, prinssin kaksoisolennon, vasemmanpuolisen pöytäkumppanini, ikäinen nuorukainen keskustellut kanssani menneinä aikoina? Otaksuttavasti reumatismistani ja niistä keinoista, joihin hänen äiti-parkansa turvautui lievittääkseen tuskiaan. Nimittäin siinä tapauksessa, jos hän oli hyväsydäminen poika. Jos hän ei olisi ollut, ei hän olisi puhunut mitään, kunnes olisi saanut jonkun tytön lepertelemään kanssansa. Mutta koska elämme tällä vuosisadalla, jolloin niin harvat äidit tietävät, mitä reumatismi on, ja jolloin maailma on keksinyt niin paljon uusia, heliseviä keskustelunaiheita, näytti tätä vaaleatukkaista, somakasvoista poikaa huvittavan, että edes joku nainen kuunteli hänen huomautuksiaan.

»Tiedättekö», uskoi hän minulle, »että minä en tule toimeen tyttöjen seurassa?»

»Onko minun uskottava sitä?»

»Se on totta, sen vakuutan. Tuntuu siltä kuin en tietäisi, mihin nykyajan tytöt kelpaavat.»

»Surullista heille!»

»Älkää laskeko pilaa! Olen tosissani. Toivoisin, ettei niin olisi», valitti prinssin jäljennös tai oikeammin tämä yksi hänen kuninkaallisen korkeutensa lukemattomista jäljennöksistä. On kansamme ansiota, että tällaisia urheilevia, poikamaisen vaaleaverisiä nuorukaisia vilisee näillä saarilla. »Minusta on kurjaa, että on mahdoton löytää kaunista tyttöä, joka olisi iloinen ja puoleensavetävä ja jolla myöskin olisi jotakin päässään. Ei kukaan kohtaamistani tytöistä harrasta mitään; he kyselevät Vain: 'Oletko ollut joissakin näytännöissä äskettäin?’ Ja: ’Mitä arvelet leningistäni?’He eivät koskaan lue muuta paitsi muotilehtiä. He eivät milloinkaan heilauta kättäänkään kenenkään hyväksi. — En tarkoita Margaretia; hän on tietysti ihastuttava tyttö», ehätti hän lisäämään, punastuen äkkiä. Otaksuin Margaretin tai Cynthian äskettäin nolanneen häntä ja hänen nykyaikaiseen tyttöön kohdistamansa arvostelun aiheutuneen siitä.

Nykyaikainen poika jatkoi: »He ovat niin lopullisen itsekkäitä. He eivät koskaan kuuntele, mitä mies sanoo —»

»Ahaa, sekö on vikana?»

»Ei, ei.» Hän naurahti ja punastui uudelleen. Hän oli aika vireä ja koko lailla huvittava. »Ajattelette syyksi vain sen, että miehet tahtovat aina puhua itsestään, että heillä pitää olla kuulijoita ja etteivät naiset suostu siihen; siinä muka kaikki. Vikana ei ole yksistään se. Tytöt arvelevat voivansa olla niin karkeita kuin haluavat. Siten on asia. Kerron esimerkin. Joku aika sitten olimme äitini ja minä järjestäneet päivällis- ja tanssikutsut kuudelle hengelle. Pöytä oli tilattu. Kutsuja oli äitini. Hän oli itse pyytänyt tyttöä; niin, hän tiesi minun erikoisesti toivovan sinne erästä tyttöä. Tyttö lupasi tulla Hän liikkuu paljon, hänen ympärillään on aina joukottain miehiä —»

(»Margaret», mietin, »siitä huolimatta, mitä hän sanoo».)

— Ja minusta olisi saattanut varsin hyvin käydä niin, että hän olisi ilmoittanut päivää tai paria aikaisemmin, jos hänelle olisi sattunut tarjoutumaan joku hauskempi tilaisuus. Hän ei ilmoittanut. Mutta samana päivänä, juuri kun olimme lähdössä — auto oli oven edustalla ja äitini veti vaippaa yllensä — kilisi puhelinkello. Miesääni kysyi: 'Onko rouva se ja se tavattavissa?' 'Kyllä.' 'Minun on ilmoitettava, ettei neiti'— kysymyksessäoleva tyttö — 'voi tulla seuraanne päivälliselle tänä iltana. Hyvästi!' — Niin jäi seinämme yhden tytön puutteeseen.»

(»Margaret», ajattelin)

»Kun soitin hänelle seuraavana päivänä, ei hän suinkaan pahoitellut tapausta, ei sinnepäinkään. Hän virkkoi yksinkertaisesti: ’Niin, herra se ja se tahtoi minut välttämättä mukaansa Dalyn uuteen näytäntöön. Minkäs sille voin?’Ei kirjelippua äidilleni; ei mitään. Kovasti teki mieleni menetellä tänä iltana samalla tavoin hänen kutsuunsa nähden», selitti prinssin jäljennös, siten täydelleen paljastaen olevansa loukkaantunut, mutta silti yhä edelleen orjamaisen kiintynyt tyttöön, joka oli kohdellut häntä sillä tavoin. »Eikö se teistäkin ole lopullisen karkeata?»

V

Tällä tavein arvosteltu tyttö istui pöydän toisella puolella punatukkaisen Ericin ja loordi Oddleyn välissä.

Nukkemainen nuorukainen osoitti sormellaan Margaretin kaulassa olevaa helminauhaa. En tiedä, mitä hän siitä sanoi. Kuulin Margaretin tympeäsointuisen vastauksen (niin: hän oli ollut sama lapsi, joka oli nauranut niin paljon, nauranut niin, että riemuisa, värähtelevä ääni oli kiirinyt ympäri huvilan ja pannut sen kajahtelemaan!)

… »Eikö se ole hävyttömän harmillista», virkkoi hän venytellen. »En jaksa käsittää mistä se johtuu. Jotkut niistä menettävät kiiltonsa tyyten. Ja katsokaahan tuota pientä, joka on nauhan päässä, soljen vieressä! Se on tulemaisillaan nokimustaksi.»

»Niinpä niin, jollet tahdo pestä kaulaasi —» naljaili Eric-poika. »Jollei nuori Margaret suvaitse pestä kaulaansa, niin mitä voi odottaa?»

Toiset ajat, toisenlaiset kohteliaisuudet.

Violet Verityn (tai sanokaamme Violetin äidin) aikaiset Ericit olisivat lausuneet jotakin rakastettavaa, jotakin siihen suuntaan, että kaikki helmet näyttävät himmeiltä sellaisella kaulalla. (»Mihin, armaani, vertaisin silmiäsi? Kristalli on sameata», valitti Elisabethin aikainen rakastaja.) Nämä uusyrjöläisen ajan kavaljeerit laskivat vähäsen liian kauan pilaa siitä, ettei Margaret taipunut pesemään kaulaansa.

»Eipä silti, että pesemätön kaula olisi pahaksi helmille. Päinvastoin: kerron teille siitä.» Nyt otti Cynthia Oddley puheenvuoron, ja kaikki kumartuivat eteenpäin kuuntelemaan, kun hän pakinoi: »Eräs näyttelijätär-ystävättäreni oli saanut ihmeen kauniita helmiä, mutta kuinka murheellista: hän on sellaisia ihmisiä, joille helmet eivät sovi. En tarkoita, ettei hän näytä hyvin hauskalta, kun hänellä on niitä kaulassaan; hän on tosiaankin haaveellisen kaunis. Teidän täytyy tutustua häneen. Hän näyttää Domerquelta, ja hänen ilmeensä on viehättävä, häijy. Vikana ei ole se, vaan se, että hänessä on jotakin, mikä pilaa helmet. Näin hänet tuonnottain; hänellä oli helmet kaulassaan, ja ne olivat ihanat… Huomautin: 'Kas vain! Sinähän väitit helmien muuttuvan kauheannäköisiksi pidettyäsi niitä jonkun aikaa, mutta nämä ovat suorastaan jumalalliset juuri nyt!' Hän vastasi: 'Niinpä kyllä, Cynthia; ne ovat juuri äsken olleet muokattavina.' 'Muokattavina'? kummastelin. 'Mitä tarkoitat?’ Ja hän kertoi, mitä hän niille teki. Hän tuntee perin kammottavan vanhan naisen, erään Hoxtonissa asuvan juutalaisakan, ja vie aina helmet hänelle. Tämä vanha, lihava, tuikea, likainen akka panee helminauhan lihavaan, rasvaiseen kaulaansa (joka otaksuttavasti on kokonaan hautautunut hänen leukojensa ja helyjensä sekaan) ja pitää niitä yhtä mittaa kolme päivää ja kolme yötä. Ja sitten ne saavat takaisin välkkeensä, joka kestää himmentymättömänä jonkun ajan. Ja kun ne taaskin tummenevat, vie tuttavani ne taaskin uudistettaviksi ja niin edelleen. Minähän voin ottaa selkoa velhosta, Peggy, ja sinä voit antaa hänen kiilloittaa omat helmesi.»

»Voi, Cynthia, onko minun se tehtävä? Minua inhoittaa helminauhani kastaminen hoxtonilaisessa nesteessä! Se on kammottavaa», valitti Margaret veltosti. »Mutta jotakin pontevaa on tehtävä. Se ei ole luulottelua, että nämä käyvät himmeiksi. Helmetkin ovat sairaita. Eikö totta, setä Tom?»

Tom-setä vastasi, nyökäten lyhyesti: »Varmasti. Helmissäkin on tauteja,
Margaret.»

Oliko vanhuksen äänessä kaksimielinen soinnahdus? Nurinkuriseen tapaansa Margaret piti Tom-sedästään. Arvasin, että hänestä oli tärkeätä, mitä setä ajatteli. Hän halusi sedän olevan yhtä mieltä kanssaan, mutta tivaisi, ettei hän ollut.

Minua vastapäätä istuva nuori herra Mount puuttui sitten puheeseen:
»Olen kuullut väitettävän, että helmisairauksien lääke on merivesi.
Eikö Italian kuningatar aikoinaan uskonut muutamia arvokkaita helmiä
Englannin laivaston huostaan, sillä aikaa kun ne olivat upotettuina —»

»Minä koetan lämmintä maitoa.» Margaretin pitkäveteiset sanat katkaisivat käskevästi hänen miellyttävä-äänisen lauseensa. »Monet ihmiset kehoittavat pesemään ne lämpimässä maidossa ja jättämään ne auringonpaisteeseen kuivumaan. Mutta nykyisinhän ei ole auringonpaistetta.»

»Eipä silti, että Margaret näkisi sitä, jos sitä olisikin! Ha, ha! Kuinka hän voisikaan, kun hän ei nouse makuulta, ennenkuin aurinko on mennyt mailleen?»

»Ole vaiti, Eric, aasi!» ärähti tyttö jyrkästi. »Koska eiliseen saakka olin vuoteessa ja —»

»Sinäkö vuoteessa?»

»Niin, juuri minä. Minussa oli kuumetta neljäkymmentä astetta» (eipä ihmekään, että hän oli minusta näyttänyt riutuneelta ja vanhentuneelta) »ja mielestäni suoritin ihailtavan rohkean näytteen, kun lainkaan nousin tänään makuulta enkä hajoittanut seuraamme. En usko, että kukaan teistä olisi sitä tehnyt; vai olisivatko he, Violet?»

»Eikä sinunkaan olisi pitänyt sitä tehdä», valitti rouva Verity surkeasti. »Sinun olisi oikeastaan pitänyt pysyä vuoteessa vielä —»

»Oi vuoteessa!» tuskitteli Margaret. »Vuode on kammottava muulloin paitsi aamuisin! Kaikkina muina aikoina se ikävystyttää minua niin, että nyyhkytän tuskissani kyynelettömin silmin. Mutta totisesti, hyvät ihmiset! Aiommeko jäädä iäksi tähän kummitusravintolaan?… Miksi ei tarjoilija tuo kahvia? Odds, miksi et komenna häntä?… Sinä olet auttamattoman leväperäinen palvelusväkeä kohtaan, Odds… Niin, tietysti tahdon likööriä. Tarvitsen sitä tuiki kipeästi. Ja tahdonkin hyvän ryypyn päästäkseni reippaammaksi…»

»Miksi heidän kaikkien pitää juoda kuin pesusieni?» kysyi setä Tom minulta sotto voce. »Eikö heillä muutoin ole kylliksi elinvoimia pysyäkseen vireessä? Minun aikoinani oli nuorten seuroissa aina hauskaa pakinaa ja naurua, hupaista pilailua ja pursuavaa hilpeyttä. Ja vain mietoja juomia, ainakin tyttöjä varten! He olivat perin iloisia, vaikka nauttivatkin vain limonaadia, teetä ja kahvia, pikarillisen punaviiniä. Nykyisin… nuorten seuroissa… Mutta nyt ovat cocktail ja liköörit muodissa. Näyttää siltä, etteivät he pysty nielemään mitään, jolleivät saa myöskin ryyppyä. Eivät nuorimmatkaan koko tästä joukosta! Minkähän tähden?»

»Lorua, Vi. Sinä olet raittiuskiihkoilija», torui Margaret äitiään. »Niin, sinä olet. Raittiuskiihkoilija ja ruoka-intoilija. Jätä silleen… tahdon oikein hyvän. Käske hänen tuoda, Odds! Kaksi vihreätä chartreusea, yksi benedictineä, seitsemän Grand Mamieria, yksi cointreauxia; sinulle kai tavallinen annoksesi, Cynthia?»

»Eikö sinulle mitään, Vi? Eikä sinulle? No niin; siinä se. Ja iso, oikein hyvä neidille…»

VI

»Ja nyt reipastautukaa taivaan tähden ja joutukaa liikkeelle», komensi
Margaret vieraitaan, »jos meidän on lainkaan mieli tanssia».

Myöskin »Ritzissä» oli tanssia, ihanaa soittoa, hyvä lattia. Mutta muoti on tyranni! Marssiessamme peräkkäin ulos ravintolasta oli pitkän käytävän vasemmalla puolella oleva tanssisali melkein tyhjä. Margaret oli vaatinut, että lähdettäisiin »Berkeleyhin». Siellä olisi väkeä ahdinkoon saakka, mutta mitäpä siitä. »Kaikki» olisivat tänä iltana Piccadillyn toisella puolen ison, valkean »Berkeleyn» ruusuisen tulipunaisten verhojen takana.

Senvuoksi kannatti hyvin maksaa ne viisitoista shillingiä hengestä, jotka neiti Verity suorittaisi vieraistaan.

Tunkeutuessamme kermanväriseksi maalattuun eteishalliin, jota valaisivat lukuisat kristallikruunut, loi Cynthia Oddley veljeensä käskevän silmäyksen ja virkkoi nopeasti: »Claude.»

Nuori mies meni nöyrästi hänen luokseen. He keskustelivat jupisten keskenään.

Taaskaan en erottanut heidän puheistaan muuta kuin sanan »myöhemmin», ja taaskin heräsi minussa ikäviä aavistuksia heidän suunnitelmaansa nähden.

IV luku

Tanssit »Berkleyssä»

I

Toiset ajat, toiset tanssit.

Mutta niitä on kuvailtu niin kovin usein. Kerrankin teitä säästetään kuulemasta valitusvirttä. »Samalla kun kaikki muu on kiihtynyt ja vilkastunut, on tanssin vauhti hidastunut … Eivät ainoatkaan tuollaisen hälyisen neekeritanssin sävelet vedä lähimainkaan vertoja armaiden entisaikojen kaihoisalle kolmitahtiselle valssille» (niiden aikojen, jolloin valittajat itse olivat nykyaikaisia nuoria). Mainittakoon vain lyhyesti, että »nykyajan tytöt eivät kykene uneksimaankaan, minkälainen nautinto oli tanssia neljätoista tai viisitoista sellaista valssia käsittävä ohjelma alusta loppuun saakka tai miltä tuntui, kun sellaisen tanssittajan voimakas käsivarsi, jollaisia nykypäivinä on suorastaan mahdoton nähdä, kohotti tytön lansieerikatrillissa lattialta ilmaan, pyöritti häntä ympäri kuten lelua ja sitten jälleen salli hänen laskeutua, niin että hän tuli lattialle keveästi kuin virran välkkyvälle kalvolle pudonnut kukkanen… Näissä vastenmielisissä tungoksissa ei ole tilaa millekään sellaiselle… Nykyajan tanssisalissa ei ole liikunnon runoutta… Voi, tanssiminen ei ole nykypäivinä tanssimista. Nyt tanssittaessa vain ratkaistaan jaloilla mittaus- ja laskuopillisia tehtäviä.» Niin menneiden päivien päämurehtijat…

No niin, on helpompi pitää nykyaikaista nuorta huonompana kuin myöntää, ettei arvostelija itse enää ole nykyaikainen eikä nuori. Kun ilmaantuu uusia huvittelu-, leikki-, musiikki-, taide- ja haaveilusuuntia, ollaan aina helposti taipuvaisia väittämään, että »vanha on parempi», mutta ajan virtausten tasalla pysyminen on vaikeampaa kuin arvosteleminen.

Joka tapauksessa oli seniltainen tanssiminen piloilla liikatungoksen tähden. Vain mahdollisimman pienin, varovaisin askelin saattoivat tanssijat lainkaan kiertää salia. Poljettiin toisten kengille. Olkapäitä kahnattiin vastakkain. Silkkiharsoiset vyöt rutistuivat. Erään toisen tytön hiuskoristus sotkeutui Margaretin kultavanteeseen, sfinksimäiseen päähineeseen, ja kului minuutteja, ennen kuin ne saatiin selvitetyksi erilleen.

Setä Tom istui takakenossa ja tähysti jonkun verran huolestuneen näköisten ihmisten hitaasti aaltoilevaa tungosta. Ääneen hän virkkoi: »Teidän sietäisi nähdä argentinalaisia tangontanssi joita. Ihailtavia.» Hän katsoi taaskin edessään liikkuvia englantilaisia poikia ja tyttöjä, ja tuikkivista silmistä lähti melkein kuuluvana sana: »Aloittelijoita.»

(Kaikkien noiden näköpiirissä olevien englantilaisten poikien ja tyttöjen maineen osittainen luhistuminen.)

II

Vielä toinen hyinen tuulahdus: tyttöjä oli ainoastaan kaksi, kun taas nuoria miehiä oli kokonainen joukkue.

Toiset ajat, toiset suhteet.

Niihin aikoihin, jolloin Violet Verity joutui seuraelämään, oli Lontoossa kutsujen järjestäjättärien unelmana saada »tanssiaisiin enemmän miehiä kuin naisia». Aina liian paljon tyttöjä! (Muuan sukkela amerikkalainen leikinlaskija on esittänyt lyhyen puhelun, jonka tarkoituksena on kuvata englantilaista seuraelämää: Kuinka voit, Molly? Kuinka voit, Diana? Kuinka voit, Grace? Kuinka voit, Lily? Kuinka voit, Pam? Kuinka voit, Enid? MISSÄ ON VELJESI?) Tavallisesti oli rivittäin tanssittamattomia »seinäkukkasia». Mutta niin ei täällä. Ei nyt. Minkä tähden? Liiallista huolenpitoa. Tytöt eivät suostu lähtemään tanssiaisiin, jollei heillä ole tanssitoveria tai jolleivät he tiedä, että tanssittajia varataan. Toisaalta nuoret miehet häärivät soiton alkaessa samoin kuin mehiläiset taotun kattilan kilistessä. Otaksuttavasti he esivanhemmilta perityn vaiston nojalla päättelevät, että tyttöjä täytyy olla saatavissa yllin kyllin. Olkoonpa sen laita miten tahansa, nämä henkivartiostoon kuuluvat, perin edustavat nuoret tanssijat tyytyivät vuorotellen istumaan Margaretin ja Cynthian tanssiessa.

Margaretin äiti (joka ei ollut tanssinut pyörähdeltyään viimeisen valssin Jackin kanssa) huomautti hänen vieressään istuvalle ja vuoroaan odottelevalle herra Mountille: »Kovin ikävää, ettei morsiamenne voinut saapua! Hän olisi ollut yksi tyttö lisää!»

»Se on tuskin kohtelias tapa mainita naista seurueen jäsenenä, Violet!» pisti Tom-setä väliin vilkuttaen ilkamoivasti silmiään.

Tällöin kutsujemme emännän äiti punehtui niin, että se muistutti
Margaretin äkillistä, eloisaa, lapsellista punehtumista, ja herra
Mount jupisi jotakin kohteliasta siitä, että hänen morsiamensa toivoi
kohtaavansa rouva Verityn myöhemmin.

Nyt olin oivaltanut, minkä tähden herra Mount oli »erilainen».

Hänen nykyajan-kumppaninsa olisivat mahdollisesti olleet ymmällä, jollei heillä olisi ollut totuttua jazzisivistyksen taustaa. Mutta herra Mountin ei saattanut ajatella joutuvan ymmälle missään. Hänen soman tumman päänsä ja vaaleaveriset, älykkäät kasvonsa saattoi perin hyvin kuvitella mitä upeimman sotilaallisen juhlapuvun yhteydessä. Työssä kulunut ja tahrainen lämmittäjän asu olisi näyttänyt yhtä sopivalta hänen kookkaan, miellyttävän vartalonsa verhona. Kaikissa erilaisissa ammateissa ja oloissa, jotka kuvastuvat erilaisista pukimista, olisi Mount aina ollut »kotonaan».

Tarkkailin, kun hän tanssi (erikoisen hyvin) neiti Oddleyn kanssa. Hän muistutti niitä taiteellisia mustepiirroksia, joilla Denis Bradley koristaa ilmoituksiaan. Päivällispöydässä hän oli kyllin puhelias, vaikka hänen puheensa tekivätkin samanlaisen vaikutuksen kuin japanilaisen päivänvarjon kirjailut, joiden tarkoituksena on salata varjon kantajan silmien väriä. Naisten on usein tapana puhella sillä tavoin seuraelämässä. Miesten virallinen puhetapa, kun he eivät tahdo ilmaista ajatuksiaan, ei muistuta niin paljon somaa päivänvarjoa kuin tummaa, märkää sateenvarjoa, jonka kaaret pyrkivät pistämään toisten ihmisten silmiin. Mount ei ollut hajamielinen sillä tavoin, että olisi jättänyt sanojen tavuja lausumatta tai tuijottanut lasimaisin silmin eteensä, mikä osoittaa, että ihmisen koko olemus ruumista lukuunottamatta on kaukana, hyvin kaukana. Mutta, niin — hän pysytteli takalistolla.

III

Pian huomasin olevani tanssimassa prinssin kaksoisolennon, murheen jäytämän nuorukaisen, kanssa.

Nyt hän syytti nykyajan tyttöä vieläkin katkerammin.

»Kaikki heitä ikävystyttää», valitti hän. »Ikävystyneitä kotona. Ikävystyneitä ulkosalla. Alan vähitellen käsittää, minkätähden niin monet nuorukaiset pyrkivät» — tässä hän silminnähtävästi suoritti mielessään nopean laskelman ja lausui julki vastauksen — »itseään vanhempien naisten seuraan. Tytöt ihmettelevät sen syytä. Niinpä niin, sehän se on. Miehet tahtovat vieläkin, että nainen on nainen eikä pelkkä nukke, joka hieroo punaista vahaa huuliinsa ja jota kammottaa ajatus —»

»Mikä ajatus?»

»Että se taaskin hangataan pois, otaksuttavasti. Tiedättekö, ihan avoimesti puhuen, nämä tytöt ovat ruumiillisesti kylmiä. He ovat kylmiä kuin lampaanliha.»

»No, no, älkäähän toki!»

»Niin he ovat. He eivät ikimaailmassa kaipaa miestä muutoin kuin seurakseen. Tiedättekö, he kammoavat kihlautumista. Takertuvat johonkin mieheen saadakseen etuja. Se on ihan toivotonta», jatkui moittiminen. »Kaikessa on kysymys rahasta. Kaikessa. Jos he sattumoisin saavat käsiinsä jonkun siksi varakkaan, että heidän kannattaa mennä avioliittoon hänen kanssaan, niin he suorastaan jäätyvät häneen kiinni ikäänkuin vääjäämätön kuolema, vaikkapa hän olisikin surkea kuin syyhyinen rotta tai kyllin vanha ollakseen heidän isänsä. Mutta tulimmainen, miten he sittenkin kiemurtelevat — jollette loukkaannu siitä, että käytän asioista niiden oikeita nimityksiä — kuinka tyystin he torjuvat kaikki ajatukset lapsista! Ja niitähän äitini nuorena ollessaan kovin hartaasti toivoi, kuten luulen», lisäsi hän, ja hänen nuori äänensä laskeutui sanatulvan sävelestä kaihoisan hiljaiseksi. »Nämä tytöt — tiedättekö, mitä he sanovat lapsista? He sanovat: 'Jumala niistä varjelkoon!' Eikä siinä kyllin, vaan he tarkoittavat sitä. Eikö teidänkin mielestänne jotakin ole perinjuurisesti vinossa?»

Vastasin: »Sallikaahan minun kertoa teille eräästä tuntemastani tytöstä — sodanaikaisesta tytöstä. Hän ei ollut tätä viimeistä satoa, mutta silti koko lailla uudenaikainen. Hänkään ei tahtonut ajatellakaan lapsia. Hän sanoi minulle: 'Kuvittelehan, että pitäisi kestää sellaista! Sellaiset kammottavat kuukaudet! Luopua kaikesta — tanssista, ratsastuksesta, seurustelusta; menettää vartalonsa muoto, ei koskaan kyetä pukemaan yllensä säädyllistä leninkiä, näyttää liian — liian sanoinkuvaamattomalta! Ja kaiken sen jälkeen, kaiken sen kruunuksi saada — mitä? — ei helminauhaa (kuten se ansaitsisi), ei timanttikorua, ei edes kilpikonnankuorista valmistettua pukeutumisrasiaa! Ei! Vaan saada siivoton, parkuva, märkä, inhoittava lapsi! Vain se.’»

(Toiset ajat, toiset puheenaiheet, totisesti.)

»Juuri niin», ehätti väärä Walesin prinssi vakuuttamaan, »juuri sitä minäkin tarkoitin. Kaikki samanlaisia nämä nykyajan tytöt. Vailla kaikkia naisille sopivia vaistoja. Mihin he päätyvät?»

»Se tyttö, josta puhuin», kerroin hänelle tanssin juuri päättyessä, »vietti hilpeät häät ja sai kaksi lasta. Ne olivat komeita pikku poikia. Hän on sieluineen kiintynyt niihin. Teidän sijassanne en olisi niin kovin huolissani nykyajan tyttöjen vaistoista!» Yhtäkaikki en ollut erikoisen varma siitä, että tämän tyttöystäväni tarina toistuisi Margaret Verityyn nähden.

Tuolla hän tanssi foxtrottia yllään nykyaikainen muunnos tuon egyptiläisen keimailijattaren hepenistä, jonka kauneuteen aika ei pystynyt ja jota tavat eivät jaksaneet tehdä vanhanaikaiseksi… Mikä asu olisi voinut näyttää vähemmän sopivalta tälle lakastuvalle lapselle?

Silmäilin hänen sfinksiä jäljittelevää päätään muiden päitten välitse tanssijoiden kiertäessä ohitseni hehkuvien lamppujen himmennetyssä valossa. Silmäilin hänen kasvojaan. Ne olivat ilmeettömät kuin naamari ja ikäänkuin maalatut! Mutta niiden teennäisyys ei ollut pahin seikka. Tahmea huulipuna, paksu ihojauhe-kerros, kulmakarvojen mustat maalikokkareet ja hyasintinsininen voide silmäluomissa olisivat niin nuorella tytöllä saattaneet näyttää sukkelalta naamiolta, jos ne olisivat koristaneet pyöreäposkisia, silkkihipiäisiä ja iloisia kasvoja. Mutta maalauksesta ja kaunistavasta valaistuksesta huolimatta näkyi, että Margaretin piirteet olivat vääntyneet, kellertävät ja jännittyneet. Ja, mikä pahempi, hän oli ikävystynyt. Huvitusten tavoitteluako? Se tavoittelu oli kylläkin paikallaan, mutta mikä huvitus tekisi hänet hilpeäksi? Missä hänelle sopiva pursuava iloisuus? Kun hän kerran tanssi ohitseni, kuului hänen naurunsa soiton seasta. Se kimeä hilpeyden tuulahdus ei kuvastunut hänen silmistään. Ärtyneinä hänen pienet, soikeat kasvonsa vilahtivat milloin minkin ihailijan olkapään takaa, milloin Clauden, milloin Ericin, Pisaraan, Tyngän, Prinssin… ihailijoiden, joista yhden tai useamman tai kaikkien seurassa tämä tyttö vietti aikansa päivät pääksytysten ilman vanhemman valvontaa!

Toiset ajat, toisenlainen valvonta.

IV

Kuinka lohikäärmemäisen ankaraa nuorten tyttöjen valvonta aikoinaan olikaan! Tunnettu huimapäinen seikkailija sir Richard Burton piirsi vapisevin käsin liidulla seinään sellaisen tytön luettavaksi, jolle hän ei vielä ollut esitelty, mutta josta oli tuleva hänen elämänsä määräävä tekijä, kysymyksen: »Saanko puhutella Teitä?» Hänen Isabelinsa (joka jo oli valmis seuraamaan häntä kautta koko Aasian) ei tohtinut vielä rikkoa perinnäistapoja vastaan. Vuorostaan hän tarttui liituun. »Ette; äiti ei pitäisi siitä.» Myöhemmin heidän yhteinen elämänsä oli maailman romanttisimpia.

Isabelin äiti pelkäsi sukupuolen pakanallista vaikutusta kuten tulta, sähköä, tulvia — voimia, jotka tuhoavat mantereita, joskin ne palvelevat koteja. Rajoitukset eivät olleet turhan vuoksi. Nykyisin ne rajoitukset muistuttavat roomalaisten patorakennusta, joka on lähes kilometrin päässä rannasta, kaukana nousuveden ulottuvilta. Jotakuinkin jokainen nuorukainen voi (jos tahtoo) järjestää niin, että voi tutustua melkein kehen hyvänsä oman yhteiskuntaluokkansa tyttöön. Melkein kaikki tytöt seurustelevat oman mielensä mukaan miesystävien kanssa miltei mihin vuorokauden aikaan tahansa.

Nuoret tahtovat olla nuoria, sanovat he; nuoret ovat aina olleet samanlaisia — mutta heitä ympäröivät olosuhteet eivät enää ole samanlaiset. Victoriankin hallitusaikana sykki kapinallisia sydämiä, mutta silloin ei ollut sivuvaunuja. Sivuvaunut, yökerhot ja huvit ovat vaikuttaneet nuorten alituista kiistaa nostattaneeseen elämään. Nykyisin he lukevat mitä haluavat, pöyristyttäviä romaaneja ja vertahyydyttäviä tosikertomuksia (jotka kummatkin lastemme lapsenlapsista jo tuntunevat uskomattoman värittömiltä). Nykypäivinä he keskustelevat keskenään pahamaineisesta Freudista ja mistä sukupuolikysymyksistä hyvänsä. Vieretysten he istuvat katselemassa restauratioajalta kaivettuja tai Keski-Euroopan imeliä näytelmäkappaleita. He tanssivat lakkaamatta, ja jollei heillä silloin olekaan posket vastakkain, niin se johtuu yksinomaan siitä, ettei se enää ole nopeasti vaihtuvan muodin mukaista. Leikkiä ja työntekoa he tuskin erottavat toisistaan. Kukaan ei näe vaaraa… Eihän tosin vanha vaara (nimittäin se, että jos poika ja tyttö joutuvat olemaan yhdessä, heissä helposti äkkiä leimahtaa kaikki esteet särkevä intohimo) uhkaakaan Margaretin oloissa elävää tyttöä.

Toiset ajat, toiset vaarat.

* * * * *

Tähän kohtaan sopii kertomus, jonka paljoa myöhemmin kuulin setä
Tomilta.

Hän kertoi: »Kahdesta Pohjois-Englannin kylästä, joiden lävitse kerran kuljin, on aika merkillinen tarina. Ne olivat toistensa kohdalla kahden puolen vaarallisen vuolasta virtaa. Toinen niistä oli kuuluisa kauniista tytöistään. Kun vastaisella rannalla olevan kylän nuoret miehet aikoivat lähteä heitä mielistelemään, oli heidän kierrettävänä noin seitsemän tai kahdeksan kilometriä. Kesäisin he joskus uivat joen poikki. Joka tapauksessa solmittiin kylien kesken aina lukuisasti avioliittoja. Nuorukainen tai parikin oli hukkunut tulva-aikana. Joku hyväntekijä oli jälkisäädöksessään määrännyt rahaerän, jolla olisi rakennettava hyvä, vankka kivisiltä virran poikki. Tämä määräys toteutettiin. Nyt on siellä silta. Mutta sitten tulee jutun merkillinen osa. Naapurikylien nuorten kesken ei enää solmittu avioliittoja. Kylät olivat liian lähellä toisiaan: nuorukaiset menivät etsimään armaita muualta.»

Palatkaamme Margaretiin ja hänen nuorukaisiinsa. Jonkun tytön sydämessä olisi joku viimemainituista viikkojen vieriessä varmastikin herättänyt jonkinlaisia hellempiä lähemmyyden tunteita. Eräät tytöt olisivat pitäneet miellyttävinä Ericin punaista tukkaa ja hauskan hyväntahtoista »haukuskelua». Toiset olisivat »pihkaantuneet» perintöprinssin kaksoisolentoon. Muutamiin olisi tehonnut myöskin Clauden jalosukuinen nukkemaisuus.

Mutta — näistä nuorista miehistä ei yksikään itse asiassa »merkinnyt» heidän nuorelle kuningattarelleen sen enempää kuin tarjoilija tai saksofoninsoittaja. Hänellä »täytyi olla» tämä liehakoiva henkivartiosto aivan samoin kuin hänellä »täytyi olla» Rolls-autonsa, eloisa Cynthia, Hill-kadun asuntonsa, tuhansien värikylläisten, vaihtuvien elämysten suoma kiihoitus. Kaikki nämä keinotekoiset apuneuvot tarvittiin antamaan Margaret Veritylle heikko kajastus siitä hurmaavasta värähdyksestä, joka kiitää terveemmän tytön olemuksen lävitse, kun nuori rakastaja, johon hän alkeellisella tavallaan on kiintynyt, tarttuu hänen käteensä viedäkseen hänet tanssiin.

Nyt oli poikien puheenaiheena The Kitten on the Keys.

»— Opettajani sanoi mies sellainen tyttö kuin se, jota tanssittelin Sandhurt Etonissa taaskin alkoi tuntua kuolemanraukeus. Tuntui samanlaiselta kuin »jos» kappaleessa »Jos talvi tulee», kun olin viimeksi pänttäämässä minä hyvä Jumala toivon minä kun pänttäsin päähäni takaisin Oxfordiin huomenna riippuu kumppanista sinä —»

Saattoiko kaikki johtua siitä, että he olivat niin nuoria? Jäikö mies varjoon leikkitoverin rinnalla? Mitenkähän kävisi, jos Margaret joutuisi tekemisiin itseään vanhemman, mutta vielä nuoren miehen kanssa, jolla olisi miellyttävä luonne ja samalla koko sukupuolen viehätysvoima?

V

Häntä lähestyi Mount. Silloin välähti mieleeni ajatus, että Margaretille tekisi hyvää, jos hän rakastuisi tähän nuoreen mieheen, joka oli kihloissa, saavuttamattomissa. Mitäpä siitä? Jos Mount voisi saada hänet tuntemaan jotakin — vaikkapa onnettomuuttakin — niin siitä koituisi hyvää… Epäilenpä, paniko Margaret sinä iltana merkille, oliko hän tumma vaiko vaalea.

Mount kääntyi hänen puoleensa, hymyillen perin hauskaan tapaansa.

»Aiomme poistua», virkkoi mies pahoittelevasti. Niin kookkaaksi mieheksi hänellä oli erittäin vieno ja lempeä ääni. »Olisin niin kovin mielelläni halunnut tanssia kanssanne, neiti Verity, mutta olette joka kerta ehtinyt lupautua tanssimaan jonkun toisen kanssa, ja nyt lähdemme, enkä minä saa enää tilaisuutta!»

Margaret käänsi kaunista, pientä, sfinksiasuista päätään, vilkaisten kulmikkaan olkansa ylitse, ennen kuin asteli edelleen käsivarsi Cynthian kainalossa. Margaretin vastaus ei näyttänyt saavan nuorta miestä hämille. Minusta se tuntui samanlaiselta kuin olisi kylmää vettä viskattu vasten kasvoja.

Hän vastasi venytellen: »Niinkö? Se on teidän vahinkonne, eikö olekin?» Sitten hän käveli edelleen. Yhtä karkea kuin sairaloinenkin; mitä voi Margaretista toivoa, mitä?

VI

Katseeni osui Tom-sedän kirkkaaseen merirosvon silmään.

Hän kohotti toisen silmänsä sammalmaisia kulmakarvoja. Sitten oli hänellä ja minulla vähäinen, muistettava välikeskustelu. Ovella oli kuhiseva tungos, ja meidän oli odotettava. Siinä seisoessamme hän huomautti matalalla, hiljaisella äänellä, niin että vain minä kuulin: »Nuori ystäväni oli täysin oikeassa puhuessaan sairaiden helmien parantamisesta. Suolainen vesi! Se parantaa tummuvan helmen. Merimatka», lisäsi Tom-setä, kun ahdinko vihdoin harveni niin paljon, että voimme edetä etsimään päällysvaatteitamme. »Merimatka ja sitten —»

»Sitten?»

»Sitten vuosi autiolla saarella.»

Minusta näytti olevan kovin vähä toiveita, että hänen lääkemääräyksensä voitaisiin toteuttaa. Autio saari? Tuo tyttö?

Kuuden viikon kuluttua se tyttö oli saarellaan.

Kuvitelkaahan vain hetkinenkin mielessänne sellaista vastakkaisuutta! Täyteen sullottujen, meluisten huoneiden asemasta — laaja, rauhallinen ulappa, aalloilla välkkyvä päivänpaiste, keskivälissä kellanruskea hietikko, etualalla kallioita, vihreä, villi kasvullisuus, punaisina tähtinä loistavat kaktuksenkukat!

Ihmisille, ruualle, liikalämmölle ja hajuvesillä tuoksutetuille vaatteille lemuavan ilman asemasta — raikas, mutta leuto merituuli. Hermostuneen, maalatun, nukkemaisen, nuorten miesten ympäröimän tytön sijasta — avopäinen, paljasjalkainen, karkeaan, repalaiseen hameeseen ja miesten siniseen vihanuttuun puettu tyttö juoksemassa vedenrajassa syli täynnä ajopuita ja kasvot säteillen elämänintoa.

Tämä seikkailu tuli lähemmäksi, yhä lähemmäksi, kiinalaisen kellon hiljaa naksuttaessa Verityjen Lontoon-asunnon seurusteluhuoneessa ja laineiden hilpeästi vieriessä tuon saaren hiekkarannalle…

Mutta palatkaamme siihen iltaan, jolloin syötiin päivällistä »Ritzissä», tanssittiin »Berkeleyssä» ja Oddleyt suunnittelivat »myöhempää».

VII

Perästäpäin minulle selostettiin heidän suunnitelmansa.

Sen mukaan Margaret oli vietävä erään Cynthian ystävättären Chelseassa sijaitsevaan atelieriin. Olin kuullut tästä ystävättärestä ja nähnyt hänen valokuviaan Bystanderissa. Sinä talvena hän antautui vahamuovailun alalle, samalla veistäen puusta ja maalaten päitä (joissa oli valkea iho, vihreät huulet, isot, siniset silmät ja vihreät ripset), eriskummaisia tekeleitä, jotka myöhemmin myytiin hattutelineiksi näyttämään uusimpia keksintöjä jonkun ulkomaalaisen muotiliikkeen boutique fantasquessa. Tämä eriskummaisuuden harrastelija oli sukkela olento, ja häntä suosivat monet seurapiirien ryhmät. Mutta hänellä oli sellaisia helmapuuhia, jotka jättävät jälkiä. Hänen silmissään oli omituinen ilme, hänen ihonsa oli lyijynvärinen, hänen kyntensä olivat joskus mahdottomat, ja hän nytkähteli hermostuneesti, mitkä kaikki ovat paljastavia merkkejä lääkärin silmissä. Hän oli senlaatuisia naisia, joiden naiskammioissa sanotaan olevan hirvittävän vaikeita hierottaviksi likimainkaan otaksutun raikkaan näköisiksi. Niin, hänellä oli helmapuuhia! Hän kokeilla tuherteli monenlaisilla kiihoitusaineilla. Hän oli hankkinut ooppiumipiipun. Hän liuotti aspiriinia johonkin omaan keittämäänsä sekoitukseen. Hän joi »Coca liqueuria», huumausainetta, jota tiedemiehet eivät vielä olleet tuominneet vaaralliseksi… Hän nuuhki eetteriä… Futuristisesti koristellussa atelierissaan hänellä oli pieniä kätköpaikkoja selvemmin epäilyttäviä aineita varten — pieniä rasioita sitä jauhetta, joka näyttää samanlaiselta kuin karkea sokerijauho. Lienette nähnyt sitä hammaslääkärinne luona.

Tähän atelieriin oli veistotaiteilijatar pyytänyt Cynthia Oddleytä tuomaan »sen hyvin sievän tytön, joka niin innokkaasti halusi koetella kokaiinia vain yhden kerran» nähdäkseen, »oliko se tosiaankin niin hauskaa kuin jotkut ihmiset väittivät».

Se tyttö oli Margaret Verity.

Häntä aiottiin neuvoa etsimään huvitusta, joka oli kadonnut hänen jokapäiväisestä elämästään, keinotekoisten haavekuvien maailmasta (kuten monet muut sitä etsivät).

En tiedä, kuinka tarkoin Claude Oddley oli selvillä siitä, mitä »myöhemmin» atelierissa suoritettavaan seurusteluun sisältyi. En usko hänen tienneen siitä paljoa. Hän oli pojaksi hempeäsydäminen hupakko, kokonaan valppaan, tietoisen eloisan sisarensa talutusnuorassa. Cynthia oli järjestänyt kaikki… Hän oli järjestänyt kaikki yksityiskohdat viedäkseen Margaretin mukaansa tanssiaisten loputtua.

VIII

»Mihin Margaret nyt aikoo tuon jalon loordin ja hänen sisarensa seurassa?» huomautti Tom-setä matalasti kuiskaten. »Miksi hän lähtee ajamaan heidän saattamanaan eikä tule kotiin autossa?»

»Missä ne tytöt ovat?» virkkoi Margaretin äiti, silmäillen huolestuneena ympärilleen. »Kello on lähes kolme. Emmekö kaikki ole valmiit poistumaan? Missä on Margaret? Hän oli täällä vaippa yllään minuutti sitten. Menikö hän takaisin? Missä on Cynthia?»

Samassa riensi Cynthia Oddley hyvin pelästyneen näköisenä yksin ulos pukuhuoneesta.

V luku

Muodinmukaista armastelua

I

Cynthian suunnitelma oli mennyt myttyyn.

Juuri kun Margaret turkisvaippa egyptiläisen pukunsa verhona oli pujahtanut pukeutumishuoneeseen liittyäkseen ystävättärensä seuraan ja astunut lähelle peiliä, oli huulipuikko kirvonnut hänen sormistaan ja pudonnut kalisten tuolin reunaan ulottuvalle kullatulle koristukselle. Margaretin ja hänen kuvansa välissä leijaili sumua. Hän ehti vain huudahtaa: »Cynthia! Minä — minä voin surkean huonosti —»

Noustuaan liian aikaisin liikkeelle influensakohtauksen jälkeen oli hän nyt uudistuneen taudin kourissa.

Niin siis oli asia, eikä se ollutkaan paha, jos ajatellaan toista mahdollisuutta…

Näin ollen oli Margaret vietävä kotiin, heti hankittava sairaanhoitajatar ja kutsuttava Harley-kadulta lääkäri, joka määräsi hänet vuoteeseen seuraavaksi viikoksi.

II

Mikä koettelemusten viikko rouva Veritylle!

Kärtyisenä kuin vuoteeseen pakotettu täysikasvuinen mies Margaret valitti, että harjaantunut hoitajatar häntä vaivasi. Senvuoksi hoiti äiti häntä. Kolmen päivän aikana, jolloin potilaan ruumiinlämpö oli korkea, eivät kellot lakanneet hetkeksikään kilisemästä talossa eivätkä nuoret miehet polkemasta pehmeään huoneeseen vieviä portaita.

Sitten Hill-kadun korkeapalkkainen palveluskunta napisi äänekkäämmin kuin Israelin lapset erämaassa. Rouva Verity-parka ei ollut milloinkaan kyennyt pitämään puoliaan palvelusväelle. Ja palvelijat tiesivät sen yhtä erehtymättömästi kuin lapset tietävät, kelle he saavat olla nenäkkäitä. Keittäjätär lähetti hänelle valitteluja: hän ei muka tiennyt, että hänet oli palkattu valmistamaan niin monta ylimääräistä ateriaa päivässä; hän pyysi tietoa kuinka monta henkilöä tulisi päivällisille, koska hänen itsensä oli mahdoton sitä tietää ja keittiöpalvelijattarella oli vapaa-ilta kaiken lisäksi. Benson, sfinksi, sanoutui juhlallisesti irti toimestaan. Hänen esimerkkiään noudattivat sisäkkö ja tämän apulainen. Siivoojatar liikkui käytävissä ja itki harmistuneena sellaisissa paikoissa, joissa siivoojattaren ei pitäisi oleksia. Heidän kaikkien keskellä rouva Verity oli avuttomana, kunnes setä Tom saapui ja palautti kurin — jossakin määrin.

»Olen synnynnäinen välittäjä», kehui hän minulle. »Palveluskunnan olen taltuttanut. Oddleyn perheeseen nähden olen voimaton toistaiseksi.»

Nuori loordi Oddley poistui Verityjen ovelta vain kiiruhtaakseen juoksujalkaa kerhoonsa ja uudelleen kyselläkseen puhelimitse tietoja. Hänen sisarensa liittäytyi Verityjen talouteen tiukemmin kuin hän liitti päiväsaikaan käyttämänsä värillisen monokkelin silmäänsä.

Cynthia vaati, että hän saisi tavata Margaretia. Jos Margaret nukkui, niin Cynthia saattoi odottaa. Hänen täytyi ehdottomasti saada puhua Margaretille. Hänellä oli tärkeätä asiaa; niin, asiaa. Margaret tiesi siitä. Jospa Cynthia voisi saada hieman puolista! Vain wiskyä ja soodaa ja kaviaarivoileivän tai mitä hyvänsä. Pian Margaret oli kyllin voimissaan kohottaakseen laihaa, nuorta, oranssinvärisellä satiinivuorilla varustettuun, mustaan silkkipyjamaan puettua vartaloaan, virnistelläkseen lääkkeille ja vaatiakseen täytekynää, jotakin, mihin voisi kirjoittaa, ja maksuosoituslehtiötään…

Niin, missä oli Margaretin maksuosoituslehtiö? Niin, oli välttämätöntä kirjoittaa maksuosoitus juuri nyt. Se oli kiireellinen. Ei toki pitänyt väitellä, vaan etsiä hänen lehtiönsä. Missäkö? Niinpä niin, se oli etsittävä. Se oli ehkä sitruunavihreän vaatekasan alla tuolla toisessa lippaassa. Eikö? Voi kirottua. Tai kenties se oli Cynthian ranskalaisen kirjan, A l'Ombre des jeunes filles en fleursin, välissä. Eikö? Sitten tuon turkiskasan ja hattukotelon alla vaatekaapin päällä. Eikö sielläkään? Järjetöntä! Sen täytyi olla jossakin! Miksi sitä ei voitu löytää? Margaret nousisi itse jalkeille tuossa paikassa… No niin, sitten piti ETSIÄ. Ohkohan joku vienyt sen seurusteluhuoneeseen?

Seurusteluhuoneessa setä Tom tiedusti lempeästi, mitä hittoa varten tyttö tarvitsi maksuosoituslehtiötään juuri silloin.

»Sitä hän ei ilmaissut», vastasi äiti, etsien hätäisesti. »Kas tässä se on! Sujautettuna kaikkien noiden uusien grammofonilevyjen sekaan. Juoksen viemään sen —»

»Maltahan, Violet! Lainaako Margaret rahaa neiti Monokkelille?»

»Setä! En koskaan kysele, mitä lapsi-kulta tekee omilla rahoillaan.»

»Enpä ällistyisi, jos lapsi-kullan olisi suoritettava kaikki ne ystävättärensä laskut, joita ei viedä rakkaan veljen maksettaviksi. Sinun sijassasi, rakas Violet, antaisin tuon maksuosoituslehtiön uudelleen kadota.»

Mutta Violet Verity oli syöksynyt takaisin yläkertaan lapsensa huoneeseen.

* * * * *

Seisoen hajasäärin uuninmatolla setä Tom alkoi laajemmin selittää minulle »Berkeleyssä» lausumaansa vihjausta.

»Ikävä, ettemme voi viedä joitakuita näistä nuorukaisista elämään villien tavoin jollekin koralliriutalle! Se olisi parempi kuin mikään koulu. Ulkoilmaelämää… kaikki yksinkertaista… lihasten käyttöä… terveellinen ravinto… hedelmiä, kaloja, mitä he itse pystyvät hankkimaan…

— Ihmiset nostavat nenäänsä terveyspyrinnöille. Bernard MacFadden; ruumiinhoito; sanottakoon sitä mädäksi. Mutta se tuntuu miellyttävämmältä mädältä kuin tämä… Annettakoon heille tilaisuus kasvaa suoraryhtisiksi, puhdasmielisiksi, tervehipiäisiksi, pitää itseään oikealla tolalla, punnita, millaista elämä on, tutustua asioihin juuria myöten. Ikävä, ettemme voi lähettää heitä väkisin», jupisi tämä kiihkoilija. »Jos saisin menetellä oman mieleni mukaan — mutta Margaretin on siirryttävä toisenlaiseen ilmastoon — onkohan portaita laskeutuva henkilö tohtori?»

III

Tarkkasilmäinen tohtori oli määrännyt, että potilaan oli lähdettävä terveellisempään ilmanalaan, niin pian kuin kykenisi. Hän hyväksyi herra Lloydin päähänpiston, että paras mahdollinen valinta olisi merimatka.

»En suostu siihen», ärähti toipuva seurusteluhuoneen sohvan pieluksilta (tämä tapahtui hänen ollessaan ensimmäistä päivää alakerrassa). »Kanaalin matkakin melkein menehdyttää minut joka kerta. Lentokoneessakin saavun perille miltei ruumiina. Eikö se ole totta, Vi?»

»Niin tosiaankin, setä, lapsi-kulta on aina hirveän merikipeä.»

»Niin oli Nelsonkin. Muutamien päivien meritauti ei vahingoita ketään.
Se tekee hyvää, Margaret.»

Hervottomana, kalpeakasvoisena, shetlantilaisiin villashaaleihin ja keltaiseen silkkikimonoon verhottuna, pyntättynä kuin Michelinin autorenkaiden ilmoitus muljautti Margaret synkät silmänsä mustaan laipioon päin. »Olen ihan kuolemaisillani heti, kun tunnen noiden inhoittavien, likaisten, pikku alusten koneiden ensimmäisen kajahduksen.»

»Miksi valita likaista alusta? Matkusta en luxe, rakas! Oikeastaan on minulla suunnitelma siihen nähden», esitti Tom-setä, sijoittaen vankan ruhonsa tanakammin uuninmatolle. »Tiedän, mikä alus sinun pitäisi ottaa. Siinä voisit saada perin nautinnollisen matkan Madeiralle. Se on juuri sopiva alus.»

Margaret antoi silmäluomiensa painua ikäänkuin olisi jo tuntenut laivan liikkeet.

»Niin, se on ihastuttava», kehui Tom-setä edelleen poikamaisten silmiensä tuikkiessa vaalenneiden hiusten alta. »Sen nimi on Sweetheart II. Mukava kuin ensi luokan hotelli. Kaikki ihan uusinta mallia. Ja kaunis kuin taulu. Olen varma, että hän lainaisi minulle purren retkeä varten — niin, muuten se on nuoren ystäväni Mountin höyrypursi.»

Viitsimättä avata silmiään Margaret suvaitsi vastata: »En pidä herra
Mountistanne.»

»Oi, rakas! Ja kun hän on ollut niin herttainen meitä kohtaan. Eivät kaikki nuoret miehet olisi olleet samanlaisia! Tarkoitan siihen nähden, että ventovieraat saivat käsiinsä hänen veljensä omaisuuden. Se olisi joutunut hänelle, muistahan toki!»

»Hänellä on varoja, vaikka kieriskelisi niissä.»

»Se ei aina muuta asiaa. Ne ihmiset, joilla on enemmän, näyttävät aina haluavan saada lisää, Margaret. Siinä suhteessa hän on kokonaan toisenlainen. Ja hän on niin hauskannäköinen.»

»Kuka välittää siitä, miltä miehet näyttävät», sanoi Margaret venytellen. »Hänen käytöksensä on minun mielestäni kauheata.»

»Sinun ei tarvitse olla siitä huolissasi», virkkoi Tom-setä, silmää iskien. »Archie Mountin ei välttämättä tarvitse lähteä vesille kanssamme.»

»En lähde vesille kenenkään seurassa. Doverista Calaisiin on pisin merimatka, johon ikinä aion suostua», ärähti Jack Verityn tytär. »Sen ymmärtäköön jokainen!»

Rouva Verity loi huolestuneen silmäyksen setä Tomiin.

Hämmentymättä setä jatkoi: »Etkö pitemmälle matkalle? Mutta sinunhan on saatava ilmastonmuutosta. Siitä ei voi olla paljoa puhetta vanhassa sumuisessa Lontoossamme!»

»No, sitten Pariisiin», julisti Margaret, veltosti viskaten leopardintaljaiselle matolle vielä yhden savukkeenpätkän »Sähköttäkää 'Meuriceen' ja tilatkaa sieltä mieleiseni huoneet!»

»Yhtä hyvä olisi sähköttää tänne 'Carltoniin’. Ei ole paljoakaan eroa täkäläisellä ja Pariisin ilmastolla tähän vuodenaikaan», huomautti Tom-setä. »Jollet halua lähteä merelle, Margaret, niin mene sen läheisyyteen! Mitä arvelet Côte d'Azurista?»

»Se on parempi», myönsi Margaret. »Jos minun on siirryttävä jonnekin, niin olkoon menneeksi Etelä-Ranskaan. Se on oiva ajatus. Monte huvittaa Cynthiaa. Hän pitää Nizzasta. Cynthia aikoo olla siellä joulukuun lopussa, ennen kuin he jatkavat matkaansa Kairoon. Se sopii, Vi. Etelä-Ranskaan. Myöhemmin menemme Egyptiin Cynthian ja Oddsin seurassa.»

IV

Perästäpäin herra Lloyd tiedusti: »Violet, aikooko tyttäresi ottaa puolisokseen tuon hupsun — tarkoitan nuoren loordin?»

»Lapsi-kulta on antanut hänelle rukkaset viisi kertaa», vastasi rouva Verity lempeillä kasvoillaan kaksi eri ilmettä, jotka kuvastivat kahta ristiriitaista tunnetta. Hän ei saattanut pitää Claude Oddleysta toivottavana vävynä; mutta yhtä mahdotonta hänen oli olla pöyhistelemättä sen johdosta, että loordi kosiskeli hänen lastaan.

»Margaret selittää, ettei hän mene avioliittoon kenenkään kanssa vielä vuosikausiin.»

»Rotannaamainen — tarkoitan: sisar kannattaa sitä liittoa koko sydämestään. Enkä moitikaan häntä siitä hänen kannaltaan katsoen. Hänen olisi kylläkin sopivaa saada rikas, nuori käly talutusnuoraansa. Ilkeä tyttö — tuo neiti Oddley.»

»No, enpä tiedä, setä», virkkoi Violet empien. (Hän kammosi aina suorasukaista arvostelua). »En antaisi Cynthialle sellaista nimitystä.»

»Minä antaisin. Nimittäisin häntä ja kaikkia hänen kaltaisiaan osaksi siitä turmiosta, jonka kynsiin nykyajan nuoret ovat joutumassa. En ole puhunut heistä paljoa koko täälläoloni aikana, mutta —» Silmäillen Violetia vaivihkaa hän lausui minulle: »Suoraan sanoen, he huolestuttavat minua.»

Tartuin puheeseen. »Miten niin, herra Lloyd? Käytöskö?»

»Ei. Se lienee hieman huononlaista nykyisin, mutta siitä en välitä — enkä siitäkään, että julkeasti puhuttelevat isäänsä ja äitiänsä ristimänimeltä. Terveellinen vastapaino niille ajoille, jolloin lapset sanoivat vanhemmilleen »sir» ja »madam» ja vanhemmat pieksivät lapsensa hupeloiksi tai raajarikoiksi! Se ei häiritse untani rahtuakaan. Menköön seurueen nuorin istumaan pehmeimpään tuoliin, sekoittakoon hän wiskyä ja soodaa ja tarttukoon lupaa kysymättä puhelimeen vieraassa paikassa. Se on makuasia. Ei ydinkohta.»

»Ydinkohta», huomautin minä, »on siveellinen puoli —»

»Eikä ole; minä annan palttua nykyajan moraalille. Olen samanlainen kuin kuningas Kaarle toinen, järkimies, joka 'ei koskaan sekaantunut puhumaan naisten sielusta'. Minua ei vaivaa se, että nuoret vesat punastumatta tuomitsevat avioliiton romahtamaisillaan olevaksi laitokseksi, jolla on elinaikaa enää vain kaksi miespolvea. Kenties pienoiset ovat oikeassa. Minä en ole sitä näkemässä. Ehkä on varsin totta, että eilispäiväinen 'hyve' on 'sekava käsite' tänään ja kenties 'rikos' huomenna. Se on puolittain suukopua. Ja vaikka ei niin olisikaan, niin sen puolen asiasta jätän silleen. Mutta kuulkaahan» — herra Lloydin älykkäillä, ruskeilla kasvoilla oli tiukan päättävä ilme — »minua huolestaa heidän ruumiillinen tilansa».

Sopessaan istuva rouva Verity näytti tuskaiselta.

»Ja sielullinen? Niinpä niin. Kukaties he käyttävät aivojaan monenlaisiin tarkoituksiin. En välitä siitä, etteivät he kävele, eivät lue — vaikka ne molemmat olivatkin mielipuuhiani ollessani nuori», jatkoi Tom-setä. »Tämä joukkue ei milloinkaan suuntaa silmiään klassillisiin teoksiin eikä laske jalkojaan maahan. Mitäpä siitä? Minkä tähden heidän pitäisi? Ruumiinharjoitusta he saavat tanssista. Miksi heidän pitäisi kävellä minnekään, kun he muulla tavoin pääsevät perille kymmenennessä osassa siitä ajasta? Minkä tähden lukea, kun heidän ei tarvitse pilata näköään tirkistelemällä painettua sanaa? Ei mikään sellainen, mitä ikinä on kirjoitettu kirjoihin, vastaa sitä, mitä he voivat katsella omin silmin. Mutta käyttävätkö he silmiään? Katselevatko he maisemia — tahi toisiansa — vähääkään nauttien? Tekeekö Margaret niin? (Ei suinkaan.) Nämä nuorukaiset voisivat olla pataljoona neekeripalvelijoita tai espanjalaisia kääpiöitä, joiden on nöyrinä odotettava käskyjä ja toteltava, sikäli kuin hän tietää. En nurise, se on vain ohimenevää. Mutta kuulkaahan» — nyt hän puhui perin tuimasti — »silloin nurisen, jos se merkitsee jatkuvaa hervottoman kyvyttömyyden tilaa. Ruumiit — niistä minä olen huolissani.»

»Itse asiassa, setä —» sanoi Violet epäröiden. Hänen kaltaisensa Victorian ajan loppupuolen naiset käyttivät aina sanaa »vartalo» »ruumis» -sanan sijasta.

Setä jatkoi: »Voima ja kauneus — mistä niiden pitäisi olla löydettävissä? Kasvavan polven nuorissa ruumiissa, joiden pitäisi olla terveen sielun ja puhtaan luonteen asumuksia. Niissä me näemme kansakuntamme toivon. Jotkut näistä vekaroista eivät vastaa luottamustamme. Mitä heille on tehtävä?»

»Ei voida 'tehdä' mitään nykyajan nuorille», sekaannuin minä puheeseen. »Kun te olitte nuori, kykenikö kukaan vanhempi tekemään mitään teille, herra Lloyd? Minulle ei mahdettu mitään, kun koetettiin. En senvuoksi odota sen parempaa, kun nyt on minun vuoroni tarkkailla nuorisoa.»

»Nyt on enemmän tarkkailtavaa, hyvä rouva, kuin teidän tyttöaikananne.»

»No-o?»

»Enemmän liikuntatilaa», väitti hän. »Nuoret voivat nyt helpommin ja nopeammin tuhota itsensä. Yökerhot, näyttelyt, juomat, ylellisyystavarat, kiitäminen uusimallisilla, miljoona-Robot-voimaisilla autoilla… kaikki mainiota — jos he vain oppisivat sitä käyttämään. He käyttävät kaikkea sitä väärin. He eivät jaksa oppia, mihin on pysähdyttävä.»

»Se johtuu siitä, että he ovat kaikki niin nuoria, nämä Margaretin ystävät», vetosi Violet. »Vanhin heistä ei ole neljääkolmatta.»

»Eikä heidän, herra Lloyd, voida odottaa harkitsevan asioita, kuten me kykenemme —»

»Tarkoitatteko, että me olemme vanhoja kolloja? Myönnetään. Mutta» — hän kääntyi minuun puoleeni — »jos pantaisiin toimeen kävely-, uinti- tai kestävyyskilpailu, joissa elämänilo ja elinvoima joutuisivat koetukselle, niin kenen kanssa tuonnottain 'Ritzissä' olleista nuorukaisista ette uskaltaisi käydä kilpasille?»

Mietin. »Kenties olette oikeassa. Tässäkin iässä — olisin valmis! Niin, olisin valmis kilpasille kenen hyvänsä Cynthia Oddleyn seurapiiriin kuuluvan tytön kanssa.»

»No niin; voitteko kuvitella Cynthiaa, Margaretia ja kumppaneita keski-ikäisinä? Voitteko kuvitella heitä» — hän lausui vapaan ivamukaelman —

»Neljissäkymmenissä mitä, ykskään aikaan saa,
kun kolmas kymmen alussaan ja heitä painostaa?»

Sanon sen teille. He suorittavat Englannin hermolääkärien ja hoitoloiden kulut ja voitot —»

»No, älkäähän sentään!» vastustin. »Ette saa pitää toimetonta, hemmoteltua vähemmistöä koko kansan nuorison edustajana.»

»Totta kyllä. Mutta kun omaa lihaani ja vertani oleva lapsi turmeltuu tuossa pienessä, ylellisyydessä elävässä luokassa, joka määrää tahdin muille… Olen huolissani nuoresta sukulaisestani. Violet!» —Margaretin äiti oli enemmän kuin surkean näköinen — »Violet, sinä olit voimakas ja nätti tyttö, raikas kuin kaunokki; sinä olet antanut perinnöksi, mitä itse sait —»

»Älä, rakas setä —»

»Ja Jackisi oli komein nuorista miehistä, joita ikinä on mennyt merille… Minkälaisia lapsenlapsia luulet saavasi. Pieniä vätyksiä… Oddleyn tapaisia?»

Pehmeässä huoneessa syntyi äänettömyys. Mitä olisi Violet saattanut vastata?

»Violet, rakas, se perhe on aikansa elänyt. Siitä näkyy selvät merkit sen viimeisessä pojassa ja tyttäressä. Aikansa elänyt — kuollut. Miksi pönkittää sitä terveellä verellä — jos suot anteeksi sekavan vertaukseni? Miksi solmia avioliitto sen kanssa? Tuo nuori nais-ilkimys panee parhaansa saadakseen sen toimeen. Miksi pitää häntä täällä?»

»Talo on Margaretin», huokasi äiti heikosti. »Lapsi-kulta on niin uskollinen, niin avokätinen ystävilleen. Hänestä on luonnollista, että hän maksaa Cynthian pukulaskuja. Niin! Ihan tahtomattani näin maksuosoituslehtiön kannat. Hän pani lehtiön taaskin äsken väärään paikkaan, lähetti sen keittiöön muotilehtikasassa. Näin että hän oli osoittanut neiti Cynthia Oddleylle tuhannen sata puntaa —»

»Mitä?»

»Liian paljon, eikö olekin? Taidan… minun täytyy… minä teen sen», päätti rouva Verity vapisten. »Puhun Margaretille siitä.»

V

Se myöhästynyt puhelu hellytti kyyneliin — ei Margaretia, vaan rouva
Verityn.

Saaden sen jälkeen kiihkeän rakkauden puuskan, jollaisia hänellä oli harvoin, tyttö sitten kietaisi kätensä kovasti koetellun äitinsä ympärille ja soimasi itseään siitä, että hän kohteli petomaisesti enkelimäistä äitiään.

'Hyvyytes minut pahentaa,
sen osan jotkut naiset saa.'

Olen aina ollut kelvoton tytär. Huvilassakin. Muistathan, äiti? Kuten usein sanoin — sinun on rakkaudellasi tehtävä minut jälleen hyväksi.»

»Oi, rakas lapsukaiseni. Minusta olet yhäti sama lapsi, jollei sinua vain riistetä minulta —»

Kiskaisten itsensä irti Margaret taaskin terhistäytyi. »Et kai kuitenkaan vaadi minua hylkäämään parasta kumppaniani. Sinä tuomitset häntä kokonaan väärin. Mitä Tom-setään tulee, ei hän jaksa käsittää vähääkään. Naurettavaa, ettei minun pitäisi auttaa Cynthiaa. Viimeinen erä ei sattumalta mennyt pukulaskuihin, vaan bridgepeliin — ja osa tietenkin mah-jongiin. En voi selittää sinulle, minkä tähden hän ei voinut kääntyä Oddsin puoleen, koska ei saa pettää kumppaneitaan», väitti Margaret kuumeisesti vastaan. »Ei Cynthia sille mitään mahda, että he ovat niin syntisen köyhiä. Niin, syntisen köyhiä minuun verrattuina. Oddsilla on juuri parhaiksi tullakseen toimeen, mutta täysi-ikäiseksi tullessaan hänellä oli velkoja maksettavina, kuten kuulit Cynthialta. Hänen oli vuokrattava heidän vanha maatilansa, heidän devonshireläinen, vanha, kaunis maatilansa tuhatvuotisine kuusineen ja kappeleilleen, johon lady Cynthia teljettiin muuraamalla ovi umpeen ja jossa hänen haamunsa vielä liikkuu, ja vuoteineen, jonka patjan alle kuningatar Elisabeth oli jättänyt nenäliinansa! Eikö ollut jo kyllin paha, että Oddleyden oli luovuttava siitä, ja sullouduttava kurjaan asumukseen Half-Moon-kadun varrelle —»

»Kurjaan asuntoon, Margaret? Heidän Half-Moon-kadun varrella olevan asuntonsa vuokra on suurempi kuin rakkaan isä-vainajasi koko vuosipalkka.»

»Sinä et ymmärrä. Sinun polvesi ihmisten ei voida odottaakaan käsittävän meidän elintasoamme, kuten Cynthia sanoo. Sinun on tiedettävä, Violet», jatkui tyttären määräily, »jollet ole ystävällinen Cynthialle, jollet suostu kutsumaan häntä meille täällä tahi ollessamme yhdessä ulkomailla — no niin, voin tehdä erään teon. Voin —»

»Mitä?» mutisi Margaretin kovaosainen äiti. Ovi avautui.

»Loordi Oddley», ilmoitti Benson synkkänä.

VI

Sinä iltapäivänä loordi Oddley kosi Margaretia kuudennen kerran.

Minä olin silloin saapuvilla. Samoin oli tytön äiti.

En usko, että tyttö olisi välittänyt sen enempää, jos myöskin Cynthia, hovimestari Benson, Tom-setä ja koko henkivartiosto olisivat olleet samassa huoneessa.

Pehmeäseinämäistä lipasta muistuttava huone oli (jos mahdollista) vieläkin sekavamman tuntuinen kuin sinä iltapäivänä, jolloin kävin siellä ensi kerran.

Se oli täpötäynnä nauhoilla koristetuissa koreissa olevia kuihtuvia kukkasia (henkivartioston lahjoja), sinne tänne heiteltyjä kuvalukemistoja, keltaisia ranskalaisia kirjoja, sokerileivos-röykkiöitä, rasioittain varhain kypsytettyjä mansikoita, osittain syötyjä päärynöitä, lautasia, jotka olivat tummina rypäleiden jätteistä ja joita peitti tavanmukainen tupakanporo- ja savukkeenpätkä-kerros, ja lisäksi oli puolilleen juotu lasi bovrilia ja soodaa. Armias taivas, kuinka ummehtunut ilma siellä oli! Lasiverhon takana loimusi takkavalkea savupiipun puoliväliin saakka. Margaretin ollessa yläkerrassa oli paksuverhoisten ikkunoiden sallittu olla auki, mutta nyt ne oli taaskin visusti suljettu. Sohvan hyllyvien pielusten seasta ei Margaretista näkynyt paljoakaan muuta kuin pehmeä, sekava, tummanruskea tukka, pienet, kalpeat kasvot ja toisen käden valkea ranne.

Claude Oddley, joka aina sisään astuessaan suuteli Margaretin kättä, tehden ranskalaiselta opettajaltaan oppimansa liikkeen, piti yhä kädessään tytön hervottomia sormia.

Jos rouva Verityn nuoruusvuosina tyttö olisi sallinut nuoren miehen pitää kättään, olisi se ollut kiehtovan sopimatonta. Mutta antaessaan kätensä ihailijoilleen ei Margaret tehnyt sen kummempaa kuin ojentaessaan jollekulle henkivartijoistaan soopelivaippansa pideltäväksi tai kilisevän, kultaisen helynippunsa katseltavaksi. Sen enempää ei hänestä ollut sekään, että hän äitinsä ja äitinsä ystävättären näkyvissä loikoi sohvalla sormet sellaisen nuoren miehen kädessä, joka oli jo kaksi vuotta vakuuttanut rakastavansa häntä ja joka ilmeisesti aikoi pitkittää kosiskeluaan.

Loordi Oddley istui hänen jalkojensa juuressa lempipaikallaan, mustilla, kullanvärisillä ja kellanpunaisilla kirjailuilla koristetulla lattiapieluksella. Hänen allaan ristissä olevat jalat olivat yhtä veltot kuin Claude-nukella, joka nyt oli viskattu hyljättyyn asemaan sohvan päähän; hänen kultatukkainen päänsä oli painunut heikolle rinnalle. Hän ei ollut epämiellyttävä, tämä nuorukainen, vaikka hänen asentonsa oli niin ryhditön, että minusta hänellä näytti olevan lämmin makaroonipuikko siinä kohdassa, missä useimmat ihmiset pitävät selkärankaa.

»Odds», äänsi hänen sydämensä valtiatar venytellen. »Sinun tullessasi olin alkamaisillani keskustella pyhästä aviosäädystä (en ymmärrä kuitenkaan, miksi se on pyhä) nuorekkaan äitini kanssa —»

Heti alkoi rouva Verity näyttää hermostuneelta. Eikä kummakaan, jos ajatellaan ensiksikin, että hänen kaltaisensa naisten mielestä rakkauden ja avioliiton lumivuoria ympäröi ruusuinen, pyhä utu, jota ei saa häiritä ja jota lähestyttäessä he kuiskaavat: »St — rakas, st!», ja otetaan huomioon nykyajan nuorten tutkiva esiintyminen, kun he (kuvaannollisesti puhuen vuoristosaappaat jalassaan, alppisauva kädessään ja kiirivät luikkaukset huulillaan) tunkeutuvat tuolle pyhälle, koskemattomalle alueelle.

»Vain niin! Älkää salliko minun keskeyttää syvämielistä puheenaihettanne! Jatkakaa toki!» vastasi nuori Oddley. Panin (kuten jo aikaisemminkin olin tehnyt) merkille, että hänen äänensä oli miellyttävä. Hiljainen, mutta selvä. Täysinäinen kuin rykmentinmarssin sävel, joka kertoo entisaikain uljuudesta, mainetöistä ja traditsioneista. Sillä tavoin lienee vuosisatoja sitten puhunut se sir Claude Oddley, joka oli nuoren Henrik-prinssin läheinen ystävä. Samalla tavoin lienevät soinnahtaneet kansalaissodassa kaatuneiden Oddleyden komennussanat. Sellaisen äänen ainesten kokoaminen vaatii enemmän kuin kolme tai neljä miespolvea, ja se rappeutuu viimeisenä kaikista sukupiirteistä. Mutta sellaiset yksityiskohdat jäivät Margaretilta huomaamatta, silloinkin kun hänen ihailijansa (pilailevaan tapaan, joka salasi asian oikean laidan) vetosi hänen äitiinsä: »Rouva Verity, ettekö ole yhtä mieltä kanssani, että Peggy tekisi hyvän siirron, jos menisi avioliittoon nuorena?»

»Rakas», pilaili Margaret sellaiseen tapaan, että se riisti koko sulon ja merkityksen kielemme suloisimmalta ja merkitsevimmältä sanalta. »Rakas, harhaantunut Odds-rukkani, olen jo ilmaissut äidille, etten uneksikaan meneväni lopullisesti avioliittoon, ennen kuin olen kypsynyt, vähintään seitsemänkolmatta ikäinen nainen.»

»Jolloin minä olen yhdeksänkolmattavuotias. Totisesti», valitti Claude
Oddley, »se on liian pitkä odotusaika miehelle».

Miehelle? Verenvähyyttä potevalle pojalle. Joka tapauksessa sairaloiselle pojalle. Johtuipa sisaren kiintymys Margaretiin mistä syrjävaikutteista tahansa, Clauden tunne oli vilpitön. Katselin tätä nuorukaista hänen istuessaan selin minuun, joten näin vain hänen sileän, kultatukkaisen päänsä, silkkisen paidankauluksen kapean, sinisen juovan ja indigosinisen, olkapäiden kohdalta täytetyn nutun peittämän hennon selän. Mikä hän oli? Karkeasti sanottuna tuhlari, elämän harrastelija. Hänellä ei ollut kyllin aivoja mitään ammattia varten eikä riittävästi rahaa voidakseen menestyksellisesti näytellä kullasta kilisevää tyhjäntoimittajaa. Mitä hänessä oikeastaan oli? Jonkun verran hyvää sukuperintöä, julkisessa koulussa hiotut tavat ja nykyhetken kielenkäyttö ja muodit. Vieläkö mitään muuta? Kyllä. Rehellinen, poikamainen rakkaus tuota elinvoimiltaan heikkoa tyttöä kohtaan.

Ei tosiaankaan ollut Margaretin vika, jollei hän voinut vastata Clauden tunteisiin. Mutta terveempi tyttö olisi tuntenut sääliä, kunnioittavaa sääliä hänen vilpittömyytensä tähden.

Margaretista, joka ei kyennyt antamaan sitä, mitä ihmiset nimittävät rakkaudeksi, ei toisten rakkaus nähtävästi tarvinnut osakseen lempeätä kohtelua.

»Sinä olet varma, että aion tulla juuri sinun puolisoksesi», sinkautti hän. »Kovin toiveikas, eikö olekin, hyvät rouvat?»

Rouva Verity punehtui hieman harmahtavaa tukkaansa myöten, hymyili nolostuneena ja sopersi koneellisesti jotakin maidosta tai sitruunasta. Korkean, silkkisen teekannunhuupan takana hän kuiskasi minulle kahdenkeskisesti: »Olisin mieluummin kuollut — lapsi-kulta ei rakasta kylliksi ollakseen kaino!»

Entä Claude Oddley? Hän puolestaan rakasti liian paljon ollakseen kaino. Ikäänkuin saapuvilla ei olisi ollut ketään muita, nosti hän tytön sormia melkein kuin olisi aikonut hangata niitä nuorekkaan poskensa kuoppaa vasten. »En voi lakata toivomasta, Peggy!» vakuutti hän. »Todella, Peggy, toivon, että jos jatkan kyllin kauan, niin sinä —»

»Niin minä?»

»Jonakin päivänä sittenkin huomaat tulevasi vaimokseni.»

»Minkälainen jäljittelijä oletkaan! Tuon 'huomaat' -sanan olet lainannut Cynthialta. Siitä olen varma. Cynthia aina sanoo, ettei rakkausasioissa todella tehdä mitään. Ihmiset vain 'huomaavat tekevänsä' sitä ja sitä. Minkä tähden en minä voi? En ole koskaan huomannut.»

»Haluatko sitten?» kysyi Claude innokkaasti. »Tahdotko, Peggy?»

»Luonnollisesti tahdon! Tahdon huomata tekeväni kaikkea juonikasta!»

(Juonikasta! Kohtaloita muovaava intohimo?)

Suurine, liioitellun teennäisine silmineen Margaret katseli Clauden heikon olkapään ylitse.

Hän jupisi: »Onkohan rakastuminen niin huvittavaa kuin väitetään vai onkohan se puolittain lörpöttelyä?»

(»Huvittavaa!» Miesten ja naisten elämänmuuttaja tai tuhoaja?)

»Koeta, Peggy, koeta!» Poika punastui kiihkeästi rukoillessaan. Hän ojensi velttoa makaroonipuikkoansa, niin että se enemmän muistutti selkärankaa, ja sijoittui suorempaan asentoon. Tarttuen Margaretin toiseenkin käteen hän hiljensi ääntään (mahdollisesti kuvitellen, ettei se kuuluisi muille rouva Verityn hiljaa pakistessa toisen vieraansa kanssa). Mutta sittenkin selvästi lausutut tavut kantautuivat korviini: »Anna minulle tilaisuus näyttää sinulle, Peggy, sinä, hyvä ystävä!… Sinä saattaisit..-. Tee se!»

»Otahan kakkua, ennen kuin se jäähtyy!» kehoitti rouva Verity minua epävarmasti. Näin, että tämä romanttinen, palava, sulkeutunut sielu tunsi tuskallisempaa ujoutta kuin koskaan viimeisen koulussa viettämänsä lukukauden jälkeen.

Kokonaan unohtaen meidät jatkoi nuorempi polvi kaksinpuheluaan.

»Niin, kuulehan!… Tätä on jatkunut kokonaisia iäisyyksiä… Kahden vuoden ajan olen sentähden ollut kuin kuolemankielissä», selitti Claude Oddley äänellä, jota vain yhden naisen maailmassa — ainakin vain yhden naisen kerrallaan — olisi pitänyt kuulla. Se ääni oli liian tunteikas, liian rajun kiihkeä löytääkseen sopivia sanoja tai edes minkäänlaisia sanoja.

»Et ikinä kohtaa ketään —»

»Oi, enkö?»

»Et ikinä tapaa ketään, joka on kauheammin vakavissaan kuin minä olen. Aina siitä saakka, kun näin sinut Sveitsissä silloin… Olet tanssittanut minulla kammottavaa tanssia… Kahden kuoleman tuskaisen vuoden ajan ovat tunteeni sinua kohtaan olleet tällaiset… Kestään muusta en ole välittänyt hitustakaan. Etkö suostu antamaan minulle tilaisuutta?… Minua polttaa niin… Tekisin sinut… jos sinä vain, vain —»

Istuessani koettaen tarinoida Violetin kanssa entisistä yhteisistä koulukumppaneistamme, jotka senjälkeen olivat muuttuneet vainajiksi tai leskiksi, tuntui tämä jupisten lausuttu rakkaudentunnustus minusta hirvittävän liikuttavalta. Tämä poika oli tosissaan. Sen tarmon, jota taistelevat esi-isät olivat kuluttaneet otteluissa, sen älyn, joka oli pannut heidät syventymään valtionhoitoon — kaiken sen, mitä niistä oli perintönä jäänyt tälle heidän sukunsa viimeiselle jälkeläiselle, Claude Oddley keskitti ensimmäiseen rakkauteensa. Sen selvästi havaittava sähköisyys värähdytteli huoneen ilmaa, se leimahteli hänestä.

»Peggy! Peggy… Olen mielipuolisesti kiintynyt sinuun… Auttamattomasti. Koko olemukseni vavahtaa, kun vain kuulen sinusta puhuttavan. Etkö voi sallia minun näyttää sinulle —»

Välinpitämättömän huvitettuna tyttö tiedusti: »Minkä piirteen minussa otaksut vaikuttavan sinuun sillä tavoin? Kaksi vuotta… Kuten Cynthia sanoo, ei ole luonnollista, että intohimo kestää niin kauan. Se muuttuu sekavaksi; ei, se hyytyy. Eihän syynä ole se, ettet sinä muka näe tyttöjä, kuten niihin aikoihin, jolloin niitä oli kussakin seurakunnassa ainoastaan yksi tai pari ja jolloin jokainen oli uskollinen AINOALLEEN ja muuta semmoista. Sinä näet laumoittain ihastuttavia tyttöjä —»

»He eivät ole ihastuttavia. Yksikään heistä ei ole sinä. En rahtuakaan välitä kestään muusta kuin sinusta. Oi, Peggy, sinä olet sinä!… erilainen… Ei kukaan muu ole niin sinunlaisesi —»

Tällä kertaa hän painoi Margaretin kättä poskeansa vasten, huulilleen.

Jos hänen sijassaan olisi ollut nuori Jack Verity, ei mikään voima maailmassa olisi jaksanut taivuttaa häntä sellaiseen mielenilmaisuun kuin tämän nuoren loordi Oddleyn!

Jos Margaretin sijassa olisi ollut Violet Verity —

Tietysti oli mahdotonta kuvitella häntä siihen asemaan yhtä vähän kuin hän itse saattoi ymmärtää senlaatuisia rakastajia, jotka pitivät luvallisina sellaisia intohimoisia suudelmia, että niihin sopi säe:

»Ja jos se nähdään, siitä viis!»

Sellaisia hän olisi pitänyt epäiltävinä. Hän ei edes tiennyt sen merkitsevän, ettei hän itse ollut läheskään kylmä. Hänestä hyväilyt olivat ihan liian hämmentäviä. Hän ei olisi voinut sietää kolmannen henkilön läsnäollessa vähäisintäkään hyväilyä, ei edes hyväilevää äänenvärinää.

Mutta hänen tyttärensä Margaret — tuossa hän loikoi! Hiukan huvitettuna. Hieman imarreltuna! Häntä ei häirinnyt silminnähtävästi kiihtyneen nuoren rakkauden läheisyys.

Miesten on vaikea uskoa, kuinka äärimmäisen turtina tytön tunteet voivat nukkua. Usein tietämättömyys pukeutuu keimailuun, tahallisen kevytmielisyyden, jopa viehättävän julmuudenkin muotoon.

Margaretin tunteiden heräämistä olivat huono terveys, liikarasitus ja epätyttömäiset »hermot» viivästyttäneet siinä määrin, että hän saattoi kiusata palvojaansa ihan samalla tavoin kuin kaksivuotinen poika repii kappaleiksi ilkeän hyönteisen. Mietin…

Äkkiä hätkähdin, niin että pudotin teelusikkani.

»Oi, sinä rakas!» oli Margaret huudahtanut vihdoinkin perin vilkkaana.
»Oi, sinä herttainen olento!»

Vain hetkinen sallittiin meidän kuvitella, että hän puhui nuorelle miehelle. »Katsohan 'lemmikkiä’!» ilakoitsi Margaret. »Se on hauskin lahja, mitä Eric on minulle ikinä antanut.»

Tällöin »lemmikki» pisti henkevöityneen päivänkukan tavoin päänsä esiin kahden pieluksen välistä. Sitten »lemmikki», Margaretin uusi pekingiläinen koira, kiskoi peitteiden verhosta pientä vaakunaleijonaa muistuttavan ruumiinsa, pudisti renkailla varustettuja korviaan, mulkoili ympärilleen pullottavilla, kiiltävän mustilla silmillään ja päästi sarjan sointuvia pärskähdyksiä.

»Aarteeni», leperteli Margaret, ja hänen sävynsä muistutti Violet Verityn ääntä, kun tämä kuhersi pienokaisensa teekannunverhon muotoisen päänalusen ääressä. »Aarteeni! Arvasitko, sinä että puhuttiin Ju-Julle?»

Tuhahdettuaan toistamiseen Ju-Ju koetti lipaista kurjenpolven terälehden kaltaisella kielellään nuoren emäntänsä kasvoja.

»No, Peggy! Ei, ei; pois sellainen! Älä!» huusi Claude Oddley kiivaasti. »Työnnä se lattialle! Työnnä se elukka-paha lattialle! Pikku peto!»

»Elukka?» kertasi Margaret moittivasti, kallistuen hyväilemään lempikoiransa päätä ja lerppakorvia. »Käy kiinni häneen, Ju-Ju! Sanoiko hän sinua pedoksi!? Pure häntä! Pure häntä kovasti!»

»Vou!» kajahti Ju-Jun vähäinen ääni.

Emäntä laski sen hellästi syrjään pielukselle ja tunnusteli ketjujaan ja kiliseviä helyjään. Otettuaan kultapuitteisen pikku peilin ja nefriitistä ja helmiäisestä valmistetun huulipuikon hän alkoi hieroa oikullisen, kukkamaisen suunsa ympärille »punaista vahaa», kuten hänen ystävänsä, prinssin kaksoisolento, sitä nimitti.

Hänen vielä käsitellessään työkalujaan hapuili Claude Oddley uudelleen hänen käsiään.

»Peggy!»

Nuorukainen polvistui sohvan viereen ja jatkoi hiljaa:

»Täytyykö sinun antaa minun kärsiä tällä tavoin? Täytyykö sinun? Etkö voisi 'huomata' olevasi herttainen minua kohtaan, meneväsi kanssani kihloihin, ennen kuin täytät seitsemänkolmatta? Kuulehan, etkö voi koettaa käsittää… Entä, jos tänään? Nyt on onnekas päivä… Entäpä, jos tänään?»

»Minun on noudettava nenäliina», huudahti rouva Verity, nousten kiihtyneenä pystyyn. »Oletko nähnyt sitä — sitä — sitä makuukamarini uutta, mustaa lasilaitetta?»

»Vi, minne olette menossa?» kysyi tytär, heilauttaen päänsä taaksepäin sohvan reunaa vasten ja katsellen sitten kasvot ylösalaisin meitä meidän poistuessamme. »Aiotteko lähteä? Kuinka verraton Victorian aikalainen! Juoksee pakoon meidän tähtemme! Taivaan tähden, juokaa vain teetänne! Niin, ja eikö minulle voida sekoittaa pientä ryyppyä? Älkää syöksykö ujoina huoneesta pelkästään sen vuoksi, että Claude sattuu kosimaan! Hänellä on sellainen tapa; hän ei, ihan rehellisesti, tiedä, milloin hän tekee niin.»

»Sinähän et tiedä, mitä teet. Kuulehan… voisithan ainakin vastata minulle. Voisithan ainakin ilmaista miehelle, luuletko koskaan voivasi… voitko?»

Tähän liikuttavan käheään vetoomukseen tuli vain velton venyttelevä vastaus: »Miten voisi kukaan innostua asiaan, ennen kuin on saanut ainoatakaan cocktailia, kun on juuri äsken ollut kuolemaisillaan ja kuumeessa? Miten voisin tietää, mitä todella tahdon?»

»Milloin sen tiedät? Milloin ilmoitat sen minulle?»

»Kuinka kiusallinen olet, Odds! Myöhemmin.»

»Mietitkö asiaa tämän yön seudussa, niin että voit antaa vastauksen huomenna?»

»Rakas olento, jokainen 'huomiseksi siirretty sana' on aina 'ei'. Enkä sitäpaitsi jaksa nykyisin ajatella mitään muuta kuin sitä, mitä minun on sullottava mukaani ulkomaille —»

»Vastaatko minulle Nizzassa?»

»Niin, milloinkas siellä ollaankaan? Kahden viikon kuluttua. Jos muistutat minua, niin kenties sanon sen Nizzassa.» Hän taivutti päänsä jälleen taaksepäin. »Todella, Violet, ei teidän tarvitse arkailla istuessanne kuuntelemassa tämän liikuttavan jutun loppua. En aio suostua Clauden kosintaan tällä hetkellä!»

Arvasin niiden sanojen ilmaisevan hänen äidilleen juuri sen, mitä niihin oli tahdottukin sisällyttää, nimittäin: »Jos yrität häätää pois Cynthiaa, saatan 'huomata' joutuvani naimisiin Clauden kanssa. Sitten Cynthia, joka on sinusta vastenmielinen, voi olla seurassani niin paljon kuin minä tahdon. Hän olisi kälyni. Meidän olisi huolehdittava siitä, ettei hänellä olisi rahavaikeuksia. Ei kukaan kykenisi sitä estämään.»

Ja omasta puolestani tunsin äkkiä samaa hyydyttävää pelkoa kuin hänen äitinsäkin, nimittäin että Margaret piakkoin (monista syistä, mutta ei ainoasta oikeasta) »huomaisi» ajautuvansa avioliittoon tämän häneen orjamaisesti hullaantuneen pojan kanssa.

Ääneen hän lisäsi Claudelle: »No niin, siinä se, eikö niin? Et enää vaivaa minua tällä asialla kahteen viikkoon. Ja sitten, Ranskassa, (ehkä) ilmoitan sinulle mitä olen päättänyt tehdä.»

VII

Suunnitelmassa oli vielä, että parin viikon kuluttua Oddleyt saapuisivat Verityjen luokse Nizzaan.

Sitten myöhemmin Verityt saattaisivat lähteä Cynthian ja Clauden seurassa Kairon.

»Ahaa!» äänsi Tom-setä, ja hänen sävystään voi aavistaa, että hänen mielessään oli paljon sellaista, mitä hän ei voinut lausua julki. Hänen kaapparinsilmänsä tuikkivat, ikäänkuin häntä olisivat huvittaneet parhaillaan kypsyvät suunnitelmat. »Sellainen siis on heidän ohjelmansa, vai niin?»

VI luku

Cocktaileja huvipurressa

I

Entä neiti Verity? Saanko sekoittaa teille cocktailin?»

»Saatte», kehoitti Margaret. »Pitäisin siitä. Älkää välittäkö, jos se onkin vastoin määräyksiä!»

Oltiin Mountin huvipurressa sen keinuessa Nizzan satamassa kaksi viikkoa myöhemmin. Parhaillaan oli hänellä kutsut joulukuun loppupuolen aurinkoisena iltapäivänä, joka oli määrätty Margaretin elämän mullistavaksi käännekohdaksi.

II

Kuinka erilaisessa ympäristössä nyt olimmekaan! Pimeä, synkkä Lontoo oli maailman toisessa ääressä. Oli vaikea ajatella, että siellä Hill-kadulla oli sateista ja sumuista ja että ihmiset kävellä lotistelivat sateenvarjot ylhäällä, yllään märät turkit, jaloissaan lokaiset kengät, nenät punaisina ja valitellen: »Huh! Kuinka kurja joulu-ilma!»

Tullessamme Ranskan eteläiselle rannikolle olimme nähneet sen matkan tavallisen ilmiön, kun kolkko sää muuttui kirkkaaksi.

Kaikki oli säteilevän kirkasta. Safiirinvärinen taivas, jota vastaan piirtyivät kaukaisten vallattoman sahalaitaisten alppien lumipeittoiset huiput. Viheriän harmaina väreileviä öljypuulehtoja. Appelsiinipuita, joiden oksilla nuokkui kullanvärisiä hedelmiä kuten värillisiä palloja joulukuusessa. Hilpeän teennäisenä lisänä valkeita kaupunkeja pitkin Välimeren rantaa! Vuorenkorkuisia hotelleja, jotka muistuttivat sireenien kallioita ja joista kantautui tanssimusiikkia! Puolikuunmuotoisia, puoleensa viekoittelevia näyte-ikkunoita! Eloisasti vaihtuvia puistoja ja aukioita, joita reunustivat tupsulatvaiset palmut! Kukkatarhoja, joihin tulipunaiset salviat, kaunokit, kurjenpolvet, päivänkukat ja tuoksuneilikat jo loivat värihohdetta! Vesitulvaa muistuttavat bougainvilleat näyttivät lapsellisten huvimajojen kupukatoille ja oville kaadetulta viiniltä. Täällä, jyrkällä, lehväisellä ylängöllä piirtyi Comiche-kadun huikaiseva Z, yläpuolellaan Rivieran sininen taivas, jossa leijaili ja syöksähteli lokkeja, ja alapuolellaan siniselle ja vihreälle vivahteleva lahdelma, jonka pinnalla keinui lukemattomia ranskalaisia kalastajalaivoja. Siellä välkkyi valkeana ja viehkeänä kuin nukkuva joutsen myöskin Mountin höyrypursi.

Taaskin pyydän anteeksi (samoin kuin pyysin anteeksi puhuessani herra Lloydin ammatista) sanontatapani epätäsmällisyyttä. Miehiä ja miesten asioita koskevissa tiedoissani on niin kovin ammottavia aukkoja. Ei milloinkaan ole nainen tuntenut olevansa avuttomampana aavalla ulapalla kuin minä ollessani — no niin, merellä. Ei koskaan ole kukaan niin huonosti tuntenut merisanastoa, laivoja, veneitä, kompassia, vuoroveden vaihtelua… Ja se on vahinko kertomukseni tähän osaan nähden. Älkää luulko, etten osannut pitää arvossa sitä kaikkea: merituulen raikkautta, kuvaamatonta vapaudentunnetta ihmisen tuntiessa olevansa kuin lokki, joka leijailee sirojen mastojen yläpuolella, meren vilpoista tuoksua, viittoilevaa taivaanrantaa, aluksen kupeella kimaltelevaa kirkasta, nefriitinväristä syvyyttä, sataman tyynen pinnan heijastamia koukeroisia kuvia, mutkallisia solmuja, taklausta ja sinipuseroisten, päivänpaahtamien, tervekasvoisten merimiesten kaikkia puuhia. Niistä minä nautin kykenemättä niitä ymmärtämään, saatikka niistä kertomaan…

Ystäväni, rouva Verity — merimiehen leski! — ei olisi ollut läheskään niin pystymätön kuvaamaan — sillä tavoin kuin se ansaitsi — tuota kaunista purtta, joka kuningattarena keinui muiden alusten joukossa viehättävässä satamassa. Rouva Verity ei ollut saapuvilla tänä tärkeänä iltapäivänä. Häntä oli luonnollisesti pyydetty näille poikamiehen teekesteille. Mutta hän oli valittanut olevansa väsynyt oltuaan edellisenä yönä kasinolla kovin myöhäiseen saakka jalkeilla.

Margaret oli ulkosalla vieläkin enemmän kuin Lontoossa ja vietti elämänsä sähkövalaistuksessa. Hänelle ei Riviera tarjonnut aurinkoista ulko-ilmaansa, korkealla sijaitseviin, lumisiin kyliin tehtyjä vuoristoretkiään, ei näyttänyt hänelle villin riemuisia maisemiaan ja purppuraisia auringonlaskujaan tummine, päivänvarjontapaisine mäntyineen, eikä hän tiennyt, että sen vuoksettomien ja luoteettomien lahdelmien maidonlämmin vesi houkutteli uijia läpi koko talven. Margaret ei ollut uinut vuosikausiin muutoin kuin pulikoinut Deauvillessa kuumimpina päivinä. Merikylvyt »veivät hänen kaikki voimansa». Urheiluun hänellä »ei ollut kylliksi tarmoa». Täällä vilisi leikkikentällä innokkaita pelaajia golfmailoineen, ja ruokailuaikana he iloisina istuivat puolisonsa ääressä heitettyään turkisvaippansa tennisvehkeiden päälle, mutta Margaret ei yrittänytkään pelata golfia ainoatakaan kertaa. Harvoin hän vaivautui edes katselemaan tennistä.

Rolls-auto, jonka hän oli tuonut mukanaan Englannista, oli aina suljettu. Hän hengitti raitista ilmaa vain astellessaan sen ja hotellinsa, kasinon heilahtelevan lasioven tai jonkun mielimyymälänsä oven väliä — sen enempää hän ei katsonut tarpeelliseksi, ennen kuin astuimme pieneen veneeseen, jossa meidät soudettiin nuoren herra Mountin purteen.

Isäntämme näytteli meille alustaan, näytti meille —

Niin, niinpä niin —

Tähän minun on pakko jättää tyhjiä paikkoja niiden täytettäviksi, jotka ovat, kuten lapset sanovat, »hyviä» tällä alalla. Omasta kohdastani minä olen niin »huono» siinä, että jos minun olisi kuvattava teille Sweetheart II:n kauneutta, en saisi havainnolliseksi mitään muuta kuin maan alastomuuden, nimittäin oman tietämättömyyteni. Se voisi kuitenkin selvittää, kuinka viimeistellyn hienot aluksen muodot olivat ja kuinka erinomainen sen puhtaus oli. Eniten hämmästyttivät minua pronssiosien huikaiseva kirkkaus, kaiken perinpohjainen järjestys, mustapuisen kannen sileys ja kukan terälehtiä muistuttavan maalauksen tuoreus.

»Mitä tulee kodin kauneuteen», sanoin nuorelle Mountille, »en jaksa käsittää, kenen aivoissa on syntynyt se ajatus, että koti on naisen paikka. Ei yksikään perheenemäntä pidä kotiaan sellaisessa kunnossa kuin te tätä laivaa. Ei ainoakaan naisista koottu palveluskunta pitäisi esineitä niin hohtavina kuin teidän miehenne pitävät. Voin helposti kuvitella pursissa ja veneissä elävien miesten pian unohtavan, että naisia on maailmassa. He voivat pian oppia tulemaan toimeen ilman heitäkin.»

»Arveletteko niin?» virkkoi Mount.

Hänen miellyttävällä, vilpitöntuntuisella äänellään oli se hyvä ominaisuus, että se salasi sen, mitä hän itse todella ajatteli, eikä paljastanut sitä.

Muistaessani, että tämä nuori mies aikoi naimisiin, pelkäsin olleeni tahditon unohtaessani hänen voineen ajatella, ettei maailmassa ole naisia. Hänen morsiamensa, niin oli rouva Verity kertonut, oli Roomassa omien sukulaisten parissa ennen vihkimistä. Siitä johtui herra Mountin viimeinen poikamiesretki Sweetheart II:ssa.

III

Margaret virkkoi välinpitämättömästi:

»Enpä välitä, vaikka olenkin aluksessa, kunhan se vain ei ole liikkeessä.»

»Se ei lähde liikkeelle vielä ihan heti, neiti Verity», vakuutti isäntämme.

Margaret olisi saattanut olla innostuneempi, jos pursi olisi ollut jonkun muun. Alusta alkaen hänellä oli sellainen vakaumus, että nuori Mount oli nolaamisen tarpeessa. Kenenkään sitä ilmoittamatta hän tunsi, että Mount oli pysynyt häneen nähden täysin kylmänä ja ettei hänen olisi voitu laskea missään olosuhteissa, olipa hän sitten kihloissa tai ei, liittyvän Margaretin henkivartiostoon. Siihen aikaan neiti Verityllä oli sellaisen tytön turhamainen valloitushalu, joka käsittelee miehiä kuten päänahkoja tai orjia. Siispä hän oli haluton. Hän piti armonosoituksena sitä, että hän laski korkeakantaisen kenkänsä (jonka päällisenä oli vain valkea hihnaristikko) tämän purren kannelle, alentui velttona istumaan pehmeässä tuolissa aluksen kajutassa, jätti punaisen puolikuunmuotoisen huulivoide-merkin Mountin kahvikupin reunaan ja painoi Mountin pienen hopeahaarukan kermaleivokseen, samannäköiseen kuin ovat laipiokoristusten pilvet, joiden reunalla Amorit leikkivät pää alaspäin.

»Wallace juoksi Nizzan kaikissa sokerileipomoissa löytääkseen leivoksia, joista hän luuli nuoren naisvieraan pitävän», sanoi Mount Margaretille, hymyillen hauskaan tapaansa.

Margaret tiedusti raukeasti: »Kuka on Wallace?»

»Nyt hän on minun muonamestarini. Ennen hän oli Charles-veljeni palvelija, hoitaja, hänen oikea kätensä.»

»Ahaa! Hän oli junassa sinä aamuna. Taidan muistaa hänet», virkkoi Margaret veltosti. Hän laski haarukan kädestään, jättäen kolme neljäsosaa Choux à la crème-pilvestä lautaselleen. Ikävystyneenä teehen ja seuraan hän nojautui pielusta vasten, hylkäsi Mountin tarjoaman ja otti omasta kotelostaan ruusuisen, tuoksuavan savukkeen.

Paljastamatta tarkastavan häntä painoin mieleeni, millaiselta hän näytti sinä iltapäivänä, hyvin tietäen (minkä nyt tunnustan), etten näkisi Margaret Verityä uudelleen pitkään, hyvin pitkään aikaan ja etten enää hyvin mahdollisesti milloinkaan näkisi häntä ihan samanlaisena.

Tuossa hän venyi lähinnä Tom-setäänsä, tanakkaa, päivettynyttä, sammaltukkaista, valpasta merirosvoa. Hänen vastassaan istuvan Mountin älykkäillä, miellyttävillä kasvoilla oli tavallinen, perin kiihkoton ilme ikäänkuin hän olisi katsellut lasikaappiin sijoitettuja, löydettyjä ja nimilipuilla varustettuja troopillisia lintuja.

Margaretin yhä oli kokonaan valkea, perin mannermaan kuosin mukainen puku. Hänellä oli vyöllä varustettu, valkea, silkkikudoksinen puku ja siinä sidoin muodissa ohut taskuläppä sillä kohdalla, jossa hänen vasen rintansa otaksuttavasti oli. Siihen oli kirjailtu koukeroiset nimikirjaimet (M. V). Hameen liepeessä oli myöskin käsin ommelluista, juoksevista marakateista sommiteltu reunus. Tämän yllä oli paksumpi, väljä, valkeasta jersey kankaasta valmistettu vaippa, jossa oli ultradekoratiivinen Poiret-vuori, tavattoman laaja kaulus ja röyhelöt valkeasta apinannahasta. Valkeana kukkaskruununa reunusti hattu hänen pieniä, sairaloisia kasvojaan, joiden kalpeutta ja — mainitkaamme ne viimeisen kerran — pisamia verhosi ihomaali. Siro hattu oli vedetty suurille, harmaille, etäällä toisistaan oleville silmille, joista paksulti maalatut kulmakarvat riistivät kaiken pehmeyden ja paljon nuoruudentuntua. Mutta kaikesta siitä huolimatta hän näytti hyvin nuorelta, hyvin somalta, hyvin kaihoiselta ja riutuneelta, kuihtuvalta, valkoiselta ruusulta, himmenevältä helmeltä. Tämän kuvan yksityiskohdista ei pidä unohtaa tytön helminauhaa, timanttineulaa, platinaista rannekelloa ja välttämätöntä kultaketjua, jossa heiluivat hänen helynsä, savuke-imuke, nefriittinen epäjumalankuva, onnenpossu, hevosenkenkä, peili, huulipuikko, jauherasia, kulmakarvasivellin ja pienoinen hajuvesipullonen.

Luonnollinen piirre Margaretissa oli se, että hänen hajuvetensä vaihtuivat niin usein. Täydellinen maailmannainen (jollainen hän kuvitteli olevansa) etsii oman seoksensa ja on uskollinen sen ominaiselle tuoksulle. Mutta Margaret saattoi yhdellä viikolla vieroa kaikkea muuta paitsi Royal Ferniä, toisella taas olla ihastunut Cynthian hajuveteen »Le moment aprèsiin», seuraavalla kostuttaa itseään »Toute la Forêtilla» ja sitten käyttää niitä kaikkia yhdessä ja lisäksi »Nuit de Chinétä». Aina hän pani tuoksua liian paljon, liian harkitsemattomasti. Se muuttui tukahduttavaksi. Nytkin se täytti suljetun kajutan, jossa istuimme.

»Eikö teistä ole täällä hieman liian ahdasta?» huomautti Mount vihdoin kärsivällisesti. »Haluaisitteko, että avaan —»

»Oi, älkää avatko mitään!» pani Margaret vastaan, nostaen pystyyn turkiskauluksensa. »Mistä johtunee, että kun ihminen vain alkaa tuntea olonsa kodikkaaksi ja lämpöiseksi, niin joku ehdottomasti tahtoo esiintyä ankaran sparttalaisena, kiskoa ikkunat auki ja päästää sisälle vanhaa kylmää viimaa? Ja juuri auringon laskiessa, kun täällä alkaa tuntuu niin hyytävän kolealta. Tavallisesti alkaa siitä puhua äitini. Nyt teette sen te.»

Hän lausui sanan »te» sillä tavoin, että se korosti hänen nuorta
Mountia kohtaan tuntemaansa vastenmielisyyttä.

Mount vastasi hyväntuulisen alistuvasti: »Olkoon toki menneeksi, neiti Verity! Kuten haluatte; emme ota raitista ilmaa. Saanko kaataa teille lisää teetä?»

»Ette, kiitos!» Kymmenen sentimetrin korkuisella korollaan Margaret potki jalkojeni juuressa matolla viruvaa laajaa, neliskulmaista, oranssinvärisestä, mustilla perhoskuvilla koristetusta pahvista valmistettua pukulipasta.

»Lisää vaatteita neiti Margaretillemme», lausui Tom-setä, silmäillen laatikkoa, jolla muuten oli merkityksensä. »Niinpä niin, sellaisiahan te naiset olette. Tuotte muassanne kuusi tavattoman isoa vaatearkkua, jotka on sullottu niin täyteen hepeniä, että niitä siirtämään tarvitaan kokonainen lauma kantajia. Sitten teillä ei ole mitään, mitä voisitte pukea yllenne, ja teidän on ostettava kaikki uudet.»

»Nuo eivät ole minun, setä Tom», selitti Margaret. »Ne ovat hänen.» (Nyökkäys minuun päin. Olin ollut ostoksilla hänen kanssaan.) »Luonnollisestikin on hankittava kasoittain uusia pukuja Kairoon lähdettäessä», lisäsi hän, »mutta odotan Cynthiaa, ennen kuin ryhdyn siihen vakavasti. Lupasin Cynthialle, etten valitse riepuakaan ilman häntä.»

»Milloin odotat kumppaniasi?»

»Huomenna.»

»Niinkö?»

»Niin; hän saapuu huomenna sinisessä junassa. Hotellissamme ei ollutkaan tilaa hänelle ja Oddsille, mutta tilasin heille huoneet 'Negrescosta'. On hupaisaa, kun he saapuvat», puheli Margaret äänessään vilkkauden häive. »Eric sanoi ehkä pääsevänsä heidän mukaansa, ja yhdessä voimme tehdä mitä hyvänsä, ja silloin on paljon hauskempaa —»

»No niin, mitä arvelette, naiset? Emmekö lähde pian liikkeelle?» pisti setä Tom väliin, luoden minuun vaivihkaa nopean silmäyksen. »Aiotko mennä tänä iltana kasinolle kuten tavallisesti, Margaret?»

»En. Käskin pitää auton valmiina ja aiomme ajaa Monteen päivällisen jälkeen. (Tahdon taaskin koetella Cynthian uutta pelimenetelmää nähdäkseni vain, mihin se kelpaa, ennen kuin kohtaan hänet. Nyt olen häviöllä ainoastaan seitsemäntuhatta frangia.) Ennen kuin pukeudun päivälliselle, haluan sitäpaitsi pistäytyä pienen hattumyyjättäreni luona; hänen on säilytettävä paria hattua, jotka tahdon Cynthian näkevän —»

»Herra Lloyd, te sallinette minun tarjota teille pikku ryypyn, ennen kuin poistutte?» pyysi nuori Mount, nousten keveästi pystyyni. Kajutan suppeassa tilassa pisti hänen kookkaan vartalonsa ja hänen liikkeittensä hienon sulavuuden välinen vastakohta vieläkin paremmin silmään kuin muulloin. Hän ohjasi rotevaa ruumistaan tavattoman hyvin. Myöskin oli hänessä piirre, josta naisia niin paljon ylistetään ja jota he ylistävät; hänellä oli huomattavan siromuotoiset ja hoikat nilkat. Des attachés fines, sanovat ranskalaiset. Kun hän ojensi kättään soittaakseen kelloa, panin merkille, että hänen ranteensa oli hauskannäköinen samoin kuin hänen kaulansa.

Sisälle astui Wallace puettuna valkoiseen tarjoilunuttuun, jalassaan paksut saappaat ja koko olennossaan lähtemätön sotilaallinen tuntu, kantaen laajaa hopeatarjotinta, jolle oli lastattu kaikki cocktailin — se oli yhä Margaretin heikko kohta — sekoittamiseen tarvittavat ainekset.

IV

Toiset ajat, toiset juomat.

Margaretin äiti, aina janoinen tyttö, oli, kuten sanottiin, hekumoiden nauttinut »suloisesta» teekupista. Teelehtien päälle kaadettu kiehuva vesi oli liuottanut niistä hyvätuoksuisen kultajuoman; leveäpohjaiseen aamiaiskuppiin oli pudotettu ensin kaksi isoa sokeripalaa, sitten kaadettu parin tai kolmen sentimetrin korkeudelta kuohuvaa, kermaista maitoa, senjälkeen teetä ja lopuksi päälle oikeata kermaa. Ihmiset ovat hiipineet kiinalaisten kaupunginosan ooppiumipesiin ja turmelleet terveytensä heroiinilla tai kokaiinilla tuntematta sellaista nautintoa kuin Violet sai teekupistaan.

Ja myöskin maidosta. Kun sen joi vaahtoisena, höyryävänä, lämpimänä, mutta miellyttävänä kallistetun lypsykiulun reunalta niityllä, jätti se ylähuuleen valkoisen, puolikuunmuotoisen jäljen, joka oli pyyhkäistävä pois. Ja jäisestä limonaadista, joka oli vihreänkeltaista kuin vuorikristalli. Minkälaista nektaria ankaran puuhan jälkeen, heinää korjattaessa! Kuinka mauttomilta kaikki nämä juomat olisivatkaan tuntuneet Violetin tyttärestä, joka nyt virkkoi niin veltosti, että sanat tuntuivat vain vaivoin lähtevän hänen punatuilta huuliltaan:

»Olen kuullut, että Adenissa sekoitetaan perin ihastuttavaa Martinia…»

V

Järjestellen muserrettua jäätä, sitruunia, salaperäisen värisiä pulloja ja pudistusastiaa isäntämme lausui lempeällä äänellään: »Entä neiti Verity? Sekoitanko cocktailin teille?»

»Tehkää se! Pidän siitä», vastasi Margaret, luoden setäänsä uhmaavan silmäyksen. Hän tiesi, että setä oli kuullut lääkärin kieltäneen hänen tiheät virkistysryyppynsä. »En välitä siitä, että se onkin vastoin määräyksiä.»

»Yksi lasi», ehdotti Tom-setä. »Ei enempää, rakas. Nuori Mount, joka kuvastui kookkaana ja tummana valkoisia seiniä, purppuraisen sinipunervaa iltataivasta ja lahdella keinuvien laivojen mastoja vasten, ojensi hänelle lasin.

»Jos pidätte limonaadista», sanoi setä Tom, jolle olin maininnut pyhäkoulu-maustani, »pitäisi teidän koettaa ilkeätä juomaa, jota sekoitetaan vanhasta paloviinasta ja appelsiinista. Sitä maistaessanne ette aavistaisikaan, ettei se ole maailman viattomin mieto juoma. Mutta sen vaikutuksesta en mene hiiskumaan mitään.»

»Antakaa minun koettaa sitä!» sekaantui Margaret puheeseen. »Valelimonaadia? Kuinka houkuttelevaa! Minun on saatava lasi sitä. Ei; sanonpa teille, mitä haluaisin.» Hän oli lopettanut cocktailinsa. »Haluaisin 'sateenkaaren’. En ole koskaan sitä maistanut. Se on kiehtovaa katsella. Cynthia osaa sekoittaa sellaisen. Hän käyttää seitsemää eri juomaa. Ne muistuttavat seitsemää kuolemansyntiä, ymmärrättehän. Ihan kuin Basil Dean. Erivärisiä kerroksia. Seitsemän kappaletta. Korkeassa lasissa. Sallikaa minun koettaa sekoittaa sellainen, herra Mount!»

Kerrankin sattui Margaretin nuoren elämän aikana, ettei se mies, jota hän oli sattunut puhuttelemaan, kiinnittänyt häneen vähääkään huomiota.

Mount oli kääntynyt toisen miehen puoleen, puheli hänen kanssaan kokonaan kiintyneenä keskusteluun.

He haastelivat purresta ja koneista; se oli minusta hepreaa. Minä olin omissa mietteissäni.

Olin kovin huolissani, niin, jännittynyt ja lopen ymmällä. Sillä nyt oli tullut sitä iltapäivää koskevan suunnitelmamme vaikein kohta.

Minun oli lähdettävä purresta. —

VI

Lähdettävä.

Huomiota herättämättä, käärittävä arabialaisten tapaan telttani kokoon ja hiivittävä hiljaa tieheni — sellaiset määräykset olin saanut.

Miten tehdä se?

Olin kolmen muun henkilön seurassa Nizzan satamassa viruvan, kahdensadan tonnin kantoisen huvipurren ahtaassa kajuutassa. Iltapäivä oli vaipunut purppuraisen sinipunervaan hämyyn, jossa lamput tuikkivat kuin jalokivet. Ja eikö tyttö joka tapauksessa huomaisi? Hänellä oli silmät. Ja hän oli varsin valpas.

Kuinka perin miestentapaista valmistaa tällainen suunnitelma, yleispiirteiltään niin rohkean uskallettu, ja jättää naisen asiaksi huolehtiminen sen yksityiskohdista! Kaikki yksityiskohdat tuntuivat välttämättömiltä kompastuskiviltä.

Minulle oli jupistu jotakin sellaista, että minun oli erottava nuoresta Margaretista teepöydässä, kun minut vietiin katsomaan jotakin — mitä salaperäistä aluksessa saattoi olla. Tuiki hyvä ehdotus. Mutta miten järjestää se? Juuri tällaisina hetkinä tuntuu ihmisestä se henkilö, jonka luota aikoo lähteä, ihan kuin takiaiselta. Miten pääsisin eroon tytöstä? Kului useita jännittäviä minuutteja.

Kuumeisena odotin vähäisintäkin tilaisuutta päästäkseni pujahtamaan
Margaretin luota.

Sitten Margaret itse auttoi minua.

Miesten keskustellessa ja minun vilkuillessani vuoroin heitä, vuoroin kajutanovea oli Margaretin päähän pälkähtänyt ajatus. Kun vihdoin epätoivoissani esitin jonkunlaisen tekosyyn, jota en enää muista, päästäkseni puhuttelemaan Wallacea ja puikahdin tämän salaliittolaiskumppanimme luokse, kääntyi Margaret värilliseen pulloriviin päin.

Oliko Mount tahtonut nolata häntä? Mies ei ollut kuulevinaankaan, kun hän oli lausunut haluavansa sateenkaaricocktailia.

Olkoon menneeksi! Niin, olkoon menneeksi! Nytpä hän koettaisi sekoittaa sen itse.

Nopeasti, kiukkuisesti hän tempasi lasin ja tarttui lähimpään pulloon. Hän valutti jalokivihohteista nestettä pitkin lasin kuvetta varovasti, kuten Cynthia oli selittänyt. Sitten hän otti seuraavan pullon. Samalla tavoin kuin kokematon nuorukainen hapuilee eriväristen kukkien keskellä hääräili Margaret juomien kimpussa.

Kuinka huikean suhteettomia määriä hän lieneekään erehtynyt sekoittamaan niitä toisiinsa! Jumala sen tietää. Vain Jumala tietää, minkälaisen taikajuoman hän tietämättömyydessään valmisti. Siitä sateenkaaricocktailista ei tahtonut tulla kunnollisen viirukasta. Hänen lasissaan oleva helmenvalkea neste ei ollut kirkas, vaan opaalille hohtavan pilven värinen, muistuttaen Kanaalin taivaanrantaa sumentavaa aamu-utua. Se tuoksusi samanlaiselta kuin paras ranskalainen kahvi, johon on sekoitettu valkean orvokin haju. Kahvilta se maistuikin, kahvilta, jossa tuntui omituinen imelän sherryn maku.

»Perin hyvää», mietti Margaret ryypätessään sitä ja aikoi tyhjentää lasin, ennen kuin me palasimme.

Hän tyhjensi sen.

Pian hiipi hänen olentoonsa omituinen tunne. Vain kerran ennen hänestä oli tuntunut samanlaiselta… avuttomalta… ikäänkuin hän olisi leijaillut ilmassa… ulkopuolella oman ruumiinsa, jota hänen tahtonsa ei enää pystynyt ohjaamaan. Se kerta oli ollut silloin, kun hänelle oli hammaslääkärin luona annettu jotakin huumausainetta. Hän oli nostanut kättään osoittaakseen vielä olevansa tajuissaan. Se on, hän oli koettanut nostaa sitä. Hervoton käsi oli retkahtanut hänen syliinsä, ja sitten hän ei ollut tiennyt enää mitään.

Nyt purressa kävi taaskin samoin. Äkkiä hän tunsi, ettei hän kyennyt tekemään muuta kuin sallimaan herpaantuneen kätensä pudottaa tyhjän lasin ja kaiken muun silkkisen hameensa helmaan — sallimaan sirohattuisen päänsä kallistua taaksepäin pieluksia vasten.

Mitä senjälkeen tapahtui, siitä ei Margaretilla ollut aavistustakaan.

Hän ei aavistanut, että minä kiireisesti laskeuduin rantaveneeseen (jolloin minusta tuntui samanlaiselta kuin tekoaan pakenevasta rikollisesta). Margaret ei tuntenut tärinää eikä surinaa Sweetheart II:n koneiden alkaessa pyöriä. Aluksen syöksähtäminen eteenpäin, myllertyneen veden äkillinen kohoaminen sen keulalaidoille, rannikon ja sen loppumattomain, välkkyvien valorivien jääminen kauas taaksepäin tummalle Rivieralle, etäisen rannan vaihtelut, maamerkit, jotka ikäänkuin näyttämöllä kasaantuivat toistensa eteen, häipyivät ja vihdoin katosivat taivaanrannan alapuolelle — kaikki se jäi Margaretilta huomaamatta. Hän ei nähnyt viimeisiä, kirkkaita juovaa, joita majakkavalot lähettivät tuulen voimistuessa yhä jyrkemmin aaltoilevalle ulapalle. Hän ei nähnyt purren taakse jäävää sinertävän harmaata vanavettä eikä tasaisista laineista kuvastuvia tuikkivia tähtiä.

VII

Vihdoin hän heräsi ja jäi kauhistuneena tuijottamaan varjostettuun lamppuun, joka nousi, painui jälleen pois näkyvistä, sitten kohosi uudelleen ja sukelsi taaskin piiloon.

Missä? Missä hän oli?

Peitehuopien välissä hyttivuoteella. Yhäti aluksessa?

Vieläkin pahemmin hänen olentonsa jokaisessa säikeessä oli tietoisuus heiluvasta, sykähtelevästä rytmistä, joka merkitsee sitä, että laiva on aavalla merellä.

II OSA — PARANNUS

I luku

Myrskyä merellä

I

Tällä tajuihintulon hetkellä joutui Margaret eroon siihen saakka tuntemastaan maailmasta. Hän oli uuden elämän alussa.

Sitä hän ei vielä tietänyt. Yhä hän tuijotti sekavana ja kuunteli…

»Lois-kis», lauloivat aallot aluksen laidan ulkopuolella tuutilauluaan, joka herättää matkustajassa kauhua tai riemua sen mukaan, onko hän hyvä vaiko huono merimies. (Muistanette, että Margaret oli lapsena alkanut voida pahoin vain ratsastettuaan kamelilla eläintieteellisessä tarhassa.) »Lois-kis! — ROPS.» Hurjistuneena tyttö töllisteli keinuvaa lamppua, heiluvia verhoja ja kajutan kaluston muuttuvia kulmia.

»Voi!» ähkäisi hän ääneen.

Ikäänkuin hytin oveen sulloutuen näyttäytyi tanakka olento, jolla oli tuuhea, harmaa tukka ja ruskettuneet, hyväntahtoisen kysyvät kasvot.

»No, Margaret, nukuitko hyvin?»

»Setä Tom, mitä on tapahtunut? Missä olen?»

»Missäkö? Sweetheart II:ssa, rakas.»

Margaret ponnahti vuoteeltaaan ja laski lattialle valkeiden silkkisukkien verhoamat jalkansa, joista korkeakorkoiset kengät olivat kadonneet.(»Loiskis… Loiskis… Rops.»)

Huomaten, että hytin lattia ensin nousi häneen päin ja sitten äkkiä painui hänen allaan, Margaret alkoi hoippua.

»Mitä ihmettä on tapahtunut? Pursi on liikkeellä.»

»Varmasti se on.» (Samassa aluksen laita vavahti kovasti leiskahtavan aallon tärähdyksestä.) »Sait aimo unet, Margaret. Kuinka etäällä maasta luulet meidän olevan?»

»Maasta?» Uusi jyrkkä keinahdus sinkautti hänet vuoteen laitaa vasten.
Hän tarrautui siihen kiinni. »Mitä —»

»Lienee parasta ilmaista sinulle nyt, Margaret, että voit katsoa olevasi kahden kuukauden risteilyllä. Sinullehan määrättiin merimatka, kuten tiedät», muistutti Tom-setä. »Sinä opit kyllä pitämään siitä, kunhan totut merelläoloon.»

Kuvitelkaahan, miltä tytön sekavan, ruskean tukan reunustamat kasvot näyttivät! Hänen muodikas ranskalainen hattunsa ja valkea, turkispäärmeinen kappansa heiluivat sinne tänne hytin vastaisella seinällä olevassa naulassa. Pitkänä, laihana ja tyrmistyneenä huojui nuori Margaret, pidellen kiinni mahonkilavasta.

Risteilyllä? Hän?

Hän, josta laivallaolon ajatteleminenkin muistutti painajaista? Laivan tuoksu, koneiden lakkaamaton tahdikas jyskytys, lattiapalkkien kallistuminen, tumman vihreä vesi, joka vuoroin verhoaa hytin ikkunan, vuoroin alentuu, paljastaen harmaan pyörylän — hirvittävää! Irtonaisena heilumisen tuntu — sanoinkuvaamattoman avuttomuuden tunne, jonka nuokkuminen ja huojuminen herättävät, se tieto, ettei jalkojen tukena ole vankka maaäiti ja että vain ohut, kovin ohut metalli- ja puuseinä on matkustajan ja rauhattomana kuiluna myllertävän, vieraan elementin välissä — kaikki se mikä muutamia meistä riemastuttaa, oli aina tuntunut Margaretista liian pahalta ollakseen totta.

Ja nyt hänet oli tuotu keskelle tätä kauheasti keinuvaa merta!

»Mutta sehän on järjetöntä, naurettavaa! Se on pilaa! Joka tapauksessa —» Rauhoittuakseen hän korotti ääntään. »Joka tapauksessa on nyt jo menty kyllin pitkälle. Totisesti. Viekää minut takaisin! Teidän täytyy viedä minut takaisin. Kääntykää heti takaisin Nizzaan! Etkö kuule, Tom-setä? Sinun on pysäytettävä pursi!»

Sweeetheart II vapisi toisen aallon törmäyksestä.

Margaretia pyörrytti pahasti, ja hän tunsi, että hänen päässään alkoi pienoinen kone jyskyttää. (Se oli seuraus väkevästä, erehdyksessä sekoitetusta cocktailista.) Tarttuen suonenvedontapaisesti lavan laitaan hän vei toisen kätensä otsalleen. Hän oli melkein sanaton raivosta, kun tilanne alkoi hänelle selvitä.

Hänet oli tuotu merelle! Hiiskumatta sanaakaan hänelle itselleen sen oli tehnyt tämä itsevaltainen vanhus, joka piti kaikkea luvallisena! Ja näin oli tehty nuorelle naiselle, joka jo seitsemän vuotta oli ollut oman kohtalonsa määrääjä!

»Mutta — mutta —» Tyttö, jolla jo yhdeksäntoistavuotiaana oli omat tulonsa, taloutensa, palveluskuntansa, maksuosoituslehtiönsä, jonka oma äiti oli hänen orjansa, nöyrästi alistuen hänen suunnitelmiinsa, ei löytänyt sopivia sanoja. »Tällainen teko on mahdoton —»

»Jos se kerran on tehty, niin se tuskin on mahdoton».

»Mutta kuinka uskallatte? Eihän tämä ole edes teidän purtenne —»

»Se puoli on kunnossa; sain aluksen lainaksi nuorelta ystävältäni
Mountilta.»

»Herra Mountilta? Siltä inhoittavalta ihmiseltä! Katalan inhoittavalta mieheltä», kirkui Margaret. »Olen aina vihannut häntä. Samoin Cynthia. Kaikki, mitä Cynthia on hänestä sanonut, on ihan totta. Hänessä ei ainoastaan ole lähtemätön keskiluokan tuntu, vaan… Oi, kuinka oikeassa Cynthia olikaan. Hän lainasi sinulle purren? Jotta sinä voisit käyttäytyä tavallisen roiston tapaan? Oi! — Toimitan teidät kaikki vankilaan — »

»Keskellä valtamertako?»

»Langattomalla…» ähkäisi hänen nuori sukulaisensa hurjistuneena. »Langattomalla tai jotenkin muutoin. Etkö luullut minua kaivattavan kuljetettuasi minut merelle? Minua lähetetään etsimään —»

»Kuka lähettää?»

»Kaikki», tiuskasi Margaret, heiluen kuin hento vaatekappale tuulen puistelemalla kuivausnuoralla. Olisiko hän voinut mainita, keitä »kaikki» olivat? Hänen mielessään väikkyivät sekavana kuvana henkivartiosto — Claude… »He kaikki näkevät, että tämä kammottava pursi on lähtenyt satamasta… Lähetystömme…»

Äkkiä hän taukosi myrskyämästä. Hänen kasvoilleen oli levinnyt pettämätön, vihertävä kalpeus.

»Sinun on paras paneutua uudelleen makuulle», ehdotti setä, seisoen vankkana, jalat hajallaan ja silmäillen häntä ystävällisen, mutta horjumattoman näköisenä.

»Sinä rohkenit… saat sitä katua… katala teko… rikollinen!» kiljui Margaret, tähyillen taaskin hurjasti ympärilleen somasti sisustetussa hytissä, joka oli puhdas kuin uuden vesivärilaatikon sisus. Maalatut seinät, sileät kuin norsunluu, kastanjanruskeat, hohtavat puupinnat, peili, matto, verhot, suljettu pesuteline ja kirkkaat metalliesineet kieppuivat jo ympyröissä kuten nopeasti pyörivän hyrrän punaiset, siniset, vihreät ja valkeat renkaat. Ja tässä huimaavassa, pyörivässä liikkeessä tuntui aallokossa keinuvan aluksen hilpeä nuokkuminen ja kallisteleminen. Kaikesta huokui valtameri-elämän tuntu, tuoksu, koko sen pelätty ilmakehä.

Hän voi äärimmäisen pahoin (vaikka se ei ollut mitään verrattuna siihen, mitä hän vielä sai kokea) ja vaipui takaisin vuoteelle, jolta hän oli ponnahtanut seisomaan. Hän kuuli kirkuvansa hurjia, hajanaisia sanoja: »Ei ikinä anteeksi… Tästä saat kärsiä… Ehdottomasti lainvastaista! Vaikka en olekaan täyttänyt kahtakymmentäyhtä… Odds esittää asian ylähuoneessa… Saat nähdä —»

Mutta nyt meritauti kouristi häntä todenteolla; hän ei enää kyennyt saamaan suustaan muuta kuin yhden ainoan sanan. Sortuessaan painajaisentapaisen ellotuksen valtaan hän sinkautti setä Tomille syytöksen:

»Naisenryöstö!»

II

Tälle sanalle tuo »vanha, rohkea Henry Morganin kumppani» kohautti aluksi olkapäitään. Myöhemmin hän panisi vastalauseensa.

»Naisenryöstö! Minkälaisia ajatuksia naiset saavatkaan päähänsä! Millä tavoin he tulkitsevatkaan toisten tekoja!»

Helposti huomaa, kuinka todella vastenmielisiä miehistä ovat sellaiset naisten lausumat sanat, joita me pitäisimme heidän vilpittömimpinään. Tässä oli älykäs, hyväntahtoinen, keinokas mies, valmis syrjäyttämään kaikki arkailut palvellessaan hyvää asiaa ja tekemään hyvää tarkoittavan rikoksen. Mutta hän ei millään ehdolla ollut valmis nimittämään sitä naisenryöstöksi. Nimitettäköön sitä tytön oman edun vuoksi tapahtuneeksi sekaantumiseksi tai esiintymiseksi hänen luonnollisena suojelijanaan, koska hänen isänsä oli kuollut ja äiti oli vahaa hänen käsissään eikä hänellä ollut koskaan ollut vanhemman veljen lujaa tukea! Mutta naisenryöstö?

Turma periköön sen sanan!

(Sitä sukupuolta!)

Entä toinen tähän juttuun sekaantunut mies — purren lainaaja — sedän nuori ystävä Mount?

Hän selitti, että joitakuita vuosia takaperin Etelä-Amerikassa sattuneen tapauksen tähden hänen oli mahdoton evätä sitä palvelusta, jota herra Lloyd pyysi häneltä meidän kaikkien saavuttua Etelä-Ranskaan. Hän, Mount, oli niin suuressa kiitollisuudenvelassa herra Lloydille jostakin palveluksesta, jonka vanha herra oli hänelle tehnyt.

Tämän palveluksen laatua hän ei ilmaissut. Se saattoi yhtä hyvin olla murhan salaaminen kuin esitteleminen jollekin henkilölle, johon hän oli kiihkeästi halunnut tutustua. Jostakin syystä minusta tuntuu, että vanhempi mies on auttanut nuorempaa selviytymään jonkunlaisesta pulasta… Mutta mistäpä tietäisi miesten asioita?

»Olin kovin mielissäni voidessani luovuttaa hänelle Sweetheart II:n pariksi kuukaudeksi. En udellut häneltä, mitä erikoista tarkoitusta varten hän sitä tarvitsi.»

»Ette kysellyt, koska tiesitte, herra Mount, koska tiesitte tarkalleen, mitä tapahtuisi!»

»En ihan. Niin, sitä teidän ei sovi väittää.»

»Pääpiirteissään tiesitte sen. Luovutitte purtenne, miehistönne, Wallacenne vanhuksen avuksi toteuttamaan hänen naisenryöstö-suunnitelmaansa —»

»En suinkaan», torjui Mount. »Teillä on perin väärä käsitys. Kuinka kehnosti olenkaan selittänyt asian!»

(Sitä sukupuolta!)

III

Palatkaamme Margaret-poloiseen.

Perästäpäin hän vakuutti, ettei ainoankaan ihmisen olisi voitu odottaa kykenevän laskemaan, kuinka monta päivää he olivat merellä, ollessaan niin kovin epäromanttisesti ja ankarasti merikipeänä alituisesti, milloin ei ollut vaipunut kuumeiseen horrokseen, jota tuontuostakin häiritsi alituisesti kuuluva, tuskastuttava »loiskis, rops!»

Hänen kammottavaan hyttiinsä tunkeutui ajoittain päivänvaloa. Myöskin hän huomasi, että lampuissa oli toisin ajoin tuli.

Sitten oli pilkkopimeitä aikoja. Hänen oli mahdoton pitää muistissaan, kuinka monta vaihdosta oli ollut, kun hänen ympärillään kaikki huojui ja heilahteli milloin minnekin päin. Koko ajan tuntui hytti kohoavan, yhäti kohoavan ilmaan nostaen Margaretin toisen puolen vesivuorelle ja sitten äkkiä räiskähtäen ja upottaen Margaretin toisen puolen pohjattoman kuilun syvyyteen.

Päivät ja yöt vierivät, ja sitä kesti yhäti…

Niin hän ainakin ajatteli pystyessään lainkaan ajattelemaan. Hänen raivonsa talttui. Hänen närkästyksensä asettui. Hänen mielestään katosi kaikki. Hän oli liian pahoinvoipa tunteakseen mitään muuta kuin pahoinvointia.

Hän ei tajunnut, milloin hänelle tarjottiin aterioita, joita hän heikosti kieltäytyi nauttimasta, milloin hänelle tuotiin omituisen makuisia voileipiä ja samppanjaa, jotta hän ei ihan tyyten menehtyisi.

Hän ei ollut selvillä, oliko henkilö, joka koputti hänen koppinsa ovelle ja astui sisään katsomaan häntä ja lausumaan kuuroille korville jonkun lohduttavan sanan, setä Tom vai oliko se altis ja palvelevainen Wallace.

Aika kului… Tuskissaan hän tunsi vanhentuvansa, hänestä tuntui, että hän oli kolmikymmen-, nelikymmen-, viisikymmenvuotias…

Kerran hänen katseensa osui hänen kasvoilleen valahtaneeseen ja siitä matolle riippuvaan ruskeaan tukkaan, ja hän kummasteli, miksi se ei ollut harmaantunut.

Viruessaan avuttomana vuoteessaan, käydessään yhä heikommaksi jokaisesta keikahduksesta ja sysäyksestä ja tuntiessaan itsensä, kuten Claude olisi saattanut sanoa, lämmitetyksi vainajaksi hän ei kyennyt tarkoin ajattelemaan öitä ja päiviä.

Hänestä tuntui, että he olisivat hyvin ennättäneet Tahitille ja sieltä takaisin, kun —

Tuli myrsky-yö.

IV

Margaret heräsi hätkähtäen.

Koneiden tykytys oli äkkiä lakannut. Tätä alituista tärinää oli jatkunut, — kunnes meritautinen tyttö-paha ei enää kuullut sitä, ja nyt se oli tyyten tauonnut. Mutta huojuen entistä rajummin heittelehti pursi vuorenkorkuisilla aalloilla. Ja äkkiä hyttiin tunkeutui käreitä, outoja ääniä, ja huumaantunut, heikontunut matkustaja sai jollakin tavoin tiedon, että hänen oli laittauduttava kannelle.

Erottiko hän sanan »vuoto»? Oliko mielikuvitusta, että hänelle ilmoitettiin Sweetheart II:n nopeasti vajoavan? Hän ajatteli (jos voidaan käyttää sanaa »ajatteleminen» sekavasta miellesarjasta, joka nyt pyöri hänen mielessään): »Jumalan kiitos, viidessä minuutissa olen hukkunut. Se ei kestä kauempaa.»

Hänen ympärilleen kietaistiin karkeita vaippoja… hänen kyynärvarteensa tartuttiin ja häntä kiidätettiin portaita myöten kannelle.

Kannella vallitsi hirveä mylläkkä: vihuri ulvoi, indigonvärinen taivas näytti kiitävän vinhasti, oli sysipimeä rämysää, myrskyn tuntu oli valtava — ja äkkiä hänen olemuksensa kauan unohduksissa olleista kammioista tunkeutui esille ajatus.

»Olen merimiehen tytär!… Käyttäydy hyvin vaarassa!… Tulkoon mitä tahansa, pysy kylmäverisenä!… Olethan merimiehen tytär.»

Myrsky, joka pieksi vaahtoa hänen silmiinsä ja kasvoilleen, tuntui puhaltavan pois kaikki ajatukset. Ikäänkuin hyvin kaukaa hän kuuli komennushuutoja. Sitten lausui sedän ääni hänen korvaansa: »Kierrä kätesi kaulaani!» Totellen hän ojensi kätensä, tunsi, että hänen vartalonsa ympäri tartuttiin, hänet nostettiin kannelta ja häntä kannettiin — minne?

V

Nyt hän virui hieman sekavana jotakin kallionlujaa niskansa tukena ja ympärillään jotakin karheata ja lämmintä. Loppumattomasti hän vuoroin kohosi myllertävien, nyt tavattoman jyrkkien aaltojen harjalle, vuoroin painui niiden pohjalle. Kerran hän vain sai silmänsä auki ja tuijotti suoraan ylöspäin.

Näkyvissä ei ollut mitään muuta kuin mustat, nousevat ja laskevat aallot, jotka piirtyivät indigonsinisiä, vyöryviä pilviä vasten, siellä täällä kaistale hyisen tummaa taivasta ja tuikkivia, tanssivia tähtiä. Margaret sulki silmänsä. Vuoroin kohottuaan ja painuttuaan jonkun aikaa hän taaskin vaipui tiedottomuuden tilaan. Ollen puolittain valveilla hän sitten säpsähti, kun hänen mieleensä tuli ajatus: »Olemme haaksirikkoisia. Veneitä… soutavia miehiä… hukkumaisillaan. Uimaan henki-kullan edestä.»

Vaistomaisesti, koneellisesti hän koetti hapuilla hameensa kiinnitysvehkeitä, mutta ei jaksanut irroittaa käsiään karkeasta peitteestä, joka oli kiedottu hänen ympärilleen niin, että koko hänen ruumiinsa paitsi pieniä, märkiä kasvoja pysyi hyvin lämpimänä.

Hän liikutteli käsiään kuten emäänsä etsivä kissanpoika. Ihan äkkiä pujottautui sitten toinen käsi hänen käteensä ja puristi sitä — ei kovasti, vaan lujasti, lämpimästi, ja se tuotti hänelle tavatonta lohdutusta.

Hän arveli näkevänsä unta; nyt hän luuli tietävänsä, missä oli.

»Omassa arkihuoneessamme Hill-kadun varrella. Sohva — kuinka joutavaa!
Influ… tänään ensi kertaa alakerrassa. Liian rasittavaa avata silmiä.
Torkun edelleen.»

Hän oli unenpöpperössä ja turta, mutta hänen oli lämmin, ja hänen aivoissaan pyöri uneliaasti ajatus:

»Kuinka toisenlaisilta Clauden kädet tuntuvat — mieleenikään ei ole johtunut, että häntä olisi niin hauska pitää kädestä. Se ei ole hervoton. Niin magneettinen, kuten Cynthia sanoo.»

Hänen sormensa lepäsivät ihan ponnettomina (kuten hän luuli) Claude
Oddleyn kädessä…

VI

Karkeasti hänet herätettiin siitä haaveilusta, ja koko hänen herpaantunut ruumiinsa tärähti narskuvasta jysähdyksestä.

Kuten yöjunassa nukkuva matkustaja junan pysähtyessä (ja herättäessä hänet rajusti) tuskin tietää, onko tapahtunut yhteentörmäys vai onko vain saavuttu asemalle, niin ei Margaretkaan veneen joutuessa matalalle tiennyt, uhkasiko heitä kuolema karilla vai olivatko he laskeneet rantaan. Hän tunsi veneen emäpuun hankautuvan pohjaa vasten. Tuulen humun ja aaltojen pauhun seasta hän sitten erotti oman pelästyneen äänensä. »Mitä on tapahtunut?» Sitten kuului ystävällinen vastaus: »Kaikki hyvin, neiti; olemme nyt saaren rannassa.»

Taaskin kohosi taivasta vasten tummia vuoria, mutta nepä eivät enää painuneetkaan. Veneen viereen ilmestyi kookas hahmo.

Nyt… taaskin hän tunsi, että hänet nostettiin ilmaan ja häntä kannettiin, ikäänkuin hän olisi ollut veltto, heiluva nukke. Sitten tuli siunattu levähdys, hänet laskettiin vankalle maaperälle.

Pimeätä… tyyntä… turvallista. Vielä huokui kostea tuuli hänen kasvoihinsa, ja tuuli pudisteli hänen hiuksiaan, mutta hän oli suojassa myrskyn raivolta, turvassa möyryävien hyökyaaltojen ulottuvilta. Nämä äänet muuttuivat rytmilliseksi tuutilauluksi, ja vihdoinkin Margaret vaipui syvään, häiriytymättömään normaaliseen uneen.

II luku

Kauneuden saari

I

Kun hän oltuaan tuntikausia unen helmassa taaskin liikahti, huomasi hän, että hänen kasvoillaan ja kaulallaan oli kylmä, mutta että hänen jalkojaan aina polviin saakka lämmitti jokin voimakas lämmön lähde. Pienen lapsen tavoin hän puolittain tiedottomasti siirtyi lämpöön päin. Lämmintä! … Hyvää! … Ah, suloista! … Hän vaipui uudelleen horroksiin…

Sitten hän vähitellen alkoi herätä todenteolla, ihmetellen:
»Minkälainen lienee vuoteeni? Miltähän ympäristöni näyttänee?»

Ummessa silmin Margaret tunsi lepäävänsä lämpöisellä, vaikka kovalla alustalla. »Missä olen?»

Heti hän oivalsi, missä hän ei ollut. Ei kotona eikä hotellissakaan Nizzassa eikä Pariisista lähteneen junan makuuvaunussa. Eikä, taivaan kiitos, kauheassa purressakaan. Toisella kädellään hän tunnusteli, mitä hänen allaan oli.

Se oli omituisen pehmeätä, karkeajauheista, lämpöistä. Hiekkaa?

Nyt hän aukaisi silmänsä, ja puhtaan riemun värähdyttämänä hän näki sinisen taivaan, kullanvalkean rantahietikon, jota reunustivat punertavat kalliot ja palmupuut, sinisen, hymyilevän, aluksettoman lahdelman… Kummallista, että hänen mieleensä heti välähti ajatus: »Taivaan Luoja, onko tämä, saattaako tämä olla… minun autio saareni?»

Sillä löytämättä on vielä sellainen lapsi, joka ei olisi salassa haaveksinut pääsevänsä arkioloistaan kauniille merensaarelleen.

Kaukana se on, hyvin kaukana, etäällä aterioista, maatapano-ajoista, »kuivista sukista», vielä kuivemmista läksykirjoista ja tuskastuttavista täysikasvuisista sukulaisista, jotka (nähtävästi muistamatta omaa lapsuuttaan) panevat omat kahleensa lasten kannettaviksi.

»Mielellään raastaen toisten haavehen osaansa omaan eivät tyydy —»

Sellaisilta me näytämme näistä haaveilijoista, joiden ikä vaihtelee viidestä viiteentoista vuoteen. Toisilla sitä jatkuu kauemmin, toisilta se loppuu jo aikaisemmin. Kaikilla heillä on kaipaus. Ja koska he eivät voi suunnata todellista laivaa vaarallisille merilleen ja etäisille tarumailleen, keksivät he pian sukkelamman keinon.

Sinisenä, sinisempänä kuin mikään tunnettu ulappa hohtaa heidän paratiisiansa ympäröivä laguuni; se on uskomattoman kaukana Brighton-lahdelta, Llandudnosta, Scarboroughista ja kaikista rantaseuduista, joissa heidän täysi-ikäiset omaisensa ovat heitä käyttäneet. Siellä on metsä sankempi kuin puistossa, johon heidät on raahattu »kävelylle» — helakamman vihreä kuin biljardipöydän verka iso-isän luona — voimakkaammin tuoksuva kuin rohdoskauppa, jossa heidän on käytävä ostoksilla olevan Nannyn seurassa. Kuinka paljoa ihanampaa siellä onkaan kuin tässä havainnollisessa tosielämässä, jonka yksityiskohdista se kuitenkin on sommiteltu! Sellainen on se keskinkertaisen lapsen mielikuvitussaari.

II

Kuten kaikki muut lapset oli myöskin sussexilaisessa huvilassa kasvanut pieni Margaret Verity vaalinut omaa haavettaan, armasta, salaista saartaan. Oi, kuinka ihastuttava se oli hänestä ollut! (Meidän kaikkien saaret ovat ihastuttavia meistä itsestämme; ne on ahdettu täyteen aarteita, niissä on eloisia seikkailuja, salaperäisiä unelmia, ne ovat armaan herttaisia, sillä siellä on kumppaninamme hän, aina sen mukaan, mitä sydämemme halaa.) Margaretin haaveksivien silmien eteen avautui tämä kuva nyt todellisena.

Niin, siellä oli sineä, kultaa ja vihreätä lehvistöä, kuten hän oli nähnyt tuhansissa unelmissaan ja haaveissaan. Huikaistuneena, sekavana ja unohtaen itsensä hän katseli kirkasta maisemaa. Hänestä tuntui samanlaiselta kuin saattaisi kuvitella sieluista tuntuneen Kharonin laskettua heidät maihin Lethe-virran toiselle rannalle. Mutta kun Margaret liikahti, puristi kätensä nyrkkiin ja ojensi raajojaan, huomasi hän olevansa elävä ja virkeä, vaikkakin hiukan jäykkä. Hänen ympärilleen oli kierretty miehen päällystakki, tummansininen, paksu ja varustettu lämpimällä turkisvuorilla. Se oli vedetty hänen kaulaansa saakka. Työnnettyään sen syrjään hän näki, kuinka tavaton hänen pukunsa oli.

Hänen valkeata, nelistävistä apinoista sommitetulla reunuksella varustettua leninkiään peitti merimiesten käyttämä, paksu, sininen, karheakudoksinen villanuttu, joka oli kovin väljä hänelle ja jonka rinnassa oli joitakuita tulipunaisia juovia. Sen alla kilisi hänen helynippunsa. Hän nosti kättään; helmet olivat vielä hänen kaulassaan ja pieni platinakello hänen ranteessaan. Kello oli seisahtunut kahdentoista kohdalle — minä yönä tai minä päivänä, kukapa sen tiesi?

Villanutun lisäksi Margaretin yllä oli lyhyt, karkea, ruskea, tweedkankainen hame. Sitä hän ei ollut nähnyt koskaan ennen. Tweedisen helman ja sen alta pilkottavan valkean trikookudoksen alapuolella oli pari paksuja, villaisia golfsukkia (hänen äitinsäkö?). Ne päättyivät kummallisimpiin jalkineihin, jotka milloinkaan olivat verhonneet tytön kohtalaisen isoja, mutta siromuotoisia jalkoja — kumisiin saappaisiin, jollaisia merimiehet käyttävät.

Katsellen asuaan hämmästyneenä Margaret nousi pystyyn.

Taaskin hän silmäili ympärilleen; veteen saakka ulottuvat kalliot olivat ruusuisen punaisia kuin devoninen maaperä. Niiden seinämät rajoittivat pientä poukamaa. Kävellen vieläkin jäykästi hän katseli vankkaa, viettävää, vaaleata hiekkatannerta, jossa kimalteli auringonpaisteessa välkkyviä, pieniä näkinkengänsirpaleita. Nousuveden raja oli samanlainen kuin kaikilla rannoilla, missä se vain näkyy; siinä oli tavanmukainen reunus simpukankuorista, joiden seassa oli tummaa aaltojen työntämää meriruohoa, ajopuita, merisiilinkappaleita, vaaleita korsia ja tietystikin jonkun merilinnun hento, vaalennut luuranko, jossa eli vielä kiinni joitakuita märkiä höyheniä. Vain puolen askeleen päässä keinui rannalla valkeata vaahtoa. Margaretin takana kohosi toinen ruusunhohteinen kallioseinämä riemuisen kirkasta taivasta kohti, jossa leijaili kirkuvia lokkeja. Hän huomasi nukkuneensa tässä seinämässä olevassa onkalossa, joka oli varjostanut hänen päätään silloinkin, kun aurinko, hiipien lämmittämään hänen kasvojaan, oli luonut puolikuunmuotoisen sinertävän varjon kullankellertävän vaalealle hiekalle.

»Minun saareni! Vai joku muu saariko?» jupisi Margaret ymmällä.

»Hyvä Jumala, millaista täällä on!» kuten Miranda oli lausunut eräälle toiselle saarelle joutuneesta haaksirikkoisesta.

Vasta myöhemmin hän huomasi matkatavarat, jotka olivat pelastuneet samalle rannalle — minun pahvilaatikkoni, jota hän oli potkinut purren kajutassa ja joka sisälsi mitä alkeellisimpia, välttämättömiä tarve-esineitä. Hän liikkui sinne tänne. Kuten tavallisesti matkustajista, jotka ovat äskettäin nousseet maihin merellä olleesta laivasta, tuntui hänestäkin maa hiukan huojuvan ja keinuvan. Mutta se oli maata, siunatun vankkaa. Autuaallisen lämpöisenä tunkeutui päivänpaiste Margaretin villanutun ja leningin lävitse suoraan hänen virkistyneihin ytimiinsä.

Hänessä alkoi nyt herätä kaksi tunnetta — hänen oli hyvin nälkä ja hän oli yksin.

Hän mietti: »Missä ovat — missä ovat kaikki muut? Missä muut ihmiset ovat?

III

Ihmiset!

Ajatelkaa vain hetkinen, kuinka paljon ihmisiä oli ollut Margaretin ympärillä viimeisten kahdeksan tai yhdeksän vuoden aikana! Silloin saatte aavistuksen hämmästyttävästä muutoksesta, joka oli muovaava hänet toisenlaiseksi.

Tytön ympärillä oli aina ja yhtenään hyörinyt joukoittain väkeä. Häärijöitä kaduilla, teatterissa, ravintoloissa, kerhossa. Hänen Hill-kadun varrella olevan asuntonsa palveluskunta; hänen henkivartiostonsa. Nimetön »piiri», joka avaa ovet, etsii nurkka-istuimet rautatievaunuissa, käyttää hissejä, tilaa paikkaliput, ajaa autoja, hoitaa matkatavaroita Margaretin oloissa elävän tytön puolesta. Milloin hyvänsä hän oli luonut ympärilleen ikävystyneen, näkemättömän silmäyksensä, oli aina ollut »ihmisiä» täyttämässä hänen kaikkia toiveitaan, olipa sitten kysymyksessä valojen sytyttäminen tai kylvyn; valmistaminen mademoisellelle. Tuntui siltä kuin olisi intialainen jumalatar ollut monine käsineen aina valmiina häntä auttamaan. Ja aina ihmisten tarkkaavia kasvoja, kaikkialla innokkaiden äänten hyminä:

Onko huolehdittu kaikesta, mitä tarvitsette, Madam? … Autoko? Autoko, neiti? … Käskenkö autonne odottaa vai pitääkö sen tulla uudelleen kymmenen minuutin kuluttua? … Saanko vaivata teitä siirtymään seuraavaan osastoon? … Oletteko antanut määräyksenne? … Hissi on jälleen alhaalla heti paikalla, neiti… Ohjaajanne meni juuri äsken noutamaan autoanne… Teitä palvellaan heti… Onko kysytty, mitä haluatte? …

Lähetän kamaripalvelijattaren…

Onko teillä kaikki, mitä tahdotte? … Vous desirez, mademoiselle?… Varmasti, madame… Toimitan sen heti paikalla, madam. Oi, madam, olen kovin pahoillani siitä, että olette saanut odottaa tällä tavoin… Voisitteko mainita, kuka herrasmies suoritti tilauksenne, madam? … Hänet lähetetään luoksenne heti… Menen tiedustamaan, madam… Tämä nuorukainen palvelee teitä… Jos hyväntahtoisesti suvaitsisitte soittaa, kun olette valmis… Si, mademoiselle…

Alituisesti oli hänen ympärillään tällainen kuoro säestänyt elämänleikkiä.

Silloinkin, kun ei ollut ketään muita, oli aina ollut Cynthia. (Peggy, rakas, mihin nyt?). Tai Claude Oddley (Sanothan, Peggy, mihin aikaan saan tulla sinua noutamaan?). Tahi hänen äitinsä (Margaret, lapsoseni, osaanko tehdä jotakin?).

Nyt, ensimmäisen kerran, ei ollut saapuvilla ketään. Ei ääniä, ei käsiä. Ei ketään, jonka puoleen kääntyä. Ei Violetin. Ei Cynthiaa. Ei henkivartijoita. Ei Oddsia. Sillä hetkellä hän ei edes muistanut niitä nimiä, ne olivat kokonaan unohtuneet. Hän vain oivalsi, että saapuvilla ei ollut ketään.

Ja hyvin pitkään aikaan ei tullutkaan ketään — paitsi yhtä ainoata henkilöä.

IV

Mutta Margaret ei vielä ollut häntä nähnyt. Hän näki ainoastaan oman yksinäisen varjonsa, omien kumipohjaisten kenkiensä yksinäisen jälkijonon.

Kuohuksissaan hän ajatteli: »Mutta minullehan on levitetty peitteeksi turkisvuorinen vaippa — täällä on varmasti ollut joku. Jonkun tai joidenkuiden on täytynyt joutua haaksirikkoisina tänne samalla kuin minäkin. Missä he siis ovat? Ovatko he kaikki poistuneet? Jättäneet minut?»

Ei vastausta. Ei mitään muuta elonmerkkiä kuin ilmassa, korkealla ilmassa, kallioiden yläpuolella leijaileva parvi valkeita lintuja, jotka silloin tällöin syöksähtelivät alaspäin. Aava, alukseton ulappa, asumaton ranta. Kaunis, kimalteleva lahdelma, jonka pinta väreili hiljaa. Mutta ei ainoatakaan purjetta. Ei ainoatakaan ihmistä.

»Ja minun on nälkä. Olen hirveän nälkäinen.»

Oli kulunut vuosia siitä, kun Margaret oli viimeksi sitä tuntenut. Ei niiden aikojen jälkeen, jolloin hän Englannin kurjimpien säiden vallitessa oli tarponut Sussexin nummien poikki johonkin etäiseen maalaistaloon noutamaan äidilleen haudottavia munia ja tuoksahdettuaan sisälle punakkana sateesta ja ponnistuksesta käynyt tee-illallisen kimppuun nälkäisenä kuin susi.

Ritzissä oleilijat eivät tunne tätä alkeellista, pakottavaa tarvetta.

»Armias taivas, olen nääntymäisilläni nälkään. Vatsani on yhtä tyhjä kuin tämä paikka. Olen menehtymäisilläni.»

Hän oli nälkiintynyt eikä löytänyt muuta syötävää kuin meriruohoa, ja hänestä tuntui, että hän oli paastonnut viikkokausia… (Todenperäisesti hän oli vasta viisi minuuttia sitten avannut silmänsä tässä ihanassa paikassa.)

Avuttomin silmin hän katseli merilokkeja, jotka piirtelivät näkymättömiä kiehkuroita sinertävään ilmaan. Lokeilla ei ollut hätää; ne tiesivät, miten, milloin ja missä syöksyä ruokansa kimppuun. Vain hän, valmistumaton, harjaantumaton, aseeton, heikosti kehittynyt, liioitellun sivistyksen pilaama ihmisolento, oli ymmällä ja avuton. Mitä hän saattoi tehdä? Mitä?

V

Kuinka rauhoittavan inhimillinen olikaan se ääni, joka rikkoi poukaman pahaenteisen hiljaisuuden! Henkeään pidättäen Margaret kuunteli, kun — joku vihelsi! Tuntematon vihelsi hiljaa hilpeätä, ranskalaista foxtrotin säveltä:

»Oh Mauricot, Mauricot — pourquoi ta mère t'a-t-elle fait si beau?»

Viheltäminen merkitsi ihmisiä. Ihmiset merkitsivät ravintoa — Margaretin ainoa ajatus, joka sillä hetkellä himmensi hänen kaikki muut huolensa. Hänen täytyi saada jotakin syödäkseen… Hengittämättä hän tähyili kallioita, jotka olivat kuin näyttämön laidoille sijoitettuja kulisseja. Oikealla puolella ne piilottivat häneltä näkymättömän henkilön, joka vihelteli, kuten miehet aina tekevät ruokotessaan hevosta tai itseään, puhdistaessaan autoa, veistellessään puukappaletta, yleensä ollessaan jossakin koneellisessa puuhassa, joka askarruttaa käsiä, mutta jättää ajatukset vapaiksi.

Vihellys taukosi. Margaretin korviin kantautui tulitikun raapaisu. Sitten hiljaisuus. Senjälkeen pääsi Margaretin huulilta huojennuksen äännähdys »Ah!», kun hän havaitsi tien. Hän huomasi kallioiden välitse vievän kapean solan ja lähti astelemaan sen hiekkaista pohjaa pitkin polkien alavalle rantakaistaleille tavallisesti kasaantuvaa peitettä, simpukankuoria, meriruohoa, oksia, korsia ja pieniä äyriäisensirpaleita. Pian hän oli toisen poukaman laidalla.

Tätäkin poukamaa reunustivat punertavat kalliot, mutta — mikä lohtu! — se ei ollut tyhjä.

Mies, joka oli vihellellyt, oli melkein pitkänään hietikolla kasvot alaspäin.

Ensinnä Margaret näki hänestä pitkät jalat ja polviin saakka käärityt housut, sitten hänen valkopaitaisen vartalonsa ja tumman päänsä takaraivon. Hän tähysti innokkaana kiviä, joista hän juuri äsken oli kyhännyt alkeellisen lieden. Siihen hän oli koonnut kourallisen ajopuita ja oksia ristikolle ja sytyttänyt ne palamaan.

Vaikkapa tuli lepatti kuinkakin heikosti, vihjasi se keittämiseen tai paistamiseen. Ruokaa! Nälkiintynyt Margaret alkoi juosta. Hänen kumipohjansa särkivät simpukankuoria, niin että ne rasahtelivat. Mies nousi polvilleen ja kääntyi katsomaan häntä, mutta kului sekunti, ennen kuin Margaret tunsi hänet.

Tytön viimeksi nähdessä hänet hän oli ollut sileäksi ajeltu ja puettu muodikkaaseen tummaan pukuun, jossa oli ollut hyvin ohuita vaaleita viiruja. Lisäksi oli hänen yllään ollut viimeisen muodin mukaiset harmaat housut, liivit, silkkipaita, kaulus, somasti solmittu, musta kaulanauha ja helmineula. Tumman sinipunainen neilikka oli silloin ollut purrella pidettyjen kutsujen isännän napinlävessä.

Nyt hän oli täällä autiolla rannalla haaksirikkoisena kuten Margaretkin, sekavatukkaisena paitahihasillaan, ilman housunkannattimia (vain leveä, kankainen, taskuilla varustettu vyö oli tiukattu hänen selväpiirteisille uumenilleen), ilman kaulusta, ja hänen paitansa avoimesta rinnasta näkyi vaaleanruskea juova, joka erotti hänen kaulansa sen alapuolella olevasta vaaleasta V:n muotoisesta iholäikästä.

Näihin yksityiskohtiin ei nälän vaivaaman tytön huomioi kiintynyt.

Hän näki vain nuotion ja ajatteli ainoastaan ruokaa, jota® tulentekijä hänelle hankkisi.

»Herra Mount —»

»Kas, hyvää huomenta, neiti Verity.»

Tuon nuoren miehen hauskan huoleton tervehdys oli omiaan lisäämään aamun painajaismaista tuntua.

Hän puhui ikäänkuin he olisivat olleet Nizzan väkeä vilisevällä Promenade des Anglaisilla ja kohtaisivat toisensa aamulla vietettyään edellisen illan kasinolla — eivätkä olisikaan olleet haaksirikossa, josta he kaksi olivat selviytyneet hengissä Sen enempää virkkamatta Mount kumartui jälleen virittämään tulta.

»Te olette täällä!» huohotti Margaret. »Missä kaikki muut ovat? …
Missä olemme? Mitä on tapahtunut?»

Nuori Mount vastasi herttaisesti kuten äskenkin, mutta ei enää kääntynyt katsomaan häneen päin, vaan tarkkaili lepattavaa tulta, joka parhaillaan tarttui risuihin.

»Pian saamme aamiaista, toivottavasti.»

»Ah!» pääsi nälkäisen Margaretin huulilta. Hän ei paljoakaan välittänyt siitä, kelle puhui, oliko mies herra Mount, joka aina oli ollut hänestä kovin vastenmielinen, vaiko joku merimiehistä. Vielä hän ei kyennyt ajattelemaan muuta kuin omaa nälkäänsä. »Aamiaista! Mitä —»

»Kalaa», selitti nuori mies kursailematta. Yhä hoidellen tulta oikealla kädellään hän osoitti vasemmalla parin metrin päässä kauempana rannasta olevaa laakeata kiveä. Sillä oli metallihohteinen rivi kaloja. Puoli tuntia sitten ne forellit olivat leikitellen sujahdelleet purossaan.

»Ettekö olisi hyvä ja perkaisi ja huuhtelisi noita, neiti Verity?»
»Minäkö?» huudahti Margaret typertyneenä. »Perata nuo kalat?»

»Niinpä niin, minun on viritettävä valkea, kuten näette. Jätin veitseni niiden viereen.»

»Tarkoitatteko, että minun on halkaistava ne?» kysyi Margaret rajusti. »Minun?»

»Kas niin, sepä hyvä!» riemuitsi Mount; hän ei puhellut lainkaan tytölle, vaan syttyville oksille.

Nälkä repi Margaretia kuin suljettua ovea vasten hyppivä koira.

Oikein ja kohtuullista olisi tietysti ollut, että tuo nuori mies olisi perannut, valmistanut ja paistanut nuo kalat häntä varten niin pian kuin ihminen suinkin saattoi. Mutta, kuten hän oli sanonut, hänen oli huolehdittava nuotiosta, eikä Margaret jaksanut odottaa, että kaikki kävisi sopivaan tapaan. Nuo kalat (niitä oli vain kuusi) oli saatava kypsiksi. Ja jollei mies voinut suorittaa sitä heti —

VI

Millä hetkellä ja minä päivänä hyvänsä neljäkolmatta tuntia ennen sitä myrskyä Margaret olisi vakuuttanut itselleen mieluummin kuolevansa kuin koskevansa noihin kamalilta tuntuviin, kylmiin, sileihin, kuolleihin, raakoihin forelleihin. Ja tarttua miehen linkkuveitseen ja viiltää ne auki läpi —

Paljoa mieluummin kuin olisi kuollut, mieluummin, olisi odottanut enää hetkeäkään hän huomasi (hienoine, pitkine käsineen, joiden kärkevissä kynsissä vielä hohti viimeisen hoidon aikana hangattu vaaleanpunainen kiilto) suorittavansa tuota ilkeätä tehtävää. Hänen mieleensä johtuivat samanlaiset puuhat heidän keittiössään Sussexissa… (kauheata se työ oli aina ollut, oli nyt ja olisi vast'edeskin; mutta hän teki sitä…) »Vettä», ajatteli hän; »nyt ne on huuhdottava».

Ääneen hän lausui määräyksen: »Vettä!»

Tulenvirittäjän ääni vastasi: »Niin; kaikeksi onneksi sitä on tuolla.» Hänellä oli kädessään meriruohoa hillitäkseen sillä liekkejä, ja hän heilautti kättään kalliolle päin. Kristallikäyränä ryöppysi vettä kallion laelta. Viimeisessä hilpeässä putouksessaan pieni vuoristopuro välkkyi auringonpaisteessa kolmisen metrin korkeudella miehen pään yläpuolella, putosi räiskyen kovertamaansa kalliosyvennykseen ja huppelehti sieltä lahdelman rantaan. Tämän putouksen juurella Margaret vimmoissaan huuhtoi forellit. Sitten hän pesi veren ja suomut käsistään. Senjälkeen hän ammensi vettä käsillään ja joi. Kuinka taivaallinen siemaus! Hän, joka oli, maistellut Euroopan kaikkia viinejä, ei ollut löytänyt mitään niin maukasta kuin tämä kirpeän puhdas purovesi oli. Taaskin hän täytti kätensä ja virutti kasvojaan vedellä. Jääkylmää… virkistävää… se teki hänet entistäkin nälkäisemmäksi. Margaret hapuili nenäliinaansa kuivatakseen kasvonsa. Sitä ei löytynyt. Se oli unohtunut hänen vuoteensa patjan alle.

»Nyt onkin jo hiiliä siksi paljon, että nuo kalat voidaan panna paistumaan, neiti Verity.

Pudistaen kasvoiltaan ensimmäiset kylmät vesipisarat, jotka olivat koskettaneet niitä vuosikausiin, neiti Verity hankasi niitä hätäisesti villaisella hihallaan, otti sitten kalat tarttuen niihin pyrstöstä ja kiidätti ne nuotiolle.

Tuli räiski ja loimusi, saaden lieden takaseinänä olevan kivilohkareen ääriviivat häilymään ikäänkuin kyynelten läpi nähtyinä. Jo alkoi savukiehkuroita kantautua koukerrellen merelle. Kauan, hyvin kauan sitten oli Jack Verity kertonut lapselleen, että rannalle ajautuneen haaksirikkoisen kaksi ensimmäistä, tärkeintä tehtävää oli veden ja tulen hankkiminen. Nyt se johtui hänen mieleensä.

Mountin ohjaamana hän pani forellit kyyhkysenharmaiden ja lohenpunaisina hehkuvien hiilien sekaan (eikä se käynytkään kovin kömpelösti).

Margaretiin nähden olisivat kalat hyvinkin saattaneet olla tipahtaneet kuulakalta taivaalta kuten israelilaisten manna tai kävelleet rannalle kuten osterit ballaadissa »Mursu ja kirvesmies»; se ei olisi häntä ällistyttänyt. Hän ei kysellyt herra Mountilta mitään…

Kauan senjälkeen Mount kertoi, miten hän sinä ensimmäisenä aamuna oli pyydystänyt forellit käsineen, salaa onkivan mustalaisen tapaan. »Se on näppärä temppu», kehui hän hilpeästi (perin mielissään tästä taidostaan). »Charles-parka, veljeni, osasi sen myöskin. Poikana ollessamme käytimme sitä usein yhdessä… En usko, että te voisitte sitä oppia. On vaistomaisesti tiedettävä, millaisessa kohdassa virtaa niitä on, millaisten kivien alle ne piiloutuvat. Aluksi liikutetaan kättä laajassa puoliympyrässä, tällä tavoin. Sitten supistetaan kaarta yhtenään, kunnes ne veitikat ovat ihan sormissa, näin… Sitten niitä ahdistetaan ja ahdistetaan, tähän tapaan, kunnes saadaan tartutuksi niiden kiduksiin; noin… Sitten on kala pyytäjän»… Sinä aamuna ei se olisi huvittanut Margaretia; hän ei kyennyt tuntemaan mitään muuta kuin pelkkää nälkää.

Hän kävi käsiksi kaloihin ahnaasti kuin susi.

VII

Ruokahalu oli ollut ainoa ylellisyys, jonka raha oli vienyt pois tämän tytön ulottuvilta. Hyvin nuorena perijättärenä hän oli ahminut tuhlaavasti tilattuja aterioita ja niiden väliajoilla mässännyt, syöden makeisia. Sitten oli seurannut aika, jolloin hän ei ollut syönyt, vaan pureksinut suolaisia manteleja liköörillä täytettyjen suklaakaramellien asemasta ja nauttinut ryyppyjä. Sittemmin oli tullut aika, jolloin puolinen ja päivällinen olivat vain tekosyinä, jotta hän sai esiintyä suurellisesti päätarjoilijoille.

»Kuinka kurjaa, että tällaisellakin paikalla on mainion keittiön maine!» (Näin Margaret Verity istuessaan kahdelle hengelle erinomaisesti katetun pöydän ääressä jossakin sillä hetkellä muodissa olleessa ravintolassa.) »Osataan valmistaa ruokaa? Ja kaikki kerrassaan kelvotonta syötäväksi! Odds, käske viedä kaikki tuo pois! Ja muistuta heitä mainitsemaan johtajalle tuosta kastikkeesta! Otaksuttavasti häntä nimitetään johtajaksi. Toimita hänelle tieto, ettei neiti Verity ole saanut mitään syötäväksi kelpaavaa kolmella viime kerralla täällä käydessään! Mitä muuta on tarjolla? Ruokalistalla ei mitään, mitä voisin maistaa. Eikö truite meunièreä? Tahtoisinpa tietää, minkä tähden sitä ei ole. Ei, ei kannata odottaa, että valmistettaisiin jotakin erikoisesti meitä varten. Varmasti se olisi mautonta. Lähdetään, Odds! Puhumme kaikille lontoolaisille tästä paikasta: varoitamme kaikkia ystäviämme pysymään poissa täältä, jolleivät halua saada myrkkyä. Ja, Odds, lähetä noutamaan pientä laukkuani, jossa on kukkaroni ja ne sisäänpääsyliput! Minulta jäi kaikki pöydälle kiirehtiessäni pääsemään pois moisesta paikasta, jota julkeasti nimitetään 'ravintolaksi' —»

Tämä näytös oli tapahtunut vain muutamia päiviä ennen Sweetheart II:lla pidettyjä teekutsuja. Silloin oli chou à la crèmellään leikkivä neiti Verity esiintynyt suurentelevan vaativasti viimeisen kerran.

Sitten seurasi taikajuoma, hornamainen, tietämättömästi sekoitettu cocktail…

Senjälkeen tuli merimatka…

Tulivat meritaudissa vietetyt yöt ja päivät, jotka olivat (lausuaksemme häikäilemättömän suoraan) perinpohjin puhdistaneet tytön turmellun elimistön. Ne olivat poistaneet siitä rasittavan liikakuorman, sopimattomat ruuat ja juomat, jotka eivät olleet antaneet nuorelle ruumiille ravintoa eivätkä nautintoa. Sitten seurasi pakollinen paasto.

Tässä oli nyt Margaret niin sanoaksemme puhdistettuna ja silattuna.

Omaa aamiaistaan nauttiessaan oli Mount (jolla myöskin oli huikea nälkä) varmastikin silmäillyt neiti Margaret Verityä, hemmoteltua herkkusuuta, joka istua kyyrötti kivellä lähellä nuotiota kädet täynnä forelleja, jotka hän itse oli juuri äsken paistanut hiilloksella.

Ensimmäinen forelli oli niin kuuma, että Margaret pudotti sen kirkaisten. Ahnaan huolekkaasti hän otti sen jälleen hietikolta. Nylettyään pois hiekkaisen, mustuneen nahan hän odotti maltittomana, että maukas kala jäähtyisi. On hyvin mahdollista, ettei hän itse huomannutkaan puhaltavansa siihen kuin raakalainen! Sitten hän söi. Hänen suuret silmänsä loistivat hurmaannuksesta. Viehättyneenä, äänettömänä hän nautti tästä villi-ihmisen ateriasta, jonka hän söi villin tavoin, villin kauniissa ja yksinäisessä ympäristössä. Hän söi malttamatta pyyhkäistä forellia kallion rakoon kertyneeseen suolakerrokseen, kuten hänen kumppaninsa teki. Hän tuskin muisti koko kumppaniaan eikä oivaltanut tämän luovuttaneen pienistä forelleista hänelle neljä, pitäen itse vain kaksi. Virkkamatta sanaakaan Mountille hän ahmi herkkunsa viimeisetkin rippeet.

Sitten hän veti syvälle keuhkoihinsa elähyttävää ilmaa. Siihen oli sekaantunut (kuten kukkakiehkuran kukissa) meren ja palaneen puun hajua sekä sitä läpitunkevan terävää, aromaattista tuoksua, jonka hän myöhemmin oppi tuntemaan tämän salaperäisen saaren erikoistuoksuksi — viehättävän maan erikoinen haju, kuten kaunis nainen aina käyttää mielituoksuaan.

»Taivaallista!» äänsi Margaret.

Sitten hänen älyllinen puolensa vihdoin virkosi. Aluksi oli ollut huumautuneena nälästä, sitten nälän tyydyttämisestä. Nyt hän halusi kysellä kymmeniä asioita.

Kumartuen eteenpäin istuessaan kivijärkäleellään hän alkoi huolestuneena: »Herra Mount —»

»Neiti Verity.»

Mount katsoi häntä suoraan silmiin.

VIII

On olemassa sellainen teoria, etteivät ne, joilla on jotakin salattavaa, voi katsoa kysyjää suoraan silmiin. Tämän teorian kannattajat eivät ole milloinkaan nähneet sitä Archie Mountin sinisten silmien poikamaista, avointa, vilpitöntä katsetta, joka valaisi hänen vaatimattomia, miellyttäviä kasvojaan.

Sillä hetkellä hän aprikoi: »Mitähän nyt? Mitähän minun nyt pitää sano tuolle lemmon tytölle?»

Tytön ajatukset pulppusivat esille huiskin haiskin; monista kysymyksistä ei tärkein aina ensimmäisenä pääse kuuluville.

»Mikä on tämän maan nimi? Kuka puki ylleni nämä kummalliset vaatteet? Kenen ihmeen on tämä vanha, tweedkankainen hame? Entä miten olen saanut jalkaani Violetin sukat? Olemmeko troopillisessa vyöhykkeessä? Miten on käynyt kelvottomalle purrellenne? Vajosiko se meren pohjaan? Entä miten on kaikkien aluksessa olleiden laita? Missä on setä Tom? Varmasti hän oli purressa. Ei kai hän ole hukkunut? Hän puhutteli minua, kun tulimme maihin, eikö totta? Minne hän siis on mennyt? Ja kuinka kauan oikeastaan olimme merellä ennen haaksirikkoa? Onko tämä joku Etelämeren saari kuten Paratiisin lapsissa tai Vinoon menneessä tai Epävirallisessa kuherruskuukaudessa ja Rupert Brookin runoelmissa? Se näyttää ihan sellaiselta, mutta kuinka kauan kesti, ennen kuin saavuimme tänne? Miten Wallacen on käynyt? Kuinka paljon kello on, mikä viikon päivä nyt on, onko nyt vielä joulukuu ja kuka minut viime yönä kantoi luolaan? —» Hänen mielessään pyöri tällaisia kysymyksiä, mutta ääneen hän lausui ensiksi:

»Niin, se miehentakki, joka oli pantu ylleni — jätin sen luolaan —»

»Se kyllä järjestyy», sanoi Mount ikäänkuin olisi puhunut jostakin
Rolls-autoon unohtuneesta vaipasta.

Tavatonta —

Niin tavatonta, ettei Margaret avatessaan suutaan oikein tiennyt, mistä aloittaisi. Ja miten saattaa kukaan, ennen kuin häneltä on mitään kysytty, päättää, miten hänen olisi vastattava? Joitakuita sekunteja istuivat mies ja tyttö yksinäisellä rantakaistaleellaan jännittyneen hiljaisuuden vallitessa.

IX

Mount huomasi olevansa kokonaan ymmällä, mutta hänen kasvonsa eivät värähdykselläkään paljastaneet sitä. Mutta jos hänen ajatuksensa olisi voitu painaa hänen perin sekavan tukkansa alta näkyvälle sileälle otsalle, olisivat ne ilmaisseet: »Mitähän on tapahtunut sille vanhalle veijarille? Miksi hän on jättänyt minut pulaan?»

Lisäksi nuoren miehen koko olemus kaipasi piippua aterian jälkeen — eikä hänellä ollut piippua. Hän istui paikallaan piiputtomana ja ilmeettömänä; hänen sisunsa kihisi harmista… mutta ulkoisesti hän odotti kohteliaan tarkkaavana Margaretin seuraavia sanoja.

»Tyttö näyttää kummallisen nuorelta», ajatteli hän. »Johtuneeko se siitä, etten koskaan ennen ole nähnyt häntä puhdaskasvoisena?»

Margaretin poskissa ei ollut ihojauhetta eikä maalia, ei punaa huulissa eikä silmäluomissa sinistä varjostusta; kulmakarvoista oli myrsky tarkoin huuhtonut tahnan ja hänen tukkansa oli sekavana, ruskeana takkuna; nyt hänen kasvonsa varmaankin muistuttivat sitä tyttöä, joka oli sulostuttanut Charles Mount- paran viimeistä matkaa, enemmän kuin milloinkaan muulloin, mikäli Charles Mountin veli oli niitä nähnyt. Hänen muu olemuksensa oli irvikuva, jolle hänen helminauhassaan kimalteleva auringonpaiste nauroi luodessaan hänestä varjon hänen omituisten kenkien verhoamien jalkojensa juureen. Selväpiirteisenä kuin metallilevy oli Mountin varjo kimmeltävällä hietikolla hänen varjonsa vieressä. Niin he istuivat, Mount ja Margaret, kuvaten yhtä maailman kolmesta vanhimmasta tarinasta: tyttö ja mies kahden autiolla saarella. Haaksirikkoisten välissä lepatti ja hehkui heidän alkeellinen nuotionsa. Heidän edessään kohisi ja lainehti sininen meri. Heidän takanaan kohosivat kalliot ja tutkimaton takamaa. Tuulenhenki kantoi heidän sieraimiinsa tuoksahduksen. Lokit kirkuivat hiljaisuudessa. Äänettömyyttä kesti vielä vähän aikaa. Sitten tyttö pyyhkäisi tukan otsaltaan, katsoi suurin silmin miestä ja tiedusti kiihtyneenä:

»Herra Mount, olemmeko me ainoat ihmiset tällä saarella?»

III luku

Elämän suola

I

Vaihtelu on elämän suola; vaihtelun ja vastakohtien oli luotava uutta eloa Margaretille, joka näin oli äkkiä temmattu kasinolta luolaan!

Jättäkäämme hänet sinne toistaiseksi palataksemme ylellisen komeaan makuuhuoneeseen, viimeiseen, jossa tämä sairaloinen sybariitti oli nukkunut — hänen Nizzassa valitsemansa hotellin alakerran tilavimpaan huoneeseen.

Siellä oli ilma ummehtunut, kuuma ja tympeä. Ja kuinka kuolettavan persoonaton kaikkien hotellien makuuhuoneiden kuolettavan persoonaton kaikkien hotellien makuuhuoneiden »tuntu» on! Sen huikaisevan valkea ripoliinimaali ja pöyheät hillonpunertavat pehmikkeet neutralisoivat kaikkien niiden vieraiden vaikutuksen, joiden hatut olivat saattaneet kuvastua sen vinossa olevista peileistä, joiden kaunistuspullot olivat kimallelleet sen lasisilla hyllyillä ja joiden vaipat olivat riippuneet sen vaatekomeron nauloissa.

Sinä aamuna, joka ensiksi näki Margaretin saarellaan perkaamassa kaloja — oi, mikä vastakohta! — olimme me, Margaretin äiti ja minä, sullomassa kokoon Margaretin tavaroita.

Minkälainen sekamelska siellä olikaan! Kaikenlaista kamaa oli hajallaan ja läjissä makuuhuoneen vuoteella, tuoleilla ja matolla sekä sen vieressä olevan kylpyhuoneen hyllyillä, tuoleilla ja kaakelilattialla. Kaikkea peitti paksu kerros ihojauhetta. Siellä oli myöskin kummastuttava määrä kaunistusaineiden ja lääkkeiden jätteitä. Rautatabletti-rasioita, vismuttia ja muita ihmeaineita sisältäviä, jotka olivat olleet tuntemattomia ja aina pysyisivät tuntemattomina Margaretin äidille, ruuan sulatushäiriöitä parantavia valmisteita kieri silloin tällöin näkyviin, kun nostelin vaatekappaleita. Ruumis on enemmän kuin puku; mutta kuinka ihmeellisiä leninkejä lapsi olikaan jättänyt jälkeensä! Uutuusarkuista tuli näkyviin hienouksia, röyhelöitä ja pukeutumisturhuuksia. Sekaisin hänen omaisuutensa syydettiin kasaan. Ilman maun opastusta (sillä perijätär osti ilmeisesti kaikkea, mitä hänelle tarjottiin) hän oli tuhlauspuuskan vallassa täyttänyt huoneensa pukutaiteilijain, hattumuotien keksijäin, hajuvesien valmistajain, lingerie de luxen luojien näytteillä, joissa oli valmistajan nimi. Nimi »Margaret» oli sinipunervalla emaljivärillä riipusteltu norsunluuselkäisiin harjoihin, käsipeileihin, jauherasioihin ja käsienhoitovehkeisiin, joita oli kokonainen varasto. Mutta missään ei näkynyt ainoatakaan yksilöllistä merkkiä Margaretista — lukuunottamatta hopeapuitteista, virkapukuisen Jack Verityn kuvaa, isän viimeistä lahjaa pikku tyttöselleen.

Sen puolittain piilotti paljoa isompi, kirjoituksella »Yevonde» varustettu valokuva, joka esitti kahta velttoa, iltapukuista nuorukaista käsikkäin, oopperahatut päässä, monokkeli silmässä ja keppi kädessä.

»Claude ja Cynthia», huoahti Margaretin äiti vilkaistessaan siihen.

»Cynthia?»

»Hän meni eräisiin tanssiaisiin puettuna Claudeksi nähdäkseen, kuinka moni heidän ystävistään pitäisi häntä veljenä», selitti Violet Verity, lajitellen pareiksi ohuita, jalan värisiä, hämähäkinverkosta kyhättyjä tekeleitä, lapsen sukkia. »He ovat täällä tuossa paikassa.»

»Luulin heidän saapuvan tänne jo monta päivää sitten.»

»Heille sattui joku viivytys, ja minä olin siitä niin kovin hyvilläni; mutta nyt he ovat täällä!… He soittivat tänne hotellistaan tänä aamuna heti saavuttuaan. Ilmoittivat tulevansa heti ehdittyään kylpeä ja pukeutua!»

»Kerroitko heille, että Margaret on —»

»En. Puhelimessa? Kuinka olisin voinut? Mutta nyt minun on selitettävä heille — tai oikeammin oltava selittämättä heille. Oi, rakas, kuinka mutkallista elämä on!… Miksi saliin herttaisen Tom-sedän taivuttaa itseni suostumaan siihen?»

II

Asia on niin, että Tom-setä oli suorastaan hypnotisoinut hänet suostumaan siihen — ainakin niin paljon kuin setä oli katsonut hyväksi ilmaista hänelle.

Asteittain, harkitusti, järjestelmällisen perinpohjaisesti oli vanha merimies alkanut herättää Margaretin hellässä äidissä pelkoa ainoan lapsensa tähden.

Sekä Hill-kadun varrella että Nizzassa eli useita kertoja pohdittu sitä, mihin suuntaan Margaret oli menossa ja kuinka hänen elämänsä Ranskassa muodostuisi ihan samanlaiseksi kuin Lontoossa, vietettynä vain etelämpänä.

Ihan säälimättä oli setä kosketellut herkkää kieltä, verraten komeata
Jackia hänen mahdollisiin lapsenlapsiinsa, pieniin Oddleyhin.

Ei Violetin uuvuttaminen ollutkaan mikään jättiläisurakka.

Vihdoin setä oli esittänyt loppupontensa. Hän oli vakuuttanut: »Jos suostut, niin tuon sinulle tämän heikkohermoisen ihmisraunion sijasta takaisin terveen, hilpeän tytön. Se saattaa viedä viikkoja, kenties kuukausia. Aikaa on vielä mahdoton arvata. Mutta yhden seikan lupaan sinulle, Violet. Sinun ei ikinä tarvitse katua, jos luovutat hänet minun hoiviini. Teetkö sen?»

Hyvin rohkeasti (mutta vapisten) Violet Verity oli luvannut. »Olkoon menneeksi, setä, teen sen.»

Peijattu Violet Verity-raukka! Hänelle ei oltu hiiskuttu mitään meren myrskyistä eikä aution saaren juonesta.

Hän tiesi ainoastaan sen, että Margaret vietäisiin väkisin merimatkalle. Viimeisellä hetkellä hän auttoi minua säälimään kokoon karkeatekoisia, välttämättömiä tarvekappaleita retkeä varten.

Hän tuskin tiedusti, minkä tähden varustauduttiin niin oudosti, kun retkelle lähdettäisiin kahdensadan tonnin kantoisessa huvipurressa Sweetheart II:ssa, jossa oli kaikki nykyaikaiset mukavuudet. Hän oli katsellut, kun minä ja Margaret lähdimme purressa pidetyille kutsuille. Hän oli myöntynyt eroamaan lapsestaan jäähyväisittä ollakseen herättämättä tytössä epäluuloja.

Niin, hän oli niellyt tämän seitsemän kameelin voimaisen järjestelyn.

* * * * *

Nyt, monia päiviä myöhemmin, saapuivat nämä Oddley-sääsket.

Heidän tulostaan käytiin ilmoittamassa.

»Ensimmäisen kerran koko tuttavuutemme aikana ovat he kysyneet madame Verityä. Nyt sinun on tultava mukaani — tulethan — ja autettava minua pitämään puoleni näille kahdelle…»

III

Rouva Verityn yksityisessä arkihuoneessa tapasimme kolmannenkin nuoren vieraan.

Paitsi Cynthia Oddleyta (joka oli aistikas kuin harakka musta- ja valkoviiruisessa puvussaan ja teki kolkon yksisilmäisen vaikutuksen, koska hän käytti leveään mustan ja valkean kirjavaan nauhaan kiinnitettyä mustaa monokkelia!) ja hänen veljeään Claudea (jonka empiriliivinen puku sopi hänelle kuten harmaa suèdekäsine) oli siellä vankempirakenteinen, punatukkainen Eric (jonka sukunimeä en koskaan kuullut) yllään Roudin ja Giddyn liikkeestä tilattu golfasu ja lisäksi nilkkoihin saakka pullottavat housut.

Mahdollisimman lyhyen tervehdyksen jälkeen kääntyivät kaikki kolme rouva Verityn puoleen, tiedustaen: »Mitä oikeastaan tarkoittaa kaikki tämä häly Peggystä?… Nuo alakerran verrattomat tomppelit väittivät puhelimessa hänen lähteneen täältä!»

»Hän on lähtenyt», myönsi Margaretin äiti.

Väitetään, etteivät nykyajan nuoret hämmästy mistään. Mutta ainakin kolme heistä ällistyi sanattomiksi useiden sekuntien ajaksi.

»Lähtenyt? Ilman meitä?» puhkesi Cynthia kummeksimaan. »Minne? Kenen seurassa?»

»Hänen setänsä», vastasi Violet Verity (pystyssä päin ja purren huultaan, joka pyrki vapisemaan), »vaati sitä. Hän — hän — hän vei Margaretin pois luotamme… Lääkärin määräys… Senvuoksi hän luonnollisesti vei hänet —»

»Vei hänet?» Cynthiaa vieläkin epäilytti. »Miten on kukaan saattanut?»

»Vei hänet? Minne? Ja kuinka pitkäksi ajaksi?» sai suu auki töllistelevä Claude sanotuksi.

»En tiedä. Tarkoitan, etten tarkalleen tiedä, kuinka kauas he — heidän seurueensa matkustaa», vastasi Violet Verity levottomana, mutta arvokkaana. Entinen koulutoverini piti puolensa. Sellainen luonteenvastainen esiintyminen vaati varmaankin häneltä väkivaltaista ponnistusta. Hän oli tämän Cynthian edessä menneen ajan herttaisinten ja terveinten piirteiden hentona, hopeankirkkaana näytteenä. »Voin ilmoittaa teille ainoastaan sen, että hän, kuten hän niin hartaasti halusi tehdä, vei Margaretin pitkälle merimatkalle.»

Tyrmistyminen, pitkä äänettömyys.

Ensimmäisen äänen siinä huoneessa päästi henkivartija Eric.

»No niin! Samahan se meistä on, eikö olekin?» Ja hän naurahti.

Pidin punatukkaisesta pojasta niiden sanojen tähden. Oddleyt — en voinut olla ajattelematta niin — suorastaan alensivat aikalaisiaan. Ericit edustivat polvensa keskitasoa arvokkaasti.

Tarttuen pudonneeseen monokkeliinsa Cynthia puhkesi uudelleen huudahtelemaan: »Peggy? Peggy, joka vannoi mieluummin kuolevansa kuin astuvansa jalallaan laivankannelle? Peggy ei olisi ikinä alistunut vietäväksi sillä tavoin matkalle. Hän olisi ehdottomasti kieltäytynyt. Onko tarkoituksenne — onko tarkoituksenne väittää, että Peggy lähti?

(Lähti tosiaankin. Muistelin, millaisena olin viimeksi nähnyt Margaretin; avuttomana ja tajuttomana, nujertuneena kajutan pieluksille! Minun oli käännyttävä ikkunaan päin… Parveke oli Promenadelle päin; siellä oli hilpeä näky: joulukuinen aurinko paistoi herttaisesti, ja matkailijoita liikkui edestakaisin. Katselin autoja, jotka kiitivät ohitse pitkinä ja välkkyvinä kuin kalat, vinhasti sujahtelevia moottoripyöriä, joiden ohjaajien asu muistutti syvän meren sukeltajia. Englantilaiset, amerikkalaiset, mannermaalaiset saattoi erottaa toisistaan, vaikka heidän liikkuvat vartalonsa näyttävätkin vain mehiläisen kokoisilta appelsiinipuiden reunustamilla kaduilla, Euroopan taidokkaimmin järjestetyn rannikon palmujen, kupolien ja lelumaisten rakennusten keskellä. Silmäilin ulos salatakseni nauruani.)

»Hän on joka tapauksessa poissa», jupisi Margaretin äiti.

»Jättikö hän kirjettä?… Eikö? Vai ei? Eikö hän jättänyt riviäkään minulle?… Eikä Claudelle?… Miten se on mahdollista?»

»Luultavasti hän ei ehtinyt, Cynthia, lähtiessään —»

» No niin!… Hän siis todella lähti? Tuon vanhan… herra Lloydin seurassa?»

Katsahdin taakseni. Cynthian terävistä, poikamaisista, harkitsevista kasvoista kuvastui monenlaisia mietteitä sen ällistyksen aallon jälkeen, joka aluksi oli pyyhkäissyt ne ihan ilmeettömiksi. »Miksi», hän kummasteli, »piti Peggyn noudattaa hänen tahtoaan? Peggyllähän on omat varansa.»

Käsitin täydelleen, kuinka paljon neiti Oddley oli rakentanut suunnitelmiaan sen pohjalle.

Veljeä kalvoi vilpitön tuska, eivätkä sen syyt olleet niin arvottomat. Alakuloisena hän sopersi: »Olen laskenut päiviä. Laskenut päiviä, milloin tapaan Peggyn taaskin. Aika tuntui niin kovin pitkältä. Minusta on tuntunut —» Hän räpytteli silmiään, ravistaen kirkkaat pisarat vaaleista silmäripsistään; ne tipahtivat hänen suipolle, nuorekkaalle leualleen ja sitten hänen liiviensä V-muotoiselle, helmenharmaalle aukeamalle korkeavyötäröisen takin käänteiden väliin. Hänen äänensä vavahteli, kun hän lopetti: »Tuntunut kuin olisin kuollut!»

Hänen sisarensa ärähti: »Älä Jumalan tähden, Odds, esiinny noin naurettavan narrimaisesti. Sinä tomppeli, eihän Peggy ole poistunut mennäkseen naimisiin eikä eronnut meistä ikiajoiksi —»

»Milloin hän palaa?» tiedusti loordi Oddley, selvittäen kurkkuaan ja niistäen nenäänsä pieneen, purppuran sinipunervaan batistiliinaan, josta lehahti »le jaden» tuoksu.

»Milloin odotatte hänen palaavan, rouva Verity?»

Helläsydäminen rouva Verity aukaisi suunsa — sulkien sen jälleen. Herra
Lloyd oli ehdottanut, että Oddleyn perheen jäsenille ilmaistaisiin
Margaretin kuulumisista vain hyvin epätäydellinen hahmoittelu. »Hänen
suunnitelmansa ovat niin… niin epävarmat.»

»Minuun nähden on nyt kaikki varmaa… nimittäin mitä tulee
Kairon-matkaan», valitti Claude surkeasti. »En halua jatkaa matkaa
Egyptiin ilman Peggyä. Entä sinä, Cyn?»

»En minäkään», vastasi neiti Oddley lyhyesti (ja minä luulin arvaavani syyn). »Olin miettinyt valmiiksi kaikenlaista… kenen kaikkien hupaisten ihmisten kanssa seurustelisimme Semiramis-hotellissa; sanoin Margaretille, että menisimme sinne emmekä Shepheardiin.» (Luulin tietäväni, kuka olisi suorittanut laskut Semiramiissa.) »Nyt meidän on kaiketi vain maleksittava tällä ikävällä rannikolla, kunnes saamme tietää, mitä hän haluaa meidän tekevän —»

»Niin», virkkoi Eric, »aika ikävä teko, että Peggy jätti uskolliset kumppaninsa hiiskumatta mitään! No niin, taidanpa vuokrata auton ja pujahtaa Sardiniaan tai Korsikaan tai jonnekin muualle. Mitä sinä siitä arvelet, Claude?»

»Minua ei haluta lähteä minnekään.»

»Claude — enkö saa tilata teille jotakin juotavaa?»

»Suuri kiitos, rouva Verity, minulle ei taida —»

»Mutta kyllä minulle», keskeytti Eric sama hymy huulillaan. »Paljoa terveempi ajatus on juoda malja tytön matkan hauskuudeksi ja muuksi hyväksi. Luultavasti meistä kaikista maistaisi 'sivuvaunun'-cocktail, jos suvaitsette.»

»Soita kelloa, Eric!» komensi neiti Oddley mutkattomasti. Hänen silmänsä, jota nyt ei enää peittänyt musta monokkeli, tähysti edelleenkin Margaretin äitiä. Toistamiseen hän kysyi: »Kuinka pian saamme tietoja Peggyltä?»

»En voi sitäkään sanoa. En tosiaankaan tiedä.»

»Mutta, rouva Verity — no, mihin hänelle sitten kirjoitetaan?»

Nyt alkoi Violet näyttää olevan pulassa. Tähän saakka olin saanut olla pelkkänä kuuntelijana. Nyt vastasin hänen puolestaan.

»Miksi ei kirjoittaa Thomas Cookille? Teidän sijassanne minä lähettäisin kirjeen Thomas Cookin osoitteella.»

Eric esitti varsin luonnollisen kysymyksen: »Thomas Cook — missä?»

»Riossa.» Mainitsin ensimmäisen mieleeni johtuneen ulkomaisen sataman.

»Riossa», valitti Claude, ja hänen leukansa painui juuri äsken pöydälle tuotua cocktailtarjotinta kohti. »Mutta muistaakseni rouva Verity kertoi herra Lloydin vieneen Peggyn retkelle Etelämerelle.»

»Niin kyllä», varmensi Eric (ääntäen sanat yalelais-oxfordilaiseen tapaansa). »Rouva Verity puhui Etelämeren saarista. Mitä hyödyttää kirjoittaa Margaretille Rioon?»

Mitä todellakaan, ajattelin.

»Teidän sijassanne kirjoittaisin Rioon», väitin kuitenkin varmasti.
»Jos kirjoitan Margaretille, niin osoitan kirjeen sinne.»

Ja otin kasvoille vakavan tätimäisen ilmeen, joka aina on luotettava naamari.

Harvoin kuitenkaan on minuun luotu epäilevämpää katsetta kuin se, joka tuikki neiti Oddleyn silmistä, kun hän pian senjälkeen sanoi jäähyväiset ja meni hissiin Margaretin molempien toisten ymmällä olevien ystävien seuraamana.

Olisipa kukaan heistä aavistanut, mitä todella oli tapahtunut ja mitä vielä tapahtuisi!

IV

Tuskin oli kolmikko poistunut luotamme, kun arkihuoneen ovelle koputettiin ja sisälle astui liveripukuinen chasseur, tuoden minulle sähkösanoman.

»Saanko?» (En ollut vielä ennättänyt vaihtaa Violetin kanssa sanaakaan äsken päättyneestä välikohtauksesta.)

»Ole hyvä!… Nyt on kaikki kunnossa! Eihän sinun tarvitse lähteä luotani ihan heti, eihän?»

»Ei. Nyt on kaikki hyvin.»

Taitoin sähkösanoman kokoon ja panin sen hyvin varovasti talteen.

Olin siitä lukenut:

»Kaikki hyvin retki sujui suunnitelman mukaan Margaret nukkuu kuin lapsi lähettäkää posti kuten sovittu odottakaa lisätietoja sydämelliset terveiset Lloyd.»

IV luku

Kysymyksiä

I

Poistumme taaskin Rivieran rannikolta ja jätämme sinne siellä tungeksivat kaiken maailman ihmiset etsimään cocktailin tarjoilupaikkoja, ruokahalua kiihoittavia ryyppyjä. Jätämme Oddleyt ikkunapöydän ääreen Ruhlin aurinkoisimpaan soppeen katselemaan ohi meneviä argentiinalaisia seikkailijattaria, viittoilevia juutalaisia miljoonamiehiä, huvikseen vetelehtiviä laiskottelijoita, joiden vispilämäiset vartalot oli verhottu poikamaisiin muotinuken pukuihin ja joiden himmeiden, pälyilevien silmien alla oli tumman sinipunaiset puolikuut — jätämme heidät tarkkailemaan näitä ja pohtimaan Peggyn arvoituksellisen salaperäistä (»sillä jotakin lemmon salaperäistä siinä on») pakoa.

Palaamme sen tytön luokse, jonka ympärille koko tämä vyyhti on kiedottu. Palaamme kaukaiselle ranta-kaistaleelle, jossa paloi nuotio, häiritsemättömälle, päivänpaisteiselle, yksinäiselle poukamalle, jossa hän istui, lausuen haaksirikkokumppanilleen:

»Herra Mount! Sanokaahan! Olemmeko ainoat ihmiset tällä saarella?»

»En vielä ole käynyt tarkastamassa koko saarta», vastasi nuori Mount.

Mitä muuta hän olisi voinut sanoa? Monista syistä alkoi hänestä olo tuntua yhä tukalammalta. Paksukorkoisella kengällään hän tasoitteli kivilohkareensa vieressä olevaa kuoppaiseksi potkittua hiekkaa. Ajan voittaminen, se oli hänen tehtävänsä, arveli hän. Hän virkkoi: »En tiedä, keitä tai mitä täällä saattaa olla. Ymmärrättehän — en ole ennättänyt muuta kuin kävellä vähän matkaa puron vartta ylöspäin ja tutkia tätä poukamaa sekä sitä, josta te tulitte, samoin kuin tuota toista.» Keikauttaen tummaa päätään taaksepäin, hän nosti kättään ärtyisesti, liikauttaen sitä tavallisesti niin ihailtavan hyvin harjattuun, erinomaisesti hoidettuun, nyt joka suuntaan pörröttävään tukkaansa päin. »Tällä rantaosalla näyttää olevan täydellinen sarja näitä pikku lahdelmia —»

»Olemme saarella, emmekö ole?»

»Kyllä.» (Hän oli hyvillään siitä, että se ainakin oli totta.) »Tämä on saari; se on varmaa, neiti Verity.»

»Entä setäni?»

»Neiti Verity, en tiedä — vakuutan juhlallisesti kunniasanallani, etten tiedä. Kunpa Jumala soisi minun tietävän! Hän saattaa olla saarella.» Ja samalla kun nämä lauseet sysäyksittäin lähtivät Mountin huulilta, kiehui raivo hänen sydämessään.

II

Sillä nuori mies ajatteli tähän tapaan:

»Se vanha roisto. Ovela ilkimys. Ottaa minulta kunniasanan ja jättää minut tällaiseen pulaan. Olisi parhaiksi hänelle, jos toitottaisin julki koko hänen salajuonensa, jos puhuisin tytölle: 'Kuulkaahan nyt! Kerron teille koko jutun. Teidät on peijattu tänne valheellisilla tekosyillä. Viime yönä ei ollut sen pahempi myrsky kuin kaikkina öinä kuluneella viikolla. Ette tekään, lapsi-poloinen, olisi uskonut sitä, jollette olisi ollut niin sairaana päiväkausia. »Sweetheart II» ei saanut vuotoa eikä uponnut meren pohjaan, kuten ette tekään ole vajonnut. Ettekä liioin ole autiolla, yksinäisellä saarella. Setänne mielestä teidän pitäisi olla sellaisella. Siihen hän tällä tempullaan tähtäsi. Hän aikoo pitää teitä täällä, mutta en tiedä, kuinka kauan. Joka tapauksessa se on hänen asiansa. Ainakin minä luulin niin. Minulle uskoteltiin, ettei hän lähtisi luotanne heti saatuaan teidät maihin. Otaksuin hänen jäävän tänne pitämään huolta siitä, että pysyisitte tällä rautakappaleella ettekä lähtisi samoamaan muualle, jolloin huomaisitte Ranskan rannikon olevan vajaan vuorokauden pituisen laivamatkan päässä. Hän toi teidät maihin viime yönä, ja kun tänä aamuna menin tapaamaan sitä ovelaa vintiötä, oli hän kadonnut jätettyään minulle kirjeen, joka ei selittänyt mitään ja joka kiven ympärille käärittynä oli laskettu pääni viereen —

— Hän on mennyt tiehensä, rikkonut oman osansa sopimuksesta, ja niinpä minäkin rikon osani —

— En voi tehdä sitä», päätti nuori Mount mielessään. »Tämä on opetus minulle. Älä enää milloinkaan anna kellekään ihmiselle sitoumusta, jonka nojalla hän voi vaatia sinua tekemään jotakin. Ovela Lloyd-veitikka on ottanut liiankin runsaan korvauksen kaikesta, mitä hän on tehnyt hyväkseni —

— Jättää minut tänne, kenties koko aamuksi tuon lemmon tytön seuraan —

— Mihin hän itse on joutunut? Lähtenyt tiehensä purrella — No niin, otaksuttavasti hän palaa tunnin tai parin kuluttua. Sillä välin —

— Mitä minun on sanottava tytölle? Siinä kysymys.»

III

Alkaessaan uudelleen puhua hän tuijotti toisaalle vilkaisemattakaan tytön sekava-ilmeisiin raitistuneihin kasvoihin.

»Neiti Verity, jos — jos olisin teidän sijassanne, en olisi kovin hädissäni — Niin, ymmärrän kyllä, että sellaiset sanat kuulostavat kummallisilta, kun otetaan huomioon, mitä on tapahtunut — tarkoitan, kun otetaan huomioon ne olosuhteet, joissa olette. Mutta minulla on aavistus — olisin valmis lyömään vetoa siitä, että herra Lloyd palaa pian — ja näkee, että olemme syöneet koko aamiaisen.»

»Entä toiset? Merimiehet? Wallace?»

»En ole nähnyt pienintäkään jälkeä myöskään heistä. En merkkiäkään.
Mutta älkää olko liiaksi tuskissanne heidän tähtensä, neiti Verity —»

»En ole tuskissani, mutta minun täytyy saada kysyä teiltä, mitä tiedätte. Se ei ole niin tuskastuttavaa kuin se, että kohtelisitte minua, ikäänkuin olisin pikku lapsi», huomautti Margaret varsin järkevästi — järkevämmin kuin Mount oli koskaan kuullut tuon lemmon tytön sitä ennen puhuvan. »Pääsivätkö merimiehet purresta muihin veneisiin? Silloinhan olisi toiveita heidän pelastumisestaan.»

»Kyllä, niin kyllä. On hyvät toiveet. Sweetheart II:n veneet olivat — ovat — mainiot.»

»Arveletteko, että heidän on varsin mahdollista pelastua jonnekin — tai että heidät otetaan johonkin laivaan —»

»Niin, se on varsin mahdollista», vakuutti Mount. »Ikävä, että lainkaan jouduimme eroon heistä.» Eikä Margaret aavistanut, että hän kiristeli hampaitaan vastatessaan niin.

»Kuinkahan kauan meidän on oltava täällä? Mitä arvelette?» »Oltava?
Täällä?»

»Niin.» Margaretin heikossa äänessä oli järjetön, epäloogillinen, odottamaton, todellista riemua uhkuva soinnahdus (oliko se mahdollista), kun hän lausui sanat: »Täällä, täällä autiolla saarella.»

Salaisesti nuori Mount oli vimmoissaan. »Hän on niellyt sen. Hän on kaivannut sitä. Siksipä hän on sen saanut. Kymmenentuhatta kirousta, että minut on raahattu tänne yksin kestämään alkuvaivat!»

Tytölle hän virkkoi: »Jospa Jumala soisi minun arvata, kuinka kauaksi meidän on — meidän on jäätävä tänne! Mutta mistäpä sen tietäisin?»

»Niin, ette kaiketikaan. Ette tietysti tiedä, missä olemme. Eikö purrestakaan näkynyt mitään merkkiä?»

»Ei vähääkään, neiti Verity» (kolkosti).

»No niin. Sellaista sattuu», sanoi äkkiarvaamatta merimiehen tytär.

»Otaksuttavasti», lisäsi hän pian, tähyillen merelle, »otaksuttavasti on nyt ainoana toivonamme, että meidät huomataan jostakin laivasta ja meidät noudetaan sinne. Melkein ainahan niin käy, eikö totta? Verrattain pian. Laivoja kai kulkee tämän saaren ohitse, jos se kerran on siksi lähellä laivaväylää, että sen rannalla on kärsitty haaksirikko? Muita laivoja menee ohitsemme, vai mitä?»

»Hyvä Jumala, niin! Ja —» Parahiksi hän malttoi mielensä eikä sanonut erään tunnetun lentoaseman nimeä. »Varmastikin saapuu läheisyyteemme piakkoin joku vene tai — tai joku sellainen», koetti hän lohduttaa tyttöä. Margaret oli niin tyyni, ettei hän olisi uskonut sitä mahdollisesti tuonnottain »Berkeleyssä» vietetyn illan jälkeen.

»Siihen saakka», virkkoi tyttö, »siihen saakka olemme täällä».

»Nähtävästi», myönsi Mount hienosti.

»Entä mitä meidän on teidän mielestänne paras tehdä?»

»Tehdä?»

Mount kumartui ottamaan raskaan puukappaleen, joka oli vierähtänyt hänen nuotiostaan. Hän teki sen saadakseen miettimisaikaa ja piilottaakseen kasvonsa, mutta se antoikin hänelle ajatuksen.

»Voisin alkaa vuoleksia paria haarukkaa, joilla syömme kalojamme ensi kerralla», lausui hän — hyvillään siitä, että oli keksinyt jotakin askartelua käsilleen. Toinen niistä sujahti ensin hänen housuntaskuunsa, sitten hänen vyönsä lokeroihin.

»Veitseni —»

»Oi! Minulta», selitti Margaret, joka oli sen unohtanut, »se jäi putouksen partaalle —»

Mount ponnahti pystyyn kävellen kalliolle hyvin ison koiran liikkumista muistuttavaan, säyseän sievään tapaansa.

Harmissaan Margaret ajatteli, että mies olisi voinut kuunnella häntä loppuun saakka ja vasta sitten mennä noutamaan kallisarvoista veistään. Mutta samalla hän toivoi, ettei se olisi häneltä unohtunut.

Mount toi veitsen, otti puupalasen ja istuutui jälleen kävelleen veistelemään. Hänen katseensa oli kiintynyt työhön, mutta hänen äänessään oli Margaretista hieman luonnottomalta tuntuva soinnahdus, kun hän sanoi: »Olipa onni, ettei veitsi jäänyt minulta purteen ja että muistin ottaa tulitikkuja ja muutamia muita esineitä. Teidän hytissänne oli joku tavaralipas tai jotakin sellaista, ja se sysättiin veneeseenne. Vein sen pieneen luolaanne. Oliko teillä auttavan mukavaa viime yönä?»

»Mukavaa? oli kaiketi. Nukuin nimittäin liian sikeästi tietääkseni siitä mitään. Minulla on täytynyt olla mukavaa, eikö olekin? Saanko jäädä sinne?»

»Jäädä sinne, neiti Verity?»

»Tarkoitin kysyä, saanko pitää sitä luolaa omanani, makuuhuoneenani?»

Hän oli niellyt sen. Hän oli niellyt koko ilveilyn, ihan kuten vanha Lloyd-vekkuli oli arvellut. Ja hän, Mount, joka oli vanhukselle väittänyt, ettei hän uskonut kykenevänsä suoriutumaan siitä, oli nyt mukana siinä auttamassa ilveilyn jatkuvaa kehittämistä.

»Tietysti. Olkaa te suojaisimmassa paikassa, neiti Verity — kunnes tapahtuu jotakin.»

»Niin.»

Haaksirikkoisen tytön valtasi tuskallinen tunne. »Suojaisessa» paikassa oli nyt vain kallioholvi hänen päänsä päällä, hiekkaa hänen allaan ja ympärillä tutkimatonta seutua!

IV

Hän ajatteli Hill-katua.

Omaa asuntoaan — sen kimmoisia vuoteita! Sen pehmeitä, nauhareunaisia peitehuopia, paksuja, haahkanuntuvilla täytettyjä patjoja! Sen kaksinkertaisia ikkunoita ja niiden paksuja verhoja, jotka estivät Lontoon talven henkäykset tuntumasta.

Kaukana Lontoossa vallitsi kaduilla kostea ja sumuinen kylmyys, muuttaen ihmiset väriseviksi, märiksi vaatemytyiksi. Tälläkin hetkellä tarjoili kadunkulmassa värjöttävä, mustahattuinen kukkienmyyjätär kaupaksi orjantappuroita ja misteleitä sekä Etelä-Ranskasta karkoitettuja kukkia — neilikoita ja ensimmäisiä mimosia. Raskaasti liikkuvien moottoriomnibussien seinät olivat täynnä myymälöiden komeita joulumyynti-ilmoituksia.

Kaikki se oli hirveän kaukana! Tuntui samanlaiselta kuin jonkun toisen taivaankappaleen ajatteleminen… täällä, tässä lämpöisessä päivänpaisteessa, näissä virkistävissä, mutta leudoissa tuulahduksissa.

V

Mutta Lontoon ajatteleminen johti jälleen hänen mieleensä, kuka hän oli.

Hän rypisti hieman otsaansa totuttuun ylimielisen tyytymättömään tapaansa ja loi ikävystyneen, raukean katseen haaksirikkotoveriinsa. Vastahakoisesti hän myönsi: »No niin, jos se on mukavin paikka, niin minun kaiketi lienee paras olla siellä —»

»Hyvä», virkkoi Mount, pakottaen kasvonsa pysymään vakavina. Sillä vaikka hän olikin vimmaisen harmistunut herra Lloydiin, tunkeutui tilanteen julma leikillisyys kuitenkin hänen huumorintajuntaansa. Koska hänen ilmeisesti oli oltava leikin ohjaajana tunti tai pari, saattoi hän yhtä hyvin näytellä osaansa kunnollisesti.

»Juuri niin, neiti Verity, sen luolan on niin sanoaksemme oltava teidän huoneenne. Tämän poukaman, jossa on nuotio ja vettä, tulee olla yhteinen arkihuoneemme. Minun lienee hoidettava tulta niin, että se pysyy vireillä yölläkin. Se on nykyhetken tärkein tehtävä; tuli on säilytettävä kytemässä.»

»Tietysti. Sen minäkin tiesin. Ja kohdakkoin te tietenkin laitatte ison keon sytyttääksemme loimuavan merkkivalkean —»

»Mitä —»

»Loimuavan merkkivalkean, luonnollisesti. Kiinnittääksemme itseemme ohi menevien alusten huomion.»

»Niin — tietysti», vastasi Mount veisteltyään sekunnin ajan uutterasti puupalastaan. Mitä hyvänsä, kunhan vain ei olisi pakko pohtia asioita — ennen kuin vanhus saapuisi ja selittäisi, mitä alettaisiin pohtia.

»Oikeastaan voisimme nyt jo alkaa yhdessä koota lisää polttopuita.»

Margaret nousi pystyyn, silmäili ympärilleen ja näytti tosiaankin olevan valmis keräämään risuja.

Mount huomautti: »Tässä poukamassa on vain hyvin vähän poltettavaa. Pienillä oksilla ja sirpaleilla ei voida pitää vireillä kovinkaan komeata roihua. Täällä oli ainoastaan kaksi isoa kapulaa, ja ne paloivat aamiaisen aikana. Nyt arvelen, että minun olisi paras lähteä luotanne.»

»Lähteä luotani.»

»Ei pitkäksi aikaa, enkä loittone etäälle, sen lupaan. En voi mennä kauas», sanoi nuori mies, taaskin salaa kiristellen hampaitaan. »Minun olisi parasta kavuta tuonne kalliolle — hm — tarkastamaan, onko siellä polttopuita, ja yleensä silmäilemään ympärillemme.»

Mielessään hän päätti mennä Lloydia vastaan, kun tämä vanha vintiö saapuisi, ja puhua hänelle suunsa puhtaaksi, ennen kuin ukko menisi lemmon kiusallisen, mutta harhaanjohdetun tyttösukulaisensa luokse.

»Minä tulen mukaanne, herra Mount.»

»Ette saa tulla. Emme saa molemmat lähteä —»

»Miksi emme?»'

»Koska» (kirkas ajatus) »jonkun on jäätävä nuotiota valvomaan. Jollette pahastu, neiti Verity, on teidän pysyttävä täällä. Ja», lisäsi hän hyvin huolissaan, »älkää poistuko tästä poukamasta muualle kuin tuonne oikeanpuoliseen!» Sillä vanha ilkimys oli joku aika sitten määrännyt tytölle tämän liikkuma-alan. »Luvatkaa, ettette poistu näiltä rantakaistaleilta, ennen kuin tulen takaisin! Lupaattehan sen?»

»Lupaan», vakuutti Margaret, ja hänen äänensä oli samanlainen kuin lapsen, joka kunniasanallaan sitoutuu pysymään puutarhaportin sisäpuolella.

»Hän on ihan lapsi», mietti nuori mies vimmoissaan astellessaan kaihon juurella olevien kivilohkareiden sekaan rinteen loivimmalle kohdalle. »Mutta hitto soikoon, jos minut on tehty lapsenhoitajaksi…»

Katseleva Margaret näki paitaan ja housuihin puetun kookkaan miehen keveästi kiipeävän kivi järkäleiden ja matalien pensaiden välitse ja kallion laella tummana kuvastuvan sinistä taivasta vasten.

Sitten mies katosi näkyvistä.

»Hän ei edes heiluttanut kättään», ajatteli Margaret. »Vähätpä siitä!
On varsin mukavaa olla taaskin yksin… Mitäs nyt teen?»

V luku

Edenin toinen puoli

I

Margaretin päässä pyöri muistoja kaikesta siitä, mitä hän oli kuullut tai lukenut »autioille saarille joutuneista ihmisistä».

Nämä ihmiset tuntuivat yhtä mittaa puuhaavan jotakin. He rakensivat.
Muokkasivat viljelyksiä. Valmistivat jousia ja nuolia. Kalastivat.
Kokosivat syötäviä hedelmiä. Pyydystivät lintuja ja pieniä kauriita.
Muokkasivat taljoja auringon paisteessa. Heti he alkoivat. Heti he
alkoivat kehittää omaa kulttuuriaan villissä ympäristössään.

Liikakulttuurin turmelema, ultrauudenaikainen Margaret alkoi vasta nyt tajuta, kuinka ihailtavan työteliäitä, keinokkaita, kuinka eteviä ne haaksirikkoiset olivat olleet.

»Minunkin pitäisi tehdä jotakin —»

Lapsuusaikanaan hänet oli varsin usein jätetty yksin rannalle. Nyt hän kävi jälleen käsiksi senaikaisiin lapsenhommiinsa.

Ensin oli etsittävä litteä kivi — sitten kaivettava hiekkaan kuoppa aamiaisen ainoiden tähteiden, vähäisten kalanruotojen hautaamista varten. Sekin oli kauan sitten menneiltä ajoilta jäänyt muisto; hänen äitinsä oli opettanut hänelle, kuinka tavattoman ajattelematonta oli viskellä voileipien käärepapereita maahan rumentamaan kaunista ympäristöä.

Nyt hän hautasi jätteet yhtä huolellisesti kuin olisi ollut kahdentoista ikäinen; hän taputti hiekan tasaiseksi kuopan kohdalle… perin vähäpätöinen yksityiskohta — mutta sekin tuntui kuuluvan siihen vakavaan tilanteeseen, johon hän nyt (kuten hän luuli) oli joutunut. Otettu laivaan kuin vastoin tahtoaan pestattu merimies! Haaksirikkoutunut! Jätetty autiolle rannalle! Ilman muita vaatteita kuin nämä oudot tamineet hänen yllään olleen hataran leningin verhona! Yksin, seuranaan vain yksi ainoa henkilö! Ilman pienintäkään vihiä, miten muiden oli käynyt! Tietämättä, mistä saisi seuraavan aterian! Melkein ilman suojaa, johon päänsä kallistaisi! — Mutta eniten kummastutti häntä se tavaton seikka, että vaikka hänen olisi pitänyt olla huumautunut surkean tilansa aiheuttamasta sielunhädästä — vaikka hänen olisi pitänyt tuntea kuolemantuskaa, hän — mikä ihme! — ei sitä tuntenut.

Aurinko paahtoi yhä lämpimämmin. Hänen hiuksiaan liehuttava tuuli valoi häneen uutta elämänhalua.

Se oli uskomatonta, mutta hänet valtasi voimakkaana tunne: »En koskaan ole onneton tällä saarella!»

II

Mutta jos kohta hänen ei tarvinnut tulla onnettomaksi, sai hän pian tuntea olonsa koko laiha epämukavaksi.

Vain aamun alkuhetkinä innostutti häntä uutuuden viehätys, ja hän hyöri yksinäisellä rantakaistaleella, uurastaen kuin mehiläiset ensimmäisenä aurinkoisena päivänä. Hän oli aina liikkeessä, kyyristeli, keräsi risuja, aaltojen ajamia oksia, kaikenlaisia puupalasia. Hän kasasi ne sen punertavan kivilohkareen viereen, jolle nuori Mount oli laskenut keskeneräisen haarukantekeleensä, kooten niitä kokonaisen läjän.

Ylpeänä tämä tyttö, joka yhdeksään vuoteen ei ohut pannut rikkaa ristiin, katseli nyt kättensä työtä! Kohdakkoin hän keräisi myöskin kasan meriruohoa liekkien vaimentamista varten. Välillä hän lisäsi puita litteiden, savuttaneiden liesikivien välissä palavaan tuleen ja kyykötteli, lämmitellen käsiään sen hivelevässä hehkussa. Hyvillä mielin ja huvitettuna hän ajatteli, kuinka nuori mies palatessaan hämmästyisi!

Vihdoin Mount palasi; siitä oli merkkinä se, että kallion rinnettä alaspäin liukui nykäyksittäin kaksi oksaa, jotka näyttivät liikkuvan »itsestään». Niitä raahaava mies oli melkein kokonaan lehvien peitossa. Kahisevan, huojuvan taakkansa alla hän ponnisteli eteenpäin kivien välitse kuumassa auringonpaisteessa. Päästyään tasaiselle maalle hän kiskoi oksia pitkin hietikkoa.

Puolenkymmenen askeleen päässä nuotiosta hän pudotti taakkansa maahan, oikaisihe, murahti ja pyyhkäisi kyynärvarrellaan hiestä kimaltelevaa otsaansa.

Margaret, josta ruumiillinen työ oli niin kovin outoa, ei kyennyt ajattelemaan muuta kuin omia saavutuksiaan. Ylpeänä hän kutsui toista katsomaan ja osoitti vähäisiä risukasojaan. Häntä kummastutti, että hiestynyt ja hengästynyt Mount loi niihin vain nopean vilkaisun. »Sepä hyvä! Olettepa koonnut aikamoisen läjän!»

(Tuo nuori mies esiintyisi kohteliaasti ankaran maanjäristyksenkin aikana.)

»Mutta pelkäänpä, ymmärrättehän, ettei noilla päästäisi kovin pitkälle yöllä —»

»Eikö?»

(Vaikka Margaret oli raatanut tuntikausia!). »Niin luulen… Minun on noudettava lisää tällaisia oksia», sanoi Mount. »Kiskoin niitä irti niin paljon kuin jaksoin.»

»Mistä?»

»Tuolla on jonkunlainen lehto noin parinsadan metrin päässä kallion laella.»

»Sitten minä tietysti tulen avuksenne», ehdotti tyttö aloittelijain innokkaaseen tapaan, »kiskomaan niitä tänne alas».

Se olisi tietenkin hyvä, tuumi Mount; siihen kuluisi aika, eikä hänen tarvitsisi lörpötellä tytölle… Pyyhkäisten uudelleen otsaansa hän silmäili epäillen tytön hentoa, liian nopeasti kasvanutta vartaloa. »En tiedä, jaksatteko te, neiti Verity.»

»Jaksanko? Miksi ihmeessä en jaksaisi?»

Miksi tosiaan piti tämän miehen pitää häntä houkkiona — heikkona, velttona, taakkana? Kuvitteliko Mount, ettei hän pystynyt mihinkään autiolla saarella? Margaretin sydämen sisimmässä kuiski kauan uinunut vaisto: »Sinun on noustava tilanteen tasalle… käyttäydyttävä hyvin sekä vaikeuksissa että vaaroissa. Olet merimiehen tytär.»

Hän katsahti nuoren miehen kasvoihin. Ne olivat hieman punehtuneet, ja pisamat näkyivät nyt selvästi.

Nyt Margaret pani merkille, että hän oli huolestuneempi kuin ennen.

Hän kysyi nopeasti: »Onko tapahtunut jotakin? Jotakin pahempaa?»

»Ei, ei mitään… Sehän juuri — ei kerrassaan mitään, neiti Verity.»

»Minusta tuntuu, että olette hyvin kiusaantunut.»

»Se on varsin luonnollista, eikö olekin?»

»Kyllä, tietysti. Mutta siinä ei ole kaikki. Luullakseni —»

»Mitä?»

»Luullakseni te toivoisitte hartaasti, että haaksirikossa olisi joutunut kanssanne rannalle setäni tai Wallace tahi joku merimies, kuka hyvänsä muu, mutta en minä. Niin, ettekö toivoisi?»

»No —»

»Niin juuri. Niin toivotte. Vain sentähden, että olen tyttö», jatkoi Margaret, silmäillen häntä vihaisesti, mutta ei kärtyisesti kuten aikaisemmin. »Arvelette, etten kelpaa kerrassaan mihinkään täällä autiolla saarella. Luulette, etten pysty tekemään mitään? Otaksutteko, etten milloinkaan auttanut isääni virittämään nuotiota? Mutta minäpä tiedän aika paljon näistä seikoista. Meidän on koottava valtavan iso kasa polttopuita.

Lähdetään!»

III

Edenistä häädetty Eva oli otaksuttavasti ensimmäinen nainen, joka totteli naisia kannustavaa kiihoitinta — vaihtelunhalua. Aatami, ensimmäinen vanhoillinen, lienee pahoilla mielin silmäillyt taakseen, viehättävään laiskojen puutarhaan, jossa työt tekivät itse itsensä — siihen paikkaan, jonka hän oli aina tuntenut. Mutta saattaa kuvitella, minkälaisin silmin Eva kiihkeän uteliaana katseli Edenin ulkopuolelle!

Samoin Margaret ollessaan ensimmäistä iltapäiväänsä saarella.

Olisipa perin hupaista todistaa tälle tuskaisen huolestuneelle miehelle, että hän kykenisi auttamaan työssä, että hänkin kykenisi osaltaan suoriutumaan pulmista. Hän nautti kavutessaan ensi kerran kalliolle, punaisten kivijärkäleiden ohitse, harmaiden möhkäleiden ja pensaiden sekaan ja taaskin pois sieltä. Yhä ylemmäksi — kunnes he näkivät lehdon ja sen takana olevat kivet ja harmaat kalliot, jotka auringonpaisteessa hohtivat melkein helmenvalkoisilta niin kauaksi kuin Margaret erotti saartaan… Ponnistellen eteenpäin kiskomalla pensaita hän haisteli tuoksua, joka oli jäänyt hänen kämmeneensä, kun hän oli tarttunut erääseen kasviin (joka oli yhtä iso kuin huvilan portilla kasvava marunapensas).

»Mikä kasvi tämä on?… Täällä tuoksuaa niin suloiselta kaikki, mitä poljetaan jalkojen alle! Parempaa — paljoa parempaa kuin Après la Pluie… Mutta tässä on niin tuttu tuoksu. Muistuttaa, jostakin, mitä olen maistanut. Mikä se on… miksi sitä nimitetään, herra Mount?»

Nuori Mount valitti, ettei hän juuri tuntenut kasvien nimiä. Hän oli ollut lausumaisillaan sanan »vermouth», mutta eihän »vermouth» ole troopillinen kasvi, eikä hän saanut antaa tuolle lemmon tytölle aihetta esittää lisää kiusallisia kysymyksiä. Niinpä hän joudutti askeliaan — ja läähättäen, hengittäen keuhkojensa sellaisilla osilla, joiden ei ollut tarvinnut toimia pitkiin aikoihin, Margaret kiipesi jälessä, vetäen sieraimiinsa auringon lämmittämän, aromaattisen, hänen polviinsa takertuvan tiheikön tuoksun.

»Tästä varmaankin johtuu, että saaren sisäosista puhaltava tuuli tuoksuaa — niin suloiselta.»

»Niin kai», myönsi Mount.

Tuskastunut nuori mies välitti vähät siitä, mille mikin lemusi. Hän oli vimmaisen harmissaan ja kärsimätön, ja hänen oli pidettävä se salassa.

Kuinka pitkäksi ajaksi aikoi se vanha veitikka jättää hänet tänne tuon lemmon tytön seuraksi, joka uskoi, että he kaksi olivat viimeinen Robinson Crusoe-pari — ja joka oli pidettävä siinä uskossa?

Hän oli antanut sanansa… Empimättä hän oli antanut sanansa vanhalle
Lloydille… Ja tämänaamuisessa kirjeessä Lloyd-vanhus oli lausunut:

»Uskon M:n Teidän huostaanne siihen saakka, kunnes palaan. Aika on epävarma. Pitäkää kaikki salassa, kuten on sovittu!»

»Kuten on sovittu»… Vanhan vintiön mielilauseita. Mountin oli sopeuduttava siihen — sallittava vierellään rinnettä myöten kipuavan tyttösen kuvitella — niin, kaikkea, mitä kuvitteli. Hän ei voisi jättää tyttöä tunniksikaan — vaikkapa he kahdessa tunnissa ennättäisivätkin perin mieluisten ihmisten pariin.

Täällä he nyt olivat, hyljättyinä omin voimin ponnistelemaan saadakseen ravintoa ja lämpöä, yhtä varmasti kuin olisivat maailman toisella äärellä.

»Niinpä niin», mietti Margaret, hilliten toistaiseksi raivoaan. »Antaa mennä vain!»… Ja kun Mount ja hän saapuivat kallion laella olevalle, rosoiselle, luonnon luomalla pengermälle ja siellä kasvavaan eukalyptus-, rautatammi- ja öljypuulehtoon, syventyi edellinen osaansa ja huudahti vakuuttavasti pahoittelevansa, ettei hänen veitsensä ollut hieman vankempi ja että sen terän katkeaminen olisi tuhoisa onnettomuus.

»Luonnollisesti», jupisi Margaret tosissaan. »Ainoa vehje, jolla voimme perata kalojamme ja vuoleksia mitään!»

»Aion kiivetä tuonne», ilmoitti Mount, mitaten katseellaan, kuinka korkealla oli seuraava oksa, jonka hän mieli katkaista. »Nakerran sitä puoliväliin saakka ja käyn sitten riippumaan siihen, joten painoni murtaa sen. Jos suvaitsette vain siirtyä syrjään, neiti Verity —»

Neiti Verity astui nopeasti sivulle pensaikkoon ja jäi katsomaan miehen puuhia.

IV

Niin, ihastuneena hän katseli, kun nuori mies kiipesi lähimpään eukalyptuspuuhun, saavutti oksan, heilautti pitkän jalkansa sille, siirtyi mukavampaan asentoon ja alkoi vuolla veitsellään. Mies huojui ja ponnisteli. Räsähdys! … Lisää kahinaa ja räiskettä, ja lehväinen oksa katkesi. Pudotessaan se kiskaisi rungosta pitkän kaistaleen kuorta, jättäen valkean jäljen. Mount tipahti selälleen pensaikkoon. Noustuaan pystyyn hän ravisti itseään ja nyökäytti hieman päätään. Huomaamattaan murahtaen hän kiersi oksan lopullisesti irti rungosta, vetäisi sen erilleen ja viskasi sen syrjään.

»Hän on hyvin vahva», mietti tarkkaileva Margaret.

Koska hän ei ollut vuosikausiin luonut kehenkään mieheen muuta kuin pikaisen, raukean, näkemättömän silmäyksen, ansainnee kenties mainita, minkälaisen vaikutuksen häneen teki tämä olento, joka (myöhemmin niin loisteliaana vierassaleissa) nyt liikkui niin päättävänä, hiestyneenä, hengittäen syvään, ponnistellen puun kimpussa, mutta selviytyen siitä yhtä hyvin kuin Margaret voimiaan jännittäen selviytyi syvälle juurtuneesta voikukasta…

* * * * *

Kun Eva ensi kerran näki Aatamin otsa hiessä kamppailevan luonnonvoimia vastaan, näytti mies hänestä silloin mahdollisesti paremmin katsomisen arvoiselta kuin vetelehtiessään paratiisin puutarhassa hänen vierellään.

Komeiden nuorten miesten näkeminen ei kyllä ollut Margaretille mikään uutuus. Eikö hän ollut elänyt sellaisten olentojen ympäröimänä? Mutta kuinka paljon hän oli kiinnittänyt huomiota siihen, millaisilta oikeastaan näyttivät nuo henkivartijat, jotka panivat autoja käyntiin, kantoivat päällystakkeja, aukoivat ovia, tarjoilivat hänelle ohjelmia? Hänen päähänsä ei ollut kertaakaan pälkähtänyt arvostelevasti katsella näiden huomaavan kohteliaiden nuorukaisten pituutta, liikkeitä ja eleitä. »En ole koskaan pannut merkille, miltä miehet näyttävät», oli hän tunnustanut Cynthia Oddleyn huudahdettua: »Miehet ovat niin kamalannäköisiä!»

* * * * *

Onko se katsantotapa leviämässä? Tytöt sanovat: »Ei ole väliä, miltä sulhanen näyttää, vai onko?» (Olen itse kuullut tyttöjen lausuvan tällaisen enteellisen huomautuksen.) »Kunhan vain »morsian on kaunis». Hyvin nuoret tytöt mieltyvät hauskannäköisiin koulutovereihinsa. Kouluaikoina se on varsin luonnollista — mutta onko se hyvä merkki, että he toisen vuosikymmenensä lopulla ja kolmannen alussa eivät pidä miehiä katsomisen arvoisina (kuten Margaret ei pitänyt)? Kaikkien kauneusihanteiden kiinnittäminen ainoastaan naiskauneuteen on yksipuolista. Jotkut tytöt kannattavat sitä. Heistä miehet muuttuvat yhä vähäarvoisemmiksi. Jo nyt miehet ovat heistä äärettömän paljon mitättömämpiä kuin näyte-ikkunat, joihin on levitetty houkuttelema kankaita ja viehkeän pehmeitä turkiksia. Pian miehet ovat muutamien tyttöjen silmissä pelkkiä kiinteitä, pitkulaisia ainemöhkäleitä, jotka vaativat niin ja niin suuren tilan ja pimittävät niin ja niin paljon auringonpaistetta. Miehet, jotka eivät jaksa käsittää tyttöjen näennäisen mielenkiinnon somien, alituisten väreiden takana piilevää, tympeän syvää välinpitämättömyyttä! Se ei ole hyvä merkki! Kenen on vika?

Osaksi ovat kenties syynä miesten jokapäiväiset puvut, jotka tekevät heidät niin epäselvän himmeiksi: tasoittavat muodot, mullanvärit, painostava harmaa, ukkospilvensininen, joita he mielellään käyttävät… Se on myöskin kostoa muuttumattomasta mustasta ja valkeasta asusta, joka kärsii tappion naisten uljastelevien, moniväristen iltapukujen rinnalla (sillä rakkausasioissakin tahtovat naiset loistaa)… Osaksi lienee vikana se, etteivät naiset näe miehiä edullisimmalta puolelta, silloin kun nämä ovat reippaassa liikkeessä, kyllin usein muualla kuin leikki- ja urheilukentillä. Ne ovat miesten tenhovoiman ja arvon viimeiset suojapaikat. Siitä naisten »joukkueille» osoittama ihailu. Siitä »lukuisat hyvin puetut naiset katsojien joukossa», kuten kilpailuselostuksissa mainitaan.

Margaretin koko ajan tarkkaillessa nuorta Mountia hänessä heräsi kokonaan uusi kunnioituksentunne miehen voimaa kohtaan. Mutta vain alitajuisesti hän silloin näki, kuinka miellyttävä Mount oli karkeassa asussaan ja kuinka paljoa nuoremman näköinen hän nyt oli, koska hänen tukkansa oli pörröllään, hänen vaaleaihoiset poskensa olivat punehtuneet ja hänen kasvoillaan oli sekä aivoja että ruumista askarruttavassa työssä olevan miehen ilme. Tietoisesti hän vain ajatteli, että Mount oli väkevä, nopea, kätevä ja osasi hyvin suoriutua näistä ulkoilmapuuhista. Odottaessaan hän vain ihmetteli, mitä hän olisi tehnyt, jos hän olisi joutunut tänne ihan yksin ilman tätä miestä.

Kammottava ajatus… Vaistomaisesti hän sen pakotuksesta astui askeleen työskentelevään mieheen päin.

V

Pian Mount kääntyi, luoden silmäyksen aurinkoiseen, hyvätuoksuiseen maisemaan. »Se riittää. Meidän ei ole viisasta olla kovin kauan poissa nuotioltamme. Nyt kuljetamme nämä sinne alas. Jos nyt haluatte tarttua kiinni tähän —»

Tottelevaisesti Margaret kävi käsiksi oksaan. He ponnistelivat rinnettä alaspäin, kiskoen ratisevia oksia, jotka silloin tällöin takertuivat kivien teräviin särmiin. Tuontuostakin heidän jalkansa luiskahtelivat, kun sattui vähäisiä maanvieremiä. Rinnettä myöten he raahasivat raskaat taakkansa nuotiopoukamalle — Mount ja lemmon tyttö.

Rantakaistaleelle saavuttuaan he heittivät kantamuksensa maahan, kohensivat tulta ja palasivat kalliolle. Kaksi, kolme kertaa he tekivät saman retken, ja joka kerralla he kävivät yhä harvasanaisemmiksi. Mountilla oli yllin kyllin ajateltavaa. Margaret taas sai pinnistää voimiaan estääkseen nuoren miehen huomaamasta, että vaikka hän olikin aloittanut iltapäiväisen uurastuksen järkähtämättömän päättävänä, hänen sisunsa alkoi pettää…

VI

Ennen kuin tuomitsette tyttöä ankarasti, ajatelkaa, millaista hänen elämänsä viime vuosina oli ollut, kuinka heikot ja veltot hänen liian nopeasti kasvaneen, liian vähän harjoitellun, joutilaan ruumiinsa lihakset olivat. Ainoa hänen tuntemansa ruumiillinen puuha oli ollut tanssi, eikä tämä puuha kysynyt tanssilihaksia. Hänen jalkansa heltyivät, ja hän väsyi; hänen selkänsä tuntui katkeavan. Hän kapusi kalliolle ja raahasi sieltä oksia, jotka kävivät yhä painavammiksi, ja viimeisen hakumatkan jälkeen tuntuivat hänen raajansakin liian raskailta nosteltaviksi ja liian epävarmoilta hänen hallittavikseen.

Hänen sydämensä jyskytti. Hänen kasvoillaan virtasi hiki. Hän puri hammasta jaksaakseen olla ähkymättä…

Ei ollut kovin kauan siitä, kun oli tilattu auto viemään neiti Verityä hotellista saman bulevardin varrella, vain kivenheiton päässä olevaan muotiliikkeeseen, odottamaan kaksi tuntia ja sitten viemään hänet takaisin. Mutta hervoton neiti Verity, jonka oma se Rolls-auto oli ja joka valitsi hattuja tukuttain puhumattakaan hinnasta, oli myöhäisempi kehitysmuoto kuin tanakka pieni Margaret, joka oli kaivanut sokeriherne-penkkien ojia sussexilaisessa puutarhassa. Me kasvamme juuristamme. Palaudumme alkuumme. Hämmästyttävän nopeasti alkoi Margaret Verity saada takaisin perityn, terveen, reippaan rohkeutensa ja sitkeytensä.

Niinpä hän hammasta purren kiskoi oksaansa rinnettä myöten. Hän raahasi sen kasalle saakka ja vasta sitten sen pudotti. Mutta hän pudotti sen niin äkkiä, että nuori Mount, joka parhaillaan nosti omaa oksaansa läjälle, pyörähti kiivaasti ympäri.

Tyrmistyneenä hän huudahti: »Hyvä Jumala! Tehän olette ihan nääntynyt… Voi! —»

VI luku

Tekoveli

I

Tyttö piti päänsä uljaasti pystyssä vastatessaan, ettei häntä mikään vaivannut ja että hän hieman levähdettyään jaksaisi alkaa uudelleen.

Mutta sitten hänen päänsä nuokahti. Koko hänen nuorekas vartalonsa vaipui hietikkoon kuin Mountin äsken katkaisemat oksat. Hän tuskin tiesi, mitä tapahtui, vain tuntien vankan, lämpöisen, paidanhihan peittämän käsivarren kiertyvän ympärilleen. Oli niin viihtyisän turvallista, kun hän tunsi ihmisruumiin lämpimän kosketuksen matalasointuisen äänen rauhallisesti lausuessa: »Ei mitään hätää. Teidän työnne on lopussa, neiti Verity. Nyt vien teidät luolaanne. Lähdetään —»

Hän vei tytön kalliosolan läpi poukamalle, jossa hän oli avannut silmänsä ikuisuudelta tuntuvaa kokemusjaksoa aikaisemmin. Taaskin oli Margaret menettänyt koko ajantajuntansa. Hän olisi heti paikalla voinut vaipua uneen kävellessään niitä muutamia askelia. Hänen silmänsä painuivat umpeen; hänen oli väkisin aukaistava ne jälleen, suunnattava ne Mountih kasvoihin…

Hän oli juuri parhaiksi hereillä nähdäkseen miehen hymyilevän (rohkaisevasti, hellästi) heidän saapuessaan luolaan.

»Istukaa hetkinen!» Mount polvistui ja kaivoi hiekkaan pienen kuopan. Margaret ei vielä silloin käsittänyt, että se oli leirielämään tottuneiden käyttämä lonkansija. Silmäluomiensa pyrkiessä ummistumaan hän tarkkaili Mountia. Persikan- ja ambrankirjava auringonlasku loi hiekkaan loistavan hohteen ja muutti nuoren miehen hartioita ja selkää peittävän paidan tavallisesti valkean värin mitä pehmeimmän ruusunkarvaiseksi.

»Teillä sietäisi olla takki yllänne», mutisi Margaret. »Teidän pitäisi vetää yllenne se autovaippa —»

Se kuulosti tavalliselta huomautukselta. Mahdollisesti se tuntui sellaiselta Mountistakin. Mutta se oli käänteen merkki, koska tyttö nyt ensi kerran Sussexista lähdettyään ajatteli ensiksi jonkun toisen mukavuutta.

»Minulla ei ole hätääkään. Minulla on lämmin takki. Niin, ihan totta. Minulla on. Nukun se ylläni. Eikä täällä ole missään nimessä kylmä, ei yölläkään. On ikäänkuin kaitselmuksen huolenpitoa, eikö olekin, tällainen sää? Ja nyt käärin teidät kuin pikku lapsen —»

Hän puhui kuten mies haastellessaan sairaalle pienokaiselle. Jotkut miehet ovat yhtä helliä pienoisille lapsille ja kivuloisille naisille kuin toiset mielieläimilleen.

»— Kuin pikku lapsen tähän. Muuten, neiti Verity, ettekö sattumalta viime yönä tunnustellut vaippani taskuja?»

»Oliko se siis teidän vaippanne?»

»Ettekö tunnustellut sen taskuja? Vai ette? No niin, katsokaa tätä!»

Kädessään (joka oli viheriänä puiden homeesta ja mustana savusta) hän ojensi siniseen paperiin kiedottua kääröä.

»Suklaata?» Oli luonnollista, että lapsi-poloinen (Mountin ajatuksista oli sillä hetkellä häipynyt »lemmon tyttö») oli taaskin nälissään. »Suklaata!»

»Ja joitakuita vesikorppuja.»

»Armias taivas, niinkö?» huudahti Margaret ahneen kiihkeästi. »Minä luulin — luulin meidän, kuten monien ihmisten, saavan tyytyä säännöstelyyn, syömään vain yhden aterian päivässä.»

»Sitä ajattelemme myöhemmin. Mutta tänä iltana saamme pienen illallisen.»

Nauttien yhdessä illallisekseen kumpikin sata grammaa makeata suklaata, vesikorppuja ja lähdevettä, jota Mount toi Margaretille osterinkuoressa, nämä uurastajat saivat huutavan nälkänsä ainakin osittain tyydytetyksi. Sitten Mount kiersi tytön ympäri turkisvuorisen autovaipan, joka oli paksumpi kuin peitehuopa.

»Älkää nousko liikkeelle ennen kuin huomenaamulla! Niin, pelkäänpä, ettette kykenekään. Minä valmistan forellit aamiaiseksi. (Ensin tietenkin pyydystän ne.) Te nukutte. Pysytte pitkänänne, kunnes jäykät jäsenenne vertyvät. Pelkään lihastenne tulevan pahasti helliksi», varoitti mies äänessään äskeinen, uusi, hellä sointu.

Mutta mielessään hän oli kiukkuinen. »Jos tämä säälittävä lapsi olisi poika, niin voisin hoitaa häntä — hangata ja hieroa häntä aika tavalla… Kirotun ilkeätä!… Hornamaista. Tämän enempää en otaksuttavasti voi hänen hyväkseen tehdä… mutta, laupias Luoja!»

»En taida enää voida auttaa teitä millään tavoin?»

»Kiitoksia hyvin paljon, herra Mount —»

»Hyvää yötä!»

»Hyvää yötä!»

Ennen kuin simpukankuoria murskaavien askelten ääni oli häipynyt, oli
Margaret taaskin unohtanut väsymyksen.

Mitäpä siitä, että hän viimeöisen haaksirikon jälkeen oli nukkunut niin monta tuntia sikeästi kuin tukki. Taaskin hän nukkui samalla tavoin. Hänen nukkuessaan häipyi auringonlaskun viimeinen rusko, saaren verhosi pimeys, ja sametinpehmeä, tähtikirkas yö teki tarumaan entistäkin taikamaisemmaksi. Tunnin toisensa jälkeen Margaret uinui tähtien alla vaipuneena tiedottomuuden tilaan, jota vain kerran häiritsi epäselvä uni. Hämärästi kohosivat jostakin syvyydestä hänen näkyviinsä nuoren Oddleyn suipot, murheelliset kasvot. Margaret pani merkille, että hänellä oli tumma tukka albinohiustensa asemasta, ja että hän yritti suudella Margaretia, jolloin hän oli sanovinaan: »Ei, älä tee sitä, Odds. Pidä sensijaan minua kädestä! Kuten venheessä… En pahastu, jos pitelet kättäni…» Taas laskeutui tiedottomuuden musta vaippa hänen ympärilleen… Hän nukkui.

II

Herättyään hän ei luonnollisestikaan kyennyt liikkumaan. Hänen jäsenensä ja kaikki lihaksensa olivat jäykät ja hellät, ja niitä pakotti ankarasti eilisten, äkillisten, vaativien ponnistusten jälkeen.

Ajatelkaahan, miltä teistä tuntuu juostuanne ensimmäisen päivän metsässä ajokoirien jälessä, oltuanne mukana ensimmäisessä hockeyottelussanne maattuanne sitä ennen influensassa, uituanne ensimmäisen kerran kesällä, kun ette ole olleet vedessä koko talvena, kokeiltuanne ensimmäisen kerran outoja, erikoisen pontevia liikkeitä! Kun ajattelette kaikkea sitä kymmenkertaisena, saatte perin hämärän aavistuksen siitä, miltä tuntui Margaretista — lapsi-poloisesta.

Juuri kun hän oivalsi, kuinka tuskallisen vaikea hänen tilansa oli, kuuli hän ääniä viereiseltä lahdekkeelta, askelten narskahtelua simpukankuoria vasten, hiljaista vihellystä ja Mountin äänen, kun hän hyräili kappaletta vanhasta »Botany Bay» -laulusta:

»Ja kapteeni ja laivaväki ja luokkamatkustajat näki, kuinka me vangit kärsittiin.»

»Raiskis!» Oksa lennähti läjään. Sitten kuului;

»Oletteko valveilla, neiti Verity?»

»Kyllä», huusi tyttö vastaan.

»Saanko tuoda teille aamiaista?»

»Olkaa hyvä!» Sen sanottuaan Margaret säpsähti kivusta.

»Sepä hyvä. Tulen nyt.»

Hän tuli; hän tuntui taivaan lähettämältä.

Sanoinkuvaamattoman lohduttavana ja ystävällisenä hän auttoi Margaretia — tuota hyvin helläjäsenistä, sairasta lapsosta, kun hän reutoutui kallioisesta suojastaan täyteen auringonpaisteeseen.

Sillä sen enempiä lääkkeitä ei lapsi-poloiselle ollut tarjolla tällä asumattomalla rannalla. Täällä ei ollut voiteita ei haude- eikä puhdistusnesteitä, ei Pondin ekstraktia eikä parantavaa noitapähkinää. Vain uudistavaa unta, rauhaa, päivänpaistetta ja ilmaa, jotka virkistävät ja elähyttävät ja ovat ravintoa — parempaakin kuin ravinto.

Ruokaa Mount hänelle kuitenkin toi. Tarjottimen tapaisella, litteällä kivellä, jolla oli lisäksi puisia vehkeitä, vieläkin pikemmin polttopuun kuin haarukan näköisiä, hän tarjosi tytölle aamiaista esihistoriallisten tapaan. Ja ojensipa hän vielä pari appelsiiniakin.

»Appelsiinejä!» huudahti Margaret ylen riemastuneena nähdessään kullankellertäviä antimia, joiden arvon sivistysolot ovat tehneet mitättömäksi. »Kasvaako appelsiinejä tällä saarella?»

»Hm — nähtävästi vähän. Löysin nämä kaksi. Älkää liikkuko. Pysykää hiljaa!» (Sillä taaskin tyttö oli vavahtanut yrittäessään nousta istumaan.) »Minä kuorin ne teille.»

Hän palveli Margaretia ikäänkuin tämä olisi tosiaankin ollut pikku lapsi ja hän synnynnäinen eikä koulutettu, äidillinen hoitaja. Hänen huolenpitonsa, liikkeensä, ison koiran tapainen lempeytensä ja huomaavaisuutensa vaikuttivat tähän tyttöön ikäänkuin hän ei olisi sitä ennen aavistanutkaan, miltä tuntuu palveltuna oleminen.

Vilpittömästi Margaret ajatteli: »Jos minulla olisi ollut veli niin juuri tällainen hän olisi ollut.»

III

Hän olisi saattanut olla sellainen. Mutta hän olisi voinut olla myöskin toisenlainen. Veli saattaa merkitä mitä hyvänsä, kaikkea tai ei mitään. Jos veli on myöskin ystävä, syntyy läheisin, puhdas suhde, minkä tytön kanssa saattaa solmita (kun syrjäytetään pettävät intohimoiset suhteet). Sellainen veli, joka ei ole ystävä, saattaa olla kaikkien sukupuoli-vastakohtien alkuna. Kaiken sen pahan parantaminen, jonka »oma» veli on kotona aiheuttanut, saattaa vaatia vuosikausia kestävää viihdytystä muiden ihmisten veljiltä!

Näiden kahden äärimmäisyyden välille sijoittaa keskitason tyttö keskinkertaisen veljensä erilleen muista miehistä. (»Oi, sinä et osaa arvostella meidän poikia»…) Hän ei ole millään tavoin tytön tulevaisuuden yhteydessä. Mutta hän oppii sisarestaan tuntemaan naisia. (»Sisareni muistaakseni sanoi aina niin — ja niin.»)

Suurin piirtein katsoen ei sellaista tyttöä, jolla on veljiä, voida erottaa sellaisesta, jolla niitä ei ole.

Mutta sisareton poika on koko elämänsä ajan alakynnessä sisarsukupuolen kanssa solmittuihin suhteisiin nähden.

Margaretista, ainoasta lapsesta, tuntui tosiaankin, että kookas nuori mies, joka paitahihasillaan oli polvistuneena hietikolle ja silminnähtävästi tarvitsi parranajoa, oli hänen kaipaamansa hellän veljen täydellinen esikuva…

Hän kääntyi Mountin puoleen. Kuinka lapsellinen olikaan hänen huudahduksensa: »Olette niin kauhean hyvä minulle —»

Ja kuinka rohkaisevan herttainen olikaan toisen vastaus: »NO, no, älkää olko hupakko!»

IV

Eikä Margaretilla kuitenkaan ollut aavistustakaan Mountin lempeän ystävällisyyden takana piilevästä rajusta harmista ja kiihkeästä jännityksestä.

Hän ajatteli (ja tavallaan hän oli oikeassa): »Hän on varovasanainen, hyvin pidättyväinen nuori mies. Milloinkahan hän alkaa, kuten kaikki saarille joutuneet tekevät, haastella minulle todellisista ajatuksistaan?»

Ärtyneenä Mount mietti: »Tämä on vihoviimeistä! Yö ja päivä, ja nyt vielä yö, täällä…

— Tätäköhän se vanha heittiö tarkoitti? Tällaista hän suunnitteli lapsi-paralle, sen tiedän. Kaikki on tähän saakka käynyt ohjelman mukaan häneen nähden. 'Teetä hänellä työtä kuin neekerillä, huolehdi siitä, että hän saa ruokaa, mutta ei liian paljoa, hengittää raitista ilmaa ja pysyy tällä rannalla!' Se merkitsee sitä, etten minä saan luopua tehtävistäni…

— Niin, onpa tämä hupaista puuhaa… Mitä häneen tulee, niin kuittaa tämä kaikki, kunhan hän taas näyttäytyy. Missä hän on? Mielisairaalaan teljettynä hänen tietystikin pitäisi olla; mutta mitäpä toiveita siitä on! Olisin valmis lyömään vetoa, että hän on etsinyt mahdollisimman mukavan hotellin ja rehentelee siellä, komennellen parhaillaan sen hoitajia…

— Ja minun on pysyttävä täällä… Meidän on pysyttävä.

— Hyvä Jumala, kuinka nauttisin, jos saisin polttaa hänet tuossa nuotiossa kuin minkäkin Guy Fawkesin!

— Hän saa nauraa koko jutulle, ja hän on tehnyt minusta jonkunlaisen lapsenhoitajattaren, suojelusenkelin ja vanginvartijan sekamuodon! Ja kuinka pitkäksi ajaksi? Sen haluaisin tietää.

VII luku

Venuksen peili

I

Kaiken aamua Margaret loikoi auringon paahteessa. Mountin nenäliina, joka oli kastettu putouksen vilpoiseen veteen, suojasi hänen otsaansa. Hämmästyttävän nopeasti hänestä alkoi tuntua, että hän oli ennallaan, että pahin kipu oli lakannut ja että hän jaksaisi taaskin olla apuna kasaamassa polttopuita!

»Ei. Huomenna kenties. Tänään on teidän pysyttävä alallanne. Nyt minä lähden taaskin kalliolle, ja te lupaatte loikoa keskipäivään saakka. Lupaattehan? Hyvä. No niin, asettakaa kellonne osoittajat minun kelloni mukaan! Teidän pitäisi osata auringosta määrätä ajan kulku.»

Uskomatonta, mutta Margaret nukkui taaskin Mountin paluuseen saakka.

Hän palasi yhtä tyytymättömänä kuin oli lähtenytkin.

Ei ollut näkynyt merkkiäkään häikäilemättömästä, vanhasta vintiöstä.

Se ei johtunut mistään vahingosta. Jos olisi sattunut joku vahinko tai tapaturma, olisi hänelle (sen hän tiesi) jollakin tavoin lähetetty siitä sanoma. Tahallisen, ajattelemattoman suunnitelman mukaan annettiin jonkun toisen kärsiä harmi ja vastus tuosta lemmon tytöstä.

Siinä se, niin, juuri niin!! Hän, Mount, panisi pian parhaansa selvittääkseen ukolle, mitä kunnon ihmiset hänestä ajattelivat.

Mutta samalla hän myönsi, ettei syy ollut tytön; hän kärsi, lapsi-paha!

Margaret alkoi reipastua. Mount puheli vienosti kuten sairaalle pienokaiselle… Ikäänkuin sattumalta, mutta ystävällisesti hän ehdotti, että kenties neiti Verity nyt valitsisi itselleen uimapaikan. Hän itse oli varhain aamulla mennyt veteen nuotiopoukaman rannasta. Ehkä neiti Veritystä olisi parempi se lahdeke, jonka lähellä hänen luolansa oli.

II

Heti yksin jäätyään Margaret alkoi valmistautua uimaan. Ensimmäistä kertaa meri nyt näytti hänestä välkkyvän houkuttelevasti. Oi, kuinka siunatun huojentavaa oli riisua yltään niin kauan käytetyt vaatteet!

Pois tämä laina-asu — villatakki ja tweedkankainen hame. Pois likainen, ryppyinen trikoo. Pois silkkiset, joustavat liivit. Pois ohuet, ranskalaiset liinavaatteet — vaalean kellertävät ja aikoinaan somat kuin äsken auenneen Islannin unikon terälehdet. Niin, mutta ne olivat pahasti kärsineet haaksirikosta, ummehtuneesta hajusta, höyrypurren ilmasta ja iltapäiväisestä raadannasta! Riemuissaan Margaret riisui vaatekappaleet yltään, laski ne hietikolle, pannen kiviä niiden päälle, ettei tuuli päässyt niitä lennättämään, pisti niiden sekaan rannekellonsa ja kalisevat helynsä ja kääntyi sitten hymyilevälle merelle päin.

Johtuiko hänen mieleensä Deauvillen uima-asu? Veripunainen kumipäähine, tulipunainen satiinireunuksinen tunikka ja housut, joissa oli delfiinikuvioita ja jotka päättyivät pitkiin, tulipunaisiin silkkisukkiin. Siihen asuun puettuna hän oli käyttänyt valkeasta vohlannahasta valmistettuja rantakenkiä, joiden nauhat oli palmikoitu ristikkäin pohkeiden ympärille. Lisäksi oli hänellä ollut valkeasta, vankasta satiinista tehty vaippa, johon oli painettu jättiläiskokoisia, punakeltaisia meritähtiä. Se oli näyttänyt ihastuttavalta Tatlerin valokuvassa, hulmuten ja lepattaen tuulessa, taustana rantakaistale, uljas kasino, viiruisia kylpytelttoja, liehuvia lippuja, kukkaryöppyisiä pengermiä — kaikkea, mitä merikylpylässä konsanaan on.

Mitään sellaista ei ollut täällä. Vain helminauha kaulassaan Margaret juoksi neitseellisen lahdekkeen veteen.

III

Aaltojen kosketus tuntui hänestä aika purevalta; tyyni vesi ei ollut läheskään niin lämmintä kuin hän oli odottanut tuoksuavan ilman ja auringonpaisteen nojalla. Hän ui ulospäin vain vähän matkaa, peläten tuntemattomia merivirtoja ja myöskin sellaista, mikä aina esiintyy kaikissa saarikirjoissa — sinisen veden pinnalle ilmestyvää, pahaenteistä, mustaa kolmiota.

Mutta eihän Mount ollut puhunut mitään haikaloista. Hän oli huomauttanut ainoastaan: »Jos alatte hukkua, niin huutakaa!» Sitten hän oli poistunut, veistellen keskentekoisia puuhaarukoitaan selkä lahdelle päin.

Noustessaan ripeästi vedestä Margaret tunsi itsensä reippaammaksi kuin muisti milloinkaan tunteneensa. Hän ei kaivannut kylpijän jaloille varattua, kuumalla vedellä täytettyä puista allasta, jota Deauville ja Dinard pitävät elinehtona. Taaskin hän noudatti lapsuusaikaista tapaansa, jonka hän oli oppinut uidessaan valmistautumattomana yksinäisillä paikoilla. Hän otti kourallisen kuivaa, hienoa hiekkaa ja hankasi sillä itsensä kuivaksi.

Rannikon ja lammikon pitäisi sopia kauniille tytölle vieläkin paremmin kuin hänen sievimmätkään leninkinsä sopivat. Sellaisen nuoren Venuksen olisi pitänyt nousta sen viehättävän, yksinäisen poukaman vaahdosta! Sellainen olento kuin Margaret silloin oli näyttää hauskalta Hemjicin mustekynäpiirroksena jossakin vastaisessa muotilehdessä. Mutta kuoropoika- ja ruumiskirstuvaikutelmia ei pitäisi tuoda tälle keltaiselle hietikolle. »Olenpa totisesti hirveän laiha», mietti Margaret, silmäillen vartaloaan. »Jalkani ovat pelkkää luuta. Entä kylkiluuni! Eivät suinkaan sievät…»

Hänen ensimmäinen itsearvostelunsa! Ensimmäisen kerran hän ajatteli vartaloaan muutoin kuin telineenä vaatteiden näyttelemistä varten. Vaatteet ja kasvot — vain niitä hän oli ulkonäöstään palvonut. Vaatteet! Milloinkaan ne eivät ole askarruttaneet ihmisiä niin paljon kuin nyt. Niiden viivoilla, liikkeillä, hienoilla kudoksilla, troopillisia lintuja muistuttavilla värivivahduksilla ja merkityksellä on oma kirjallisuutensa ja taiteensa. Hyvä kyllä, kunhan vain asiantuntijat eivät unohda, mikä on enemmän kuin puku.

Margaret katsahti ketjussaan riippuvaan peiliin, josta kuvastuivat hänen kasvonsa — viehkeät, vaikkakin niiden norsunluuta muistuttava jalusta oli saanut näivettyä muodikkaiden verhojen puristamana.

»Mutta miksi minun oikeastaan pitäisi olla huolissani? Olenhan täällä asumattomassa saaressa, kunnes joku laiva tulee —» Oikaisten selkäänsä hän keikautti päänsä pystyyn. Huomaamattaan hän teki muutamia kauan laiminlyötyjä harjoitusliikkeitä. »Miksi välittäisin rahtuakaan siitä, miltä näytän täällä?»

Kallion takaa hän kuuli Mountin puuhaillessaan hiljaa hyräilevän:

»Oh, Mauricot, Mauricot —»

(»Miksi maammoltasi sait niin sorjan muodon, ellei sulojasi armas nähdä saisi?»)

»Kun hän jälleen menee kalliolle, pesen vaatteeni vesiputouksessa. Ne kuivavat nopeasti auringonpaisteessa. Tuntui niin raikkaalta — en voi pukea niitä uudelleen ylleni sellaisinaan.» Niinpä hän veti kumiset saappaat sukattomiin jalkoihinsa — sujautti ylleen tweedhameen ja sinisen villatakin —, ja ne vaatteet tulivat olemaan hänen saariasunaan monia päiviä — viikkoja! Likaisemmat vaatekappaleet hän kääri mytyksi ja työnsi sen kallion rakoon.

Sitten hän lähti — pyytämään ensimmäistä palvelusta siltä mieheltä.

IV

»Halloo, neiti Verity! Oliko hauska uida?»

»Oikein hauska!»

Tytön ääni oli muuttunut. Lontoossa hänen väsynyt, iloton ääntämistapansa (tavut olivat laahautuneet hänen jälessään kuin riippuvat rönsyt) oli ollut omiaan osaltaan loitontamaan Mountia kauemmaksi tuosta lemmon tytöstä. Haaksirikon jälkeen oli lapsi-poloinen luopunut venyttelevästä puhetavastaan — hänen sävystään uhkui todella reipasta intoa, kun hän nyt vakuutti nauttineensa uinnista.

»Sepä hyvä! Ja katsokaahan!» Mount ojensi karkeatekoista, kolmipiikkistä haarukkaa, jonka pään hän oli vuollut suunnilleen pyöreäksi, hangaten sen sileäksi hiekalla. Mount katseli sitä kiihkoisen kunnioittavasti, kuten jokainen amatööripuuseppä silmäilee omin käsin valmistamaansa, vaikkapa kuinka alkeellista tekelettä.

»Kuinka komea!» ihasteli Margaret vilpittömästi. »Herra Mount, haluaisin pyytää teiltä erästä seikkaa — Luulisitteko osaavanne tehdä minulle erään kappaleen? Puisen kamman.»

Mies rypisti otsaansa epäilevänä.

»Osaisitteko? Tukkani on kauhea. Kaikki hiusneulani ovat pudonneet paitsi kahta. Ja se on ihan takkuinen. Se tuntuu tosiaan hirveältä. Mitä voisin sille tehdä?»

»Hm —»

»Kaikissa asumattomia saaria kuvaavissa kirjoissa kerrotaan ihmisten aina kampaavan hiuksiaan juuri syömänsä kalan selkäruodolla. Joko ovat heidän tukkansa olleet tyyten erilaisia kuin minun tai sitten eivät heidän kalojensa selkäruodot ole olleet samanlaisia kuin noiden forellien. Osaisittekohan te senvuoksi vuolla minulle kamman? Tai — ei kai teillä satu olemaan taskukampaa?»

»Olisinko tällaisen naurettavan pelättimen näköinen», kysyi Mount happamesti, pyyhkäisten päätään, »jos minulla olisi? Mutta koetanpa miettiä, miten saisin näperretyksi teille kamman. Perin karkeatekoinen koenäyte siitä tulee, pelkään. Muuten löysin juuri äsken tämän laudanpätkän —»

»Sen kai aallot ovat ajaneet maihin Sweetheart II:n hylystä?»

»Hm — tämän.»

Hän otti jalkojensa juuresta hietikolta lähes metrin pituisen laudankappaleen. »Siitä saattaisin tehdä jotakin. Mutta pelkään, että kampa pikemminkin muistuttaa haravaa.»

»Mutta minähän näytän heinäniityltä!» Margaret pudisteli hartioilleen riippuvaa ruskeata takkua. »Mikä tahansa on parempi kuin tämä. Tahdotteko ensin lainata minulle veistänne muutamiksi minuuteiksi?»

»Mitä varten?»

»Leikkaisin hiuksiani.»

»Te ette voi sitä tehdä, neiti Verity. Sitä ei sovi tehdä?»

»Kyllä minä voin —»

»Mutta ette saa.»

»Minun on se tehtävä. Tukkani on nyt jo otsalta lyhyt. Minun on leikattava pois kaikki nuo takana olevat, haitalliset tupsut. Ajatelkaahan vain! Niitä ei ole kammattu viikkokausiin — ei koko sinä aikana, jonka olin purressa. Kuinka kauan sitä kesti?»

Tämän kysymyksen mies vältti. »Teidän ei sovi typistää tukkaanne, ymmärrättehän. Ajatelkaa, minkälaisen hälyn se nostaisi —»

»Kuka hälyttäisi?»

»Nähkääs —»

»Täällä ei ole ketään muita kuin te ja nuo lokit näkemässä, miten tukkani on laitettu.»

»Miksi ette anna sen olla ennallaan?»

»Se tuntuu niin ilkeältä.»

»Mutta kuulkaahan! Kun pääsemme pois tästä kir— tarkoitan, jos meidät joskus pelastetaan johonkin laivaan —»

»Se olisi joka tapauksessa heti leikattava lyhyeksi, ennen kuin voisin tehdä sille mitään», väitti tyttö, hypistellen tahmean makuisia hiuksiaan, jotka jo nyt näyttivät samanlaisilta kuin kissanpojan sotkema silkkinen lankavyyhti. »Jo ammoin sitten olisin lyhentänyt sitä, jollei se Cynthian mielestä olisi pitkänä ollut omintakeisemman ja vanhanaikaisemman näköinen. Nyt se on kamalan epämukava. En saa edes sidotuksi sitä taakse. Minusta te todella voisitte lainata —»

»Miten aiotte menetellä, jos lainaan teille veitseni? Otatte kai kiehkuran kerrallaan ja kihnutatte sen poikki? Niin arvelinkin. No niin, jos se kerran on tehtävä, voinette sallia minun tehdä sen kunnollisesti.»

»Sepä hyvä! Tahdotteko tehdä sen?» Tämä Margaretin vastaus ei ollut erikoisen nöyrä, mutta hän lausui sen säyseämmin kuin oli koskaan ennen puhunut ainoallekaan nuorelle miehelle.

Hän istui lähinnä lepattavaa tulta olevalla, matalalla punertavalla kivellä. Paitahihasillaan ja tukka kampaamattomana Mount seisoi kumarassa hänen vierellään kasvoillaan tuikean huolekas ilme. Katkaistuaan laudanpalan polveaan vasten hän sovitti Margaretin pitkät, ruskeat hiustupsut sievästi kappaleiden tasaisten reunojen väliin.

Margaretin mieleen muistui, miten hän oli tottunut »laitattamaan» tukkansa. Hienosti kalustettu makuuhuone, jonka ilman pihkalle lemuava hieromisaine, ihomaali, kuumat käherryspihdit ja jasmiinille tuoksuva hiusvesi olivat tehneet tukahduttavan raskaaksi. Kähertäjän nöyristeleviä kysymyksiä: »Onko teidän täysin mukava olla näin, madam? … Saanko pyytää teitä kallistumaan hiukkasen eteenpäin? … Pidättekö erikoisesta shamponeerausaineesta? … Onko liian kuuma, madam? … Viileä suihku lopuksi? … Tuntuuko jo aivan kuivalta nyt?… Tällä kohdallako tavallisesti pidätte jakauksen? … Suvaitsetteko kiilloittaa kynsiä, sillä aikaa kun minä järjestän hiukset? … Vain hyvin lievä aalto.»

Hän olisi totisesti voinut nauraa tälle vastakohdalle.

Aine alla työaseellaan, jota oli käytetty kaloja perattaessa ja puuta näperreltäessä, leikkasi mies tytön paksun, sekavan tukan poikki pitkin laudan reunaa. Kerran hän nykäisi hiuksia pahasti. »Suokaa anteeksi, neiti Verity; olen siitä hyvin pahoillani.» Vihdoin hän siirsi syrjään sekä laudankappaleet että hiustakun. »Kas niin!»

»Kiitos!» Margaret pudisti päätään kuten vuoristopony. Hänen niskassaan heiluivat lyhyeksi leikatut hiukset hujan hajan. »Somaa!»

»Nyt hän näyttää kaksitoistavuotiaalta», mietti Mount. »Kuinka kirotun hävytöntä! Ja kaikki sen vanhan vintiön syytä. Uhrata tukka! Onko nyt mukavampi, neiti Verity?»

»Paljoa mukavampi», vastasi Margaret, nauraen ja ottaen esille erottamattoman peilinsä. »Sitä ei olisi osattu tehdä paremmin Hillin liikkeessä», kehui hän lapsellisesti, kooten katkaistut kiharat, jotka nyt muistuttivat meriruohoa. »Mieleeni juolahti, Mount —»

»Mikä niin?»

»Kuinkahan usein minun vielä on pyydettävä teitä järjestämään hiuksiani, ennen kuin meidät pelastetaan.»

»Niin, kuinkahan usein?»

»Minusta pitäisi tosiaan tapahtua jotakin. Kirjoissa sattuu aina jotakin. Tavaralaatikoita hylystä — toivoihinpa, että rannalle ajautuisi joku sellainen, jossa olisi harja ja kampa; toivotteko te?»

»Kyllä, ja partaveitsi ja saippuapala —» Nuori mies-rukka! Se oli hänen suurin koettelemuksensa sitä seuraavina päivinä.

Ulko-ilmassa nukkuminen oli hänestä nautintoa. Rantatyöläisen lailla raataminen tuotti vaihtelua. Se, että hänet oli tuomittu syömään ruokaa, joka oli yhtä yksitoikkoista kuin häkkiin teljetyn tiikerin ravinto, ei merkinnyt hänestä niin paljoa kuin se olisi merkinnyt monista muista. Ikävystyminen suppeaan liikunta-alaan, mutta eikö Mount ollut saanut kasvatustaan englantilaisessa koulussa, jossa cricket-peli oli pakollinen? Ja jollei tämän kuivan pelin tarkoitus ole totuttaa kansamme nuorisoa nurkumatta kestämään minkälaista pitkällistä ikävää tahansa, niin mikä (kysyy nainen) se saattaa olla? Englannin leikkikentillä harjoitetaan brittiläisistä maailman uudisraivaajia. Mitkä valtakunnan rajaseudut saattavat niihin verrattuina tuntua tympäiseviltä? Kuukausia jatkuvan yksitoikkoisuuden olisi Mount saattanut sietää — mutta ilman partaveistä…!

Ja siihen hän oli tuomittu.

* * * * *

Päivien vieriessä hämäsi hänen lujan, hauskanmuotoisen, pyöreän leukansa ulkopiirteitä yhä pahemmin Newgaten vankilan kaularöyhelö, kuten isämme olisivat sanoneet. Kuinka se vaivasi häntä — ainoa puute, joka häntä kalvoi — sitä ei tyttö tajunnut. Mutta hän oppi perin hyvin tuntemaan Mountin käden liikkeen, kun hän nosti sen nuorelle parralleen.

Eräänä päivänä Margaret ajatteli: »Huomautanko siitä jotakin? Kysynkö häneltä, huvittaisiko häntä katsoa sitä peilistäni?»

Hän ei kysynyt.

Tämä sattui monta päivää myöhemmin.

Sillä päivät vierivät, ja vapaaehtoisen vartijan oli yhäti huolehdittava haaksirikkoiseksi luulotellusta tytöstä, eikä vieläkään, ei vieläkään näkynyt merkkiäkään ihmisistä saaren siinä osassa.

»Varmastikin», huoahti tyttö, »täytyy tapahtua jotakin. 'Oivallisessa Crichtonissa' ajautui maihin tykkivene. Varmaankin on tulossa jotakin sentapaista.»

»Niin, varmasti, neiti Verity», vahvisti ankarasti koeteltu Mount.

He odottivat…

Päivät kuluivat heidän odottaessaan, että laiva tulisi näkyviin.

VIII luku

Entisyyden ääni

I

Ensimmäiset neljäkymmentäkahdeksan tuntia (niin sanotun) haaksirikon jälkeen tuntuivat kahdelta viikolta. Oudoissa paikoissa ovat ensimmäiset päivät aina pitkiä. Niinpä tuntuu lukukauden samoin kuin loman ensimmäinen viikko loppumattomalta; myöhemmin viikot ihan vilahtavat ohitse.

Täällä, saarella (joka Margaretin mielestä yhä oli asumaton saari Tyynessä meressä — sillä sanansa sitoma nuori Mount ei särkenyt hänen harhaluuloaan) — täällä päivät karttuivat viikoiksi, ja aika kului nopeasti. Purppuran sinipunervan ja hopeisen hohtavat illat seurasivat siniselle ja kullalle välkkyviä päiviä nopeasti ikäänkuin taikuri olisi siirrellyt niitä loitsusauvallaan.

Heti kun aamiainen oli pyydystetty (turhaan oli Margaret koettanut oppia sitä temppua synnynnäiseltä salakalastajalta, joka osasi narrata forellin käteensä; kyyröttäen Mountin selän takana puron partaalla hän sai vain katsella toisen taitonäytteitä), simpukat koottu, villien tapainen, ihastuttava ateria, valmistettu ja syöty, oli alettava huolehtia tulesta. Ja kas sitten oli aurinko korkealla sinitaivaalla, ja hänen oli aika uida (hän ui keskipäivällä; Mount varhain aamulla). Senjälkeen otti Margaret aurinkokylpyä omassa poukamassaan ja voimisteli, kuten hän nyt teki joka päivä, niinkuin hänen oli ollut tehtävä pikku tyttönä ollessaan.

Vielä hän ei oivaltanut nauttivansa olemassaolosta, josta oli riistetty kaikki muu paitsi kipeimmin välttämättömiä tarpeita — tulta, vettä, ravintoa, surkeata suojaa ja ihmisen seuraa. Samoin kuin hänen ruokahalunsa (joka oli kauan ollut riidanalaisena) nyt oli valtava uutuus, samoin hän nautti muistakin yksinkertaisista huveista. Ilo ulko-ilmasta ja seikkailunhalu alkoivat herätä tässä tytössä, jossa oli… kaksi Margaretia. Toinen oli Hill-kadun, Ritzin, Berkeleyn, Rolls Roycen, Revillen, Embassyn, Bond-kadun ja Oddleyn Margaret… mutta toinen Margaret, sussexilaisen huvilan ja puutarhan tanakka tyttönen, josta nuori Verity oli ollut niin ylpeä, joustava kaksitoistavuotias, josta eläintieteellinen tarha oli ollut huvituspaikka ja joka käytti ensimmäiset rahansa ostaakseen lahjoja äidilleen — se lapsi ei sittenkään ollut kuollut.

Hän kohosi haaksirikosta.

Jos kourantäyteisen, neuroottisen, väsähtäneen tytön muuttuminen terveeksi, nuoreksi olennoksi, joka taaskin tunsi jokaisen jäsenensä pursuavan elämää, tuntuu liian nopealta, niin muistettakoon eräs seikka —

Meidän ruumiinrakenteemme, mielenlaatumme ja taipumuksemme muodostuvat kymmenen ensimmäisen elinvuotemme aikana.

Ne tärkeät vuodet olivat kehittäneet Margaretista huiman rasavillin, joka uhkui riehakkaa elinvoimaa. Seuraavien yhdeksän vuoden aikana oli terveiden juurien päälle kasaantunut kerrostuma, mutta ne eivät olleet tukehtuneet eivätkä turmeltuneet. Versovia vesoja tunkeutui niistä raikkaaseen ilmaan ja auringonpaisteeseen, jota Margaret piti niin troopillisena.

Onneksi pysyi sää kauniina koko sen ajan, jota Margaret, kumma kyllä, alkoi nimittää »loma-ajaksi».

Muistelkaahan alkeellisimmissa oloissa, saarimaamme romanttisimmassa, jylhimmässä, kauimpana sivistyskeskuksista olevassa piilonurkassa viettämäänne loma-aikaa! Aina on sivistys jättänyt jälkensä (ja kuorensa) kaikkeen. Joihinkin paikkoihin sivistys on painanut vaakunamerkkinsä: tyhjän säilykerasian. Mitä viehättävimmän pensasaidan alta olette löytänyt vanhan saapasrisan. Syrjäisimmässäkin majassa olette tavannut kahvikupin, jonka pohjassa on Irlannin kultainen valkoapila; siellä on ollut pesua, lamppu (johon on aina pitänyt kaataa öljyä), on ollut huolehdittava puhtaista pyyhkeistä, on kyselty, milloin posti saapuu, onko tuo keskiviikkoinen Daily Mail ja muuta sensuuntaista.

Mutta niin ei täällä. Ei Margaretin saarella!

Ei kirjeitä, ei vuoteiden tekoa, ei astiain pesua, ei emäntää, jonka puolisoa aina vaivaavat niin kauheat ruuansulatushäiriöt, ei ostoksia, ei unohtuvia ajomiehiä, ei tilattujen, uusien uimapukujen odottamista, ei mitään sellaista, mistä tavallisesti on mahdoton irtautua vietettäessä lomaa »pienellä tärveltymättömällä rannikkopaikalla».

Lisäksi, ei minkäänlaista lomakiusaa. Sillä muistelkaahan hilpeintä, yksimielisintä seuruetta, jossa milloinkaan olette ollut mukana! Aina — tai ainakin melkein aina — ovat toiset olleet sotkemassa. He ovat tahtoneet pelata golfia tai lähteä kiipeilemään tahi jäädä kotiin pelaamaan bridgeä tai lähteneet jonnekin yhdessä tai yksin; he eivät ole sopeutuneet, ovat noudattaneet omaa päätään… He ovat olleet harvasanaisia tai puhelleet liian paljon, olleet aina saapuvilla tai eivät ole milloinkaan näyttäytyneet — tehneet kaikki sopimattomaan aikaan tai sopimattomalla tavalla… Aina toiset, vaivaloiset, kiusalliset toiset.

Parhaassa, moitteettomassa lomaseurueessa on kaksi henkilöä — te itse ja se mies (tai tyttö), jonka kanssa silloin satutte sopusointuisesti viihtymään.

Onko sellaisen järjestäminen helppoa sivistyksemme nykyisessä vaiheessa? Onko?

Mutta hyvin siihen suuntaan oli Margaretille järjestetty. Muut ihmiset, aina vaikeasti ohjattavat, olivat jääneet loitolle hänen havaintopiiristään, lakanneet olemasta olemassa. Täällä hän oli alituisesti yhden ainoan, pettämättömän hyvän kumppanin seurassa.

(Vielä hänelle ei ollut lainkaan selvinnyt, että hän piti Mountia sellaisena.)

Hän ei ajatellut sitä; hän ei ajatellut mitään, ei edes omaa äitiään.
Hänen ystävänsä taas, ne kuuluivat jonkun toisen ihmisen elämään.

Joskus ollessaan yksin aurinkoisella rannalla lokkien kirkuessa hän lausuili ääneen nimiä: »Claude, Claude Oddley… Cynthia.»

Ne olivat merkityksettömiä, tuntuivat jonkun aikoja sitten luetun, melkein unohtuneen kirjan henkilöiden nimiltä.

II

»Toivoisinpa, että meillä olisi jotakin lukemista», sanoi Margaret eräänä päivänä, kun he istuivat kallionrinteen puolivälissä olevalla kielekkeellä. Se oli luonnon muovaama, druidipappien alttarin tapainen, holvinmuotoinen komero, aurinkoinen, lämmin, suojassa tuulelta — eipä silti, että tuuli olisi ollut vinha. He istuivat siellä paistattaen päivää ja katsellen alati liikkuvalle, välkkyvälle merelle. »Muistatteko, herra Mount, suosittua puheenaihetta: 'Jos joutuisitte asumattomalle saarelle ja saisitte ottaa mukaanne' —»

»— 'kaksi kirjaa, niin mitkä kaksi valitsisitte?'» jatkoi nuori Mount hymyillen. »Kyllä; tunnen sen hyvin. Ja jotkut ihmiset vastaavat heti: 'Shakespearen ja raamatun.' Ja kieli-intoilija väittää: 'Raamattu ei ole mikään kirja, vaan kirjakokoelma.' Jotkut valitsevat 'Wisdenin ja Oxfordilaisen runokokoelman'. Toiset taas tahtoisivat rouva Beetonin keittokirjan ja Paul Morandin viime teoksen suurkaupunki-humusta —»

»Mutta meillä ei ole mitään», lisäsi Margaret suruttomasti. »Ei edes ainoatakaan ravintolalaskua, ei ainoatakaan taskuun unohtunutta konserttiohjelmaa, ei edes kirjettä, joka muistuttaisi, miltä kirjoitus näyttää —»

»Ahaa! Siitä johtuu mieleeni», huudahti Mount naurahtaen.

»Olin tyyten unohtanut. Minulla on, neiti Verity.»

»Oi, mitä?»

»Kirjeitä. Koko joukko kirjeitä.»

»Täälläkö?» Hämmästyneenä loi tyttö suurista silmistään katseen nuoreen mieheen, joka paitahihasillaan nojasi selkäänsä kallioseinämään, ja kääntyi sitten silmäilemään autiota lahdelmaa ja herttaisen kaunista maisemaa.

»Miten olisitte voinut saada kirjeitä —»

»Oh!» Harmissaan Mount tunsi tehneensä virheen… olleensa tomppeli. Koska hän kerran oli päättänyt horjumatta näytellä valheellista osaansa siihen saakka, kunnes vahtia vaihdettaisiin, pitäisi hänen menetellä niin, ettei hänen tarvitsisi nolostua joka kerta, kun tämä lapsi-parka tuskailisi luuloteltua asemaansa. Hän selitti lyhyesti: »Tarkoitan vain sellaisia kirjeitä, jotka olivat taskussani.»

»Silloinko, kun kärsimme haaksirikon?»

»Hm — niin. Olin pannut ne erilleen aikaisemmin. Pistin ne tänne taskuuni.» Taaskin hän vei kätensä verrattomaan kangasvyöhönsä, jonka hän, kuten hän oli tytölle kertonut, oli ostanut eräältä merimieheltä Monte Videossa. »Nippu kirjeitä, 'menneisyyden ääni', ymmärrättehän?»

»Morsiameltanneko?» tiedusti Margaret.

»Hyvä Jumala, eihän toki.» Mount naurahti. »Mutta nuorelta naiselta ne ovat. Eivät kuitenkaan minulle. Ne oli kirjoitettu Charles-poloiselle, veljelleni, ja ne luovutettiin minulle äitimme tavaroiden seassa. Haluaisitteko silmäillä niitä?»

»Näyttäkää ne minulle, olkaa hyvä!»

Maidonlämpöisenä iltapäivänä, auringon valaessa ruusuista kultahohdetta kallion laella kasvavaan öljypuulehtoon, nämä saarelaiskumppanukset tarkastivat yhdessä ohutta nippua värillisiä kirjeitä, jotka Archie Mount otti vyönsä taskusta. Paperiin oli painettu kultainen soikio, jonka sisässä oli kirjain »M». Käsiala oli lapsellisen pyöreätä, sillä ne olivat samat kuusi kirjettä, jotka »olivat suuresti sulostuttaneet» nuoren soturin elämän viimeisiä viikkoja. Viisi niistä alkoi: »Rakas Herra Mount.» Lopussa oli: »Teidän harras ystävänne Margaret Verity.»

III

Archie Mount luki ensimmäisen kirjeen ääneen. »Lupasin kertoa teille eläintieteellisestä tarhasta ja matineasta, joka oli kerrassaan viehättävä. Oi, kuinka siitä nautin, sitä ette osaa kuvitellakaan!!! Pidättekö tästä kirjepaperista? Eikö se ole kaunista? Ostin sitä Harrodin myymälästä, koska maksuosoituksestani jäi koko joukko rahaa tähteeksi ja voin niin ollen vielä ostella ja otin äidille joitakuita sievää nenäliinoja, joissa on V, ja arvelin, että olisi hauskaa saada juuri tätä paperia kirjoittaakseni Teille, koska sanoitte, että Teistä on hupaista saada kirjeitä. Jotkut arkit ovat vaaleanpunaisia, toiset sinertäviä kuin muna, ja jokunen on purppuran sinipunerva, mutta siitä väristä en pidä varsin paljon. Mikä on Teidän mielivärinne? Pienessä kissojen huoneessa oli kauhein haju, mitä ikinä olen tuntenut; se oli vähällä tehdä minut merikipeäksi — ja se tuntuu kamalalta. Rakas herra Mount, Teidän olisi pitänyt olla papukaijojen huoneessa, josta pidin niin kovin paljon. Oletteko koskaan kuullut niiden puhuvan? Kun nojasimme kaiteeseen katsellessamme antilooppeja, putosi lakkini niiden pesään, eikö se ollut kauheaa, mutta kiltti hoitaja kävi noutamassa sen sieltä. Miesparka, hän oli haavoittunut sodassa ihan raajarikoksi, mutta hän hyppeli kuin kuka tahansa. Pekka Poikasen esityksessä pidän eniten merenneitojen kalliosta, joka oli loistava!!! He kaikki sukelsivat veteen. Emme luonnollisestikaan jääneet katsomaan merileijonien ruokkimista, koska kello oli kolme. Joimme teetä teatterissa Minä pidän teestä teatterissa, pidättekö Te? Tahtoisin aina juoda sitä siellä. Te kai olette ollut monissa teattereissa, ja luultavasti on naurettavaa innostua niin, ettei saa unta, mutta ymmärrättehän, että olin ensikertalainen ja olin niin ihastunut. Vierellämme istui vanhempiensa seurassa kaksi pikku poikaa, toinen heistä nautti melkein yhtä paljon kuin minäkin, mutta toinen oli liian nuori eikä sanonut sanaakaan. Vasta nähdessään ikkunan, josta Pekka Poikanen lentää sisälle, ja sen takaa näkyvän öisen taivaan hän kysyi: 'Onko nyt pimeä? Onko kadulla nyt jo pimeä, vaikka äsken tänne tullessamme oli kirkas päivä? Minusta oli kauhean surullista, kun rouva Darling luuli, että vain hänen lastensa aaveet tulevat takaisin; se pani minut ajattelemaan, kuinka kamalaa olisi omasta äidistäni, jos minä kuolisin tai sattuisi jotakin, ja minua ihan tukehdutti. Wendyn pieni koti puissa oli hajoamaisillaan. En muistanut kertoa teille eläintarhan apinoista, joilla on niin surumieliset silmät, mutta uskallan väittää, että ne ovat todella ihan tyytyväisiä. Onkohan Teistä hauskaa Sveitsissä? Olkaa hyvä ja kirjoittakaa minulle talviurheilusta ja kertokaa herttaiset terveiseni Wallacelle! Nyt minun taitaa pitää lopettaa, koska on maatapanon aika, joten sydämellinen tervehdys ja toivon teidän pian parantuvan ihan terveeksi.

Teidän harras ystävänne

Margaret Verity.»

Sitten alkaneen lyhyen äänettömyyden aikana kirkui lokki. Mount käänsi katseensa kirjeestä. Hänen kuulijansa suurisilmäiset, soikeat kasvot olivat muuttuneet.

»Mutta kuulkaahan! Onko tämä teistä pahaa… ehkä minun ei olisi pitänyt —»

»Olkaa hyvä ja lukekaa toinen», pyysi Margaret, puristaen herkän suunsa tiukemmalle. »Ajattelin vain, kuinka pitkään aikaan — ei, en tarkoita täällä. Aikaisemmin. Pitkään aikaan en ole käynyt teatterissa enkä missään näytännössä kahden kesken äidin kanssa…» (Tämä samoilta huulilta, jotka olivat huudahtaneet: »Hölynpölyä, Violet, et suinkaan aio pakottaa minua luopumaan ystävistäni. Kun sanon jotakin, niin tarkoitan sitä.»)

Nyt hän virkkoi: »Olisin hyvilläni, jos lukisitte.» Mount alkoi lukea toista veljensä saamaa kirjettä.

»Kiitoksia niin hirveän paljon kuvallisista postikorteista, joissa on ihmisiä hiihtämässä. Se on varmaankin taivaallisen hauskaa. On niin hyvä, kun ulkomailla on ystävä, jolle saa kirjoittaa ja joka vastaa kirjeisiin. Mutta olin niin kovin kateellinen Teille, kun saatte olla siellä ja nähdä sitä kaikkea. Ja ajatelkaahan, että siellä on joitakuita ihan pieniä lapsia, monta vuotta minua nuorempia! Kuinka toivonkaan, että pääsisin sinne! Kammon Englannin talvea. Niin en oikeastaan tee, mutta niin kuulin erään meille teekutsuilla tulleen rouvasihmisen sanovan. Hän oli noita kunnianarvoisia papinleskiä, hyvin nuori, eriskummaisin vieras, mitä meillä on ollut. Hänellä oli niin iso, monimutkainen, kultainen rintaneula. En usko, että se oli oikeata kultaa, ja siinä oli kahdeksan isoa rubinia, enkä usko, että ne olivat oikeita rubineja, ja siinä oli paikka vielä yhdelle, mutta siinä ei sitä ollut. Äiti luki juuri tämän kohdan ja sanoo, että on julmaa ja ilkeätä pilkata toisten ihmisten pukua ja ulkonäköä ja olemmeko itse niin täydellisiä. En senvuoksi tahtoisi sitä tehdä, mutta, rakas herra Mount, Te olisitte nauranut niin sydämenne pohjasta, ja niinpä minun oli kuvailtava häntä Teille vain vähän. Sanoitte, että leikkihuone tuntuu jäykältä, jos siellä on sellaista, minkä pitäisi olla äitien kokouksessa, joten ajattelin, kuinka tämä Teitä huvittaisi toivoen Teidän olevan nyt jo melkein terveen, Teidän harras ystävänne

Margaret Verity.»

Vielä yhden kirjeen Mount luki miellyttäväsointuisella, hillitynvakaisella äänellään…

»Rakas Herra Mount, kuinka voitte? Toivottavasti oikein hyvin. Kiitoksia hyvin paljon kirjeestänne, mutta ettekö voisi kirjoittaa musteella, koska lyijykynän jälki oli niin kovin heikkoa, etten saanut selvää kaikista sanoista, ja kysyin äidiltä, eikä hänkään erottanut ihan kaikkia. Hän oli hyvän pahoillaan, kun ei erottanut. Kun minun hyvin pienenä tyttönä piti kirjoittaa lyijykynällä isälle, niin äiti joskus korjaili sanoja musteella, jotta isä ymmärtäisi, mitä olin tarkoittanut. Meidän oli tapana osoittaa kirjeet laivayhtiön konttoriin, koska emme koskaan tienneet, missä isän laiva oli. Viime yön olin melkein kokonaan valveilla, koska oli ukkosilma ja minä pelkään ukkosta hirveästi. Koetan olla pelkäämättä, koska olen merimiehen tytär, mutta yleensä kaikki pelkäävät jotakin. Koetan niin kovasti, mutta joka kerta kun kuulen jyrinän, en mahda mitään, mieluummin soisin tiikerejä olevan samassa huoneessa, ja niinpä menin äidin vuoteeseen. Tämä on hyvin lyhyt, huono kirje, ja antakaa anteeksi tahra, koska parhaillaan valmistamme nekkuja tilimarkkinoita varten. Ne ostaa sama rouva, jolla ei ole kaikkia rubineja rintaneulassaan. Muistattehan, kun kerroin teille, että kun tutustuu häneen, niin hän on oikein mukiinmenevä. Harras ystävänne MARGARET.»

Mount selvitti kurkkuaan. »Lukekaa loput itse, neiti Verity! Teettehän niin?»

»Ääneenkö?»

»Hm — ei, jollette pahastu. Minä taidan lähteä uudelleen uimaan, niin kauan kun on lämmin.»

Hän jätti Margaretin istumaan silmät kirkkaina ja lukemaan nipussa alimpana ollut kirjettä.

»Rakas Charles!

Tuntuu kauhean oudolta ja melkein hävyttömältä puhutella täysikasvuisia ristimänimellä, olet ainoa täysi-ikäinen, jota olen nimittänyt niin, mutta koska viimeisessä kirjeessäsi oli: etkö voi edes kerran nimittää minua muutoin kuin herra Mountiksi, niin teen sen, ja jollet pidä siitä, niin voit heti ilmoittaa sen, ja minä kirjoitan herra Mount kaikkiin muihin kirjeisiin, jotka lähetän. Ole hyvä ja kiitä Wallacea siitä, että hän kirjoitti kirjeen, jonka sanelit, koska olit venähdyttänyt kätesi. Hänen käsialansa on kaunis, niin selvä, paljoa helpompi lukea kuin sinun, jollet pahastu. Pian tulee kevät, ja tuhannet pikkupojat, jotka tulevat Lewesiin palatakseen valmistavaan kouluun kevätlukukaudeksi, täyttivät koko junan eilen, kun äiti ja minä olimme siellä. Muistatko, että viimeksi olimme asemalla sinä päivänä, jona näimme eläintarhan ja sinut ja Pekka Poikasen ja kaikki, niin paljon tapahtuu aina yhdellä kertaa. Tiedättekö, herra Mount» (näiden sanojen päälle oli vedetty viiva) »tiedätkö, Charles, kuulimme, että Victoria-asemalla oli tänään sattunut kovin kamala tapaus. Koululaisjuna lähti liikkeelle kenenkään aavistamatta, pari minuuttia ennen määräaikaansa, ja vaunuissa oli koko joukko äitejä järjestämässä matkatavaroita hyllyille, ja ulkona paljon poikia katsomassa sateenkaarta, uusia tulokkaita ja muuta sellaista, ja ihan rauhallisesti ilman vihellystä ja vihreätä lippua ja mitään muuta juna lähti, ennen kuin poikien äidit ennättivät ulos, tuoden pysähtymättä heidät kaikki Lewesiin. Eikö heille käynyt kauheasti, ja heidän poikiaan jäi paljon ihan avuttomiksi asemasillalle. Heidän oli saavuttava viiden ja viidentoista junassa. Joukossa oli kaksi veljestä, ja toinen heistä pääsi mukaan, toinen jäi jälkeen. Ihan kuin raamatussa, mutta hän sai Rumplemayerin kahvilassa teetä erään tutun pojan äidiltä, joten hän ei ollut millänsäkään. Enää ei taida olla mitään kerrottavaa paitsi sitä, että lumi sulaa ja puut tarhassamme paljastuvat. Panen kuoreen sinua varten kaksi lumipisaraa, jotka voit pistää napinläpeesi. En luule, että tulisi enempää kolmen pennyn postimerkillä, sillä Sveitsiin on pitkä matka, ja toivon, etteivät ne kuihtuisi matkalla, mutta jos niin käy, niin pane ne maljaan, jossa on lämmintä vettä ja vähä suolaa, niin ne virkistyvät jälleen. Hyvää yötä, rakas Charles ja parhaat terveiset MARGARETILTA.»

Tämä oli ollut lapsen viimeinen kirje hänen ulkomailla olevalle ystävälleen.

Postileiman päivämäärä osoitti, että se oli saapunut sveitsiläiseen parantolaan kaksi päivää aikaisemmin, ennen kuin Charles Mount oli siirtynyt sinne, mihin hänelle ei enää voitu kirjeitä lähettää.

Ne olivat tunneherkän, hartaasti kiintyneen, teeskentelemättömän, turmeltumattoman nupun — Margaretin! — kirjeitä.

Kun hän nyt luki niitä, tuntui hänestä ikäänkuin hän olisi taivaltanut äärettömän matkan; hän näki niissä niin erilaisen luonteen! Liikutettuna, tuntien sydämessään pistoksen hän ajatteli: »Kuinka kauheaksi olen tullut; minusta olisi tullut niin kiltti äidille ja kaikille… Kuinka erilaiseksi ihminen muuttuu varttuessaan!»

Mutta juostessaan poukamansa veteen Mount mietti: »Tavattomassa määrin samanlainen sittenkin!… Sydämensä sisimmässä hän on ihan sama lapsi…»

IX luku

Haaveet ja todellisuus

I

Arvaan, mitä ajattelevat kaikki ne, jotka ovat lukeneet tätä kertomusta tähän saakka.

He lausuvat sen lyhyesti yhdellä sanalla:

»Vääjäämätöntä!»

Ajattelette: kaksi nuorta, normaalista, hyvännäköistä ihmistä on joutunut yhteen tällä saaren rannikolla — olkoonpa saari sitten tosiaankin asumaton tai ei, se ei merkitse mitään. Nuori nainen yhä mielellään kuvittelee, että se on, ja nuoren miehen on näyteltävä. Oivallatte, että hänet on melkein pakotettu siihen. Ei sekään merkitse mitään. Hän pitää siitä puuhasta. Auringon laskiessa, keskipäivän helteessä, viileässä, miellyttävässä hämärässä he ovat aina yhdessä. Tyttö alkaa joka päivä kukoistaa yhä raikkaampana. Mitä muuta saattaa odottaa?

Omasta kohdastani uskon nuorta Mountia, kun hän vakuutti, että vaikka hän olikin lakannut vihoittelemasta lemmon tytölle, vaikka häntä huvitti ja ilahdutti Margaretissa tapahtunut nopea, sekä ruumiillinen että sielullinen muutos, vaikka hän piti tyttöä liikuttavan rohkeana, hauskana, hyväluontoisena, mukavana kumppanina — kaikki se oli vielä pitämistä eikä mitään sen enempää.

Mutta se oli tulossa, arvelette.

»Välttämättömästi!» toistatte.

Kohtalo oli määrännyt, että tämän nuoren, ruumiillisesti terveeksi ja elinvoimaiseksi kehkeytyvän tytön piti alkaa kiintyä tähän nuoreen mieheen, joka oli sorea, vaikka olisikin ollut kansimiehen asussa kehnossa höyrylaivassa, vaikka hänen tukkansa olisi ollut kuin jonkun Café Royalin runoilijan ja partansa… kenpä voisi määrätä, kuinka monta päivää vanha?

Mutta miksi huitoa ilmaa tämän vuoksi (ei parran, vaan tilanteen)?

Jos he vietettyään nämä päivät kumppanuksina todella alkuperäisissä oloissa eivät vielä olleetkaan rakastuneet — niin täytyi vähitellen käydä ilmeiseksi, että mies tai tyttö tahi molemmat pian rakastuisivat. Arveletteko tosiaankin, että se on niin perin ilmeistä ja yksinkertaista?

Väitätte yhä: »Välttämätöntä.»

Niin, mutta malttakaahan —

Kuunnelkaahan tätä samaa asiaa koskevaa keskustelua.

II

Tämä oli tapahtunut vähän aikaisemmin, päivää ennen Margaretin ryöstöä — tarkoitan hyväaikeista siirtämistä. Oltiin Nizzassa; olin lähtenyt nuoren Mountin kanssa kävelylle sisämaahan päin lelumaisen kaupungin laidalla kohoaville rinteille.

Ne, jotka luulevat olevan helppoa onkia tietoonsa nykyajan nuoren salaisuuksia häneltä itseltään, eivät ole tavanneet hänen kaltaisiaan. »Onkija» on hän.

Heti kun kokeeksi viittasin tulevaan saariseikkailuun, kääntyi hän minuun päin, huulillaan herttaisin hymynsä, ja vastasi: »Avioliiton järjestelyäkö?»

»Niin itse tiedätte, että se on mielessänne», intti hän, kun väitin vastaan. »Te ajattelette — nuo kaksi joutuvat ihanteelliseen ympäristöön, ja tyttö ainakin luulee, että hänet on ryöstetty lunnaita varten. Arvelette, että nuori mies, kun tyttö kerran on kiskaistu irti sivistyneistä oloista, esiintyy romanttisessa hohteessa. Luulette —»

»Herra Mount, näytte olevan kummallisen varma siitä, mitä ajattelen!»

»Suokaa anteeksi! Jos ikävystytän teitä, niin vaihdetaan puheenaihetta —»

»Ei sinnepäinkään! Haluan kuulla ajatuksenne siitä.»

»No, olkoon vastuu teidän! Luulette minun ehdottoman varmasti rakastuvan silmittömästi tähän nuoreen naiseen, koska — jos herra Lloydin suunnitelma lainkaan onnistuu — minä olen omin silmin tarkkailemassa, kun hän muuttuu pilaantuneesta hylystä takaisin luonnolliseksi ihmisolennoksi. Arvelette, että asiaan sekaantuu itse rakkautta, koska minulla on osuuteni siinä muutoksessa! Lisäksi tulee läheisyys, meri-ilma, kuutamoinen yksinäisyys, rannalle loiskivat aallot. Ette jaksa käsittää, miten voisi käydä muutoin kuin niin, että seikkailun lopussa neiti Verity ja minä olisimme kihloissa —»

Vastustin: »Ettehän välitä edes siitä, että tiedän teidän jo nyt olevan kihloissa.» (Hän oli, se muistettakoon.)

»Avioliittojen rakentajien mielestä ei sellainen haittaa. Mietitte itseksenne: 'No, kihlaus ei ole avioliitto.' Se on vain koetusaika. Nykyajan nuoret mielivät yhtä vähän mennä kihloihin kuin ottaa tytön kumppanikseen sekaviin juonitteluihin. Ja sitäpaitsi te ette ole kertaakaan nähnyt nuoren Mountin morsianta», jatkoi nuori Mount järkkymättömän ystävällisesti. »Kenties se on joku tuollainen pojan ja tytön liitto, joka purkautuu heti jouduttuaan kosketuksiin todellisuuden kanssa —»

»Oliko se sitä lajia?»

»Kas vain, se kiinnittää mieltänne!» huudahti tämä tyrmistyttävä nuori mies, joka osoittautui yhä pidättyvämmäksi, kuta enemmän hän puhui. Jos hän puheli, täytyi sen koskea muita ihmisiä eikä häntä itseään. Ei koskaan häntä itseään! »Te», syytti hän minua, »luette jaksottaisia julkaisuja. Kaikki käy kuten jonkun sellaisen jatkuvassa kertomuksessa. Siitä kehittyy uusi, kiehtova näytelmä —»

»Olette kohtuuton. Te olette sellaisia ihmisiä, joihin ei voi loukkaantua. Tiedätte sen ja käyttäydytte, sen mukaan. Jaksottainen kertomus tosiaankin. Mitä tarkoitatte?»

»Edellisten kappaleiden lyhykäinen selostus on kahdeksannella sivulla», jatkoi Mount hymyillen minulle somasti. »Mutta koska tämä ei ole romanttinen sarjajulkaisun kertomus, niin sanonko teille, miten asiat oikein ovat, miten todennäköisesti käy?»

»Tehkää se kaikin mokomin!»

»Tosielämässä neiti Verity palaa seikkailultaan muuttuneena tyttönä, kuten hänen setänsä tarkoitus on, reippaana, hilpeänä, uhkeana. Hän alkaa jälleen entisen elämänsä — niin, ei, ei entiseen tapaan. Ei enää samanlaista sekaannuttavaa, teennäistä sisäelämää. Hän on oppinut pitämään huolta itsestään, oppinut nauttimaan elämästään. Hän luopuu sellaisesta, eroaa kelvottomista ihmisistä. Siihen saakka pitää kaikki yhtä… Mutta siitä alkaen ohjelma muuttuu.»

»Millä tavoin?»

»No niin, hän ei ole oppinut pitämään minua ainoana hänelle varattuna miehenä maailmassa. Se on vain puhetapa. Mutta niin ei käy. Ei käy. Valitan, että särjen teidän romanttisen —»

»Jatkokertomuksen», jupisin. »Mutta koska tiedätte niin paljon, herra
Mount, niin saanko pyytää teitä ilmaisemaan, miten käy. Kestä tulee
Margaretin miesihanne?»

»Nuoresta Oddleystä kenties.»

»Claudesta? Tuosta marionetista, jonka sisällä on vesilähteitä? Mutta onhan koko tämä hullu suunnitelma punottu sitä varten, että hänet pelastettaisiin Clauden ja Cynthian seurasta. Kuvitteletteko, että tyttö vielä ihmistyttyäänkin ajattelisi Claudea?»

»Claude ei ole niin kovin huono», pani Mount vastaan. »Eikö todellisen rakkauden ja muun sellaisen otaksuta tekevän ihmisestä miestä?»

»Minä vihaan teitä», virkoin. »Kiitän kohtaloa, ettette elänyt minun tyttöaikanani… Ainakin on vähemmän todennäköistä, että hänen osakseen tulee Claude, kuin se, että te tulette.»

»Sellaisella tytöllä oli yllin kyllin valinnanvaraa. Jos niitä ennen oli tusina, on niitä parannuksen jälkeen kaksikymmentä. Ja, hitto soikoon, olenpa ajatellut, kuka olisi hänelle sopiva mies! Se punatukkainen nuorukainen, joka antoi hänelle pekingiläisen koiran. Viehättävä poika.»

»Eric? Oppiarvoton ylioppilas, joka ei edes osaa puhua englantia, joka ei ole edes kuullut puhuttavan mistään, mitä tapahtui ennen vuotta 1919? Otaksutteko Margaretin ottavan sellaista poikaa vakavalta kannalta?»

»Kiltti poika», vakuutti Mount hämmästyttävän välinpitämättömään, varovaiseen tapaansa. »Joku tyttö voisi saada paljoa huonomman puolison kuin nuoren Ericin. Ja joka tapauksessa voitte pitää paljoa todennäköisempänä, että hänestä tulee sulhanen…»

Käännyimme takaisin aamiaiselle.

III

Mutta palatkaamme saarelle, sitten kun aika oli alkanut siellä kiitää.

Kerran Margaret lausui: »Herra Mount, näyttää siltä, että meidät on jätetty tänne kuukausimääriksi! Mutta toisin puolin tuntuu kuluneen vain tunteja; tuntuu siltä, kuin olisimme vain minuutti sitten katselleet eileniltaista komeata iltaruskoa. Ja katsokaahan, aurinko alkaa taaskin mennä mailleen!»

Niin, nopeasti oli kultainen päivä kulunut…

Heti sanottuaan: »Hyvää yötä!» oli nuori Mount kerran avannut suunsa huomauttaakseen: »Toivotamme aina 'hyvää yötä' tässä onnenmaassa.»

Myöhemmin hän ei jaksanut käsittää, minkä tähden hän ei ollut sitä virkkanut.

Se olisi pannut Margaretin nauramaan. Nyt hän nauroi usein. Hänen koko olemuksensa elämä oli niin paljoa vilkkaampaa, muita samalla niin paljon rauhallisempaa! Alituisesti hän uurasti jotakin, joka piti liikkeessä ennen toimettoman velttoa, sairaloista, nuorta ruumista, niin että hän illalla vaipui tiedottomuuden tummaan, sametinpehmeään tilaan ja nukkui niin kauan kuin tähdet kiersivät taivaalla, kunnes aurinko oli ylhäällä.

Päivällä hän työskenteli ja juoksenteli: hän kasasi puita, rakenteli luolia kuten lapsi, alkoi koota simpukankuoria. Hän kokeili saaren hyvätuoksuisilla kasveilla. Hän kehitti sukellustaitoaan. Hän kiidätti Mountia, ottoveljeään, hietikolla kiveltä kivelle. Hän valmisti lapsellisen yksinkertaisia koristuksia merilinnunsulista ja omaan katkaistuun ja tasoitettuun hiuskiehkuraansa pujotetuista marjoista. Sentapaiset mitättömät seikat tuottivat hänelle riemua. Koko ajan hän tunsi elämän sykkivän hyvinvoinnin yksitoikkoisen rytmillisessä tahdissa. Ei mitään tapahtuisi… vähätpä siitä.

Sitten, kun hän oli siten alistunut osaansa, tapahtui jotakin.

X luku

Etäinen kutsu

I

Sen tapahtuessa Margaret oli yksin rannalla.

Mount oli mennyt kalliolle muka katkomaan eukalyptuspuiden oksia, mutta todellisesti, se minun on mainittava, tavanmukaisen, pettävän toivonsa ajamana tähyilemään herra Lloydia…

Ajatella, että se vanha vintiö saattoi koko ajan olla melkein kivenheiton päässä nuoresta sukulaisestaan ja tämän vastahakoisesta vartijasta! … Se oli kerrassaan liikaa…

Sillä välin oli Margaret (joka ennen oli pitänyt huoneensa mahdollisimman huonossa järjestyksessä ja siivottomana, mutta joka nyt huolehti omituisen tarkasti luolien ja rannan hyvästä järjestyksestä) lopettanut hyörintänsä »siivottuaan» hietikon. Siellä olivat puukasat nykyisin aina somasti pinotut, kalanruodot aina kuopatut. Siellä ei saanut olla roskia, ei lehviä eikä risuja. Litteistä kivistä hän oli kyhännyt karkeatekoisen, puolipyöreän tulisijan nuotion ympärille. Nyt hän lakaisi sitä omalla tekemällään luudalla. Se oli uusi. Hän oli kerännyt sitä varten samankokoisia oksia, riipinyt niistä lehdet, sitonut ne yhteen ja valikoinnut paksumman, suoran oksan varreksi. Se oli varsin auttava puutarhaluuta. Mount ei ollut sitä nähnyt. Margaret katsahti rinteelle, jota myöten hän saapuisi. Vielä ei näkynyt merkkiäkään kookkaasta, sekava-asuisesta, miellyttävästä miehestä.

Sattumalta ja ohimennen hänen katseensa lipui lahdelle — ja silloin hän näki »sen».

Siellä oli tarinain mukainen »pilkku taivaanrannalla»…

Höyrylaiva kuvastui tummana sinistä taivasta vasten, ja sen perässä tuprusi pieni, harmaa savuviiru. Niin, höyrylaiva, edeten nopeasti pohjoiseen päin! … Nähtynä niin etäältä kuin Margaret sitä katseli se oli kenties tytön etusormin pituinen.

»Iso laiva», äänsi Margaret kuuluvasti. »Laiva, joka on tullut viemään meitä pois saarelta!»

Se oli kaikki asumattomien saarien seikkailuja käsittelevien kirjojen juonen mukaista.

Kiihkosta vapisten haaksirikkoinen huojui edestakaisin.

Hän joutui kokonaan pois suunniltaan. Kirjojen haaksirikkoiset säilyttävät malttinsa niin helposti! Margaret Verity ei säilyttänyt.

Hän huohotti ja huojui ainakin kolme sekuntia. Sitten hän huudahti: »Miksi ei herra Mount ole nyt täällä? Miksi pitää hänen olla kalliolla?» Sitten välähti hänen aivoihinsa ajatus: »Miksi emme ole laittaneet isoa merkkiroihua, jonka aluksessa olijat näkisivät? Aina hän on lykännyt sitä tuonnemmaksi.» … Sitten: »He eivät erota nuotiotamme!» Ja sitten: »Minun on liehutettava jotakin. Minun on liehutettava jotakin.» Hän muisti haaksirikkoisten repineen paitansa heiluttaakseen niitä lippuina…

Hän juoksi luolaansa, juoksi kallionhalkeamalle ja kiskoi sieltä esille ranskalaisen trikooleningin, joka nyt oli auttamattomasti piloilla, kun sitä oli käsitelty putous-pesutuvassa. Siinä oli ylt'yleensä mustia juovia; se oli vaikka minkä muotoinen ja monen pituinen — leninkinä se oli likainen, harmaa ja kelvoton; mutta kelpasihan se ainakin lipuksi.

Hän sitoi sen helmat rautatammenoksaan, jota Mount käytti nuotionsa kohennuskeppinä. Hän kiinnitti sen lipun tapaan. Sitten hän nosti oksan pystyyn, mutta mietti hätäisesti: »Ei, ei! Se ei vetele — se ei varmastikaan vetele — minun on mentävä jonnekin korkealle —»

Lippu kädessään hän riensi umpimähkään ylöspäin. Hän kapusi korkealle, punertavalle kivilohkareelle, kiskoen nopeasti kyhäämänsä lipun mukanaan.

Siellä hän liehutteli sitä hurjasti ja luikkaili: »Laiva hoi!» mutta ääni lähti heikkona hänen kurkustaan. Sitäkin korkeammalla päänsä yläpuolella hän heilutti lippuaan. Suunnaten epätoivoisena silmänsä kiinteästi taivaanrantaan hän »tahtoi», että laivasta annettaisiin vastausmerkki, keitä siellä sitten lieneekään ollut. Hän ei osannut ilmoittaa minulle, kuinka kaukana se laiva oli arviolta ollut; kolmen, neljän kilometrin päässä? Sen matkan päästä olisi minkälaisen tähystäjän hyvänsä pitänyt varmasti erottaa punaista taustaa vasten kuvastuva, vinhasti heiluva, valkoinen täplä!

»Hoi — »

Liian kaukana kuullakseen; heidän täytyi nähdä. He näkisivät heti…

Kuvitelkaa ankarasti kiihtynyttä, yksinäistä tyttö-parkaa huutamassa, liehuttamassa laatimassa laivaa! Se alus merkitsi apua, ihmisiä, äitiä, kotia, sivistysoloja, mukavuuksia, pääsyä tämän saaren asumattomilta, yksinäisiltä kallioilta —

II

Tässä yhteydessä välähti outo ajatus jossakin, ei suinkaan Margaretin mielessä, vaan kauempana kuin tuo savukierukka oli:

»En tahdo päästä pois täältä! Toivoisin, ettei minun tarvitse. Tulen takaisin. Joskus minun on palattava tänne, missä olen ollut niin onnellinen —»

III

Se pieni ajatus häipyi kuin vilahdus.

Uudelleen oli tytön ainoana kiihkeänä pyrkimyksenä: pois täältä — pois täältä! Hän puri huuliaan, hankasi jalkojaan kiveen. Oi, aluksessa olijain täytyi nähdä hänet; heidän täytyi (»Auttakaa!») Jospa hän vain jaksaisi kiljua kovemmin, liehuttaa rajummin —

Hänen omissa korvissaan kaikui hänen äkäinen äänensä, kun hän kysyi:
»Missä hän on? Miksi ei hän tule pysähdyttämään tuota laivaa?»

IV

Mount oli sillä hetkellä vajaan neljänsadan metrin päässä pensaisella rinteellä. Hän oli lähtenyt lehdosta ja palasi parhaillaan mielipaikaltaan puron mutkasta. Kiduksien läpi pujottamassaan notkeassa vitsassa hän kantoi neljää forellia, jotka olivat komeimmat hänen siihen mennessä saamistaan (tuon kookkaimman täytyi painaa puolen kilon vaiheilla). Heilutellen saalistaan hän asteli »kotiin» päin.

Kummallista, että hän ajatellessaan poukamaa, käytti siitä nyt jo mielessään sitä sanaa.

Sitten hän mietti: »Nuo ovat kaikki varsin komeita ja isoja, mutta kuinka kauan saattaa tällaista asiaintilaa jatkua? Sen vanhan valehtelijan on täytynyt määrätä joku aikaraja ennenkuulumattomalle järjestelylleen, jonka lempo vieköön. Mitenkähän hänen nuori sukulaisensa menettelee, kun loppu tulee? Siihen ei enää saata olla kuin muutamia päiviä», päätteli Archie Mount itsekseen (kuten hän oli vakuuttanut itselleen alusta alkaen). »Vanhan vehkeilijän on näyttäydyttävä, tunnustettava tytölle kaikki peittelemättä —»

Entä sitten?

Jumaliste, kyllä tyttö sitten suuttuisi! … Hän raivostuisi. Totta kyllä, se pikku olento oli terästäytynyt tässä Jumalan hylkäämässä paikassa ja (oltuaan ennen pelkkä »vätys») osoittautunut todelliseksi urheilijattareksi. Mutta maailman innokkainkin urheilutyttö kiukustui sellaisiin ihmisiin, jotka panevat toimeen — ei ollut tätä suunnitelmaa kuvaavaa, kohteliasta sanaa.

Margaret Verity oli huvipurressa myrskynnyt, kun hänet vastoin tahtoaan vietiin vain meriretkelle. Entä sitten sen jälkinäytös?

Entä mitä tyttö sitten sanoisi hänelle — Mountille? Samassa kantautui hänen korviinsa Margaretin ääni; tyttö huusi korvia vihlovasti jossakin alempana rinteellä, huusi hurjistuneesta »Auttakaa! Auttakaa!»

V

Sillä lahdella liikkuva höyrylaiva loittoni mitään huomaamatta kauemmaksi saaresta.

Yhä kiivaammasti huiskutti haaksirikkoutunut tyttö merkinantolippuaan. Hyödytöntä. Keitä aluksessa lieneekään ollut, heidän mieleensäkään ei nähtävästi johtunut vastata rannalla näyteltyihin vimmaisiin merkkeihin.

(Jos osutte sitä ajattelemaan, miksi ihmeessä he olisivat sen tehneet?)

Hänen ponnistuksensa olivat tuloksettomat. Hän saattoi liehuttaa lippua näännyksiin saakka, luikkailla äänensä käheäksi. Yhä pienempänä näkyi höyryalus sinistä taustaa vasten, yhä pienempänä savukiehkura, joka yhä ohentuen kieri taivaalle.

»Liian kaukana», ajatteli Margaret tuskissaan. »Komentosillalla ei ketään tähystämässä… Se poistuu… Jättää meidät tänne… Mitä minun on tehtävä?» (Vielä viimeinen yritys lipulla.) »Hoi! Auttakaa! AUTTAKAA!»

»Halloo!» kuului hänen yläpuoleltaan hyvin huolestuneella äänellä luikattu vastaus. »Halloo, mikä hätänä? Mitä nyt? Mikä teitä vaivaa, Margaret?»

Margaret kääntyi katsomaan miestä, joka tuli pensaikon lävitse, niin että räiski, ja pudotti kääntyessään liikuttavan tiuhan leninkilippunsa.

»Laiva», huoahti hän arkaillen, ja hänen äänestään oli kaikki rohkeus poissa. »Katsokaa! Tuolla oikealla… Melkein silmänkantamattomissa jo nyt.»

Ensimmäisen kerran nuori Mount oikeastaan ärähti hänelle: »Siinäkö kaikki?»

»Kaikki?» kertasi tyttö, silmäillen rajattomalle sinilakeudelle häipyvää mustaa pilkkua. »Se meni menojaan…»

»Pelkäsin, että teitä oli purrut käärme. Totisesti luulin, että teitä oli vähintäänkin käärme purrut. Älkää taivaan tähden enää toista kertaa säikähdyttäkö minua tällä tavoin!»

»Säikähdyttäkö teitä? Ettekö sano muuta, kun —»

»Te säikäytitte minua oikein riivatusti… Älkää toki tehkö sitä uudelleen, jollette pahastu» (italialaisen kohteliaasti, joka on huolestuttavampaa kuin rajuus). »Kuullessani teidän huutavan sillä tavoin luulin — uskon täällä olevan skorpioneja —»

»Ettekö osaa puhua muusta kuin tuollaisesta? Eikö teillä ole lainkaan mielikuvitusta? Katsokaa! Ajatelkaa! Ainoa mahdollisuutemme! Lipunut käsistämme!… Ettekö jaksa käsittää?»

Mount katsahti häneen. Eikö hän muka käsittänyt? Hän oli hyvin vähällä pamauttaa kuuluville, mitä tyttö ei käsittänyt. Ja kun he sitten laskeutuivat rinnettä (Mountin roikuttaessa forelleja tuskin tietäen, mitä ne olivat), hän oli alkamaisillaan selittää tytölle tarkoin, miksi ei mikään ohimenevä laiva todennäköisesti välittäisi panna vähintäkään huomiota häneen, vaikka hän liehuttaisi lippuaan kuinka vimmatusti tahansa. (Mitäpä väliä olisikaan ollut, vaikka kalliolla olisi ollut huiskuttamassa kokonainen lauma haaksirikosta pelastuneita tyttöjä?)

»Ajattelin, että vihdoinkin oli alus tullut… Luulin, että nyt olimme pelastetut. He eivät lainkaan huomanneet minua, herra Mount.»

»Sille emme mahda mitään», tokaisi Mount synkkänä.

Kiusaus oli ohitse. Hän ei rikkoisi sanaansa, ei paljastaisi tätä petosta. Hän alistui vielä yhden päivän pitkittämään tätä ilveilyä. Ja eihän se henkilö, jolle hän oli kiukuissaan, ollut täällä. Kovin häpeällistä olisi hänen purkaa harmiaan tytölle, johon koko juttu kohdistui vieläkin karkeammin. Lohduttavasti hän lisäsi: »Älkää olko noin alakuloisen näköinen, neiti Verity!» (Hän ei muistanut juuri äsken ja ensimmäisen kerran käyttäneensä Margaretin ristimänimeä.) »Seuraavalla kerralla on onni myötäisempi. Tulee vielä toinenkin laiva, se on varma —»

»Puhutte, ikäänkuin olisimme Lontoossa maanalaisella rautatieasemalla», nurisi Margaret epävarmasti, »Puhutte, ikäänkuin juna olisi juuri äsken 'sivuuttanut tämän aseman' emmekä olisi juuri äsken menettäneet ainoata toivoamme päästä pois asumattomalta saarelta!»

Astellen rinnettä alaspäin hänen vierellään nuori Mount vastasi:
»Kuulkaahan, kun puolustaudun! Se ei ole minun vikani. Uskokaa minua!
Uskokaa, että olen pahoillani! Kaikesta!»

Hänen äänestään värähti vilpittömyys. Viimeiset sanat (joiden Margaret luuli tarkoittavan vain äskeistä tapausta) tehosivat häneen. Hän katseli Mountiin lapsellisen herttaisin, avomielisin silmin ja virkkoi: »Luonnollisestikaan se ei ole teidän syynne. Miksi sanoitte olevanne pahoillanne? Mitäpä siitä —»

Äkkiä hän ojensi Mountille sen kätensä, joka oli lähempänä häntä. Siirtäen kalat vasempaan käteensä hän tarttui tytön käteen. Käsikkäin he saapuivat rannalle.

Samassa alkoi Margaret ihmetellen ajatella,: milloin ennen oli Mount pitänyt hänen kättään? Äkkiä se muistui hänen mieleensä.

Nostaen kättään, jota Mount yhä puristi (hän oli auttanut tyttöä laskeutumaan viimeiseltä kivijärkäleeltä, mikä teko olikin varsin luonnollinen!) hän katsoi mieheen silmät levällään. »Ah! Silloin se oli; tekö se olitte?»

»Mitä niin?»

»Tekö», sanoi Margaret, »piditte minua kädestä sinä yönä?»

»Mitä te puhelette?»

»Te se olitte… Te piditte minua kädestä sinä yönä, jona kärsimme haaksirikon… Kun olimme veneessä tulossa tänne. Eikö niin, herra Mount?»

Äänettömyys.

Mount: »Minkä tähden kysytte sitä?»

»Tehän piditte kädestäni?»

»Niin… Mutta miksi tosiaan sitä kysytte?»

Taaskin äänettömyys.

VI

Ihan aikomattaan Margaret oli lausunut sen kysymyksen. Useita kertoja hän oli aprikoinut, miten saarelle oli tultu.

Tietenkin oli ollut vene… No niin, missä se vene oli?

Pirstoutunut rantakallioihin, oletti hän. Niin, hän oli otaksunut (puhuessaan siitä erinäisiä kertoja), että vene oli paiskautunut sirpaleiksi, särkynyt tulitikkupuiksi — että siitä (nähtävästi) oli jälellä vain se rannalle ajautunut laudanpätkä, jonka Mount oli katkaissut kahtia ja jonka palasia hän oli käyttänyt lyhentäessään hänen hiuksiaan. (Myöskin koetti Mount näpertää siitä hänelle jonkunlaista kampaa.)

Mutta sitä venettä soutamassa oli täytynyt olla jonkun —

On mahdoton soutaa ja pidellä toisen ihmisen kättä —

Ja jos veneessä olisi ollut ainoastaan herra Mount —

Vai oliko siellä ollut muitakin?

Helppoa olisi teidän mielestänne ollut Margaretin tiedustaa heti kaikkea sitä nuorelta mieheltä…

Ei niinkään helppoa.

Hänen ei ollut helppo kysellä. Hän oli liian hämmentynyt. Hänen aivojaan askarrutti…

Tällä hetkellä Margaret itse tiesi, mikä alkoi askarruttaa hänen aivojaan.

Se venekysymys oli hänestä hyvin tärkeä. Vene, myrsky, haaksirikko — ne olivat syvän veden pintaväreilyä. Sisimmässään hän ajatteli hämmästyttävän paljon tätä toisen ihmisen kädenkosketusta. (Se saattaa olla hyvinkin tärkeä elinkysymys!)

Se on kummallista, kun muistelee, miten hän loikoi koruompeluksin koristetuilla pieluksilla, ojentaen, ei, vaan jättäen hervottomat sormensa nuoren loordi Oddleyn käteen ihan yhtä välinpitämättömästi kuin olisi jättänyt ne lämpöisellä, sitruunatuoksuisella nesteellä täytettyyn maljakkoon, jonka mustaihoinen kynsienhoitaja oli tuonut, kysyen: »Haluatteko, että leikkaan kynnet pyöreiksi vaiko kärkeviksi, madam?» Niin monen monituista kertaa Margaret oli antanut kätensä Claude Oddleylle, mutta kertaakaan ei edes Clauden huulien kosketus hänen käteensä ollut tuntunut hänestä sen kummemmalta kuin kynsienhoitajan liike! Jos hänen henkivartijoistaan kuka hyvänsä olisi puristanut hänen kättään pimeässä, ei hän olisi tuntenut siinä mitään erotusta.

Mutta Mountin kädenpuristus oli ollut toisenlainen. Hänen kätensä oli ollut niin — magneettinen, turvallinen — miksi muuksi hän olisi osannut sitä nimittää. Hän ei löytänyt sopivia sanoja. Tunnettuaan hänen kosketuksensa kerran Margaret tiesi vastaisuudessa tuntevansa sen aina. Kummallinen pikku huomio! Se oli ollut hänestä mieluinen; äkkiä oli hänestä alkanut tuntua, että hän mielellään salli Mountin pidellä kättään.

(Tämä luonnollisesti tapahtui sillä hetkellä, jolloin hän irroitti kätensä ja antoi sen painua sormien kerran avautuessa ja sulkeutuessa hameensa karkeille laskoksille.)

Hän piti siitä!

Kun hän ei osannut selittää sitä itselleen, niin miten olisi hän sitten osannut selittää sen miehelle? Hän ei voinut puhua siitä. Hän ei voinut suoraan vastata toisen tiedustukseen: »Minkätähden sitä kysytte?»

Ujostelematta hän virkkoi: »Olen miettinyt sitä. Olin puolinukuksissa koko ajan veneessä. Mietin vain, olinko nähnyt unta —» Sitten hän ikäänkuin vilkastuen jatkoi: »Kuinka paljon kello on?»

»Kuuden ja seitsemät! välillä — juuri seitsemän.»

VII

Siitä hetkestä muuttui heidän elämänsä sävy. Hyvinvoinnin rytmillinen yksitoikkoisuus särkyi — epäsoinnuiksi.

Jo seuraavana aamuna kuului niitä useita.

XI luku

Muutos

I

Ensimmäisen kerran sairaan lapsukaisen tapauksen jälkeen Mount sinä aamuna puhutteli Margaretia melkein muodollisesti. Ei jäykästi; siitä ei tytön olisi sopinut häntä syyttää. Mutta jotakin hänen käytöksestään puuttui. Jotakin, mikä oli ohut hyvin tärkeätä, oli poissa hänen äänestään. Syy ei ollut ainoastaan siinä, mitä hän sanoi…

Hänen sanansa kuuluivat: »Kuulkaahan — mitä arvelette siitä, että söisimme noista forelleista aamiaiseksi vain puolet ja säästäisimme toiset puolet illaksi? Ja sopisiko teille, että söisimme tänään illallisen tavallista myöhemmin? Ja jollette pahastu, on minun pyydettävä teitä pysymään tällä rantakaistaleella, kunnes kohtaamme uudelleen, neiti Verity. Minun on ikäänkuin otettava teiltä kunniasana, ettette karkaa minun ohessani poissa koko päivän.»

Margaret, joka oli perkaamassa kaloja, katsahti ällistyneenä häneen. (Kuinka kauheasti häntä nyt alkoikaan väsyttää, vaikka hän ei tehnyt mitään!)

»Poissako?»

»Niin.»

»Minun pitäisi tosiaankin käydä silmäilemässä tämän — tämän paikan sisäosia. Ajatelkaahan, että kaikkina näinä päivinä olen pistäytynyt tuskin kolmen kilometrin päässä rannasta! Ehkä saisin sieltä — jotakin», virkkoi Mount.

Siinä seisoessaan hän näytti esikuvalliselta, kammottavalta ja partaveitsettömältä haaksirikkoiselta. Heidän ainoat pukeutumisvehkeensä (kunnes hän olisi saanut näperretyksi kamman valmiiksi) olivat eukalyptyspuiset puikot, joiden päät oli hakattu tupsuiksi ja joita he partiolaisten tapaan käyttivät hammasharjoinaan. Nämä kaksi ihmistä olivat puhtaita kuin merituuli (ilman, meren, ruumiinliikkeiden raikastuttamina puhtaampia kuin perin turhantarkka kaupunkilainen, joka usein käy turkkilaisessa kylvyssä ja kuluttaa varoja kristalleihin ja ihovoiteihin.) Mutta he olivat myöskin takkuisia kuin vuoristokanervikko. Mountin viikset ja parta olivat vaaleat ja sopivat hänen sinisiin silmiinsä eivätkä olleet hänen tummien hiustensa, kulmakarvojensa ja silmäripsiensä mukaiset. Näillä »kaksivärisillä» miehillä on kummallisen pakottava vaikutus. Sellaisena väriltään Mount komeine vartaloineen, pörröisine tukkineen ja hiekkaisine, sekavine pukuineen näytti Adonikselta — Augustus Johnin sanojen mukaan. Margaret (joka ei ollut edes niin siisti kuin tämä miellyttävä villi, mutta risaisessa asussaan viehkeämpi kuin oli koskaan ollut ranskalaisissa leningeissään) katsahti häneen. Niin tehdessään hänen muistiinsa välähti vähäinen kohtaus hänen aikaisemmasta elämästään, kun tämä sama nuori mies, ollen täysin samannäköinen kuin Denis Bradleyn miesten seurustelupukujen ilmoituskuva, viimeistellyn kuosin mukainen ja moitteettoman siloinen, oli puhutellut häntä huulillaan tanssisalihymy.

»Valitettavasti, neiti Verity, en ole saanut tilaisuutta tanssia kanssanne; ja nyt meidän on poistuttava.»

Neiti Verity oli vastannut: »No niin, se on teidän vahinkonne, eikö niin?» Varjokuva »Berkeleystä»! Oliko sellaista ikinä sattunut?

Taaskin muuttui häntä ympäröivä saari synkäksi… Taaskin olivat tämän miehen teot kaikki kaikessa. Hän aikoi lähteä pois kokonaiseksi päiväksi.

Loukkaantuneena Margaret tiedusti: »Enkö minä voi tulla mukaanne?»

»Kuka hoitaisi nuotiota?»

»Se ei ole vielä kertaakaan sammunut —»

»Sitä ei ole jätetty valvomatta niin kauaksi.»

»Emmekö voisi peittää sitä? Se kytee peitettynä tuntikausia. Muistan, miten kerrankin kotona lehväkokkomme pysyi sammumatta kaksi kokonaista päivää, vaikka emme lainkaan kohentaneet sitä, herra Mount. Me vain jätimme sen —»

»Silloin te ette otaksuttavasti olleet riippuvaisia siitä saadaksenne lämmintä ja valmistaaksenne ruokanne.»

»No niin! Jos tuli sammuu, niin voimmehan virittää sen uudelleen.
Meillä on tulitikkuja. Teillähän on niitä kokonainen rasia.»

»Kuvitelkaahan, että tuhlaisimme tulitikun!… Mistä arvelette meidän saavan toisen rasian?»

»En tiedä», vastasi Margaret kylmästi — tosiaankin hyvin kylmästi. Tänä aamuna hänen ottoveljensä tuntui ilkeältä, ärtyiseltä, pahantuuliselta, jopa riidanhaluiselta. Herttaisuus oli tyyten kadonnut hänen sävystään ja hän katsoikin Margaretiin ikäänkuin olisi sydämensä pohjasta toivonut olevansa ainoa haaksirikkoinen tällä rannalla.

Heidän ympärillään oli hymyilevä maisema, hietikko, lahti, taivas. Tuntui siltä, että he loittonivat yhä kauemmaksi toisistaan. Ja se kävi niin äkkiä sitten; eikä Margaret jaksanut käsittää sen syytä. Oli samanlaista kuin olisi jotakin tapahtunut heidän toivotettuaan toisilleen hyvää yötä —

»Tulen sytyttäminen uudelleen», huomautti Mount kylmäkiskoisesti, »saattaisi käydä aika vaivaloiseksi. Olettakaahan, että sattuisi satamaan, kun nuotiomme on sammuksissa! Kun on näin kauan kestänyt kaunista säätä, ette ole tullut ajatelleeksi — troopillista ukkosmyrskyä, jollainen saattaisi puhjeta.»

Margaretin pienien kasvojen ilme muuttui nopeasti äreästä hurjan pelokkaaksi.

»Ettehän poistu luotani, ettehän, jos ukkonen on tulossa? Mistään muusta en välitä… Merelläkään en pelkää myrskyä, kunhan vain ei samalla jyrise… Mieluummin, paljoa mieluummin näkisin villipetoja — tai villejä ihmisiä —»

»No, luultavasti teidän ei tarvitse pelätä kohtaavanne täällä petoja tai villejä. Tällaisessa paikassa ei juuri ole kettuja isompia otuksia; enkä minä — hm — en ole nähnyt muita jälkiä kuin omiamme, neiti Verity.»

»Tiedän sen. Vakuutinhan teille, etten pelkää. Mutta kun puhuitte — ettehän tosissanne usko, että tänään tulee ukkosilma?»

»Ei siltä näytä», toisti Mount kuivasti, vilkaisten pilvettömälle taivaalle, jossa valkeita lokkeja leijaili mutkikkaissa kaarissa. »Ihana sää. Ei merkkiäkään sateen pikaisesta tulosta. Ettehän todenteolla ole huolissanne siitä, että jäätte yksin?»

»En ole huolissani mistään muusta», selitti Margaret. »Olen mielelläni yksin. Pidän siitä.»

Tätä mielitekoaan hän sai tyydyttää sen siniseltä ja kullalta hohtavan päivän loppupuolella.

II

Mutta hän ei jaksanut pitää ajatuksiaan kaukana tavallisesta seuralaisestaan, joka aina muulloin oli ollut niin kumppanillinen ja jonka kanssa oli ollut niin helppo tulla toimeen. Minkälainen peto hän olikaan ollut tänä aamuna! Kuinka inhoittavasti hän olikaan lausunut: »Hyvästi!», ennen kuin lähti astelemaan kallionrinteelle, noudattaen solisevan puron, heidän ainoan ruoka-aittansa, juoksua.

»Hyvästi», tosiaankin! Niin kohteliaasti…

(Peto!)

Valmistautuessaan uimaan Margaret muisti aikaisemman elämänsä aikana kerran sanoneensa jollekulle, ettei hän sietänyt Tom-sedän »nuorta ystävää Mountia». Hän käyttäytyi niin kauheasti.

»Niin se on», hän mietti kiskoessaan villapaidan lyhyttukkaisen päänsä ylitse ja viskatessaan tweedkankaisen hameensa syrjään. »Hänen käytöksensä on kerrassaan hirvittävää.»

Sitten hän vaipui pohtimaan. Kuinka kiehtova Mount osasi olla! Kuinka hupaisa hän oli ollut! Kuinka herttainen silloin, ensimmäisenä päivänä, jolloin hänen ruumiinsa oli ollut niin jäykkä, hellä ja ylen rasittunut! Kuinka myötätuntoinen! Ja myöskin ystävällinen hänen lapsellisiin kirjeihinsä nähden! Aina niin »kiltti», joskin niin sulkeutunut! …

Sillä sulkeutunut hän oli aina.

Vaikka hän oli haastellut Margaretille tuntikausia — vaikka hän (hääriessään puron partaalla, veistellessään tai kävellessään hänen vierellään pensaikossa) oli selostanut hänelle monien lukemiensa kirjojen sisällön, vaikka hän oli kuvaillut näkemiään näytelmäkappaleita, kertonut hänelle sellaisten maiden elämästä, joissa Margaret ei ollut milloinkaan käynyt — jopa sodan aikana omalla torpeedonhävittäjällään vietettyä elämää — oli Mount, vaikka olikin ollut veljellinen, sittenkin pysynyt erehtymättömän suljettuna. Hän ei ollut kertaakaan maininnut Margaretille ainoatakaan häntä henkilökohtaisesti koskevaa seikkaa. Niin, ei kertaakaan koko aikana, minkä he olivat olleet tällä asumattomalla saarella yhdessä. Puhuisikohan hän milloinkaan? Margaret aprikoi…

Hän muisteli lukemattomia muita asioita, joista Mount oli hänelle haastellut… Hän tunsi Mountin äänen jokaisen soinnahduksen, muisti, miten hän lausui: »Ahaa!», »Tosiaankin, neiti Verity…» tai ystävällisesti huomautti: »Älkää olko hupakko!» Hän muisti Mountin sinisten silmien hymyn, hänen tumman päälakensa välkkeen auringonpaisteessa, hänen kasvojensa sivukuvan, hänen miellyttävän, pienipäisen, leveäharteisen varjokuvansa, joka iltaisin kuvastui tummana liekkejä vasten. Kaikki nämä yksityiskohdat hän oli pannut merkille vain sen tähden, että Mount oli ainoa henkilö täällä. Mount teki ilkeästi jättäessään hänelle vastenmielistä muistettavaa poistuessaan hänen luotaan ensimmäisen kerran. (»Kuvitelkaahan, että tuhlaisimme tulitikun!» Pahatuulinen raakalainen!)

Ilkeätä sekin, ettei Mount ottanut häntä mukaan tälle ensimmäiselle, saaren sisäosiin tekemälleen retkelle. Hän oli kyllästynyt tähän rantakaistaleeseen. Hän olisi niin halusta lähtenyt tutkimaan, mitä oli noiden kaukaisempien kallioiden, lehdon, asumattoman alueen takana.

Mutta esittäen hataroita tekosyitä oli Mount jättänyt hänet tänne… (puhellen »ihanasta säästä» ikäänkuin teatterimaisella puutarhakävelyllä… Pyh!)

Vasta uinnin jälkeen — (Mount oli vaatinut häneltä lupauksen, ettei hän Mountin ollessa poissa läheisyydestä menisi omaa mittaansa syvemmälle) — vasta uinnin, hieronnan, voimisteluliikkeiden ja luuta kädessä häärinnän jälkeen alkoi Margaretin harmi talttua.

Pian hän oli riemuissaan…

III

Hän riemastui löytäessään, mitä Mount oli jättänyt jälkeensä. Jättänyt, unohtanut, huolimattomuudessa jättänyt! Kivellä lähellä putousta oli — kaksi verratonta aarretta, joista toinen oli tulitikut — tulitikkurasia.

»Kuinka mainiota!» riemuitsi Margaret kuten koulutyttö. »Hän, juuri hän! Aina nuhtelemassa minua, kun en muista, mihin olen pistänyt haarukan! Sättimässä minua, kun olen unohtanut veitsen jonnekin! Enää hän ei saa hiiskua minulle sanaakaan. Nyt on minun vuoroni moittia häntä huolimattomuudesta… Annankohan tulen sammua?» mietti hän pahankurisesti.

»Rajoitan nuotiota vähän ja sitten annan sen sammua. Kun hän sitten luulee kadottaneensa tulitikut —» Samoin kuin pikku pojat tallettavat kalleuksiaan, sujautti hänkin kallisarvoisen rasian povelleen villapaitansa alle, jonka ympärille nyt oli vyöksi kiedottu Mountin autovaipasta leikattu hihna. Nauttien hän antautui ennakolta kuvittelemaan, minkälainen kohtaus siitä sukeutuisi. Mahdollisimman lyhyessä ajassa hän eli sen etukäteen. Sillä heti kun hän taaskin käänsi päätään, osui hänen katseensa toiseen aarteeseen, jonka Mount oli pudottanut, jättänyt, unohtanut.

Mountin kello!

Kuinka liiallista hyvää! Mikä mieheen oli mennyt, kun hän niin kokonaan poikkesi tavallisesta huolellisuudestaan tänä aamuna?

Margaret otti käteensä kellon, vanhanaikaisen, sievän, kultaisen vehkeen, joka (kuten Mount oli kertonut) oli ollut hänen äitinsä. Äidin olivat olleet myöskin ohuet kultaperät, joissa hänkin kantoi kelloa. Kello oli perineen aina ollut kiinnitettynä hänen leveään vyöhönsä. Aina hän piti kelloa vyönsä taskussa, ja perien toinen pää oli kiinni toisessa taskussa, joten se ei jäänyt häneltä koskaan.

Mutta nyt — nyt hän oli jättänyt sen!

Margaret ajatteli häntä tuiki ystävällisesti, unohtaen hänen käytöksensä ja riidanhalunsa, miettien vain, miten hän nuhtelisi häntä ja kuinka hyvin hän oli sen ansainnut… Äkkiä hän huomasi pienen kellon takakuoreen kiinnitetyn esineen. Pieni valokuva tietystikin. Luonnollisestikin pienoiskuva. Hyvin nuoren, tummasilmäisen tytön kuva. Sehän oli selvä. Sitä katsellessaan Margaret heti arvasi, että tuon tytön täytyi olla Mountin morsian.

Kohta senjälkeen hän tunsi tuskaa.

Se kummastutti häntä niin suuresti, ettei hän aluksi osannut määritellä, miltä hänestä tuntui. Sitten hän tunsi sen uudelleen, ja nyt hän ei voinut erehtyä. Tuskaa. Sielullista tuskaa, joka melkein vaivasi ruumiillisesti. Sydämessä pistävä tuntu, kurkkuun kohosi jotakin…

Hän, joka oli ajatellut: »En koskaan voi olla, onneton tällä saarella.» Nyt hän oli tulossa onnettomaksi!

Hetkisen hän seisoi otsa rypyssä. Sitten hän laskeutui istumaan auringon lämmittämälle soralle, veti polvet leukaansa saakka ja mietti. Outo, jäytävä kipu, kurjuuden tunne, valtasi hänet.

Paljoa myöhemmin hän selitti itselleen sen johtuneen säälistä, kun hän ajatteli, että Mount oli erotettu tytöstä, jonka kuva oli kellon kuoressa.

»Tietystikin tyttö kuvittelee, että Mount on hukkunut ja ettei hän enää milloinkaan näe häntä. Se on hirveätä hänestä ja luonnollisesti myös Mountista. Senpätähden hän on niin huonolla tuulella; häntä kalvaa se epävarmuus, kuinka kauan kestää, ennen kuin hän näkee tytön jälleen… jos näkee.»

Vilpittömästi puhuen, Margaret ei aavistanut, mitä hänen sydämessään tuntunut pistos, kurkkuun kohonnut möhkäle, jäytävä, kalvava tuska merkitsivät. Saatuaan ensimmäisen vihjauksen sydämessään piilevästä, alkuaikaisesta väijyjästä hän tuli murheelliseksi, hätkähti…

Tuntia myöhemmin hän asteli rauhattomana edestakaisin (paljain jaloin, sillä kumikengissä alkoi näkyä pahoja kulumisen merkkejä ja hän säästi niitä kiipeilläkseen ne jalassa kallioilla). Hän käveli sinne tänne hietikolla kytevän, tukahdutetun nuotion lähettyvillä. Paikkansapitämättömillä verukkeilla hän koetti tukahduttaa toista liekkiä, joka oli viriämässä hänen rinnassaan.

»Varmasti saapuu vielä toinenkin laiva», järkeili hän.

Mielenhaikeus ja mustasukkaisuus kytivät… tukehtuivat … Pannessaan kelloon varovasti omien helyjensä joukkoon kallionhalkeamaansa hän päätti antaa sen Mountille heti, kun tämä sitä kaipaisi. Mutta hetkisen kuluttua hän otti kellon jälleen esille — veti tulitikkurasian piilostaan ja sijoitti sitten ne molemmat huolekkaasti silmäänpistävälle kohdalle sille kivelle, jolla Mountin oli aina tapana istua. Hän odotti Mountia…

Hän ajatteli: »Minnehän hän lienee mennyt? Mitä hän on saattanut löytää? Missä hän on?»

IV

Sillä aikaa Mount oli odottamassa — vimmoissaan odottamassa pienen kylän postitoimistossa saaren lumirajan yläpuolella. Lumi peitti maantietä ja reunusti puroa, jonka vesi oli läpinäkyvän kristallikirkasta, kirkkaampaa, puhtaampaa kuin rantakallioiden putouksessa. Huikaisevan sinivalkoinen lumi verhosi kaukaisia, huippulatvaisia vuoria; lähempänä se päällysti metsäomenapuista kasvatettua aitaa, saniaisia ja vaaleanvihreitä, villejä orjantappuroita, joita kasvoi niin runsaasti kaikkialla tässä kolkossa kyläpahasessa, niin syrjäisessä niin kylmässä…

Pienen toimiston tukahduttavan ummehtunut ilma pani Mountin yskimään, kun hän odotteli vastausta puhelinsoittoonsa, kiihkeihin sähkösanomiinsa, kaikkiin ponnistuksiinsa, joilla hän oli koettanut saada tietoja kaupungista.

»Kestää kauan!» huomautti ristikon takana istuva, madonnankasvoinen postinhoitajatar, jolla oli musta shaali ja sininen esiliina. »Kestää kovin kauan!»

Kaukana rannikolla, lumirajan alapuolella, lämpöisellä aurinkoisella vyöhykkeellä puuhaili Margaret, myöskin odottaen, ja hänestäkin »kesti kauan», joten se päivä tuntui hänen saarella viettämistään pisimmällä.

Hän jupisi hiljaa: »Mikähän häntä viivyttää?»

XII luku

Kielten helähdys

I

Auringon laskiessa Mount palasi, ja hänen muassaan oli — yllätys. Se oli kuluneella nuoralla köytetty kotelo. Keikutellen, nykien ja vetäen sitä selkänsä takana nuorasta hän toi sen leirille ja huomautti: »Vähän taloustarpeita, neiti Verity» (lausuen sanat tavattoman hilpeästi).

Heti Margaret ajatteli: »Hän on yhä kovin äreissään.»

Niin hän olikin.

Eikä hän ollutkaan syyttä, sillä odotettuaan tuntikausia ja tiedusteltuaan hurjan kiihkeästi, hän oli saanut kovin onton, tyhjänpäiväisen, epätyydyttävän vastauksen, jonka herra Lloyd oli jättänyt sen kaupungin hotelliin. Sieltä hän oli ainakin löytänyt sen vanhan veijarin jäljet. Vastauksessa oli ollut kaksi lausetta: »Jatkakaa toistaiseksi! Lähetän tietoja.»

Mitäpä hän olisi senjälkeen voinut tehdä muuta kuin vedota kylän papin ja postinhoitajattaren, joka samalla oli kylän ainoa kauppias, sääliväisyyteen?

»Olette löytänyt jotakin. Olette todella löytänyt jotakin haaksirikkotavaraa», huudahti Margaret, siten vapauttaen Mountin punomasta lisävalheita. Palatessaan takaisin leiripaikalle hän oli kiukkuisena sommitellut tarun, että hän oli löytänyt kotelon, joka oli ollut ahtautuneena kallionrotkoon heidän oikealla puolellaan olevassa lahdekkeessa. Nyt hänen ei tarvinnut turvautua siihen.

»Katsotaanhan, mitä siellä on», pyysi Margaret, käyden kotelon kimppuun ja kiskoen sormineen tiukkaa, monimutkaista solmua…

Margaret ja Mount aukaisivat tiiviisti sullotut kääreet innokkaampina kuin olisivat entisaikaan olleet, vaikka tarkastettavina olisivat olleet Fortnumin ja Masonin koko varastot. Kotelossa oli monenlaista tavaraa, kuten iso laatikko Petit Beurre-keksejä, kymmenkunta omenaa, lasipurkki kielisäilykettä, kuivattua makkaraa, ranskalaisia tulitikkurasioita, savukkeita, pullo punakeltaista curaçoa-likööriä, suklaata, saippuakappale (jonka Margaret kiihkeästi sieppasi), iso veitsi ja lopuksi jotakin vanhassa nahkakotelossa.

»Herra Mount, mikä on tämä kummallinen vehje?»

»Sitä teidän sopii kysyä», vastasi Mount typerän näköisenä. Hän ei käsittänyt, miten hän oli saattanut olla sellainen tomppeli. Hän oli jaksanut torjua vanhan, hyväntahtoisen papin esitykset, kun tämä oli tarjonnut hänelle todella tarpeellisia esineitä, kuten saksia ja partaveistä. Tavattomasti ponnistaen tahtoaan hän oli hylännyt nämä elämäntarpeet, sillä hänenhän täytyi viimeiseen saakka näytellä tytölle asumattoman saaren kujetta ja käyttää avukseen kaikkia senmukaisia yksityiskohtia. Mutta sittenkään — sittenkään hän ei ollut jaksanut vastustaa, kun hänelle tarjottiin hyödytöntäkin turhempaa…

Mielessään moittien itseään hän lausui ääneen: »Minkätähden tämän kotelon sulloja, ken hän sitten lieneekin, on pannut siihen lisäpainoksi tämän mitättömän kapineen —»

»Mutta mikä se sitten on?»

»Niin, ajatelkaahan. Se on ukulele.»

»Oi, kuinka hauskaa! Osaatteko soittaa sillä, herra Mount?» »Kyllä jonkun verran. Mutta arvokkaan tilan täyttäminen hyödyttömällä soittokoneella jonkun käytännöllisen esineen asemesta —»

Hän näytti niin suunnattoman harmistuneelta, ettei Margaret edes ottanut puheeksikaan unohtuneita tulitikkuja ja kelloa.

Hän salli nuoren miehen itsensä löytää ne. Mount pisti ne paikoilleen hiiskumatta mitään. Mahdollisesti hän kuvitteli, ettei Margaret ollut niitä huomannutkaan.

II

Ensimmäisen kerran haaksirikon jälkeen oli heidän illallisenaan muutakin kuin kalaa, simpukoita, kasviksia ja putouksen vettä. Mikä odottamaton onni!… Nuori pari syödä mutusti keksejä, joiden väliin oli pantu kielileikkeleitä; he pureksivat makeita, meheviä omenia. Syvimmistä osterinkuoristaan he joivat kuumaa, elähyttävää, punakeltaista curaçoaa. Sen olisi pitänyt olla hilpeä ateria!

Se oli äänettömin, painostavin, minkä he olivat nauttineet ensimmäisen saarella syömänsä kala-aamiaisen jälkeen. Mountia kiukutti entistä pahemmin heidän tilansa, josta hän ei saanut keskustella. Hän vannoskeli mielessään, ettei hän päästyään kerran eroon Lloydista enää ikinä puhuttelisi moista vintiötä koko elämänsä aikana. Hän ei ikinä menisi häntä kohtaamaan. (Hänen Lloydia kohtaan tuntemansa, yltynyttä raivoa olivat itsesyytökset vain omiaan pahentamaan. Sillä hän, Mount, oli saanut puoliseksi sipulikastiketta, vasikanlihavatkulia, oikeata leipää ja oikeata kahvia, kun taas tämä lapsipoloinen ei ollut maistanutkaan ruokaa hänen lähdettyään)… Hän ei enää ikinä tapaisi Lloyd-vanhusta eikä ketään hänen seurapiiriinsä kuuluvaa henkilöä.

Sellaisia olivat Mountin mietteet juhla-aterian aikana.

Margaret taas —

Häntä vaivasi se omituinen turtumus, jota ihmiset nimittävät »ei minkään ajattelemiseksi».

Hyvin hajamielisenä Margaret kyyrötti hämärässä nuotion äärellä, äänettömänä äänettömän nuoren miehen vastapäätä. Taaskin häntä kalvoi sama kummallinen, epämukava tunne — nyt se ei ollut tuskaa, ei vihlovaa kipua! Tuskin se edes koski. Tuntui vain siltä kuin jokin olisi melkein tuntumattomasti näppäillyt jotakin hänen sydämensä kieltä — kehoittaen häntä, kutsuen häntä — mihin?

III

Hänen aikaisemmin kuvittelemallaan troopillisella saarella oli pimeys aina verhonnut maanpinnan yhtä nopeasti kuin näyttämön esirippu piilottaa auringon valaisemat ryhmät kolmannen näytöksen päätyttyä. Mutta niin ei täällä. Täällä oli aina ollut hämärä aika. Hämärä tuli nytkin.

Se oli tuoksuva, viileä, leppeä, ruusuinen sinipunerva. Iltataivaalla välkkyi Venus valkeana. Muut tähdet lähettivät sille tuikkivia tervehdyksiään. Pian kiipesi kuin laaja, pyöreä, punertavan kermanvärinen kehrä verkkaisesti näkyviin oikealla kädellä kohoavan kallion takaa. Joka hetki muuttui öinen väritys rikkaammaksi, värähteleväksi. Nuotio hohti punertavana, miehen ja tytön hahmojen taustana; sen valo heijastui oikullisesti heidän hampaistaan ja silmänvalkuaisistaan; se pani helmet kimaltelemaan Margaretin kaulalla, kultaiset kellonperät Mountin vyöllä. Kauempana oli kaikki kiedottu pimeyteen, salaperäiseen, äärettömään…

Jotkut ihmiset olisivat saattaneet sanoa: »Se näytti näyttämömaisemalta.»… Tuho periköön niin ontuvan vertauksen! Sillä tällaista näkyä koetetaan näyttämöllä alituisesti saada aikaan (mutta ei koskaan saada).

Kun puhutaan suu puhtaaksi, milloin ovat tasaiset palkit voineet harhauttavasti kuvata maaäidin aaltoilevaa rintaa?

Miten voitaisiin näyttämölle saada eloisaa, hymyilevää valoa, kasteenkosteata hämärää? Miten voisi merituulahdus puhaltaa näyttämöohjaajan pöydältä? Millaisilla näyttämövälineillä voitaisiin kuvata luonnon kohinaa ja rytmillistä huolintaa niille, jotka tuntevat luontoa? Kun taide on pannut parhaansa, antanut osuvimpansa, jää näyttämöstä aina samanlainen vaikutelma kuin valaistuista laatikoista, joissa lasten pahvinuket pannaan sätkyttelemään vetämällä niitä kömpelösti sovitetuilla langoilla.

Mutta täällä oli Omarin villi luonto — Omarin ja hänen kaikkien miljoonien veljiensä, jotka ovat koskaan tunteneet kaihoa —

»Ja sinä —»

IV

»Aiotteko laulaa?» tiedusti Margaret.

Sillä Mount oli ottanut kotelosta harmillisen soittokoneen, villien ja maailmallisesti viisaiden silmätikun.

»Haluan vain koettaa, onko tämä vietävän vehje vireessä», vastasi Mount — lyhyemmin kuin itse huomasikaan.

(Paljoa myöhemmin hän kysyi Margaretilta: »Mitä tarkoititte saneessanne, että olin 'petomainen’? Olin olevinani teille niin kovin kiltti.»)

Hän näppäili ukulelen kieliä. Niiden puolittain inhimillinen värinä levisi taivaalliselta tuoksuavaan ilmaan.

»Se tuntuu olevan kunnossa», virkkoi Mount, soitellen.

Margaret selvitti kurkkuaan. »Laulakaa! Laulattehan?»

»Niinpä niin. En ole oikeastaan perehtynyt tähän vehkeeseen… Juurihan sen löysin… Tahdotteko polttaa noita kaitselmuksen lahjoittamia savukkeita?»

Omaksi ja Mountin kummastukseksi Margaret ei tahtonut polttaa.

Tänä iltana hänestä tuntui kuin hän olisi taaskin ollut »pelkkiä hermoja», mutta polttamisen hän ei uskonut nyt rauhoittavan niitä. Hill-kadun varrella hän oli ollut pinttynyt ja kiihkeä tuoksusavukkeiden polttaja — mihin hän oli tottunut huoneensa ummehtuneessa ilmassa. Täällä se tapa oli jäänyt pois, samoin kuin monet muutkin tottumukset — venyttelevä puhetapa, cocktailin himo, suupielien laskeminen alaspäin, vaistomainen huulipuikon käyttö, kaikki sellainen, mikä ei ollut synnynnäistä terveessä tytössä. Miehen poltellessa tupakkaa ja soitellessa hän istui matalalla kivellään ja lisäili nuotioon oksankappaleita.

Eikö Mount aikonut puhua hänelle koko iltana?

Vihdoin kuului kielien pehmeän helkynnän seasta miehen ääni: »Ettekö te osaa laulaa jotakin, neiti Verity?»

Margaret pudisti lyhyttukkaista päätään. »Mutta mielelläni kuuntelen —»

Huvilassa oli Jack Verity usein laulanut, ja hänen pieni tyttärensä (joka polvenkorkuisena oli seurannut häntä pukeutumishuoneen parranajopeilin luota höyläpenkin luokse tai aittaan) oli kuunnellut heltyneenä tai ihastuneena.

»— Isäni lauloi niin kauniisti. Ne olivat kaikki vanhanaikaisia lauluja, joita en usko kenenkään kuulleen paitsi äitiäni ja minua! Mielilauluni oli — niin, tietysti pois muodista… 'Vanha kentyckilainen koti' —»

»Mutta kyllähän minä sen osaan.»

Hän näppäili kieliä hiljaa. Hänellä oli herkkätuntoiset sormet, jotka osasivat houkutella kala-paran otteeseensa ja puristua naisenkäden hermoihin niin, ettei nainen ikinä unohtanut niiden kosketusta! Niillä sormillaan hän houkutteli alkusoiton sielun kuuluville. Sitten hän alkoi laulaa miellyttävän, himmeän soiton säestämänä. Hänen äänensä oli sametinpehmeä baryton, kouluttamaton, erehtymätön; se tapasi täsmälleen jokaisen nuotin, osui jokaisen sellaisen kuulijan heltyneisiin hermoihin, jolla on kuuleva korva.

»Nyt nuoret ne palkeilla leikkiä lyö, ilo hilpeä ilmoille raikuu. Kova aika saapuu, ja edessä on työ, ja kaihoten laulumme kaikuu.»

Hänen obligatonaan olivat pienet laineet, joiden ääni oli kuin silkin kahinaa, nuotiotulen hiljainen lepatus…

Ei millään sanoilla voi kuvata äänen kauneutta; sitä on mahdoton selostaa. Se välähtää ohitse nopeasti kuin valo, jota ei millään valokuvvauskoneella, ei millään väreillä voida jäljentää. Se on samanlainen kuin hetken kauneus, jolle emme lakkaa huutamasta: »Oi, viivy! Olet niin ihana.» Eikä siihen huutoon saada muuta vastausta kuin ihanuuden katoaminen.

Hyvin hiljaa nuori Mount lauloi:

»Älä itke, neitonen, anna murheen mennä, kaikuessa hontelon aatoksissa lennä kotirattoon rauhaisaan Kentuckyssä asumaan.»

Äänien ja soittimenkielien tenhovoima saaren yössä!… Yhä kuului laineiden kohinaa, liekkien lepatusta, nukkuvan maan kohdalla henkivän tuulen huokailua.

V

Mountin reipas puheääni särki lumouksen. »Vuosia sitten kuulin tämän vanhan sävelen ja ehdottomasti oikein. (Esitin sen kai kokonaan väärin.) Se on varmasti yhtä hyvä kuin nykyiset, uudet ja 'hienot’, eikö teistäkin?»

Margaret (joka näkyi tummana hahmona nuotion hehkua vasten, vain helmissä vaaleanpunerva välke) ei voinut vastata heti.

Mount oli näppäillyt soittimen kieliä aavistamatta, mikä muu kieli oli värähdellyt.

XIII luku

Yöllistä vapautta

I

Ennen kuin Margaret toivotti hyvää yötä, virkkoi hän nuorelle Mountille: »Te otitte ensimmäisen tutkimusvuoron! Huomenna tahdon minä lähteä vaellukselle.»

»Vaellukselle — minkä tähden?»

»Olen kyllästynyt pysyttelemään yhdessä ainoassa pienessä, ahtaassa paikassa.» Margaretia vaivasi tunne, ettei hän nyt voinut puhua tälle miehelle avoimesti ja vapaasti, kuten hän olisi voinut tehdä edellisenä iltana. Ihan ilman aihetta oli heidän suhteissaan tapahtunut jokin muutos… »Kaipaan pois täältä, herra Mount. Sallikaa minun liikkua vähän, teettehän niin?»

(Heti häntä harmitti, että oli käyttänyt sanaa »sallikaa».)

Mount puhui hänelle kohteliaan vieraan tapaan.

»Neiti Verity, ette ole vielä varsin kauan harjoitellut tätä ponnistuksia kysyvää elämää varten.»

»En haluakaan ponnistella. Tunnen oikein hyvin jaksavan! kävellä vähän — puolitoista penikulmaa —»

»Ei vielä. Te väsyisitte perinpohjaisesti hoivailtavakseni—»

»Lupaan, etten väsy.»

»Sellaista ei voida luvata», huomautti nuori Mount, pistäen ukulelen koteloonsa. Hänen itsehillintänsä salasi eräänlaista pelkoa…

Sillä tämän kiusallisen jutun hoitaminen alkoi käydä täpäräksi. Jollei hän sitoisi tuota kotelon kiinnitysnuoraa tytön nilkkoihin, niin miten hän saisi Margaretin pysymään määrätyllä alueella? Hän oli nyt ilmeisesti päättänyt lähteä tarkastelemaan seutua. Entä jos hän sen tekisi?

Se olisi pulman yksi ratkaisutapa. Mahdollisesti paras.

Entäpä jos tyttö lähtisi, pujahtaisi hänen luotaan puolentoista penikulman taipaleelleen? Jollei hän kiertäisi ympyrässä, joutuisi hän puolitoista penikulmaa samottuaan tielle ja vieläpä mainion hyvin tehdylle tielle. Se veisi hänet johonkin noista kivisistä kylistä, jotka muistuttivat Grimmin kotisatuja, jollekin noista kirkoista, jotka olivat niin korkealla, että näyttivät olevan taivaanmatkan puolivälissä. Hän tapaisi ihmisiä, muuleilla ratsastavia talonpoikia, vuohipaimenia…

Se särkisi kaikki.

Äkkiä Mountin mieleen välähti, että olisi sääli, jos Margaret yhdennellätöista hetkellä saisi kaikki selville. Hän teki omituisen päätöksen… Niin kiukuissaan kuin hän olikin Lloyd-vanhukselle, tukisi hän häntä loppuun saakka. Hän ei päästäisi tyttöä näkyvistään. Hän keksisi verukkeita… Sellainen oli hänen suunnitelmansa.

»No niin, neiti Verity, nähdäänpähän, missä kunnossa olette huomenaamulla. Hyvää yötä!»

II

Margaret virui luolassaan myöhään yöhön saakka valveilla, silmät levällään.

Ylen määrin kiihtyneenä ja huolestuneena hän heittelehti kyljeltä toiselle ison päällystakin alla. Hän kyseli itseltään: »Mikä häntä vaivaa? Jokin hänen on. Jokin, mitä ei ollut eilen.»

Sitten hän ajatteli: »Minkä tähden olin niin surkean onneton tänä iltana? Miksi olin vähällä purskahtaa itkuun hänen laulaessaan? Minua kalvaa koti-ikävä. Olen täällä… kaukana kaikista, joista pidän…»

Äkkiä hänelle selvisi: »Yhdestä seikasta olen varma. Hän salaa minulta jotakin. Hän on salannut minulta jotakin koko ajan täällä ollessamme.»

Sitten vaisto (kuten vaisto silloin tällöin tekee) osui naulankantaan: »Tässä saaressa on jotakin kummallista, ja hän tietää, mitä se on. Entäpä jos emme olekaan haaksirikkoisia. Entäpä jos minua onkin pidätetty täällä jossakin määrätyssä tarkoituksessa?»

Kuten tavallisesti sai vaiston neronleimahdus nytkin huonon vastaanoton sitä kuuntelevalta järjeltä. Melkein heti Margaret päätteli: »Se on järjetöntä! Mistä sellainen mielipuolinen ajatus lienee lehahtanut päähäni?»

Taaskin hän pohti: »Mutta herra Mount koettaa aina minua estää epäilemästä — mitä? Tietääköhän hän varmasti, että kaikki muut hukkuivat? Näkikö hän heidän uppoavan? Saattaakohan se olla sitä?»

Sitten hän aprikoi: »Jokohan hän nukkuu? Kerran hän kertoi ehtineensä vain kahdesti kääntyä ja sijoittua kasvot merelle päin, ennenkuin vaipui uneen eikä tiennyt enää mistään.»

Vielä hän ajatteli: »Hyvä! Täysi kuu! On tuntikausia valoisaa kuin päivällä… Kun uskon sen miehen olevan sikeässä unessa, nousen vuoteesta… En odota huomisaamua lähteäkseni puolentoista penikulman kävelylle. Menen tänä yönä… Jaksan kyllä taivaltaa. Jollen saakaan saaresta mitään selville, väsyn ainakin niin, että palattuani nukun kuin tukki —»

Se oli hänen suunnitelmansa.

III

Pian oli kuu, joka hämärässä oli näyttänyt kultaiselta kilveltä, samannäköinen kuin hopeakolikko korkealla kallioiden yläpuolella.

»Nyt», tuumi Margaret.

Työnnettyään vaipan syrjään hän nousi pystyyn ja veti kumisaappaat jalkaansa. Sitten hän muisti, että hänen oli tunkeuduttava pensaikon lävitse, ja riisui saappaat jälleen pois pannakseen ensin jalkaansa paksut golfsukat. Myöskin hän otti käteensä karsitun oksan, jonka piti olla hänen alppisauvanaan. Niin varustautuneena hän lähti kiipeämään, noudattaen puron vartta. Aluksi hän kapusi hitaasti, varovasti, hiljaa (ettei herättäisi toisessa luolassa nukkuvaa miestä), mutta sitten hän joudutti vauhtiaan. Jokaisen askeleen jälkeen lisääntyi seikkailun tuottama nautinto, ja siihen punoutui öisen vapauden tunnetta.

IV

Öinen vapaus… kummallisia sanoja, joita on käytetty määrätystä sieluntilasta. Jotkut ihmiset uskovat varmasti sielun unessa voivan irtautua maahan sidotusta ruumiista. Ihan tosissaan nämä ihmiset luulevat voivansa erottaa sellaiset yöt, joina heidän sielunsa on siten liikkeellä, niistä öistä, joina heidän sielunsa (lihan vankina) ei jaksa vapautua, joina heidän sielunsa ei »ole poistunut». Ne yöt ovat väsyttäviä. Olkoonpa uni ollut vaikka kuinka sikeätä, se ei ole virkistänyt.

Uni on yhäti tutkimaton alue. Tiede tunnustaa, että öinen tilamme on elämämme suurimpia ongelmia…

Ehkä Margaretia hänen entisen elämänsä aikana, jolloin hän tanssi aamusarastukseen saakka ja nukkui päivänvalossa, vaivasi yöllisen vapauden puute. Saarella oli sikeä nukkuminen edistänyt hänen parantumistaan…

Mutta tänä iltana oli Margaretin sisäinen minä hänen valvoessaankin täydellisesti »vapautunut» ikäänkuin hän olisi nukkunut — niin, silloinkin kun hän liikkui oudon hopeiselle hohtavassa maailmassa, jollaisia hopeiset unelmamaisemat ovat.

Rajattomana ja värittömänä seutu kohosi, leviten hänen ympärilleen. Kuun vuorilta näyttävät kalliot reunustivat toistensa takana olevia kumpujonoja, jotka olivat kuin norsunluuta hopeisella pohjalla.

Läheiset kivet näyttävät norsunluulta, niiden välissä kasvavat sekavat pensaat hopeakudokselta. Hänen oma kätensä oli kuin marmorista veistetty… Ruskeasta hameesta ja sinisestä villapaidasta oli väri kadonnut, ja kaikessa oli kuutamon sinertävän kalpea leima, joka olisi ollut kammottava, jollei se olisi ollut niin kaunis. Oi, hopeavivahteiden sinfoniaa! Hennoista koivunrungoista välkkyvä, haavanlehtien alapinnoista värähtelevä hohde levisi ikäänkuin timanttien tähdittämänä hämähäkin kudoksille — kyyhkysenhöyhenten, kissankäpälien, terälehtien tuppien harmaata väriä oli luomassa vivahduksia avaraan, outoon maisemaan… Harmaata, joka välähteli kuin kalansuomukset, harmaata, pehmeätä kuin ohdakkeessa, samanlaista kuin naisen vaaleneva tukka, kesäkuun taivaan harmaata, helmiäisen hohtavaa harmaata, kirkkaiden lapsensilmien harmaata, järvenpinnan väreiden harmaata — kaikkia niitä vivahduksia näkyi, vaihtuen, sekaantuen toisiinsa, värittömässä, mutta kuitenkin värikylläisessä maisemassa, jota yöllistä vapautta nauttiva Margaret katseli astellessaan eteenpäin.

V

Pian lakkasi maaperä kohoamasta, eivätkä hänen pehmeäpohjaiset jalkineensa lainkaan kapsahdelleet sametinpehmoisella ylätasangolla. Oksat hipoilivat hänen hamettaan. Se kahina ja hänen oma hiljainen hengityksensä olivat ainoat kuuluvat äänet. Hän oli huomannut mukavammaksi luopua kantamasta kilisevää helyketjua, ja nyt se oli tallessa hänen kallionsa syvennyksessä. Hänellä oli muassaan vain helmet, jotka kuutamossa välkkyivät hänen kaulallaan.

Hän asteli tietään, unohtaen kaiken muun paitsi yksinäisyyden riemua… Kuten pienet tähdet häipyvät valtavaan valoon, samoin hukkuivat kaikki Margaretin omat ajatukset… Ei ollut ainoatakaan kuvaa sekoittamassa viehättävää, tenhoista näkyä. Hänen sydämensä kieli, jonka heräävä tunne oli näpäyttänyt liikkeeseen, oli tauonnut värähtelemästä. Hän ei ajatellut sitä miestä, jonka käsi oli kieltä koskettanut. Enää ei hänen korvissaan kuulunut Mountin silkinpehmeän, sydäntähellyttävän barytonin kaiku. Hän, jonka rinnassa joitakuita tunteja sitten oli intohimo alkanut kuohua, ei tällä hetkellä edes huokaissut… Hän ei tuntenut, kuinka hän nautti yksinäisyydestään. Äänettömänä hän asteli tahdikkaasti eteenpäin. Häntä ei häirinnyt ainoakaan nimi, ei ainoakaan kuva. Hän oli niin kaukana maasta, niin kaukana ruumiin tasosta, sen riemuista, sen tuskista! Hän oli saanut takaisin sekä ruumiin että sielun terveyden, mutta ei ollut tietoinen kummastakaan.

Hän liikkui henkenä henkimaailmassa, kuun viehättävässä, jäisessä, persoonattomassa välkkeessä.

VI

Kirkas hohde himmeni. Hopeista järveä muistuttavan maiseman yli näytti kiitävän tummia väreitä, öinen taivas alkoi vetäytyä pilveen…

Margaret ei huomannut sitä, ennenkuin hänen tietoisuuteensa oli tunkeutunut silmäänpistävämpi seikka. Hän oli nähnyt aaveen.

Se oli kadonnut, ennenkuin hän ehti »tointua».

Mutta… Varmastihan hän oli sen nähnyt? Se oli liikkunut täydessä kuutamossa — tanakka miehen hahmo, ja tuuhea tukka oli loistanut hyvin kirkkaasti monivivahteisessa hopeahohteessa. Niin, se oli ollut vain kivenheiton päässä hänestä, kylpien yliluonnollisen kirkkaassa valossa! Ja silloin oli kuu äkkiä peittynyt pilveen. Kun se jälleen alkoi paistaa, oli hahmo kadonnut. Margaret oli nähnyt sen selvästi niin kauan, että olisi ennättänyt laskea kuuteen — ajatelkaa — yhtä selvästi kuin te näette sormenne tämän kirjan sivulla. Sitten vilahdus, ja se oli poissa!…

»Haamu?» äänsi Margaret epävarmasti. Vieläkin tuntui siltä kuin hänen oma henkensä olisi vasta juuri äsken palannut.

»Tietysti! Arvaan, kenen haamu se oli…»

Hän ei ollut säikähtänyt. Aina hän oli kuvitellut, että jos jonkun tutun ja rakkaan (esimerkiksi hänen nuorekkaan isänsä) henki näyttäytyisi hänelle, hän kyllä säpsähtäisi, mutta ei pelkäisi. Kun hän nyt ollessaan yksin tässä lumotussa maisemassa oli nähnyt, kuten hän itse luuli, aaveen, ei hänessä ollut rahtuakaan sellaisesta kauhusta, joka olisi nostanut jokaisen aaveita pelkäävän ihmisen sydämen kurkkuun…

Margaretia ei vaivannut se pelko.

VII

Sillä samoinkuin kaikkein kaunis ei ole yhtäläinen ja se, mikä tuottaa toiselle riemuista nautintoa, ikävystyttää toista, samoin on meillä kullakin omat hirmumme.

Jotkut pelkäävät pimeässä. Toisissa taas pienet, suljetut paikat herättävät kauhua ikäänkuin he olisivat elävänä haudatut. Käärmeiden pelko, joka muutamissa on niin elävä, on hyvin tunnettu Edenin taruna. Monet miehet, jotka pelkäävät naisten hiirikammoa, säikkyvät itse pelkkiä yöperhosia. Margaretia oli aina peloittanut se, mikä nytkin oli tulossa. Silläkin hetkellä, jolloin hopeisesta loitsumaailmasta palasi tosielämään ja ajatteli: »No, niin, minua väsyttää», kääntyen samaa tietä takaisin, lähestyi se häntä…

VIII

Se lähestyi lounaasta, peitti kuun ja vähitellen täytti raikkaan, merituoksuisen yöilman kaivosonkaloita muistuttavalla raskaalla tunnulla.

»Kuinka painostavaksi ja helteiseksi ilma muuttuu», mietti Margaret, »melkein kuin…»

Vaistomaisesti hän joudutti askeliaan.

Sitten hän tunsi koko jännittyneessä olemuksessaan, mitä oli tulossa.

Se valtasi hänet äkkiä samoin kuin maanjäristyksen aavistus, joka (monien kilometrien päässä) aiheuttaa Uuden Seelannin naisille äkillisiä pyörtymyskohtauksia. Hän pudotti alppisauvansa maahan.

»Se se on!» varoitti häntä jokainen värisevä hermo.

Tunnettuaan sen hän myöskin näki sen. Ensimmäinen koukerteleva salama välähti pilvissä.

Ja sitten hän sen kuuli, äänen, joka hyydytti hänen vertaan, pani hänen jäsenensä vapisemaan, hänen suunsa meni ammolleen ja silmät laajentuivat kauhusta, leikattu tukka nousi pystyyn. Hänen takanaan kiiri raivostuneen pedon karjuntaa muistuttava, kaukainen, epäselvä jyminä.

Hänen ainoa hirmunsa…

Ukkosilma…

XIV luku

Kaksi kauhua

I

Sen hetken jälkeen hän ei enää selvästi tajunnut mitään, ei aikaa, ei etäisyyksiä, ei juoksemansa matkan pituutta; hän ei tiennyt, kompastuiko hän kahdesti vai kolmasti, kellahtaen pitkin pituuttaan pensaikkoon, joka repi hänen ihonsa naarmuille…

Hänen takaansa kuuluva uhkaava kumina antoi hänelle siivet.

Voi, kuinka kauhuissaan hän oli! … Ei koskaan ole ajokoirien ahdistama jänis, läheisimpään loukkoon vinhasti syöksyvä kaniini, julman kissan väijymä haavoittunut lintu ollut paetessaan pahemmin hädissään kuin tämä nuori tyttö, jonka rajuilma oli yllättänyt kallioiden laella yöllä.

Pelko raastoi hänen olemuksensa jokaista kuitua, sillä niiden kuitujen kehittyessä oli myöskin pelko muodostunut.

On vanhojen vaimojen juttuna, että sellainen, mikä on pahasti säikäyttänyt äitiä, painaa jälkensä sellaisen lapsen itämässä olevaan luonteeseen, jota äiti ei vielä ole nähnyt. Se saattaa tietysti olla turhaa lorua. Mutta muutamia kuukausia ennen Margaretin syntymistä oli ukkonen yllättänyt ystäväni Violet Verityn; hän oli kiiruhtanut heidän asuntonsa puutarhaportille, ja hänen nuori puolisonsa oli rientänyt häntä vastaan; hän oli nähnyt salaman välähtävän luokseen juoksevan miehensä lähellä, kuullut ukkosen tärähdyksen, jota heti seurasi toinen rysäys, kun pirstoiksi murtunut tammi oli sortunut maahan ihan lähellä hänen armastaan, joka juoksi sulkemaan hänet syliinsä…

Mahdollisesti ei tämä tapaus ole missään yhteydessä sen ainoan seikan kanssa, joka kykeni viemään itsehillinnän Violetin rohkealta lapselta. Mutta ukkosen kaukainen jymy pani pikku tytön aina syöksymään turvaan äitinsä helmaan, läähättäen: »Meneekö se pian ohitse? Pidä minusta kiinni, äiti! Pidä tiukasti, kunnes se on ohitse!»

Mutta mihin hän voi nyt paeta suojaan?

Sokeasti hän noudatti puron juoksua; vaisto lienee häntä ohjannut siihen kallion notkelmaan, josta hänen oli helpoin laskeutua omalle poukamalleen.

Yhä uhkaavampana nousi myrsky hänen takaansa lounaasta möyryten kuin turpa maassa hyökkäävä härkä.

Voin mielessäni nähdä pensaiden ja kivilohkareiden täyttämän, sinisen, manalamaisen kalliorinteen ja öiset pilvet, jotka näyttivät purppuraisilta, synkiltä lohkareilta… ja näen pelolta siivet saaneen hennon tytön kiitävän rinnettä alaspäin samalla tavoin kuin tuulen ajama lehti hipoo maata, pysähtyy sekunniksi, hypähtää ja lentää edelleen. Se ainoa ajatus mielessään, että hänen oli päästävä piiloutumaan luolaansa, hän riensi umpimähkään vierulla ja painautui sitten hiekalle kuten kananpoika, jonka kohdalla tummasiipinen haukka leijailee, ja kiersi päänsä ympärille vaipan, jotta hänen ei tarvitsisi kuulla. Hänen takanaan kiiti myrsky yhä vinhemmin, entistä uhkaavampana lähestyen merelle luoteista kohti. Purppuraisen mustat ukkospilvet olivat painostavan, rusentavan, uskomattoman alhaalla. Ne riippuivat hänen kohdallaan kuin verhot, pullistuivat alaspäin kuin veden painama teltan katto, tukahduttavina, peloittavina ne kasaantuivat synkiksi, vyöryviksi röykkiöiksi ja tuntuivat yhä raskaampina painuvan hänen päälleen. Läähättäen ja nyyhkyttäen hän oli ehtinyt vierun puoliväliin, kun hänen poskeensa osui jokin kuulantapainen. Se oli ukkossateen ensimmäinen pisara. Pian napsahti toinen raskaasti hänen kumaraisen päänsä takaraivoon. Sitten välähti fosforinvihertävä salama rinteen ylitse mereen, niin että hän näki jalkansa ja kaikkien kasvien oksat ja lehdet. Tämä silmänräpäyskuva tuntui syöpyneen hänen silmiinsä useiksi sekunneiksi sen jälkeen, kun se oli kadonnut helteiseen indigovivahteiseen pimeyteen… Ja sitten räjähti ensimmäinen, läheinen ukkosenjyrähdys ihan hänen kohdallaan, kuten hänestä tuntui; se ryski, kiiri, ryski, kiiri… Sen melskeen jälkeisenä väliaikana erotti Margaret, nyt pelosta mielettömänä, loppuosan omasta parkaisustaan.

Sitten hän kuuli Mountin vastausluikkauksen.

II

Huumautuneena, mielettömänä, vapisevana hän ei tuntenut Mountin ääntä tämän huutaessa hänelle rohkaisevasti pimeästä:

»Tännepäin —!»

Taaskin kalsiuminvihreä välähdys taivaalla! Vilahdukselta se näytti hänelle meren, hietikon, kallion ja pienipäisen, leveäharteisen, hoikan olennon, joka tummana kuvastui sinertäviä, kuparinhohtoisia pilviä vasten.

Heti kävi sitten taaskin kaikki pimeäksi. Mutta pimeässäkin se hahmo hyppi hetkisen painuneena hänen näköhermoihinsa…

Margaret ei tuntenut häntä vielä sittenkään. Vielä sittenkin hahmo oli hänestä vain aineellistunut apu, vain häntä auttamaan rientävä ihmisolento.

»Tänne!» nyyhkytti hän kimeästi. »Olen täällä —»

Hänen äänensä hukkui ukkosen jyrisevään pauhuun; mutta sittenkin hän taaskin erotti melkein viereltään saman rohkaisevan luikkauksen. Taivaallisen jymyn vaimentuessa hän kuuli: »Halloo —»

»Halloo! Olen täällä!» kirkui hän. »Täällä — »

»Kaikki hyvin. Olen lähellä. Näen teidät.»

Hänen hartioittensa ympäri kiertyi käsi, ja toinen tarttui hänen käsivarteensa.

Sitten hän tunsi tulijan Mountiksi. Huohottaen hän kääntyi auttajansa puoleen, hapuili ja kaatui häntä vasten.

Kuuma, synkkä, saartava pimeys piilotti hänet. Vain tunnustelemalla Margaret löysi kallionvankan turvan, jota vastaan hän heittäytyi. Lapsi-rukka, kuinka lujasti hän takertuikaan sammalenkarkean villapaidan verhoamiin, voimakkaihin olkapäihin ja käsivarsiin! Kuten hukkuva lintunen tarrautuu oksaan, kuten tuulen kiidättämä ruoho painautuu turvaista aitaa vasten, samoin Margaret takertui tuskaisena käsivarsiin, jotka nyt olivat kiertyneet hänen ympärilleen. Hän oli painanut kasvonsa Mountin rintaa vasten, mutta sittenkin salamien välähdykset tunkeutuivat hänen näköhermoihinsa. Myöskin mies taivutti aina silloin päätään, kallistaen silmänsä tytön hiuksiin. Heidän ympärillään raivosi taaskin turmiokas pauhu, räiskyen, repien taivasta. Se järkytti lujimpiakin hermoja! Margaretista, joka oli kärsinyt siitä jo ennen syntymäänsä, se oli rusentavaa. Mutta läheltä korvaansa hän (vapisevana kuin pudistettu elohopea) kuuli Mountin syväsointuisen äänen:

»Hieman myrskyä. Se on pian ohitse. Älkää pelätkö! Se se on vain —» Seuraava jyrinä tuntui loputtomalta… Sillä kukapa voi sellaisessa myrskyssä erottaa välähtävän salaman, joka paljastaa pienimmätkin kivenmukulat, sen huikaistuneeseen silmään jättämästä kirvelevästä kuvasta? Kuka voi erottaa itse ukkosen kumean, mahtavan jymyn voimakkaasta kaiusta, joka jyrinän tauottua kajahtelee kuulijan korvissa?

Viimeisen ryskeen jälkeen alkoi kuulua napsahtelevia ääniä.
Sadepisaroita tipahteli läheisille kiville kuin litistyviä kuulia.
Margaretin ranteelle osui pisara rajusti, naksahtaen kimeämmin. Toinen
putosi Mountin kengälle, antaen toisenlaisen äänen.

Mount virkkoi reippaasti: »Sade alkaa piiskata meitä pian! Kuulkaahan, meidän on paras laittautua hyvissä ajoin suojaan. Tänne! Oikealle!… Siellä on sellainen —» Naps! Iso sadepisara osui suoraan hänen huulilleen hänen puhuessaan.

»Tuolla on jonkunlainen suojapaikka kallionkielekkeen alla. Näemme sen seuraavan salaman valossa. Kannan teidät sinne, jollette —»

Samassa välähti salama, ja hän sieppasi Margaretin syliinsä.

III

Samoin kuin vaunuihin autettava pikku lapsi salli Margaret Mountin nostaa itseään. Avuttomana, melkein mielettömänä pelosta lapsi-raukka tunsi, että häntä kannettiin muutamia askelia rinnettä alaspäin ja sitten hänet työnnettiin johonkin onkaloon. Se tuntui melkein samanlaiselta kuin huvipurren kojuvuode. Hänet laskettiin hellävaroen maahan, kuten lapsi laskee nukkensa puolittain istuvaan asentoon.

»Olkaa varovainen! Kallio on ihan päänne yläpuolella», lausui Mountin ääni.

Kalliota tuntui olevan sekä hänen takanaan että hänen yläpuolellaan; permanto oli hiekkaa — tai tomua. Vasta paljoa myöhemmin Margaret oivalsi, mikä paikka se oli. Se oli holvintapainen, jonka muodosti kaksi ulkonevaa kallionkielekettä reunustavaa kivilohkaretta — tilava, luonnon valmistama katos, jonka takaseinänä oli kallio. Sen edustalla vietti rinne epäsäännöllisesti alaspäin. Vesipisaroita tipahteli nyt tiheämmin sen ulkopuolella, mutta Margaret oli hyvässä suojassa.

Mutta — aiottiinko nuo lämpöiset lohdullisen turvaiset ihmiskädet irroittaa hänestä? Seuraavan salaman valossa hän oli näkevinään Mountin vetäytyvän kauemmaksi, ja melkein samanaikaisesti alkoi heidän suojapaikkansa kohdalla uudelleen huumaava ryske… kuului jyrähdys toisensa jälkeen, ja tuntui siltä kuin niiden täytyisi särkeä koko kallio pirstaleiksi, sortaa jokainen lohkare sijoiltaan, hajoittaen ne kuten lapsen leikkirakennuksen. Aikoiko Mount jättää hänet yksin nyt? Hän tarrautui kiinni mieheen niin lujasti, että karkea villapaita painui alaspäin ja sen kaulus oli ikäänkuin kuristava nauha Mountin kaulan ympärillä.

Mount pikemminkin tunsi huulien liikkeistä kuin erotti sanat, jotka tyttö koetti lausua.

»Ettehän lähde luotani — ettehän —»

»En tietysti, en lähde, lapsi! Tulen istumaan viereenne tänne katoksen alle, jos saan… (Taitaa tulla kamala ryöppy)… En poistu luotanne.» Samassa kajahti uusi pamahdus kirkkaan välähdyksen jälkeen.

Lempeästi Mount irroitti Margaretin kädet kiskomasta hänen villapaitansa kaulusta. Pauhun kovetessa tyttö takertui häneen uudelleen, painoi kasvonsa hänen kaulaansa vasten ja kiristi hänen vyötäistään tiukemmin kuin vyö oli niitä konsanaan puristanut. Juuri silloin (arvelee hän) räsähti jotakin hänen vyössään, mutta vasta useita tunteja myöhemmin hän huomasi vyötaskussa olleeseen kelloonsa kiinnitetyn pienoiskuvan lasin särkyneen säröille. Vasta myöhemmin hän sen huomasi. Sillä nyt hänen oli hoivattava sylissään olevaa hurjistunutta lasta, jottei hän tulisi hulluksi pelosta.

»Ei se ole vaarallista, ei ensinkään. Se ei voi osua teihin… Painakaa päänne piiloon! Niin. Älkää kuunnelko! Se ei voi osua meihin, kun olemme täällä. Tämä on mainio onkalo. Olipa onni, että olimme lähellä sitä —»

Hän siirtyi syvemmälle kallioloukkoon, joten tytön käsivarsien jännitys helpottui. Sitten hän istui kumartuneena Margaretin puoleen, oikea käsivarsi kierrettynä hänen hartioittensa ympärille vasemman käden lujasti puristaessa hänen olkavarttaan. Jalkansa hän oli ojentanut suoriksi, niin että ne parhaiksi olivat kielekkeen suojassa ja muodostivat heidän sopukkansa kynnyksen. »Sitä ei voi jatkua ikuisesti. Kaikkihan loppuu kerran. Kas niin, nyt alkaa sataa oikein todenteolla. Hitto soikoon —»

IV

Vettä tuli kuin saavista kaataen. Sihisten kiitivät kuurot lahden pinnalla ja paiskautuivat litisten kallioihin ja kiviin. Kohisten putosivat pisarat pensaikkoon, ja kun sade osui heidän suojapaikkansa lähellä kasvaviin, isoihin, punertavalehtisiin kasveihin — ne olivat ehkä kaktuksia — kuului kuin rummunpärrytystä… Kaikki ne äänet yhtyivät meluiseksi, äkäiseksi sateen sinfoniaksi. Seuraavan salaman valossa näytti siltä kuin olisi luolan suulla ollut paksu, hopeisista helminauhoista kudottu verho. Poukama näytti todella muuttuneen valkean usvan täyttämäksi, tasapohjaiseksi amfiteatteriksi, jossa tyyntä vedenpintaa pieksävät pisarat räiskivät lukemattomina miljoonina pienen pieninä suihkuna. Ja pian sekaantui näiden sadeäänien kuoroon paisuneen puron kohina.

Koska en ollut siellä, on minun sommiteltava näystä oma mielikuvani, joka saattaa olla oikea, mutta voi olla olemattakin. Minun on koottava sen yön näkemykset, äänet ja tunnelmat yhdeksi kokonaisuudeksi… Se, mitä olen näkevinäni … no niin, se ei ole paljoa. Välähdyksien väliajoilla lienee näkynyt vain sysimustan purppuraisia ainejoukkoja — paikallaan olevia, indigolle vivahtavia möhkäleitä (kallioita), hitaasti, raskaasti vyöryviä, riippuvia, viinirypäleenpurppuraisia röykkiöitä (ukkospilviä). Vain silloin tällöin paljasti taivaalla välähtävä sinertävä, smaragdinvärinen salama usvaisen meren ja rosoiset niemet, valaisten myöskin hyvin selvästi sen kalliononkalon kaikki pimennot ja sopukat, jossa he olivat, muistuttaen komeroon sijoitettua, elävää veistosryhmää, säikähtynyt, vapiseva tyttö ja häntä käsivarsillaan turvaava nuori mies (mitäpä hän tiesi tai välitti siitä, oliko mies nuori vai vanha, vai oliko hän ehkä nainen — hänen äitinsä, minä tai kuka tahansa).

Entä äänet?… Tykkien jyskeen tapainen myrskyn pauhu — »yhteen läjään samalla kertaa tyhjennettyjen tuhansien hiilivaunujen ryminä» olisi jokapäiväisempi vertaus — puron ja putouksen paisuva kohina, ukkossateen jatkuva, moniääninen räiske. Silloin tällöin tuntui ukkonen vaimenevan… Silloin aina Mountin vyötäisiä kiristävä ote hölleni hiukan. Mutta myrskyn sinfonia alkoi uudelleen, ja taaskin puristus tiukkeni. Pienet kasvot painautuivat epätoivoisemmin hänen olkaansa, kaulaansa, hänen likintä jäsentänsä vasten… Hän tunsi tytön sydämen taaskin sykkivän rajummin hänen rintaansa vasten. Ja sitä kesti tunnin, toista tuntia…

V

Vihdoin hän taaskin tunsi tytön huulien liikkuvan korvaansa vasten ja kuuli aran soperruksen:

»Olen hirveän pahoillani… hirveän häpeissäni. Mutta en — en mahda sille mitään.»

»Niin, Margaret, tiedän, ettette mahda!» keskeytti Mount lohduttavasti, samalla rohkaisevasti tiukentaen tytön tutisevaa käsivartta puristavien sormiensa otetta. »Tiedän, ettette mahda, mutta mitäpä siitä? Monet ihmiset ovat samanlaisia hyvin monet! He ovat aina silmittömästi kauhuissaan ukkosilmalla. Ei vain —»

»Ajatelkaahan!» jupisi tyttö väristen. »Vähää ennen kuin te tulitte… luulin kuolevani… En olisi ollut siitä kovin pahoillani, koska silloin en olisi kuullut… Voi!» Hänen hento ruumiinsa vapisi päästä jalkoihin saakka, niin että Mountkin tutisi. »Nyt se alkaa taaskin. Luulin sen olevan ohitse… Älkää jättäkö minua yksin… Olen pahoillani, mutta ettehän jätä?»

»En jätä, kunniasanallani… Kunpa minulla olisi tilkka konjakkia teille!»

»Se ei auttaisi vähääkään. Kunhan vain… lupaatte pitää minusta lujasti kiinni, kunnes se on ohi.»

»Hyvä, hyvä, rakas! (En voi pitää teitä tiukemmin kuin te pidätte minua.) Tuo hornamainen melu se vain… Hyvä Jumala! Se kuulosti samanlaiselta kuin miinan räjähdys. Mutta ei se ole vaarallista, tiedättehän sen… Se tuntuu niin kamalalta luonnollisesti sen tähden, että koko ajan täällä ollessamme on ollut niin kaunis sää, maidonlauha… Ja sitten tällainen myrsky! Vastakohta on niin järkyttävä… Samoin kuin jos joku tavallisesti herttainen ihminen äkkiä saa raivoisan puuskan… Eikö se olekin paljoa masentavampaa kuin se, että joku sellainen, joka usein vimmastuu, alkaa riehua?… Älkää välittäkö siitä! Tätä ei voi jatkua… Älkää katselko salamia!… Ehkä se on pilven viimeinen lieve.»

Mutta se ei ollut viimeinen lieve. Yhäti kesti myrskyä. Yhä aika vieri.

Aika vieri, ja he, jotka tunsivat ja kuulivat toistensa jokaisen liikahduksen, näkivät toisistaan ainoastaan salamien välähtäessä tumman hahmon, vaalean käden, sinertävät kasvot, silmien ja helmien välkkeen. Tytön sopertava ääni kuului Mountin rinnalta.

»Pidättekö minua pahimpana tapaamananne pelkurina?»

»Oi, älkää olko hupakko! Pelkäätte ainoastaan tätä. Pidän teitä rohkeana. Te olette ollut rohkea kaikessa muussa. Niin olette! Olen nähnyt sen, Margaret.»

»Kuka muu hyvänsä luulisi minua mitä kurjimmaksi raukaksi… Olen koettanut muistaa olevani merimiehen tytär … Mutta kuka tahansa arvelisi —»

»Heidän ei pitäisi, se on varma», keskeytti Mount. »Maailmassa ei liene ainoatakaan ihmistä, joka ei pelkäisi jotakin.»

»Luuletteko niin?… Luuletteko tosiaankin niin, herra Mount?»

»Varmasti.»

»Mutta sittenkin», intti Margaret arkana, »eikö sellaisiakaan, joiden otaksuttavasti pitäisi olla rohkeita? Eikö edes merimiesten tyttäriä?»

»Minkä tähden? Sen enempää kuin merimiehiäkään», tokaisi rohkaisevasti tumman hahmon ääni pimeydestä. »Usein kehutaan jotakin sankaria ja vakuutetaan, ettei 'hän milloinkaan pelännyt'. Se on hölynpölyä. Hän lienee aina hillinnyt pelkonsa, mutta jos hän on ollut kuolevainen, on hänkin joskus pelännyt, se on varma.»

* * * * *

Se keskustelu tuntuu kummalliselta, kun muistamme, että puhelijat olivat nykyajan nuoria, jotka koko ajan istuivat sylikkäin, muodostaen ryhmän, joka olisi saattanut esittää luolaihmisten armastelua.

* * * * *

Olosuhteet olivat heittäneet heidät sellaiseksi ryhmäksi, jollaisia rakkaus on ammoisista ajoista sommitellut. Mutta siitä he eivät olleet tietoisia. He olivat sykertyneet yhteen saadakseen lohtua — tytön painautuessa miehen rintaa vasten ja miehen puristaessa häntä itseään vasten — mutta sittenkään he eivät tietoisesti tunteneet rakkautta, eivät intohimoa eivätkä sukupuolivoimia, yhtä väkeviä kuin ne, jotka halkoivat öisiä pilviä ja pieksivät merta sen kaiho-onkalon ulkopuolella, jossa Mount ja Margaret syleilivät toisiaan ja puhelivat. Hyvin omituisen vastakohtaisia olivat varmaankin heidän nuorekkaiden ääniensä persoonaton sävy ja heidän nuorten vartaloittensa keskinäinen asento! Kylmän selkeästi he vastailivat toisilleen, puhellen keskenään kietoutuneina syleilyyn, joka tuskin olisi saattanut olla tiukempi, jos he olisivat olleet tulisesti rakastuneet toisiinsa.

Voidakseen lainkaan puhua, oli Margaretin irroitettava suunsa Mountin kaulasta, jota vastaan se oli painettu ikäänkuin mitä lämpimimmin hyväillen.

Mutta hänellä ei ollut muuta sanottavaa kuin: »Arveletteko oikein tosissanne jokaisen ihmisen pelänneen jotakin?… Puhelkaa, oi, puhelkaa vielä, etten niin hyvin kuulisi muuta! Kertokaa minulle itsestänne!»

Viimeksi tänään hän oli oivaltanut, ettei tämä varovasanainen nuori mies ollut kertaakaan ollut kyllin avomielinen puhuakseen hänelle mitään itsestään. Hän oli aprikoinut, tekisikö hän sitä milloinkaan…

Nyt oli se aika käsillä.

Kun hän sopersi: »En usko teidän koskaan pelänneen mitään», vastasi
Mount hänelle hämmästyttävän avoimesti:

»Minunko? Enkö ole pelännyt mitään? Se on erehdys, neiti Verity», virkkoi mies, jonka leuka lepäsi hänen hiuksiaan vasten, jonka sormia Margaretin pyöreä olkapää lämmitti, jonka rinnalle oli huomaamatta valahtanut tytön omassa kaulassa riippuva, sileän keveästi hivelevä helminauha. »Se on erehdys, neiti Verity. Tosiasia on, että olen aina hirveästi pelännyt erästä seikkaa.»

»Tekö? Mutta teillähän on urhoollisuusmerkki, olette palvellut torpeedonhävittäjässä, ollut mukana kolmessa räjähdyksessä, ja kaikki tuntuivat ajatelleen, että olitte ollut ihailtava sodassa ja kaikkea muuta semmoista. Olen kuullut siitä —»

»Sellaistahan kuulee. Sitä en tarkoita, ymmärrättehän», katkaisi nuori Mount hänen lauseensa. Hänen hiljaa liikahtaessaan Margaret sekä tunsi että kuuli hänen hieman naurahtavan. »Sellaistahan se kyllä oli. Aina tiesi, että sellaista saattoi sattua millä hetkellä tahansa. Mutta se oli ulkoista, saattoi saada surmansa, tuhoutua räjähdyksessä, hukkua — mutta eräs seikka pelotti minua paljoa enemmän kuin se.»

»Mikä se oli?»

»Ettekö naura, jos ilmoitan sen?»

»Miten voisinkaan?»

»Niin, tiedän, ettette naura. No niin sitten, puhuakseni totta», virkkoi Mount hyvin koruttomasti, »olen aina pelännyt rakkautta».

VI

»Pelännyt rakkautta?»

Viehättyneenä hänen sylissään oleva tyttö unohti tuskaisen jännittyneesti odottavansa myrskyn taukoamista.

»Mutta minkä tähden pelkäätte rakkautta? En ole tiennyt kenenkään —»

»En tiedä, pelkääkö kukaan muu, mutta itse tiedän pelkääväni.»

»Mutta kuinka — pelkäätte sitä?»

»Hyvin kovasti.»

»Mutta mitä oikeastaan tarkoitatte? Minkä tähden pitäisi pelätä rakkautta?»

»Yhdestä syystä — se tekee niin kipeätä», sanoi Mount — tavalliseen tyrmistyttävään, täysin hillittyyn tapaansa. Hänen äänensä aleni; Margaret tunsi sen. »Se koskee kirotusti. Kun ihminen on sellainen, että hän pitää — pitää niin mielipuolisesti toisista. Niin, se on kirous, häntä painava kirous. Ymmärrättekö sen?»

Syntyi hiljaisuus, jota rikkoi vain sateen jatkuva, monisävelinen loiske (heidän turvapaikkansa kristallihohteinen oviverho) ja lähellä olevasta punertavasta kasvista kajahteleva rytmillinen rummutus.

Sitten vastasi Margaret huvitettuna, ääni vakavampana kuin ennen:

»En luule ymmärtäväni. Kertokaa minulle siitä!»

»Tiedättekö, etten ole koskaan puhunut siitä kellekään? En ole milloinkaan hiiskunut siitä sanaakaan ainoallekaan elävälle sielulle.»

»Oi! Minun ei olisi pitänyt pyytää —»

»No no, älkää olko hupakko! Aion kertoa teille. En taitaisi voida sitä tehdä, jos näkisin teidät, ymmärrättehän? Mutta … näin on toista. No niin, aluksi mainitsin, että pidin kauhean paljon äidistäni. Hän kuoli, tiedättehän» — (hän äänsi ne sanat hyvin nopeasti ja epäselvästi). »Se oli kovin surkeata. Olin silloin pieni, piskuinen vekara. Myöhemmin — käydessäni koulua — Koulussa, tiedättehän, saa joskus erinomaisia ystäviä. Erinomaisia ystäviä; heillä saattaa olla helkkarinmoinen merkitys, kun on kaikki yhteistä heidän kanssaan, kun ajattelee heitä loppumattomasti… On joitakuita kumppaneita — niinpä niin, ymmärrättekö, vain se, että tuntee heidät, tietää, kuinka ihailtavia he ovat, tuntuu muuttavan koko elämämme juoksun. Sankaripalvontaa!… En tiedä, onko tyttöjen laita samoin. En usko, että niin on, neiti Verity.»

»En ole koskaan ollut koulussa», vastasi neiti Verity, siirtäen Mountin kaulaan nojaavaa poskeaan nostaessaan kätensä helmiinsä. Silloin hän huomasi kaulassaan riippuvan helminauhan (hänen takertuessaan kiinni Mountiin) sujahtaneen miehen villapaidan povelle ja tarttuneen irtonaiseen villasilmukkaan. Nyt heidät yhdisti toisiinsa mutkitteleva, sileä, maidonlämmin helmiketju. Vetäen sen irti hän sysäsi sen syrjään samoin kuin tanssiva tyttö heilauttaa sivulle häntä vaivaavan kaulanauhan. Hän työnsi sen syrjään melkein huomaamattaan, sillä hän oli kokonaan viehättynyt heidän keskusteluaiheeseensa. »Äitini opetti minua, kunnes tulin kaksitoistavuotiaaksi, tiedättehän. Sitten minulla oli kaikenlaisia ohjaajia, ranskalaisia opettajattaria ja monenlaisia muita neuvojia, jotka kävivät hotelleissamme antamassa minulle haluamaani opetusta, minulle yksin. Se ei luonnollisestikaan ole kouluelämää. Minulla ei siis koskaan ole ollut kouluystäviä eikä muitakaan läheisiä ystäviä.»

On ehkä merkillepantava seikka, ettei hän maininnut eikä ajatellut Cynthia Oddleyta — jolla aikoinaan oli niin suuri vaikutus hänen elämäänsä. Äänettömänä hän sitten odotti, mitä sanoja nyt lähtisi miehen suusta, joka oli vajaan kymmenen sentimetrin päässä hänen huulistaan.

»Tyttöjen», virkkoi Mount miettivästi, »oletetaan olevan romanttisempia kuin me olemme. Minä en sitä usko. Minun luullakseni tytöt ovat paljoa käytännöllisempiä: he eivät haaveile, eivät kuvittele niin paljoa eivätkä ole niin myötätuntoisia muita ihmisiä kohtaan. He ovat tavallaan proosallisempia. Enhän kylläkään ole oikein kunnolla tuntenut ainoatakaan tyttöä», lisäsi hän vilpittömästi. »Mutta mistä olinkaan puhumassa?»

»Kouluaikaisista ystävistänne, joista piditte —»

»Ahaa, niin! No niin, pian he tietysti menivät menojaan, katosivat tyyten elämästäni. En enää nähnyt heistä vilahdus takaan. Kaikki he hajaantuivat, kukin suunnalleen. Se tuotti kiusallista kärsimystä… Toivoakseni en ikävystytä teitä», keskeytti hän esityksensä, omituisesti luiskahtaen noudattamaan aikaisempia, lontoolaisia tapojaan.

»Jatkakaa, jatkakaa! Silloin en pelkää kuunnellessani sitä toista.»

»Sitten on kaikki hyvin. No niin, ymmärrättekö, mitä tunsin. Ette… Mutta, rehellisesti puhuen, rakas ystävä, se oli helvetillistä… Ihmiset nauraisivat sille — milloin hyvänsä pidin jostakin, merkitsi se minulle liian paljon… Niin, on hulluutta antautua sillä tavoin! Sitten he menivät. Ja sitten viimeinen tapaus» — hän selvitti kurkkuaan — »rakas Charles-poloinen!»

»Veljenne», mutisi Margaret.

»Se olikin huippukohta», jatkoi Mount. »Senjälkeen keräsin voimani. Päätin: 'Surma minut periköön, jos enää ikinä antaudun minkään sellaisen voimakkaan tunteen valtaan, joka… runtelee' Ymmärrättekö, se peloittaa minua. Se herättää minussa samanlaisen tunteen kuin teissä myrsky. Raukkamaista, tiedän sen. Minun pelkoni nimittäin.»

Hänen äänessään oli sellainen sointu, jota Margaret ei ollut ennen kuullut, ja hän puhui asioista, joihin tyttö ei olisi odottanut kumpaisenkaan tuntemansa Archie Mountin kajoavan. Tämä mies ei ollut sovinnaisen miellyttävä, lontoolaisvaatturien pukema päivällisvieras eikä myöskään toimelias haaksirikkoinen, joka viritti nuotioita, kalasti, katkoi rautatammenoksia ja raahasi tavaralaatikoita kallioiden poikki. Tämä oli sellainen herra Mount, jota hän ei ollut sitä ennen kohdannut. Ja epävarmaa oli sekin, oliko kukaan ennen tavannut sitä Mountia. Löysikö hän nyt itsensä? Pimeyden, myrskyn ja koko tilanteen äärimmäisen outouden vapauttamana olennainen Archie (jonkinlaisessa yöllisessä vapaudessa!) kerrankin pohti sylissään lepäävän tytön kanssa sellaista asiaa, josta hän muutoin ei olisi suostunut puhumaan kellekään muulle, kuin itselleen ja silloinkin vain sielunsa sisimmässä sopukassa.

»Pelkkää arkuutta. Rakkaus, siinä minua ohjaava pelko.»

»Kyllä ymmärrän», vakuutti tyttö, jonka hirmu oli myrsky. Ja hän puhui hiukan arkana, sillä myöhästynyt salama oli valaissut heidän kuivan ja suojaisan komeronsa sisustaa. Hän oli nähnyt sen kallioseinien kaikki pintamuodostukset, erottanut hämähäkin nurkkaan kudotussa verkossaan, ison, monijalkaisen hämähäkin.

Hänen mieleensä välähti: »Hämähäkki yöllä tuo onnea.»

Sitten kuului sateen loiskeesta ukkosen jäähyväiskuminaa. Vaistomaisesti tiukkaantui jyrinää pelkäävän tytön hänen vyötäisilleen kierrettyjen käsien ote.

»En mahda sille mitään sen enempää kuin tekään», tunnusti rakkautta pelkäävä nuori mies. »Käsitin: 'Jos olen sellainen, että tunteeni sukulaisia ja kumppaneita kohtaan ovat tällaiset, niin kuinka minun käy, jos sallin itseni kiintyä naiseen?' Saatoin kuvitella sitä mielessäni. Saatoin kuvitella itseäni silloin. Se olisi samaa kuin panna kaikki yhden sattuman varaan, luovuttaa itsensä toiselle eikä enää olla oma herransa, olla kykenemätön irroittamaan mieltänsä siitä. Sielu ei — kirjaimellisesti — olisi enää omassa hallussa, vaan jonkun toisen ihmisen —»

»Väitetään sen olevan niin ihanaa.»

»Saattaa olla. Tant pis. Silloin eläisi, ajatellen saattavansa menettää hänet; menettäisi hänet. Tai se saattaisi olla kaikkea muuta kuin ihanaa… Saattaisi sattua sellainen, joka musertaisi rakastuneen, sellainen, jolle se ei ehkä merkitsisi mitään. Siinä ihminen silloin olisi, Margaret. Kohtalon armoilla. Hänellä olisi avonainen, arka haava, kuten olen nähnyt miehillä olevan. Kykenemätön enää mihinkään — tyyten armoilla — sysittynä — »

»Olisitteko te?»

»Varmasti olisin. Oksin toivoton. Saatan kuvitella, millainen olisin. Olisi samanlaista kuin seisoa pienellä, kehnolla vuoristosillalla ja tuijottaa alhaalla kohisevaan ja riehuvaan tulvapuroon —»

Kuvitelkaahan! Tämä nuoren miehen tunnustus sellaisena yönä, jolloin oli vuoroin sysipimeätä, vuoroin huikaisevia salamoita ja jolloin huumaava jyrinä pauhasi tytön korvissa. Mountin hengitys sihisi hampaiden välissä, ennenkuin hän jatkoi. Margaret erotti hänen äänestään hyytävän pelon soinnun.

»Antaisinko itseni vaipua siihen — Sallisinko itseni hurmautua rakastumaan? Voisinko antautua tuuliajolle? En. Olen aina ollut selvillä siitä, etten saa sallia sen tapahtuvan.»

»Noin kai ajattelitte, ennenkuin menitte kihloihin?»

»Vuosikausia sitä ennen. Monta vuotta.»

»Mutta senjälkeen menitte kihloihin.»

»Niin kyllä», vastasi Mount kokonaan toisenlaisella äänellä.

»Juuri sentähden, suureksi osaksi.»

»Mitä tarkoitatte sanoilla 'juuri sentähden’?»

»Tietysti sitä, että kihlautuminen — sehän on niin toisenlaista, eikö olekin?»

»Onko se? Niinkö arvelette?»

»Luonnollisesti on! Se on kokonaan toista, ettekö käsitä? Kokonaan toinen asia. Onhan miehen joka tapauksessa joskus mentävä naimisiin. Sitäpaitsi se tekee elämän niin rauhalliseksi, vakiintuneeksi ja varmaksi.»

»Ohoo!» äänsi Margaret.

Sillä hetkellä hän ei tiennyt, oliko hän samaa vaiko eri mieltä, oliko hänestä outoa vaiko aivan luonnollista, että mies pelkäsi rakkautta, meni sentähden kihloihin tytön kanssa ja ajatteli avioliittoa elämän tyyneyden säilyttäjänä.

Silloin se otaksuttavasti tuntui hänestä varsin luonnolliselta tai ei ainakaan paljoa luonnottomammalta kuin mikä muu luonnonilmiö tahansa.

VII

Margaret lisäsi: »Entä tyttö?»

Tässä teidän on otettava huomioon eräs seikka, joka tuntunee hieman uskomattomalta.

Sillä hetkellä ei Margaret lainkaan muistanut tuskaa, joka oli kalvanut häntä hänen nähdessään Mountin kelloon kiinnitetyn tytönkuvan. Hän oli unohtanut tuskaiset mietteensä, joita hän oli hautonut, kunnes näki Mountin uudelleen… oi niin, se oli kuin olikin ollut mustasukkaisuutta! Mutta siitä heräävän intohimon oiretta ei tuntunut. Niin vaihtelevia ovat neidon mielialat mieheen nähden. Niin tyyten erilaisella tuulella hän oli nyt kuin hurmaantuneena kuunnellessaan Mountin laulua nuotion valaisemassa hämärässä. Hänet vallannut myrskynpelko oli pyyhkäissyt syrjään hänen kumppaniaan kohtaan tuntemansa fyysillisen mieltymyksen… Mountista oli tullut suojelija, luotettava seuralainen. Unohtunut oli alkava huoli, unohtunut sen aiheuttama, vaivaava, kömpelö ujostelu. Uhkuen luottamusta ja lapsellista kiitollisuutta Margaret tunsi syvää mielenkiintoa kaikkeen siihen, mitä hänen ystävänsä oli sinä yönä kertonut.

Nyt hän lausui luonnollisen mieleenjohtuman:

»Entä tyttö?»

»Enidkö?»

»Sekö hänen nimensä on? Onko kelloonne kiinnitetty pienoiskuva morsiamenne?»

»Kyllä; se on Enidin kuva. Hän teetätti sen eräällä taiteilijaystävällään minua varten — se on hyvin hänen näköisensä.»

»No, miltä sellaiset seikat tuntuvat morsiamestanne, herra Mount? Mitä hän niistä sanoo?»

»Sanoo? Hän ei sano mitään erikoista.» (Hän puhui melkein sillä tavoin kuin olisi morsian ohut heidän parissaan saarella!)

»Täytyyhän hänen puhella kanssanne?»

»Kuinka niin?» Mount naurahti. Margaret tunsi sen värinän. Mies jatkoi: »Mutta älkää kuvitelko, ettemme tule toimeen keskenämme! Me sovimme oikein hyvän, Enid ja minä; hän tanssii ihanasti. Ensiksi kohtasin hänet tanssiaisissa. Niinpä niin, me vain tanssimme ja — mitäs muuta ihminen tekee? Pelaamme tennistä (hän pelaa huomattavan hyvin). Meitä pyydetään vierailuille maaseudulle yhdessä. Pelaamme yhdessä golfia. Ratsastamme. Ei kukaan halua puhella aina.»

»Kyllä ymmärrän. Tarkoitan voivani kuvitella, etteivät ihmiset puhele alinomaa, vaikka ovatkin kihloissa. Mutta minusta — hänen täytyy aprikoida — täytyy ajatella, oletteko te — mitä hän ajattelee, herra Mount?»

Omituisen välinpitämättömästi mies vastasi: »Mitä tytöt ajattelevat? Nykyajan tytöt, joilla on yllin kyllin harrastuksia, yllin kyllin sellaista, mikä vie heidän aikansa hupaisesti. Mitä useimmat naiset todennäköisesti ajattelevat avioliitosta ja muusta semmoisesta? Jauhavat kuluneita ajatuksia?… Kun heidän ei tarvitse koettaa vaikuttaa mieheensä, ei heidän ystäviinsä eikä kehenkään?… Sydämensä sisimmässä?… Kun he ovat ehdottoman vilpittömiä? Minä puolestani luulen, etteivät he lainkaan ajattele rakkautta.»

»Eivät ajattele?» kertasi Margaret kuvaamattoman huvitettuna.

»Eivät tytöt.»

»Mitä?» huudahti Margaret.

Koruttomasti ja suoraan kuin veli, viehättyneempänä kuin keskinkertainen veli Mount sanoi: »No niin, te olette tyttö; entä te itse? Oletteko te ajatellut sitä niin kovin paljon?»

»Mutta minä en olekaan ollut koskaan kihloissa?»

»Vai niin!» äännähti Mount hiljaa, puolittain halveksivasti.

»Sekö on koetuskivi?»

»Ei kaiketikaan. Mutta minä en ole milloinkaan pitänyt kestään», väitti sama tyttö, joka oli näytellyt henkivartiostonsa kuningatarta. »Olen vain —»

»Vain mitä?»

Margaret oli vaiti.

Syvällä sydämessään, Hill-kadun elämän kerrostumien ja lietteen alla, hän oli palvonut salaista vakaumusta, että rakkauden täytyi tulla ja sen oli tultava ihmeellisenä… Miten selittää se tälle nuorelle miehelle?

Mount jatkoi:

»Teidän mielestänne rakkaus ja muu semmoinen on ollut olemassaolon pääponsi — naisille?»

»Ei —»

»Kyllä; tunnustakaa suoraan! Kyllä, niin luulen. Olen varma, että äitinne ajattelee niin. No niin, sitenhän se on, tavallaan. Mutta siitä en ole puhunut. Useimmat naiset eivät nykyaikana kaipaa miestä — eivät rakkautta ollenkaan.»

»No, mitä sitten?»

»Sitä, mitä he voivat saada elämästä miesten avulla. Taitava, kunnianhimoinen tyttö — tilaisuuksia. Tilaisuutta esiintyäkseen ihailtavana emäntänä, kohdata mielenkiintoisia henkilöitä, kenties matkustaa… olla 'jotakin’. Keskinkertainen tyttö… niin, yleistä puuhaa ja kiihkoa, mikä kihlausta seuraa, sormuksen valintaa, onnittelukirjeisiin vastaamista, valokuvien ottamista Bystanderia varten, häiden valmistelua. 'Oi, minun on pyydettävä sinua käymään niiden ja niiden ystävieni luona, kirjoittamaan loppumattomia luetteloja vieraista ja haastattelijoista ja lähtemään katsomaan kaupunkiasuntoa’… Pääasia on heistä luonnostaan lankeava, kihlautuneista tytöistä. He otaksuvat sen olevan sitä kaikkea, mitä he puuhaavat, ja että muu on — niin, kirjojen jaaritusta», lopetti nuori Mount.

Hän ei ollut koskaan ollut niin lähellä sitä Enidiä, joka oli lupautunut hänen vaimokseen, kuin hän nyt oli tätä toista tyttöä, jonka taipuisaa vartaloa hän nyt puristi käsivarsillaan ja jonka kasvoja hän ei nähnyt, koska ne olivat kaksinkertaisessa piilossa, yön pimeyden salaamina ja painettuina hänen olkaansa vasten. Yhdeksänkolmatta vuotta kestäneen elämänsä aikana hän ei ollut kertaakaan puhunut niin avoimesti, niin luontevasti ja tutunomaisesti ainoallekaan tytölle. Ja ajatella, että tämä tyttö olisi hänelle vieras, jollei olisi sattunut viime viikkojen aavistamattomia tapauksia! Mutta vain muutamat tunnit — nämä keskiöisen myrskyn raivotessa suojassa eletyt tunnithan ne olivat saattaneet heidät (sekä sielullisesti että sananmukaisesti) lähelle toisiaan.

Vaikka he olisivat viettäneet sivistysoloissa Lontoossa Hill-kadun varrella vuosikausia, olisi Mount sittenkin lausuillut Margaretille jokapäiväisiä, kuluneita huomautuksia lattiasta, uusista näytännöistä, kilpasoudusta, ja tyttö olisi kuunnellut häntä puolella korvalla osoittamatta kovinkaan suurta kohteliaisuutta.

Mutta nyt hänen rinnallaan lepäävä uskottu ystävätär virkkoi miettivästi: »Muistan jollekulle maininneeni, että olen aprikoinut, onkohan rakkaus niin hupaista kuin sen on väitetty olevan.»

Kerkeästi Mount kysyi: »Mitä hän sanoi?»

»… Olen taitanut sen unohtaa.»

Hän ei tosiaankaan muistanut, oliko hän puhunut siitä Claude Oddleylle vaiko punatukkaiselle Ericille. Siitä oli ihan liian pitkä aika… Ja olivathan ne pojat olleet sellaisia lapsia! Kuinka hän voisi muistaa heidän vertauksiaan?

Mountin syvä ääni kuului pimeästä.

»Olette siis aprikoinnut, onko rakkaus hupaista, niinkö? Oi! Älkää koettako ottaa siitä selkoa!» neuvoi hän. »Pysykää loitolla koko hommasta!… 'Romanttisuutta?' Elämässä on paljon hauskempaa kuin se! Koko rakkauden ihannoiva ylistely on varmasti suureksi osaksi suunpieksämistä.»

»Kas niin! Onko teillä nyt se kanta?»

»Se on silminnähtävästi järkevin.»

»Eikö siinä siis ole mitään muuta? 'Maya: haaveilua'? Mutta», huomautti tyttö, takertuen asiaan, »jollei siinä olisi mitään muuta, niin ette sitä pelkäisi».

»Hyvä Jumala, enhän ole väittänytkään, ettei siinä olisi mitään muuta, rakas lapsi. Olen vain, kuten jo mainitsin, päättänyt pysytellä kaukana siitä», selitti Archie Mount käsivarret edelleenkin koko ajan kierrettyinä tytön ympärille. »Minä puolestani en antaudu siihen vaaraan! Enkä tekisi sitä teidänkään sijassanne», varoitti hän. »Älkää tehkö sitä, jos olette viisas —»

Sitten hän äkkiä vaikeni.

Nyt syntyneen äänettömyyden aikana Margaretin olisi pitänyt tuntea jotakin, jotakin sähköistä, joka ei johtunut ulkosalla riehuneesta myrskystä; luolassa, jossa he istuivat sylikkäin, muuttui ilmakehä äkkiä jännittyneeksi kokonaan riippumatta helteestä. Mutta hän oli sellaisessa mielentilassa, ettei tämä sanoma tehonnut häneen. Se jäi häneltä huomaamatta.

Hän muisti vain (nyt, kun he olivat pysähtyneet pohtimaan rakkautta), että hänellä oli tuhansia kysymyksiä esitettävinä kumppanilleen kokonaan toisesta asiasta. Hän oli aikonut, niin pian kuin sattuisi sopivaa aikaa, tiedustaa ensiksi: »Herra Mount. Mitä te oikeastaan salaatte minulta tästä saaresta, jolla nyt olemme?» Mutta nyt he olivatkin puhelleet ikäänkuin ei sellaista saarta olisi olemassakaan. Tavatonta. Ikäänkuin he olisivat olleet väliajan päättymistä odottava tanssipari… tahi lukiokumppanuksia istumassa ja keskustelemassa myöhään yöllä asuinpaikassaan…

Nyt hän kuitenkin kysyisi Mountilta.

Mutta heti pyyhkäisi uusi ajatus ensimmäisen kysymyksen hänen mielestään.

Hän huudahti hätääntyneenä. »Minkä tähden sydämenne jyskyttää tuolla tavoin? Voitteko pahoin?»

»Voinko pahoin?» toisti mies hyvin äreästi. »En. Pahoin? En tietystikään. Eikä jyskytys kuulukaan sydämestäni», jupisi hän liikahtaen.

Mutta kyllä se takoi rajusti, hänen sydämensä, Margaretin sydäntä vasten, tytön levätessä hänen käsivarsillaan, jotka olivat tiukasti ja rajusti kiertymäisillään hänen ympärilleen, muuttamaisillaan veljellisen, suojelevan, intohimottoman otteen täydelliseksi syleilyksi. Hän oli menettämäisillään kylmän harkintakykynsä. Niin äkkiä, niin aavistamatta. Hänet oli vallannut tunnepuuska.

Muistettakoon, että tämä nuori nykyajan ihminen oli vuosikausia pitänyt itseään miehenä, jonka oli onnistunut pitää inhimilliset intohimot loitolla elämästään (vaikka tunnustikin niiden voiman; se on suunnilleen yhtä helppo tehtävä kuin seljapensaiden tuhoaminen puutarhojen pientarilta, joihin ne ovat kerran päässeet juurtumaan). Siispä hän oli kääntänyt selkänsä koko asialle.

Ja nyt se lennähti hänen eteensä!

Eikä ilman varoituksia. Ensimmäisen hän oli saanut kuullessaan Margaretin äänen alhaalla kallionrinteellä huutavan apua. Häntä silloin ahdistaneen tuskaisen levottomuuden olisi saattanut herättää kenen naisen vetoomus tahansa eikä ainoastaan tämän kumppanin, jonka hän oli nähnyt hylkäävän liikasivistyksen virheet toisen toisensa jälkeen, tämän tytön, jonka hän sananmukaisesti oli nähnyt alkavan kukoistaa ja pyöristyä karkean asunsa alla ikivanhojen ihmelääkkeiden, auringonpaisteen, raittiin ilman, yksinkertaisen elämän, ruumiinharjoitusten ja unen taikavoimaisesta vaikutuksesta. Vähitellen oli Margaretin luontaista terveyttä, kauneutta ja viehkeyttä sumentanut pilvi haihtunut. Joka päivä oli oikean helmen maidonpuhdas kiehtova säteily alkanut yhä kirkkaammin välkkyä. Sen hän oli nähnyt; mutta sittenkään hän ei ollut tuntenut sydämellään. Ei tietoisesti…

Mutta toinen varoitus, hurmaava värinä, joka kuumasti oli kiitänyt hänen olemuksensa läpi tytön lämpöisen, nuorekkaan käden koskettaessa häntä. Margaret oli kysynyt: »Pidittekö te minua kädestä veneessä?» Se oli riittänyt järkyttämään hänen tasapainoaan, pitämään häntä rauhattomana ja valppaana, ajamaan hänet pois tytön luota kokonaiseksi loputtomaksi päiväksi.

Ja sitten myrsky. Hänet heti vallannut vaistomainen pakko lähteä etsimään Margaretia, kauhea hetki, kun hän tapasi tytön luolan tyhjänä, hänen tuntemansa taivaallinen huojennus, kun hän ukkoshauteisessa pimeydessä kuuli taaskin tytön äänen. Sitten ne tunnit, jotka he olivat viettäneet tässä luolassa kietoutuneina toisiinsa kuten pari Les Noyadesissa.

Siinä ei ollut vaaraa — aluksi.

Sillä tämä viehkeä, kukoistukseensa puhkeava tyttö, odottamaton häiritsijä, jonka ääni saattoi koskea ja jonka kosketus saattoi millä hetkellä hyvänsä hurmaavasti värähdyttää, oli jälleen viety häneltä piiloon. Margaret oli muuttunut taas avuttomaksi lapseksi, kadonneeksi kissanpojaksi, hänestä riippuvaiseksi orvoksi. Tyttö oli ollut kuolemanpelon vahassa, häntä oli painanut kauhu, jota Mountin oli ollut suorastaan pakko tyynnytellä painamalla hänet rintaansa vasten ja jonka hän oli saanut vaimennetuksi vasta vertaamalla siihen omaa salaista pelkoaan.

Hyvä Jumala, kuinka hän oli lörpöttänyt…

Mutta se ei ollut pahaksi. Hän oli puhellut Margaretille kuten inhimilliselle olennolle lainkaan ajattelematta, että hän oli nainen tai mies, pitänyt häntä vain hädässä olevana ihmisenä. Sukupuoli oli jäänyt kokonaan syrjään, kokonaan.

Kunnes —

Niin! Kunnes hetkenä, pian häipyvänä ja valoisana kuin salaman huikaiseva välähdys, intohimo…! Se oli äkkiä lehahtanut hänen rinnassaan rajuun liekkiin. Kaikkien hänen varmojen suojuksiensa, päätöksen, järjen, tottumuksen, lävitse oli se pakanallinen tunne yhdessä silmänräpäyksessä murtautunut. Sinä kiihkon hetkenä se oli tarttunut Archie Mountin hillityn ja harkitsevan nykyaikaisen miehen kurkkuun ja pudistanut häntä niin, että se tuntui hänen ytimissäänkin. Tyttökin, joka ei aavistanut mitään, oli äkkiä viattoman hämmästyneenä huudahtanut: »Minkä tähden teidän sydämenne jyskyttää tuolla tavoin?»

VIII

»Ei jyskytys kuulukaan sydämestäni. Jäseneni alkavat puutua, siinä syy.
Vasemmassa jalassani on hieman suonenvetoa.»

»Sepä ikävää.»

Margaret vetäytyi vähän syrjemmälle heidän suojapaikkana kallioseinämään päin tehdäkseen hänelle niin paljon tilaa kuin saattoi ahtaassa komerossa. Mutta kuinka mieletöntä olikaan ollut väittää, ettei hänen sydämensä ollut jyskyttänyt! Sehän oli äkkiä alkanut sykkiä yhtä nopeasti kuin tytön sydän ukkosen pahimmin jyristessä… Se oli tykyttänyt yhtä voimakkaasti kuin huvipurren koneet. Ja miksi teeskennellä, ettei se muka sykkinyt kiivaasti? Kun he istuutuivat kietoutuneina toisiinsa, niin että Mountin karkean villapaidan kudos oli painettuna Margaretin poskeen ja kangasvyön juovat tuntuivat hänen kämmenissään, niin miten olisi tyttö voinut olla myöskin tuntematta sitä, että miehen sydän oli hetkisen sykkinyt tavallista vinhemmin hänen rintaansa vasten.

»Se kai johtui myrskystä», virkkoi Margaret huolestuneena.
»Sähköisyydestä… Se aina kiihdyttää minun sydämeni lyöntiä —»

»Se menee ohitse. Tarkoitan, että myrsky on menossa ohi», ehätti Mount vastaamaan. »Kuunnelkaahan, neiti Verity!»

Lyhyt äänettömyys.

Ulkona, nelikulmaisen kallioaukon takana pieksi sade maata, mutta ei enää niin rankasti. Vähään aikaan ei ollut enää näkynyt salamanvälähdyksiä eikä kuulunut kiirivää jyrinää. Myrsky oli puskenut voimansa lauhduksiin. Pingoitus kävi joka minuutti lievemmäksi, painostava jännitys pimeässä oli laukeamassa. Ilma muuttui raikkaaksi. Myrsky oli ohitse.

Mount huomasi sen siitä, että edelleenkin hänen syleilyssään, mutta löyhemmin olevan joustavan vartalon kaikkien lihaksien ote vaistomaisesti alkoi hellitä. Hän toisti: »Ohitse!» Ja vetäisi syvän henkäyksen. »Huomenna on taaskin loistavan kirkas päivä. Se on ihan samanlainen kuin eilinen.»

»— Kuin eilinen», vahvisti tyttö venyttäen.

IX

Margaret torkkui jo, oivalsi Mount.

Lapsi-parka! … Pelkkä lapsihan hän sittenkin oli… Lopen uupunut!

Hän oli ensin väsynyt samotessaan yksin kallioilla — olipa onni, että hän, Mount, oli ukkosen uhatessa arvannut tytön pelkäävän, mennyt hänen luolalleen heti, ja kun ei ollut löytänyt häntä sieltä, kiivennyt heti häntä etsimään!

Hän oli nääntynyt: ensin väsymyksestä, sitten viimeksi kuluneiden tuntien pelosta ja jännityksestä.

Lapsi-rukka, lapsi-rukka!

Miehen valtasi suunnaton sääli, joka himmensi kaikki muut tunteet. Tyttö herpautui parhaillaan. Hänen käsiensä ote heltisi Mountin vyötäisiltä. Toinen niistä putosi velttona hänen polvelleen.

Hän ei hievahtanut.

Tytön hengitys muuttui säännöllisemmäksi. Hänen sydämensä sykki tasaisemmin, rauhallisemmin karkean villapaidan peittämässä viehkeästi pyöristyneessä rinnassa.

Mount ei liikahtanut eikä ehdottanut, että he lähtisivät takaisin rannalle. Mitäpä hyödyttäisi, jos Margaret kastuisi läpimäräksi kävellessään luolaansa? Hän oli kuiva, ja hänen oli lämpimämpi ja parempi olla täällä.

Mies tunsi hänen vetävän syvään henkeään. Sitten hän sanoi unisesti, hajamielisesti: »En tiedä, mikä sen toi mieleeni — arvaatteko, mitä ajattelen?»

»Mitä niin?»

»Sitä helmeä.»

»Helmeä?»

»Niin», huoahti tyttö. »Sitä helmeä, jonka Kleopatra —»

Syntyi pitkä äänettömyys.

Varovasti kuiskaten Mount muistutti: »Mitä Kleopatran helmestä?»

Vastausta ei kuulunut. Tyttö vain hengitti hiljaa — hänen rintansa nousi ja laski Mountin rintaan nojautuneena.

Margaret nukkui sikeästi.

X

Kohta senjälkeen Mount tirkisti Margaretin pään ylitse kalliokatoksen ulkopuolelle. Sade oli lakannut. Tyynen meren yläpuolella kaartuva taivas teki omituisen painostavan, vaalean kangasmaisen vaikutuksen, joka esiintyy juuri ennen aamunkoittoa. Se tuntuu uhkaavan, että sarastuksen täytyy aina olla toivoton.

Häntä epäilemättä kalvoi miehen tupakan- ja ryypynkaipaus.

Hänellä oli tulitikkuja, hänellä oli savukkeita jossakin…

Hän ei hievahtanut. Kerran hänen huulensa liikkuivat.

Mount, perin hillitty, nuori nykyajan ihminen, kiitti kaikkia jumaliaan siitä, että hänen oli juuri onnistunut taltuttaa itsensä.

Sopivaisuusvaistot — sääli — Se tunne, että »hänen, lempo soikoon, oli näyteltävä osansa loppuun» — kaikki se ei olisi semmoisenaan jaksanut pitää aisoissa alkeellisia intohimoja. Se oli vaatinut väkevästi, yllättänyt hänet äkkiä, huutanut rajusti: »Minä tahdon tämän tytön omakseni. Minun on saatava hänet. Nyt!»

Tätä intohimoa vaientamaan oli tullut jotakin samanluontoista kuin se itsekin oli ja myöskin jotakin säälin ja ritarillisuuden tapaista — ja myöskin koko sen heimon pää — rakkaus!

Hän rakasti Margaretia. Hänet, joka niin kovasti pelkäsi rakkautta, oli hänen vihollisensa löytänyt, samoin kuin myrskyä pelkäävän tytön hirmu oli löytänyt hänet. Ja nyt hän tiesi rakastavansa…

Hänen oli saatava tuo tyttö omakseen, mutta ainoastaan, jos hän tahtoisi, ainoastaan miten ja milloin hän tahtoisi…

Hänen käsivarsillaan lepäävä Margaret liikahti, ja häntä peloitti, että tyttö heräisi.

Mutta ei. Yhäti sikeässä unessa hän teki luonnollisen, liikuttavan eleen kuten nukkuva lapsi. Hänen sormensa olivat puolittain nyrkissä, ja hän oli huitaissut kädellään työntääkseen Mountia vähän kauemmaksi. Nukuksissa hän sijoittui mukavammin selkä kallioseinää vasten ja käänsi sekavatukkaista päätään. Hänen kasvonsa, hänen pienet, unesta punehtuneet viattomat kasvonsa olivat vielä Mountin käsivarren ja rinnan varassa.

Hän nukkui huolettoman turvallisesti.

Mies ei liikahtanut.

Pian hänkin vaipui uneen.

Hitaasti sarasti aamu saarella ruusuisena, hymyilevänä.

XV luku

Seuraavana päivänä

I

»Ihan samanlainen kuin eilinen», oli nuori Mount ennustanut myrskyn jälkeisestä päivästä. Eikä hän tarkoittanut ainoastaan säätä.

Nämä sukkelat nuoret miehet ovat pohjaltaan kummastuttavan yksinkertaisia.

Sillä miten saattaisi odottaa sellaisen yön jälkeisen päivän muistuttavan mitään aikaisempaa päivää näiden kahden elämässä?

Oli tapahtunut liian paljon. Liian paljon, mutta ei sittenkään kylliksi.

II

Margaret oli nukkunut kuin lapsi hänen käsivarsillaan eikä ollut liikahtanutkaan, kun hän nousi ylös (varovasti ja meluttomasti). Kahden tunnin kuluttua tyttökin heräsi ja huomasi olevansa yksin. Silmät levällään hän tähysti kallioista turvapaikkaansa; se oli kuiva kuin Gideonin villat keskellä vesihelmistä kimaltelevaa maisemaa. Miksi hän ei ollut omassa luolassaan?

Sitten hän muisti kaikki ja lehahti punaiseksi rusentavan ajatuksen vallassa.

Kun hän lähti ulos työnnettyään syrjään aukolla kasvavat märät pensaat ja oikaisihe suoraksi kirkkaaseen päivänpaisteeseen, kohtasi hänen katsettaan niin hohtavan sininen taivas, niin korallinpunaisina sineä vastaan kuvastuvat kalliot, että hänen oli pakko räpytellä silmiään. Rankkasade oli huuhtonut puhtaaksi kaikki lehvät, oksat ja kivet, ja koko maailma loisti kiiltävän siloisena — mutta Margaret ei nähnyt tätä kauneutta. Nyt tulvi vastavaikutus hänen mieleensä. Viime yönä; viime yönä…

Oli uskomatonta, että hän oli heittäytynyt Mountin syliin. Hän oli lapsen lailla itkien rukoillut häntä pitelemään itseään… Hän oli ollut siellä koko yön! Nojautuneena Mountin sydäntä vasten ja puhellen arvottomasti…

Seisoessaan nyt auringonpaisteessa Margaret mietti (kuten niin usein on mietitty avomielisen luottamuksellisen illan jälkeen): »Mikä sai minut puhumaan niin paljon?»

Mies oli puhunut vieläkin enemmän; sen olisi pitänyt lohduttaa häntä. (Se ei koskaan tee sitä.) Tuijotellessaan pensaisiin, joissa vesipisarat toisaalta katsottuina näyttivät raudanharmaalta pölyltä ja toisaalta katsottuina kimmelsivät kuin timantit, Margaret muisti kaikki nuoren Mountin huulilta pimeässä tulvineet sanat.

»Pelännyt rakkautta!…» Painostavassa pimeydessä, jonka manala oli päästänyt raivoamaan ulkona, Margaret oli ymmärtänyt, tuntenut niin voimakasta myötätuntoa.

Nyt oli kaikki piloilla. Kiihkeästi hän toivoi, ettei hänen enää milloinkaan tarvitsisi nähdä sitä miestä. Turha toive. Oi, jospa se vain olisi ollut kuka muu hyvänsä eikä herra Mount!… Kuinka lohdullista olisikaan, jos hänen ei enää koskaan tarvitsisi puhutella Mountia, ei enää koskaan katsoa häntä silmiin.

III

Ymmärrättekö hänen mielentilaansa? Minä ymmärrän; kuka nainen tahansa pystyisi sen ymmärtämään, ja monet miehet käsittävät sen. Mutta Margaret Verity ei ymmärtänyt. Yhdeksäntoistavuotiaana hän oli tunteisiin nähden ihan lapsi.

Voi noita varhainkypsyneitä maailmannaisia, jotka luulevat olevansa kaikkeen kyllästyneitä, vaikka heillä tosiasiassa ei ole kokemuksia muusta kuin elämän lieveröyhelöistä!… Itse elämäntuntemukseen nähden saattaa mikä rusoposkinen heinäntekijä tahansa heidät häpeään. Mitä Margaretiin tulee, oli ylellisyys pintasorallaan kauan pitänyt hänen tunnelähteensä tukahdutettuina. Tällä saarella vietettyyn aikaan saakka hän oli ollut nukkuva ja kuuro.

Nyt kuului vaiston ääni. Myöhemmin hän arveli varmasti kuulleensa sen jo aikoja ennen. Mutta tänä aamuna, jolloin aurinko jälleen paistoi kirkkaana, hän seisoi hämmentyneenä, painostuneena, synkkänä, taistellen sitä tietoa vastaan, että rakkaus kutsui häntä ja veti häntä puoleensa.

Hän pakotti itsensä ajattelemaan: »Inhoan miestä, joka pelkää mitään! Ja sellainen mies taas, joka puhuu naiselle kihlauksestaan, on sietämätön. Ja joka tapauksessa vihaan —» Alhaalta kantautui heikosti Mountin kaukainen luikkaus. »En lähde alas», lausui Margaret, ikäänkuin Mount voisi sen kuuli…

IV

Mitä varten hänen olisi pitänyt mennä alas? Aamiaiselleko? Hänen ei ollut nälkä. Armias taivas, kuinka ikävystynyt hän oli. Häntä tympäisi sinisen meren autio välke, iänikuinen poukama, jonka muodon hän tunsi yhtä hyvin kuin herra Mountin hartiat.

Se paikka kävi hänen hermoilleen. Hän oli vanki. Hän tiesi tarkalleen, miltä vangista tuntui kopissaan, jääkarhusta Mappin-pengermällään, peipposesta häkissään.

Niin hän ainakin vakuutti itselleen, koettaen kerätä järkisyitä tuekseen, kun hänestä oli niin kovin vastenmielistä lähteä rannalle sen miehen luokse.

Hän saattoi nähdä itsensä, kopean nuoren naisen, jäykästi pyytämässä anteeksi viime yönä aiheuttamaansa vaivaa.

Myöskin hän osasi kuvitella, kuinka muuttunut herra Mount, viimeöinen suojeleva kumppani, nyt olisi.

Hän olisi kankea ja hämillään. »Oi, ei mitään. Vaivaako, neiti Verity? Siitä ei kannata puhua.» Joskus sydämellinen ääni voi saada sävyn, joka rakentaa viiden metrin korkuisen käyrillä rautapiikeillä päällystetyn kivimuurin ystävyksien välille.

Mieluummin kuin jäisi sen muurin juurelle hän pysyisi täällä ylhäällä koko päivän.

Taaskin kajahti raikkaassa, tuoksuavassa ilmassa Mountin etäinen huuto:
»Ho-hoi!»

»Huutakaa vain», murahti Margaret pikku tyttöjen tapaan.

»Minä en tule.»

Mount tulisi otaksuttavasti tänne ylös katsomaan, nukkuiko hän vielä.

Antaa tulla.

Luolan hiekkapermannolta hän otti liuskakivisen levyn ja teräväkärkisen kiven. Levyyn hän kömpelösti raapi ensimmäisen kirjoitetun sanomansa Mountille.

»Menen kävelemään. Palaan myöhemmin.

M.V.»

»Margaretiksi» oli Mount nimittänyt häntä viime yönä… Omituisen sekavasti hän oli sanonut milloin »neiti Verity», milloin »Margaret», milloin »lapsi», milloin »rakas ystävä». Useita kertoja »rakas ystävä» (nykyajan nuorten huolimaton, läheinen puhuttelusana sekä tyttö- että mieskumppaneilleen). Olipa hän kerran sanonut myöskin »rakas». Senjälkeen taaskin »neiti Verity», ja sillä hetkellä, suvaitkaa huomata, olivat neiti Verityn kasvot olleet painettuina hänen kaulaansa vasten, ja hänen villapaitansa karkea kudos oli pahasti (joskin rauhoittavasti) raapinut neiti Verityn huulia.

Ilveellisen kummallista!

Silloin ei Margaret ollut tuntenut mitään.

Nyt, muistellessaan sitä jälkeenpäin, hän tunsi miehen kosketuksen selvästi, ikäänkuin se olisi jättänyt lämpöisen orjanrenkaan hänen olkavarteensa!

Oi, jospa hän voisi tarttua johonkin jättiläiskokoiseen, loitsuvoimaiseen pesusieneen ja pyyhkiä kaikki viimeöiset tapaukset elämästään kuten taululta! …

Kiivaasti hän viskasi levyn kivelle. Entä jos hän jättäisi helmensä sen päälle, jotta hänen katseensa osuisi niiden välkkeeseen?

Ei; Mount vain ajattelisi hänen aina unohtavan tavaroitaan.

Ikäänkuin hurjistuneena hän kiiti auringonpaisteessa upeana ja vakavana rahoittavaa, tummaa rautatammiryhmää kohti, sivuutti sen ja riensi edelleen sellaiseen suuntaan, jossa hän ei ollut aikaisemmin käynyt.

V

Edellisestä yöstä huolimatta hän liikkui joustavasti ja hilpeästi — hän vakuutti itselleen, että oli hauska, kun sai kääntää selkänsä kammotulle poukamalle. Hän mietti: »Jos vielä kerran pääsemme pois tältä inhottavalta saarelta, unohdan sen, hänet ja kaikki, mitä siihen kuuluu…»

Samalla tulvi hänen mieleensä riemuisa »kaikki», hänen uusi näläntunteensa, hänen taivaalliset uintinsa ja aurinkokylpynsä! Hänen äsken saadut kokemuksensa, ruumiin terveys, nautinto, jota ruumiin voimistuminen hänelle tuotti — sillä nyt hänen ei enää tarvinnut häpeillä mitään jokapäiväisten kylpyjensä aikana; nyt olisi voitu sanoa, että yksinäinen ranta sopi hänelle ja puki häntä paremmin kuin etevimmän pariisilaisen muotitaiteilijan sommittelema puku. Kun hän nyt nosti kättään hypistelläkseen helmiään, ei hän enää tuntenut jyrkkiä kuoppia eikä ulkonevia luita, vaan ainoastaan terveen, silkinhienon ihokudoksen.

Samoin kuin hän ei ollut vuosikausiin ollut näin terve, ei hän ollut myöskään ollut niin kaunis, niin onnellinen…

»Hölynpölyä!» huudahti hän, sysäten silmilleen valahtaneen hiuskiehkuran syrjään ja sitten taaskin punastuen.

Mount oli leikannut hänen tukkansa —

»En ikinä enää anna hänen koskea siihen —» Yhä edelleen hän taivalsi tweedkankaisen hameensa käydessä yhä raskaammaksi sadepisaroista, joita siihen tarttui cystus-, vermutti-, lavendeli- ja villeistä rosmariinipensaista, joiden välitse hän tunkeutui tarkkaamatta ympäristöään. Kerran hän oli kuulevinaan tuulen kantamaa kellojen kilinää.

Mutta sen täytyi olla harhakuvittelua…

Samotessaan yhä nopeammin eteenpäin hän tunsi nälkänsä joka askeleella yltyvän…

Se ei ollut Mountin syy, hän oli huutanut Margaretia alas valmistamalleen aamiaiselle!

Kovin hän ylpeili kalastuksestaan ja yleensä toimeliaisuudestaan. Hän otaksuttavasti ajatteli olevansa perin sopiva henkilö joutumaan haaksirikkoisena asumattomalle saarelle.

Ehkäpä kaikki nuoret miehet ajattelivat samalla tavoin.

VI

Kerran olivat henkivartijat pohtineet asumattomien saarien ikuista kysymystä.

(Olisi luonnollisesti kummallista, jos he eivät olisi sitä tehneet.)

Claude Oddley oli selittänyt, että hän, joka tunsi olevansa ikäänkuin ruumis, vajoaisi mieluummin laivan mukana pohjaan… Eric oli toivonut jäävänsä yksin henkiin pikemmin kuin ajautuvansa maihin yhden ainoan kumppanin kanssa. Kun hän olisi kaksi päivää ollut ilman vaihtelua yhden ainoan ihmisen seurassa, ei hän ainoastaan alkaisi itse tuntua kuolleelta, vaan alkaisi myöskin tuntea haluavansa toisen kuolemaa. Prinssin kaksoisolion mielestä olisi ollut ihanaa ottaa puolisokseen joku Etelämeren saarien tyttö, joka tiesi, missä kasvit kasvoivat, osasi punoa koppia, piti punaista ruusua korvansa takana — »Sinä aasi, miehethän käyttävät punaista ruusua niillä saarilla», oli joku toinen poika huomauttanut. »Se merkitsee: 'Etsin sydänkäpyä' —»

He olivat puhuneet lapsellista lepertelyä! Kuvitella, että olisi joutunut tänne seuranaan joku niistä pojista! »No niin, kunpa taivas olisi niin suonut! Mieluummin olisin ottanut kenet tahansa heistä —» Mutta kehen heistä hän olisi voinut luottaa? Kuka heistä olisi osannut hankkia tulta, suojaa, ravintoa? Ja kuka heistä erittäinkin olisi hoitanut häntä sillä tavoin sinä aamuna, jolloin hänen lihaksensa olivat niin kovin hellät? Kuka kaikista hänen tuntemistaan miehistä olisi pystynyt selviytymään vaikeista pulmista samalla tavoin kuin Archie Mount?

VII

»Mutta olisin kyennyt katsomaan silmiin ketä niistä muista hyvänsä tänä aamuna. Ainakin niin luulen.» Mutta —

»Ei kukaan heistä ymmärtäisi viime yötä. Ei edes Cynthia.»

(Monen päivän perästä tuli Margaretin aikoinaan alituinen neuvonantaja ja läheinen ystävä hänen mieleensä.)

Ajatella, että hän kertoisi Cynthia Oddleylle: »Pelkäsin myrskyä niin kovasti, että vietin koko yön — luullakseni noin kello kahdestatoista aina puoleenkuuteen saakka aamuun — nuoren miehen sylissä. Painauduin niin kiinni häneen, että tunsin hänen sydämensä sykkivän moottorin lailla, niin likellä häntä, että helminauhani valahti hänen villapaitansa povelle ja että hänen hengityksensä kostutti hiuksiani. Puristin häntä niin tiukasti, että kuulin hänen vyönsä taskussa olevan kellon lasin risahtavan… Pilkkopimeässä olin siellä kauhuissani käsivarteni hänen ympärillään hänen puhellessaan minulle estääkseen minua kuuntelemasta myrskyn pauhua. Hän kertoi minulle salaisuuden, jota hän ei ole koskaan ilmaissut kenellekään muulle. Hän kertoi, mitä hän oli pelännyt kouluajoistaan alkaen ja minkä tähden. Hän puhui minulle äidistään ja tytöstä, jonka kanssa hän oli mennyt kihloihin, koska hän luulee tytön järjestävän elämän tyyneksi.»

Margaret huoahti. Vieläkin poltti hänen käsivarttaan Mountin puristuksen fyysillinen muisto, näkymätön orjanrengas. Hänen korvissaan kaikui Mountin kuiskailu: »Sain mainioita ystäviä… ne tuntuivat vaikuttavan ihmisen elämään.»

Sitten hänen mielessään väikkyi hänen tyttöystävänsä kuva: suippokasvoinen, mielikuvitukseton, monokkelisilmäinen ja kaikkeen kyllästynyt; ja hän oli kuulevinaan Cynthian lausuvan: »Entä kuinka pian tämä ihailtava nuorukainen alkoi kosiskella sinua omalla tavallaan, Peggy?»

Ja Margaretin vannottua, ettei koko myrsky-yönä ollut vihjattukaan rakkauteen, kuului jatkoa:

»No, no! Se on lii-an korkeaa!» (Taaskin Cynthian kyynillinen ääni.) »Eikö mies käyttänyt hyväkseen romanttista tilannetta? Oi, kuinka suloista! Ei ainoatakaan hellää suukkoa erotessanne? Urheilija. Nopeudentavoittelija! Mitä? Mitä, hänen täytyy olla — minun oletetaan uskovan, ettei hän edes koettanut… liehitellä?»

»Uskoisiko sitä kukaan?» aprikoi Margaret murheellisena. »Totisesti heidän täytyisi. Jos he tuntisivat Mountin (joka oli kihloissakin), ja jos he tuntisivat minut, niin silloin he varmasti tajuaisivat minun puhuvan totta.»

Cynthian haaveääni pilkkasi: »Peggy, uskoisitko sinä sitä mistään parista, joka olisi ollut samanlaisissa oloissa kuin te olitte?»

»Varmasti olisin kyllin ylevä tietääkseni joidenkuiden miesten voivan kohdella tyttöäkin inhimillisenä olentona —»

Margaretin sydämessä kuiskasi ääni: »Hyvin monet ihmiset eivät ole yleviä… eivät usko. Ihmiset saattavat olla hirveitä näissä asioissa! Vain oma äitisi kenties uskoisi. Älä luota kehenkään muuhun ihmiseen!… Mutta eihän merkitsekään mitään, mitä ihmiset uskovat. Jollemme pääse täältä pois, ei kukaan saa koskaan tietää. Jollei meitä pelasteta tältä saarelta —»

Samassa Margaret äkkiä pysähtyi tyrmistyneenä näkemästään.

VIII

Kun heräävien tunteiden myllerrys oli ajanut Margaretia sisämaahan päin ja hän oli astellut kuin kilpailuja varten harjoitteleva nyrkkeilijä, ei hänen katseensa ollut kiintynyt maiseman piirteisiin. Mitään näkemättä hän oli sivuuttanut rinteet, jotka viettivät rotkoihin, kohosivat kallioiden laelle, rajoittuivat lehtoihin tai häipyivät kuulakan sinistä taivasta vasten valkoisina kuin alpit kuvastuviin vuorijonoihin. Ei hän huomannut sitäkään kohtaa, jossa kallionlaki loppui ja hän alkoi uudelleen laskeutua alaspäin.

Hänen olisi pitänyt tuntea, milloin hänen jalkansa lakkasivat polkemasta epätasaista turvetta ja joutuivat toisenlaiselle maaperälle. Mutta hän ei tuntenut mitään. Hän kuuli kuitenkin jotakin — äkillisen kilahduksen. Se ei ollut kellojen kilinää. Hän luuli helyketjunsa (joka muuten ei ollut hänen muassaankaan) pudonneen. Katsahtaessaan maahan hän näki jalkansa osuneen hevosenkenkään, joka virui maantiellä.

IX

Niin, maantiellä.

Hyvin tehtynä, leveänä, tomusta valkeana se kaarsi hänen oikealla puolellaan jyrkkien kallioiden taakse. Vasemmalla se painui painumistaan viljelemättömään vihreään laaksoon, jossa hän saattoi seurata sen juoksua kilometrimääriä. Vaalean mittanauhan tavoin se kiemurteli harmaanvihreällä pohjalla. Ei ainoatakaan taloa näkyvissä! Ei kattoa, ei savupiippua, ei tornia; vain siellä täällä näkyi kummuilla koskisia jokia valkoisina juovina. Se oli niin jylhää erämaaseutua kuin suinkin saattoi ajatella; elämästä ei näkynyt muuta merkkiä kuin musta hiirihaukka, joka leijaili sinisellä taivaalla hänen kohdallaan. Autio seutu, mutta siellä oli tie… siis… saari ei ollutkaan asumaton.

Margaret kumartui ottamaan maasta hevosenkengän — ei, se oli liian kapea, liian pieni hevosenkengäksi; se oli muulinkenkä. Sen metalli oli kirkkaanpuoleinen, ikäänkuin se olisi pudonnut äskettäin. Hän puristi sitä niin, että kämmentä koski, ja tajusi vihdoin, ettei hän nähnyt unta.

Hän oli saapunut maantielle… joka vei pois sieltä. Mitä hänen oli tehtävä? Seurattavako sitä? Kumpaan suuntaan?…

Muutamilla askelilla hän pääsi oikealla olevan kallionnurkkauksen taakse. Siellä odotti uusi yllätys, ja hän jäi töllistelemään suu auki. Siellä oli perin sivistysmaailman tapainen tienviitta, johon oli räikeänkeltaiselle pohjalle isoilla mustilla kirjaimilla maalattu:

»DON DE DUNLOP»

»Ranskassa?» äänsi Margaret ällistyneenä.

Myöskin oikealle kiemurteli tie kilometrien päähän; sen oli hyvin ja kestävästi valmistanut se rotu, joka yksin on saanut perinnöksi roomalaisten valloittajien tientekotaidon. Ranska?

Taaskin hän kääntyi silmäilemään kirkasväristä viittaa, jossa oli:

»Attention au virage»

ja Margaretille outo nimi, jota seurasi kilometrejä ilmaiseva numero.

Ja Margaretin ajatukset olivat pyörineet sadoissa meripenikulmissa, Etelämerellä, Fidshi-saarilla… Oliko mahdollista, ettei hän ollut poistunut Euroopasta?

X

Hänen jalkojansa ihan poltti, kun hän kääntyi rientämään takaisin jääneen pettäjän luokse.

Niin, nyt hän voisi katsoa sitä miestä silmiin! Hän oli varma, että
Mount tiesi kaikki.

Hän oli saanut hänet kiinni ja puristaisi häneltä kaikki tiedot.

Eipä ihmekään, ettei mies ollut tuskaillut haaksirikon tähden eikä välittänyt siitä, miten merimiesten, muiden veneiden ja Margaretin oman sedän oli käynyt —

»Kaikki hänen puuhaansa, siitä olen varma —»

* * * * *

Hänen teki mieli viheltää hilpeästi saapuessaan rannalle, jossa ruoka tuoksusi suloisesti.

Hiljaa ja nopeasti hän lähestyi. Herra Mount oli kattanut oikein juhla-aterian. Hän oli levittänyt esille kaikki, mitä oli jäänyt tähteeksi edellisen illan mässäyksen jälkeen.

Hänet oli nolattava ja heti.

Mutta ei. Pilasta tulisi hauskempi, jollei Margaret hiiskuisi mitään. Hän ei ainakaan kahteen päivään virkkaisi mitään havainnoistaan. Hän seisoi, tarkkaillen miestä ja samalla pohtien, milloin ihmiset tulivat niin vanhoiksi, etteivät heitä huvittaisi lasten uskottelut ja arvausleikit.

Yhdeksänkolmattavuotiaana herra Archie Mount sijoitteli tunnontarkasti ja juhlallisesti omin käsin pyytämiänsä purolohia alkeellisille lautasille, litteille kivilevyille — ikäänkuin hän ei olisikaan ollut tavallisen aamuisen kävelymatkan päässä ranskalaisesta maantiestä! Sen tien täytyi varmasti viedä johonkin Ranskan kaupunkiin; siellä oli kapeita, kahville tuoksuavia katuja, liikkeitä, joiden kiivissä oli sanoja: boucherie, épicerie, charcuterie, pâtisserie, ja muita ruokatavaramyymälöitä, joiden ranskalaisten nimien sointu kiihoittaa ruokahalua niin paljon paremmin kuin englantilaisten. Varmasti ne liikkeet, jotka eivät saattaneet olla kovin kaukana, olivat tavallisuuden mukaan kynnyksiään myöten täynnä houkuttelevia ravintoaineita… Mutta tuolla Mount ahersi vakavana ikäänkuin olisi itse uskonut, että sekä hän että Margaret nääntyisivät nälkään ilman hänen ponnistuksiaan! Tällä kertaa hän ei edes vihellellytkään.

Hilpeästi Margaret luikkasi hänen takanaan: »Halloo! Hyvää huomenta, herra Mount!»

Nuori mies hätkähti, ja häneltä putosi forelli liekkeihin. Sitten hän käänsi tyttöön päin sellaisen miehen kasvot, joka oli raivoissaan, koska ei ole rohjennut olla liian huolissaan.

»Kas! Te olette tullut?… Tiedättekö, kuinka kauan olette ollut poissa?… Missä olette —»

Hänen lauseensa katkesi äkkiä, sillä hän oli nähnyt. Hänen siniset silmänsä laajentuivat tummien, tuuheiden kulmakarvojen alla ja kiintyivät muulinkenkään, jonka Margaret oli pistänyt vyöhönsä. Hän tuijotti äänettömänä.

»Sitä kai saatte kysyä, herra Mount», vastasi Margaret.

(Sana »kirottua» leijaili melkein kuuluvana ilmassa.) Mount aprikoi vimmatusti, kuinka paljon Margaret oli saanut selville. Oliko hän käynyt niin kaukana kuin harmaista kivistä kyhätyillä paimenmajoilla, jotka olivat kokonaan viiniköynnösten peitossa, joiden luona oli vuohia lieassa ja joiden kynnyksellä kyyrötti madonna traagillinen ilme kasvoillaan? Oliko hän kohdannut —

Mitä Margaret virkkaisi hänelle?

Hän lausui pakotetusti: »Eiköhän meidän ole joka tapauksessa parasta syödä puolista nyt?»

Tämä sovinnainen lause oli vähällä haihduttaa hänen ympäriltään kalliot, kivet ja nuotion sekä loihtia niiden sijalle hänen lontoolaisen kerhonsa tulipunaiset seinäpaperit ja upean sisustuksen. Kohteliaasti hän lisäsi: »Otaksuttavasti ette ole saanut mitään syödäksenne, neiti Verity?»

Neiti Verity katsahti häneen suurin silmin ja vetäisi hiukan alahuulensa reunaa hampaittensa väliin. Ollen purskahtamaisillaan hermostuneeseen nauruun hän turvautui, kuten saattaisi sanoa, valmistavan koulun sukkeluuteen. »Mitään syödäkseni?» oli hän kummastelevinaan. »Tuolla kukkuloillako? Kun en ole vuohi, en syö pensaita enkä ruohoa.»

Jäykästi Mount vastasi: »Sen kyllä tiedän.»

»Miksi sitten kysyä, olenko saanut mitään syödäkseni?»

»Satuin huomaamaan tuon.» Mount nyökkäsi muulinkenkään päin.

Margaret irroitti kengän vyöstään ja katseli sitä viattoman näköisenä. »Tämänkö? Mutta kun en myöskään ole kamelikurki, en pysty syömään metallia.»

Tähän sutkaukseen (jota Margaret katui heti sen lähdettyä hänen huuliltaan) tuli kohtelias vastaus:

»Tarkoitan luonnollisesti, että se osoitti minulle, missä olette ollut.»

»Tiedätte siis, missä kävin.»

»Tietysti, neiti Verity. Ainakin maantiellä saakka.»

»Luulin teidän tarkoittavan, että tiedätte sen paikan nimen, ja arvelin teidän ilmoittavan sen minulle. Ilmoitattehan sen?»

»Mitä hyödyttää», huomautti Mount alistuvasti, »minun ilmoittaa sitä teille, jos itse sen tiedätte?»

Se oli Mountin ensimmäinen voitto. Margaret puri huultaan harmissaan siitä, ettei ollut painanut muistiinsa keltaiseksi maalatusta tienviitasta lukemaansa nimeä.

Äänettömyys.

XVI luku

Puhelua

I

Kuinka riitaisa olikaan sitten alkanut ateria!

Siinä he istuivat kahden puolen vakiintunutta nuotiotansa, jonka ympärille oli kasaantunut valkea, monin kerroin palanut tuhkakehys ja joka muistutti mustuneista oksista kyhättyä merilinnun pesää, valmistautuen riitelemään, jollei parempaa olisi…

Niin kiihtynyt kuin Margaret olikin, oli hänen aluksi nälkä; hän ahmi puolitusinaa voileipiä — jotka, kuten hän nyt tiesi, eivät olleetkaan mitään rantaan ajautunutta haaksirikkotavaraa, vaan jotka oli äskettäin kiltisti ostettu jostakin ranskalaisesta ruokatavaramyymälästä sisämaassa (missä se sitten olikin). Hän kuvitteli mielessään pientä, kahvituoksuista pesää, sen ilmoitustauluja, joissa tarjottiin makeisia ja piparminttuja, sen sipuliverkkoja ja ovelle sijoitettuja valtavan isoja, kadmiuminkeltaisia kurpitsoja. Hän nieli vähän rohkaisevaa curaçaolikööriä (joka myöskin oli samasta kaupasta peräisin), ennen kuin huomautti:

»Koko juttu on siis ollut vain kepponen, herra Mount.»

Mount katsoi häneen, näennäisesti äkeissään… Hän oli hyvin pahasti rakastunut Margaretiin! Miten se oikein oli käynyt, sitä hän ei olisi osannut selittää… Lyhyin tie saada nainen mieltymään itseenne on antaa hänen tehdä jotakin hyväksenne… Kaikki tunnemme sen piirteen — naisissa. Älkää kysykö minulta, onko miesten laita samoin! En väitä ymmärtäväni keskinkertaisten, sataprosenttisten miesten tunteita. Se, mikä saa heidät vireiksi, ja se, mikä panee heidät kuihtumaan, ovat molemmat salatut minun katseeltani. Mutta tuntuu siltä, että poikkeuksellisessa miehessä — älykkäässä, sympaattisessa, miellyttävässä, lempeässä ja miehekkäässä — on varsin voimakas naisellinen piirre. Niin oli Archie Mountissa. Hän oli — hitaasti, mutta vääjäämättömästi, kuten ankkuroitu vene nousevan vuoksen työntämällä — lähestynyt tätä hänen hoivattavakseen jätettyä, nuorta, avutonta olentoa.

Tyttö ei voinut katsoa häntä silmiin, vaan virkkoi silmät suunnattuina toisaalle: »Teistä kai tämä on hupaista? Miehistä se lienee.»

»Minusta ei, sen vakuutan. Jos tarkoitatte —»

»Tarkoitan sitä, että olette uskotellut purtenne kärsineen haaksirikon ja kaikkien muiden hukkuneen —»

»Suokaa anteeksi, mutta olenko kertaakaan sanonut kenenkään hukkuneen?»

»— Ja olette ollut pitävinänne tätä asumattomana saarena.»

»Toivon, ettette pahastu, jos huomautan, etten kertaakaan täälläolomme aikana ole maininnut sanoja 'asumaton saari'.»

»Toivon, ettette te pahastu, jos huomautan viimeisen väitteenne olevan pelkkää saivartelua.»

Tämän pistoksen jälkeen taaskin äänettömyys. Syöminen jatkui.

Sitten puhkesi Margaret uudelleen puhumaan.

»Mutta kun minä käytin sanoja 'asumaton saari’, ette koskaan väittänyt minua vastaan. Annoitte minun puhua sellaisesta mahdollisuudesta, että jäisimme tänne koko eliniäksemme. Visusti koetitte varoa, etten pääsisi samoamaan pois tältä vähäiseltä rantakaistaleelta. Syyksi esititte, että oli muka hoidettava nuotiota tai että minä olin väsynyt. (Kumma vain, ettette järjestänyt joitakin merimiehiä näyttelemään villejä.) Älkää uskotelko, ettette ole tiennyt minua koko ajan petetyn tällä kuulumattomalla kepposella. Herra Mount, te ette voi uskotella —»

»En koetakaan uskotella.»

»Ette nyt, koska olette joutunut ilmi», tokaisi valehaaksirikkoinen musertavasti. »Nyt myönnätte koko ajan tietäneenne, mitä minä kuvittelin mielessäni. Eikö niin?»

»Kyllä, neiti Verity, sen myönnän. Oli tarkoitus, että kuvittelisitte niin.»

»Ja te panitte parhaanne pitääksenne minua harhaluulossani?»

»Kyllä.»

»Täällä olemme olleet — emme lainkaan haaksirikkoisia! Koko tämän ajan olemme olleet lähellä ihmisiä ja kaupunkeja ja puhelimia ja sähkölennättimiä! Ja minä vihoviimeinen hupsu olen sallinut teidän uskotella itselleni, että olemme olleet yhtä kaukana kuin Crusoe ja Perjantai… Muuten, missä olemme, herra Mount?»

»Sitä en voi sanoa, neiti Verity.»

Tytön silmät menivät levälleen. »Tarkoitatteko, ettette tiedä sitä itsekään?»

»En toki; kyllä tiedän, ilmeisesti. Mutta olen antanut sanani siitä, etten anna teidän sitä tietää, niin kauan kuin olemme täällä.»

»Tarkoitatteko, että olette luvannut sen?»

»Juuri niin.»

»Sedälleni kaiketi?»

»No niin, koska sen arvasitte… niin.»

»Oliko hän mukanamme veneessä, kun sinä yönä lähdimme purresta?»

»Kyllä hän oli.»

»Oliko muita?»

»Palvelijani Wallace ja kaksi merimiestä. He toivat meidät tänne maihin.»

»Sitten he katosivat, jättäen meidät tänne?»

»Niin, he soutivat takaisin purteen.»

»Joka ei siis ollut uponnut?»

»En ole väittänytkään sen uponneen!»

»Ette kyllä; ette ole väittänyt sitä. Missä setäni nyt on?»

»Jospa Jumala soisi minun sen tietävän, neiti Verity», vastasi nuori Mount vakuuttavan kiihkeästi »En tiedä, missä se — en tiedä, missä hän on. Hänen olisi pitänyt olla täällä koko aika. Minulle oli vihjailtu, että herra Lloydin piti jäädä luoksenne koko täälläolonne ajaksi. Totta puhuen — en usko hänen olevan kaukana.»

»Hän ei ole kaukana», vahvisti Margaret odottamatta. »Näin hänet eilen.»

Mount oli viemässä voileipää suuhunsa, mutta hänen kätensä pysähtyi puolitiehen, ja hän jäi töllistelemään suu auki.

»Näitte herra Lloydin eilen? Te näitte hänet? Mitä tarkoitatte? Missä?»

»Näin kun näinkin hänet eilen. Ainakin olin näkevinäni valkotukkaisen miehen — en ollut siitä varma — viime yönä… Hetkisen luulin nähneeni jonkun, joka seurasi minua… Sitten hän katosi. Loittoni pimeään… Unohdin sen tyyten. Se tapahtui juuri vähää ennen ukkosta ja —»

Hän keskeytti lauseensa — suuttuneena itselleen siitä, että oli yhdellä sanalla johtanut jälleen mieleensä koko viimeöisen kohtauksen: myrskyn, paon, tuntikausia kestäneet jyrähdykset ja välähdykset, oudot, luottamuksellisesti jupistut puheet —

Hänen poskilleen lehahti kuuma puna. Taivuttaen päätään hän kumartui ottamaan maasta oksaa, joka oli palettuaan poikki pudonnut paperinvalkoiselle tuhalle. Hän viskasi sen takaisin nuotion keskelle.

»Onko setäni tullut hulluksi? Mitä arvelette?»

Nuori Mount oli vastaamaisillaan: »Olen usein sitä aprikoinut.» Mutta sensijaan hän noudattikin vaistoaan ja kävi puolustamaan naisen arvostelemaa oman sukupuolensa jäsentä.

»Herra Lloydko hullu? Kaikkea muuta! Harvinaisen taitava, järkevä, kyvykäs mies. Ei kukaan voisi sanoa häntä —»

»Minä voin. Ja minä teen sen», vastusti velvollisuudentuntoinen tyttö. »Jollei hän olisi täydelleen mielipuoli, niin miten hän olisi saanut päähänsä menetellä näin uskomattomalla tavalla minua kohtaan.»

Mitään vastaamatta Mount loi häneen nopean, kaunopuheisen katseen.

Se tuntui sanovan: »Älkää puhelko kuin pikku hupakko. Te tiedätte yhtä hyvin kuin minäkin, että setänne tarkoitus oli viedä teidät pois pahan ulottuvilta, elämästä väärällä tavoin ja joutumasta äärimmäisen tuhlaavaisen, toisten niskoilla elävän, kelvottoman tytön talutusnuoraan. Hän tarkoitti teidän parastanne. Ette voi kieltää, että tämä on ollut parasta, mitä teille en koskaan tapahtunut —»

Tämän ohessa katse sisälsi vetoomuksen: »Älkää missään nimessä olko vihainen minulle! Enkö ole joutunut surkeaan asemaan? Mahdanko sille mitään, lapsi? Oliko suunnitelma minun?»

Edelleen se katse paljasti: »Te viehättävä olento! Te herttainen, viaton, jumalainen olento! Rakastettava olette ollut aina, silloinkin, kun suunne oli punaisen tahnan peitossa ja kulmakarvoissanne oli kenkämustetta. Ja nyt — katsokaahan itseänne! Olette kuin taulu. Viehkeimmät pienet kasvot koko maailmassa; vartalo kuin ihanan veistoksen. Tulta ja samettia sylissäni… En saa rauhaa, ennenkuin saan teidät uudelleen samalla tavoin!»

Mutta tyttö ei ollut katsonut häntä silmiin. He jatkoivat kinasteluaan, syöden ahnaasti, puhuen niin ilkeästi kuin suinkin mahdollista.

»Tuntuuko teistä, herra Mount, että teillä on oikeus kertoa minulle mitään sen enempää setäni ennenkuulumattomasta suunnitelmasta? Kuinka pitkäksi ajaksi minut piti jättää tänne…» (äkäinen vilkaisu kallioihin) »tänne?»

»Rehellisesti sanoen, sitä en tiedä. Jos olisin aavistanut, että tarkoitus oli näin kauan —» Keskeytys, joka osoitti, että jokainen sekunti oli ollut kuin kiirastulta.

»Saanko kysyä, tietääkö äitini?»

»Rouva Verity luulee teidän vieläkin retkeilevän purressani.»

»Kas niin! Äitiä petettiin myöskin! Se on toki lohdutus. Äitini ei ole tiennyt mitään tästä Spoofin saaresta… Kuinka moni ihminen tuntee asian?»

»Kolme. Setänne, äitinne ystävätär ja minä.»

»Kolme ihmistä. He ovat käyttäytyneet katalasti. Lienee liian paljon toivottu, että he häpeisivät.»

II

Sättiessäänkin hän ihaili Mountia. Mies näytti tavalliselta kulkurilta, mutta kuinka komea hän oli! Miksi ei luonto muovannut kaikkia miehiä tuollaisiksi? Ei edes tuo vaalea, lyhyt parta, joka oli vastakohtana hänen mustalle tukalleen ja sumensi hänen poskiensa, leukansa ja kaulansa piirteitä — ei edes se pilannut häntä. Eivätkä nuo vaatteet, jotka olivat haaksirikosta saakka olleet yötä päivää hänen yllään, rumentaneet hänen vartaloaan. Miltä näyttäisi Archie Mountin rinnalla uhkein kaartinupseeri, mikä koskaan on astellut Piccadillyyn vietettyään puolet aamusta palvelijansa silosteltavana? Tyhjänpäiväiseltä miesmannekiinilta.

III

»Missä on purtenne?»

»Satamassa.»

»Aiotteko ilmaista minulle, missä satamassa?»

»Ikävä kyllä, mutta minun ei ole sallittu mainita teille mitään nimiä.
Annoin sanani. Ymmärrättehän, neiti Verity?»

»Täydelleen. Ette kai vihjaa, että minä haluaisin miehen rikkovan sanaansa? Mutta että olette ollut kyllin heikko luvataksenne — sitä en anna anteeksi.»

»En itsekään anna sitä anteeksi, neiti Verity», tuli yksikantaan.

»Olen hyvilläni, että olette siksi säädyllinen», huomautti neiti Verity ylväästi, hilliten haluaan purskahtaa hilpeään, raikuvaan nauruun.

Sillä, oi, kuinka hän nautti! Archie Mount kokonaan hänen vallassaan, hänen armoillaan, kuunnellen kaikkea, mitä hän sanoi! Ja käyttäytyen lisäksi ihailtavasti. Joka suhteessa hän oli ainutlaatuinen. Jumaloitava olento! Minkä herjauksen hän nyt osaisi sinkauttaa?

IV

Se forelli, joka Mountilta oli pudonnut tuleen Margaretin näyttäytyessä, oli luonnollisestikin paistunut ja palanut. Hän otti sen — mutta Margaret anasti sen tahallaan. Tyttö ehätti pyytämään: »Antakaa minulle tuo! Pidän palaneista.»

Todenperäisesti hän inhosi palaneita kaloja. Mutta hän otti palaneen kalan, ja nähdessään Mountin syövän hänen herkullisesti paistunutta forelliaan, tunsi hän kummallista riemua.

»Kas noin! Hän nauttii ruuastaan», mietti Margaret voitonriemuisena.

Nuori äiti tuntee samanlaista tyydytystä hoidellessaan rinnoillaan lepäävää poikalastaan. Palvellessaan nälkäistä metsästäjäpuolisoaan lienee luolanainen tuntenut samaa.

Nykyajan nainen on melkein kuin talo, jossa asuu kolme eri olentoa: luolanainen, keimailija ja naisasian kiihkoilija.

Mikä niistä näyttäytyy, se riippuu kokonaan siitä miehestä, joka kolkuttaa ovelle. Joillekuille miehille on keimailija aina kotosalla. Muutamien miesten vaatimuksesta tulee esille vain naisasian ajaja uhmaavasti tuijottamaan suljettujen ikkunoiden takaa. Kummallista kylläkin, nyt eivät enää teidän »voimakkaat, harvapuheiset, käskevät», hallitsevat miehenne kykene menestyksellisesti kiihoittamaan »alkuperäistä» naista, vaan pikemminkin sen tekee sellainen, joka panee liikkeelle kaikissa nykyajan naisissa piilevän ärtyneen »naisellisuuden» ja on onnellinen, jos vielä saa hymyn kylmältä keimailijalta.

Mutta Archie Mountin kaltaisilla miehillä näyttää säilyneen lahja houkutella lämminverinen, puolittain unohtunut luolanainen tervehtimään ja hyväilemään itseään.

V

Ulkoisesti ankarana Margaret jatkoi: »Kuinka pitkän ajan tarvitsen ehtiäkseni lähimpään paikkaan, josta voin lähettää sanoman äidilleni?»

Nuori Mount rypisti otsaansa, laskien päässään.

»Koko päivän iltamyöhään saakka. Oletteko päättänyt heti lähteä kaupunkiin?»

»Tietysti. Ja — herra Mount, onko teillä rahaa?»

»Minullako? Olen hyvin pahoillani. Ei penninpyörylää. Ei edes papereitani. Minut kiidätettiin rannalle… Meidän on lainattava rahaa, siinä kaikki. Meidän on sähkötettävä ja sitten mentävä maamme lähetystöön.»

»Niin! Lähetystöön. Kuinka loistavan mainiota nähdä taaskin joku englantilainen kunnollisesti siistittynä ja hyvästi puettuna! Meidän ei kai liene vaikeata saada rahaa lainaksi?»

»Otaksuttavasti ei» (kylmäkiskoisesti).

»Erinomaista! Sitten voin ostaa itselleni vaatteita ja muita tarpeita, pesettää, kampauttaa ja leikkauttaa hiukseni ihmisten tapaan — ja saan kynteni hoidetuiksi — ja itseni siistiin kuntoon. Kuinka jumalallista päästä jälleen elämään sivistyneen tavalla —»

»Kaipaatteko sitä niin hartaasti?»

»Kaipaanko? Armias taivas! Mitä muuta voitte otaksua? Mutta kuvitelkaahan, että pääsee takaisin ihmisten luokse kaupunkeihin ja saa keskustella toisten kanssa! Kuvitelkaa, että saa nauttia kunnollisia aterioita… syödä hopeisilla vehkeillä… että on liina pöydällä… sähkövalo… matto lattialla… kukkia maljakoissa! Kuvitelkaa, että saa nukkua oikeassa vuoteessa, jossa on patjat ja pielukset… saa ottaa kuuman kylvyn… että pääsee takaisin kaikkeen entiseen —!»

»Tarkoitatteko, että olette inhonnut kaikkea tätä?»

»Ettekö te ole, herra Mount? Kuinka tavatonta!» kummeksi Margaret venytellen. »Minä olisin luullut, että täällä oleminen olisi inhoittanut kaikkia muita paitsi merileijonia! Minusta itsestäni on tuntunut kuin olisin ollut kuollut… mitä sanoittekaan? … Yhtä mielelläni olisin ollut vankilassa. Oikeastaan mieluumminkin. Rangaistustaan suorittavien ihmisten sallitaan joskus tavata vieraita, eikö totta? Heillä onniin ollen paljoa hauskempi kuin minulla on ollut —»

Koska hänen äänensä vapisi hieman, taukosi hän puhumasta. Sekavan kiistansa aikana he olivat syöneet kaikki ruoat viimeistä murua myöten. Nyt Margaret nousi kiveltään ja alkoi koota jätteitä kaivaukseen ne hiekkaan.

Mount tarkkaili hänen liikkeitään ja sanoi jäykästi: »Teidän ei tarvitse pestä noita kiviä. Miksi ei viskata niitä mereen? Tämä oli viimeinen ateriamme täällä, neiti Verity.»

»Kuinka erinomaista! Viimeinen! Sepä hauskaa! Tarkoitatteko, että voimme heti lähteä taivaltamaan sisämaahan?… Väsynytkö? Hyvä Jumala, en suinkaan. Ja vaikka olisinkin nääntymäisilläni uupumuksesta, antaisi tieto poispääsemisestä minulle niin paljon voimia, että jaksaisin kävellä vaikka viisikymmentä kilometriä. Miksi tuhlata täällä enää sekuntiakaan? Minä en sitä tee… mutta voinhan jättää teidät tänne… Koska tämä mielestänne on miellyttävä oleskelupaikka, ikipäiviksi —»

»Hyvä Jumala, miellyttävä — haha!» Lyhyt, kuvaava nauru. »Uskokaa toki, että olen ainakin yhtä hyvilläni kuin tekin, kun saan lähteä. Mutta pelkäänpä, että teidän on sallittava minun tulla seurassanne, neiti Verity. Ensinnäkin tunnen tien —»

»Niinpä kai. Olkoon menneeksi! Jos siis olette valmis —» Hänen vihaa uhkuva katseensa olisi toiselle naiselle kavaltanut, kuinka täydelleen hän piti Mountia maailman ainoana katselemisen arvoisena miehenä…

VI

Jättäkäämme heidät niin sanoaksemme levähtämään ennen uutta sanaottelua.

Palatkaamme vähäksi ajaksi Englantiin, Lontooseen ja minun kerhooni, jossa sillä hetkellä join kahvia, istuen sohvassa. Vieressäni kahvikuppinsa ääressä savuke kädessä istuva tyttö rypisti otsaansa ikäänkuin huolissaan; hän oli nuori tyttö, hoikka, tummaverinen, muodikkaasti puettu itsevarmasta hatusta käärmeennahkaisiin kenkiin saakka.

Hänen ottaessaan lattialta pudonnutta tulitikkurasiaansa luiskahti hänen sormestaan sormus, joka kieri matolle. Ojensin sen hänelle; siinä oli briljanttien ympäröimä, kaunis smaragdi. Hän sujautti sen epäiltyyn sormeen ja alkoi kertoa muutamien sivujen pituista tarinaa.

»On siunatun lohdullista», virkkoi hän, »löytää joku puhetoveri». Veli, joka hänen olisi pitänyt kohdata, ei ollut saapunut, ja hänen puolisonsa oli ollut kauhea… »Juuri silloin kun ihminen on yksin, ja yksinäisyyttä vielä painostaa se, että hän on ymmällä, mitä tehdä!» Vastasin, että oli surkeata, jos kukaan eloisa, nuori, kaunis ihminen oli ymmällä.

Hän seurasi sormukseen suunnattua katsettani, veti syvään henkeään ja sanoi: »Niin, tietysti se on sen merkki. On hirvittävää olla kihloissa —»

Joitakuita kummastuttanee se, että tämä tyttö, jonka nimeäkään en ollut kuullut, puhui minulle avomielisesti. Mutta eikö juuri outojen odoteta olevan avomielisiä?

Sisko, vanha koulukumppani, perheen ystävä — he ujostelevat — heillä on salattavaa, he eivät voi puhua peittelemättä! He tuntevat meidät liian hyvin! Sellaiset ihmiset, jotka eivät ole koskaan ennen nähneet meitä ja jotka eivät enää milloinkaan jälkeenpäin kohtaa meitä, sellaiset ihmiset tarjoavat meille (siekailematta leikaten) viipaleita elämästään. Tuosta kerhossa sinä iltapäivänä istuneesta tytöstä huokui tarvetta huojentaa sielunsa sisimmän murheita samoin kuin huolten painama mehiläinen surisee ruusulle. Vain kolme muuta kerhon jäsentä oli salin toisessa päässä, keskustellen valiokunnista…

Tiedustin myötätuntoisesti: »Mikä häntä vaivaa?»

Ikäänkuin sydämestä purkautuneena vastauksena tuli tummaihoisen kaunottaren selitys:

»Hän on ikävä.»

Pian hän jatkoi: »'Viehättävä nuori mies', sanovat ihmiset, 'niin ajatteleva ja miellyttävä'. Se on kaikki varsin hyvää… Miksi hän ei voi tehdä mitään? Oi, kyllä hän otaksuttavasti on huvitettu monista seikoista; ei koskaan ikävystynyt, jollei myöskään innostunut… Niin varma. Tekee aina oikein, tuntee oikeat ihmiset, sanoo oikean sanan oikeaan aikaan. Niin vähän innostava. Ihmiset pitävät häntä 'niin hyvännäköisenä'. Hänellä on kauniit piirteet, komea vartalo. Kaikki sanovat: 'Kuinka viehättävän näköinen mies sulhasenne onkaan!' Näytän olevani mielissäni ja vastaan: 'Onpa hauska, että ajattelette niin'. Mutta kukapa välittää virheettömän hyvännäköisestä miehestä? No niin, hänen kulmakarvansa ovat liian tuuheat. Ne ovat muodottomat, vain kaksi tummaa täplää otsassa. Muutoin hän on viimeistellyn moitteeton», valitti tyttö, painaen savukkeenpätkänsä rajusti teelautastaan vasten. »Tanssii hyvin. Pelaa tennistä hyvin Mainio ampuja. Miehet pitävät häntä miesten parhaana. Naiset rakastuisivat häneen… jos hän rohkaisisi heitä! Hän ei tee sitä koskaan; hän ei tahdo —»

Sieluni silmien eteen kohosi selvä kuva tästä moitteettomasta, esittelykelpoisesta, innostamattomasta nuorukaisesta.

Mutta halusin kuulla lisää.

»Te», huomautin, »olette anastanut sellaisen nuoren miehen, jollaista lukemattomat sievät tytöt etsivät».

»Miksi he eivät löydä häntä? Miksi he eivät ota häntä ja mene hänen kanssaan avioliittoon? Hän ikävystyttää minua niin sanomattomasti. Hän tekee minusta yhtä penseän kuin hän itsekin on; se on ainoa sopiva sana. Tuhoaa minusta kaiken vireyden. Heti kun se rakas poloinen astuu huoneeseen, muuttuu kaikki elottoman harmaaksi!»

»Miksi ette pura kihlausta!»

»Ei sovi purkaa ilmoittamatta syytä, ei ainakaan sellaista kihlausta, jota kaikki muut pitävät 'niin sopivana'. Sitäpaitsi on minusta vastenmielistä loukata ihmisiä. Tiedän, että hän loukkaantuisi, lievään tapaansa kuten rakastunut kuhnuri! Lisäksi kaikki ihmettelisivät, enkä sietäisi sitä ajatusta, että olisin ehkä purkanut kihlaukseni jonkun —»

»Jonkun toisen tähdenkö?»

»Niin ja ei», tunnusti hän empien. »Olen kohdannut erään miehen mentyämme kihloihin. Hän on vanhempi — niinpä kyllä! Viisitoista vuotta minua vanhempi, mutta oi, millainen poika! Niin sympaattinen, niin älykäs, niin eloisa; tekee minut viehättävämmäksi. Hänen seurassaan tulee minusta ihan säteilevä! Tunnetteko miehiä, joilla on sellainen vaikutus tyttöön?»

»Olen — kuullut sellaisista.»

»Ja — tiedättekö, kuinka kamalaa tee on rautatieasemilla?»

»Sakeaa kuin terva, harmaassa porsiiinikupissa, musteenmakuista.
Kyllä… Kuinka niin?»

»No niin, hänen kaltaisensa miehen seurassa maistuu sellainen tee samppanjalta», vakuutti rakastunut tyttö. »Jos olisin asumattomalla saarella kahden kesken hänen kanssaan, tuntuisi minusta samanlaiselta kuin olisimme keskellä kuuluisaa Ascotia. Hän haihduttaa harmauden ja valaa koko maailmaan ruusuisen hohteen. Sakeinkin Lontoon sumu näytti ihanan päivän alulta niinä aamuina, jolloin kävin hänen luonaan mallina —»

»Ahaa, hän maalasi kuvanne?»

»Pienoiskuvan. Lahja sulhaselleni!» selitti tyttö, hymyillen surumielisesti. »Ne tunnit olivat taivaallisia. Ja sitten! Kun sulhaseni pistäytyi atelieriin noutamaan minua 'Princeen', putosin taivaasta keskelle lähetyskokousta!»

»Eikö sulhasenne huomannut sitä?»

»Hän ei koskaan huomaa mitään. Nuo sovinnaiset, elottomat puukuvat (käyttääkseni hyväntahtoista nimitystä) kuvittelevat, että kaikki ovat täsmälleen samanlaisia kuin he —»

Yhä selvemmin näin mielessäni turtatunteisen ilonpilaajan, johon tämä kovaosainen lapsi oli sidottu. »Minusta tuntuu kuin olisin jo ollut hänen kanssaan naimisissa vuosikausia», valitti tyttö. »Joskus lohdutan itseäni: 'No niin, muista olevasi vasta kihloissa Archie Mountin kanssa —’»

—!!

Mutta rauhallisesti sain sanotuksi: »Kas! Sekö hänen nimensä on?»

»Minun ei olisi pitänyt sitä mainita, kun olen moittinut häntä näin pahasti. Mutta eihän se haittaa, vai mitä? Ettehän ole kohdannut häntä?»

»En; en ole kohdannut… häntä.»

Kuinka totta onkaan, että ihminen saattaa olla kuin talo, jossa asuu useita henkilöitä. En totisesti ollut kohdannut maailman surkeinta nahjusta, hänen Archie Mountiaan. Olin tavannut sydäntenlumoojan, jonka hymyilyä tyttö olisi saattanut pitää kunniana. Mutta tämän tytön, morsiamensa, maailman hän muutti harmaaksi. Suuri Ishtar, miten se oli mahdollista? Luultavasti osittaisen vastauksen antoi se mieliala, jonka vallassa hän oli mennyt kihloihin.

(»Kaikki järjestyy tasaisesti», oli hän kuvitellut.)

»Teidän», virkoin, »on purettava kihlauksenne tämän Archienne kanssa. Taiteilijanne on toinen tarjokas. Hän saattaa sopia tai olla sopimatta… Mutta teillä ei ole hätää, kun vain pääsette eroon tästä huonosti osuneesta liitosta. Joskus löydätte onnen, teitä puoleensa vetävän miehen, elämäänne ruusuista hohdetta ja tulista viiniä. Mutta sitä ette saa teidän herra Mountiltanne.» (Lausuin sanan 'teidän' hieman korostaen.)

»Antakaa hänelle ero!» neuvoin. »Niin, hyvä ystävä, teidän molempien onnen tähden menkää hiljaiseen kammioonne, istuutukaa pöytänne ääreen ikkunan viereen ja kirjoittakaa purkavanne kihlauksenne — nyt!»

»Niinkö minun teidän mielestänne pitäisi tehdä? Olen siitä oikein hyvilläni. Sillä olen tehnyt sen», ilmoitti kapinoitsija, jonka kanssa Archie Mount oli mennyt kihloihin (uneksien hänen pitävän elämän tyynenä). »Kirjoitin hänelle, osoittaen kirjeen hänen kerhoonsa. Menen panemaan sen heti postiin. En mahda sille mitään. Hyvä Archie parka!…»

VII

Tällä välin kaukaisella rannalla oleva pari viivytteli yhäti nuotionsa ääressä. Sen liekit olivat hiipuneet hehkuksi, joka hohti paksun, valkoisen tuhkakerroksen lävitse, muistuttaen ruusuisen punertavia, lumipeitteen alla olevia kukkia. Tulta olisi pitänyt kohentaa; mutta enää ei tarvinnut vaalia sitä nuotiota. Tämä poukama ei enää olisi ihmisten asumapaikka — koti. Margaret oli sinkauttanut lautaskivet merenlahteen.

Kolme loiskahdusta, neljä.

Sitten hiljaisuus, jota rikkoivat vain Välimeren pienten aaltojen humu, hiipuvan hiilloksen kuiske ja ylhäällä leijailevien lokkien kirkuna.

Sitten kuului hämmästyttävän voimakkaana Margaretin oma ääni. Hän kuuli kysyvänsä itseltään, surkeasti kuin lapsi, jota liian pian käsketään lähtemään hauskoista pidoista: »Onko meidän mentävä? Onko?»

XVII luku

Kaihostuttava lähtö

I

Terävästi nuori Mount tiedusti: »Mitä sanoitte?» Miksi toistaa sitä?
Margaret tiesi hänen kuulleen.

Heti mies lisäsi: »Tarkoitatteko, onko meidän lähdettävä heti?»

II

Sitäkö Margaret oli tarkoittanut?

Ei. Eikö se ollut sydämestä pulpahtanut, vaistomainen huuto, joka toi julki hänen kiihkeän toiveensa? Oi, kunpa tämän ei tarvitsisi milloinkaan loppua!

Tämä oli elämää. Sitä ei ollut se toinen, johon Mount aikoi hänet palauttaa. Mikä häntä odotti? Hänellä olisi edessään sekava sarja kiihdyttäviä, elähyttäviä kokemuksia — hän pääsisi matkan päähän, saisi selville, missä oli, saisi rahaa ja sähköttäisi, vaatettaisi itsensä, tapaisi taaskin äitinsä — niin, se olisi ihastuttavaa! Hänen ystävänsä — mitkä ystävät? Margaretin ainoa ystävä oli täällä: parrakas, villapaitaan puettu, pitkäraajainen, takkuinen, häikäilemätön nuori veitikka, joka oli antautunut mukaan häntä vastaan punottuun salajuoneen. Häntä ei Margaret voisi pidättää luonaan. Hän palaisi entisiin oloihin, muuttuisi jälleen Hill-kadun asumuksen moitteettomaksi ja sovinnaiseksi vieraaksi. Hän oli sen Enidin omaisuutta, jonka valokuva oli hänen kellossaan. Hän menisi jälleen Enidin luokse ja sitten Enidin kanssa avioliittoon. Ja senjälkeen ei Margaretin maailmassa olisi enää mitään, mistä hän välitti. Ja mitä hänelle jäisi? Vanha, kulunut, kuumeinen tyhjäntoimittaminen 'Ritzissä' ja Rolls-Roycessa.

Mitään uutta ei entisessä elämässä olisi. Täällä hän olisi ollut onnellinen. Ainoastaan täällä hän oli elänyt. (Pitikö hänen lähteä?) Täällä oli terveys kiitänyt hänen suonissaan riemuisan elähyttävänä virtana. (Pitikö hänen lähteä?) Pitikö hänen loppu-ikänsä vanhuuteen, kuolemaan saakka viettää muistelemalla näitä muutamia rikkaita, aurinkoisia, hymyileviä viikkoja? (Pitikö hänen? Oi, pitikö hänen lähteä?)

Jokainen hermo hänen nuorekkaassa, kauniissa ruumiissaan huusi sitä vastaan, kysyen: miksi? Miksi?

III

Mount virkkoi jäykästi: »Ihan äsken arvelitte, ettette ole liian väsynyt.»

Uljaasti Margaret selitti, ettei hän ollut lainkaan väsynyt. »Minä vain ajattelin — entä jos uisimme vielä yhtenä aamuna? Emmekö voisi viipyä vielä yhtä päivää?»

»Se ei taida käydä päinsä.» Niin sanoen Mount ponnahti pystyyn. (Olla täällä tuon tytön kanssa kahden kesken vielä kokonainen päivä! Viime yön jälkeen! Se ei vedellyt.)

»Jollette siis ole väsynyt, niin lähdemme.»

»En ole, lähdetään heti.» (Merimiehen tytär… Ei saa näyttää, kuinka hirveästi se koskee… On käyttäydyttävä merimiehentyttären lailla.) »Käväisen vain luolassani, herra Mount, ottamassa tavarani. Se kuulostaa matkatavaroilta. Siellähän ei tietenkään ole muuta kuin ketjuni ja helyni ja teidän autovaippanne, jonka lainasitte minulle ja joka minulla on ollut koko tämän ajan. Noudan sen.»

Hän kääntyi kalliosolaan, jonka kautta hän oli tullut ensimmäisenä aamuna, tavaten Mountin äsken viritetyn nuotion ääressä.

Kaikki muistutti hänelle… jokainen kivi, jokainen kallionkieleke, kaikki niillä kasvavat pensaat, villistä rosmariinista. Rosmariinista, muistokukkasesta. Voisiko Margaret ikinä unohtaa? Ei toivoakaan, hän mietti, astellessaan poispäin.

Mount astahti hänen jälkeensä. »Oi, älkää vaivautuko!» Hänen äänensä oli niin hillitty, että se soinnahti ikävystyneeltä. »Sallikaa minun noutaa vaippa puolestanne, neiti Verity!»

»Oi ei; kyllä minä sen tuon, herra Mount.»

Siinä kaikki ennen räjähdystä… He eivät olleet virkkaneet mitään muuta, nämä kaksi, eivät kerrassaan mitään muuta. Margaret vain kääntyi puhuessaan katsomaan Mountia. Hän vain huomasi miehen olevan lähempänä kuin oli luullut. Heidän silmänsä — miehen sininen ja tytön herttainen, harmaa, laajasisältöinen katse! Heidän silmänsä sattuivat vastakkain — sattuivat, empivät, sulkeutuivat.

Seuraavalla hetkellä oli tämän kaiken heidän teeskentelynsä, varomisensa, »käyttäytymisensä» loppunäytös.

Räjähdys!

Sillä seuraavat sanansa mies lausui äänellä, jota tyttö ei ollut vielä kuullut.

Käheästi häneltä pääsi: »Oi! Se ei hyödytä mitään —»

Nopeasti hänen kätensä puristuivat Margaretin olkavarsien ympärille. Häneltä pääsi lyhyt, hurja naurahdus. »Hyödytöntä, Margaret. Tiedäthän sen? Rakas, etkö tiedäkin?»

Margaret, jonka ympärillä koko maailma tuntui pyörivän, tiesi. Hän ei edes muodon vuoksikaan ähkäissyt: »Mikä ei hyödytä.» Hän vain odotti korallinruusuisena ja hiljaa ikäänkuin hänen viehkeät tytönkasvonsa olisivat muuttuneet korallinruusuiseksi, hiljaiseksi kiveksi hänen käsivarsiaan puristavien käsien kosketuksesta. Miehen syvälle uppoava katse tuntui melkein kosketukselta. Sitä katsetta tyttö ei karttanut, vaan päinvastoin vastasi siihen. Hän seisoi käsien ja katseen pidättämänä, ja koko hänen nuori olemuksensa keskittyi rukoukseen, ettei häntä koskaan päästettäisi irti.

»Tahdotko minut? Tuletko puolisokseni, tuletko? Heti ensimmäisessä sopivassa paikassa? Ensimmäisessä tilaisuudessa?»

Margaretin ainoana vastauksena oli vakaasti, värähtämättä häneen summattujen silmien laajeneminen.

»Teethän sen? Sinun on se tehtävä, Margaret! Teethän?»

Tyttö ajatteli, että jos hän ei vastaisi, pitäisi miehen, rakastettavan, ihailtavan, vieläkin rukoilla. Mutta hänen äänensä ei totellut hänen tahtoaan; se lausui: »Kerroit pelkääväsi.»

»Mitä —?»

»Viime yönä… kerroit pelkääväsi — sitä.»

»Mitä? Oi! Niin. Kerroin. Haa! Eipä ihmekään! Niin. Olen varmasti aina mielipuolisesti pelännyt, etten löytäisi sinua. Rakas, armas! Minun, minun, minun! Nyt minulla on. Eikö olekin? Puhu minulle!»

Hän pakotti itsensä unohtamaan hetkeksi, pysymään ihan hiljaa. Hänen rinnassaan riehui riemun myrsky, tämän tytön, joka oli pelännyt myrskyä. Viinit, musiikki, loisto, tuhatvärinen ilo eivät olleet jaksaneet lämmittää häntä, herättää häntä uinailustaan. Nyt hän oli valveutunut, valpas ottamaan vastaan hurmauksen, seisoi miehen käsien pitelemänä ja koki tänä hetkisenä kaiken sen, mitä kuolevaiset etsivät viinistä, musiikista, väreistä, tuoksuista, loistosta ja kiihoituksista. Usein he etsivät hukkaan. Sillä koska ihmisten riemuista voidaan ansaita rahaa, tarjotaan kuumeisen kiihkeästi valenautintoja. Kaupunkielämämme on täynnänsä valeriemua… taidokkaalla koneistolla koetetaan korvata riemun heräämistä, nousua, pursuamista. Mutta se ei käy päinsä. Väsyneenä, ahnaana, epätoivoisena (jollainen Margaret oli ollut) tarttui nuori ihminen näihin harhakuviin, ja koska valheelliseen ei sisälly hurmaannusta, uskoo hän, että sitä ei ole koko elämässä…

Elämän alkuvoimaisimman onnentunteen värisyttämällä Margaret (joka ennen oli aprikoinut, oliko rakkaus »niin huvittavaa» kuin »kirjalörpöttelyissä» uskoteltiin) seisoi nyt, ja hänen olemuksensa jokainen säie vastasi rakastetun sormien kosketukseen, hänen katseensa syvään hyväilyyn, hänen voimakasta liikutusta uhkuvan äänensä värinään, kun hän puheli, löytäen vain mitä jokapäiväisimpiä sanoja kuten nelikymmenvuotias rakastunut.

»Puhu minulle! Etkö voi? Sano se, ennen kuin lähdemme täältä!… Niin, ymmärräthän, meidän on lähdettävä heti. Meidän on mentävä. Meidän täytyy. Se on kirotun häpeällistä. Mutta meidän täytyy. Heti. Mutta ethän ikinä poistu luotani? Olethan nauttinut täälläolosta? Minä olen. Ethän koskaan jätä minua tämän jälkeen?» Hän hellitti irti tytön käsivarret, kiersi kätensä hänen ympärilleen, veti häntä lähemmäksi ja painoi hänet rintaansa vasten, kuten hän oli ollut edellisenä yönä (mutta kuinka toisella tavoin!) Hän kuiski Margaretin korvaan, hokien samaa (mutta kuinka eri tavalla!) kuin luolassakin. »Ei se hyödytä. Sitä ei voi vastustaa. Armaani! Tyttöni! En aikonut hiiskua sinulle sanaakaan, ennen kuin olisit omaistesi parissa… Olen pahoillani, mutta en mahda sille mitään. En mahda.»

Margaretin raottuneiden huulien välistä pääsi silloin hiljaisena huokauksena: »Oi!… Tahtoisinko minä sinun mahtavan?… En minäkään mahda.»

»Tahtoisitkos? Sano, tahtoisitkos?»

»En!»

Tämän tunnustuksen mies imi — niin janoisen ahnaasti — hänen pehmeällä suultaan. Hän suuteli silkinsileitä, punehtuneita poskia, huulia, raikkaita kuin suolainen tuulahdus. Hänen mieleensäkään ei johtunut, kuinka kylmäkiskoisesti hän kerran oli keskustellut juuri tämän saman tilanteen mahdollisuudesta… (»Niin ei käy. Luette jaksoromaaneja!… Niin ei käy tosielämässä… Ikävä, että särjen haaveenne!») Suudelmien väliin hän sopersi hyväilynimiä ikäänkuin pelkoa ei olisi milloinkaan ollut eikä hän koskaan ajatellut pitää elämää tyynenä. Hän nosti Margaretin leukaa ja suuteli sen hienoa alustaa, painoi vieläkin lämpöisempiä suudelmia ylväälle, nuorekkaalle kaulalle, jota reunusti karkeakudoksinen villapaita, samalla kun paidan rinnassa olevat punaiset kirjaimet, Sweetheart II, kohosivat ja laskivat kuten poiju valkovaahtoisilla aalloilla. »Oi, helmeni —!»

Samassa hänen armaansa teki ensimmäisen epäävän eleensä, hän kallisti päätään taaksepäin. Mutta sen hän teki vain vetääkseen jälleen pois tieltä helminauhan, jonka toisen huulet olivat painaneet kaulan helmen valkeaan ihoon. Hän kuiskasi hurmaantuneena: »Älä tuhlaa niitä noihin — » Siihen se katkesi, ja hän ähkäisi.

Sillä samassa hän rakastajansa olan ylitse näki jotakin, mikä sai hänet ponnahtamaan erilleen hänestä, nykäisemään häntä käsivarresta ja huudahtamaan: »Herra Mount! Katsokaa —»

Mount seurasi hänen katsettaan ja näki — Ericin hämmästyneet kasvot.

IV

Niin, se oli sama punapäinen Eric, josta Mount oli sanonut: »Miellyttävä poika; kerrassaan sopiva mies neiti Veritylle.» Ja juuri Eric oli osunut neiti Verityn kihlautumisen näyttämölle. Ei; hän ei ollut saapunut Margaretin sedän lähettinä. Hänet oli tuonut julkea sattuma — sattuman kauas yltävä käsivarsi, joka ystävällisesti viitaten tuo seikkailuja seikkailuhaluisille.

Margaret ja Mount tuijottivat häneen; hän oli keskikokoinen, puettu kiiltävän ruskeaan autoasuun.

»Eric! Se on Eric, eikö olekin?»

»Kyllä, se on Eric.» Tulija silmäili ällistyneenä luola-ihmisiä ja poukamaa, johon hänen pelkät saappaansa olivat tuoneet jazziajan. »Niin, Eric. Mutta—ikävä kyllä, äänenne on tuttu, mutta pelkäänpä, etten tunne teitä —» Sitten hän tunsi kuvatusmaisen puvun yläpuolella olevat, kauniit, punehtuneet kasvot.

»Peggy? Jupiter Ammon! Peggy täällä? Korsikassa?»

Margaret ei saanut suustaan muuta kuin kaukosointuisen:

»Onko tämä siis Korsika, niinkö?»

»Etkö sitä tiennyt? Missä luulit olevasi?»

Eric pamautteli kysymyksiään yhteen menoon odottamatta vastauksia. »Mutta tiesithän sinä Margaret olevasi Korsikassa etkö tiennytkin miksi et olekaan Riossa ja missä se pursi on miksi et ole siinä ja hyvä ystävä sinähän olet leikannut hiuksesi? Ja etkö olekin lihonnut hitto soikoon etkö olekin Peggy monta kiloa? Se on varsin hyvä mielestäni kuinka kauan olet ollut täällä?»

Margaretin kysymykset sekaantuivat hänen kyselyynsä.

»Kuinka kauan olen ollut täällä kuinka kauan otaksut minun olleen täällä onko nyt tammikuu vai kesäkuu Eric?»

»Mitä tarkoitat lapsi kuinka kauan otaksun —»

»Rakas ystävä!»

»No niin, kukaan ei virka minulle mitään — aikaa ei ole oikeastaan ollutkaan, luonnollisesti —»

»Mutta Margaret, rakas ystävä, sanohan, missä majailet!»

»Majailen — täällä!»

»Mitä tarkoitat — täällä?»

»Niin, mitä sinä tarkoitat, Eric?»

»Peggy! Tarkoitan: missä nukuit viime yönä?» Äänettömyys (ehkä hengittämistä varten).

Sen aikana kookas, parrakas mies, jota Eric oli arvellut korsikalaiseksi rosvoksi, astui esiin ja tarttui Ericin autotakin hihaan.

»Eric! Hetkinen! Sallikaa minun selittää —»

»Kuka te olette?» tiedusti Eric varsin luonnollisesti. »Olenko tavannut —»

»Mount. Kohtasimme rouva Verityn luona.»

»Hitto soikoon! Niin onkin. Ikävä, etten heti teitä tuntenut, Mount», vastasi Eric naismaisen mielittelevään, lempeään tapaan, johon nykyajan nuoret turvautuvat joutuessaan hämilleen. »Olette — kasvattanut viikset, ettekö ole?»

V

Eric oli kovin tyrmistynyt, kuten hän myöhemmin selitti (useita kertoja tämän koristelemattoman saaritarinan aikana).

»Näin meidän kesken» (lainataksemme Ercin sanat) hän oli täällä, koska hän ensi kerran elämässään oli perinpohjaisesti kyllästynyt Oddley-sisaruksiin ja Nizzaan. Cynthia yhäti seurusteli niin mahdottomien ihmisten kanssa (ihan mahdottomien ihan, sanomattoman mahdottomien), ja Claude oli niin kirotun alakuloinen —

Eric oli lähtenyt Sardiniaan —

Sardinia oli mainio paikka (mutta siellä ei ollut voita eikä makuupaikkaa).

Senvuoksi hän oli liittynyt erääseen Meredith-nimiseen mieheen, joka oli ollut Magdalenissa samaan aikaan hänen kanssaan, ja he olivat tulleet Korsikaan, haluten nähdä jotakin uutta —

(Ja eikö Eric ollut totisesti nähnyt?)

Sinä päivänä he olivat vuokranneet citroenin. Lähteneet liikkeelle varhain aamulla, ajaneet suoraan saaren poikki.

Uimaan keskitalvella! Toinen kumppanus oli vastustanut. Mainio mies, mutta hänen mielestään ei voinut uida ennen kuin heinäkuussa. Hän oli mieluummin tahtonut torkkua autossa.

No niin. Eric oli jättänyt hänet sinne.

Tullut rauhaiseen, pieneen onkaloon, jossa hän ei uskonut olevan ainoatakaan elävää sielua.

Näytelmä! Loppukohtaus!

Tämä hurjannäköinen, kestävä, tehoisa, intohimoinen rakkausnäytös! Ihastuttava tyttö, jolla oli takkuinen tukka, herttaiset, pienet kasvot, ryysyinen puku ja helminauha kaulassa.

»Kiihkeä tunnenäytelmä», tuumi Eric. »Gaumont-yhtiön näyttelijät harjoittelemassa uusia filmejä varten.»

Kun tyttö alkoi puhua ja Eric oivalsi, että siinä oli juuri Peggy, jonka olisi pitänyt olla kiertämässä maapallon ympäri, mutta joka oli pujahtanut Korsihan syrjäisimpään kolkkaan rosvon seurassa — oli Eric kuin puulla päähän lyöty.

Hm! Niin! Noh! Sitten rosvo veti hänet sivulle, esitti hänelle selityksen kuten ainakin »scenario», mutta todenperäisen —

Sellainen salaliitto! Mitä vanhaan Lloydiin tuli —

Ja eikö se osoittanut, millaisia naiset ovat? Kokonaan vailla maantieteellistä sekä aika- ja paikkavaistoa. Peggy oli kummallisin koko jutussa… Kuinka kauan luuli lapsi olleensa merellä? Kuinka kauan hän kuvitteli kestävän — Jumala hänen sydäntään siunatkoon! — ennen kuin oltaisiin asumattomilla saarilla? Kun hänet sitten laskettiin maihin — miten ihmeessä hän saattoi pysyä tietämättömänä siitä, että Ranskan rannikolle oli vain lyhyt purjehdusmatka?

Hänellä täytyi olla iso, ontto kohta siinä, missä hänen paikallisvaistonsa olisi pitänyt olla.

Niin tuumi Eric, omituinen.

VI

Mutta vuosisatamme taitavimmatkaan älyniekat eivät olisi pystyneet tekemään heidän hyväkseen sen enempää kuin Eric teki opastaessaan heidät pienelle Citroenille, jossa hänen lukiokumppaninsa vielä nukkui.

Tämä muuten arveli tulokkaita jonkun mielijohteen toteuttajiksi, taiteilijoiksi, jonkun kummallisen seuran jäseniksi, jotka istuvat kehässä ja miettivät. Pari sellaista, ajatteli hän; joku Café Royalin lama ja ylipapitar, jalokiviä kaulassaan, villapaita yllään, Sweetheart rinnassaan ja päässään natsaretilaisen tukka, johon ei oltu pistetty kampaa hänen syntymänsä jälkeen.

Juonikas pari yksinkertaisen elämän intoilijoita.

VII

Takaisin, takaisin vuoroin nousevia, vuoroin laskevia teitä pitkin, huimaavia siltoja myöten vuoristopurojen poikki, sivuuttaen tuoksuisen Korsikan tavattomien rotkojen reunoilla olevia jyrkänteitä —

Takaisin sivistysoloihin —

Kalpeita, hylätynnäköisiä kyliä kiiti vaunua kohti ja jäi jälkeen — pieniä, korkealla sijaitsevia kirkkoja — upeita, sypressien varjostamia perhehautoja… Risti tien ohessa…

Sähkölennätinasema…

Mutta vaikka auto vierikin nopeasti eteenpäin, sujahdellen rinteitä ylös ja alas kuin terrieri, tuntui palaaminen Margaret Veritystä raskaalta ja hitaalta.

Huumaantuneena hän eli ne tunnit matkustaessaan seudussa, joka (oltuaan ensin jyllään kallioinen ja karu) painui metsiksi ja kukkaisiksi laaksoiksi, joissa koukerteli afrikkalaisen kasvullisuuden, vihreälehtisten ja punakukkaisten kaktuksien reunustamia teitä. Ensimmäiset heitä vastaan tulleet laumat pieniä, laihoja vuohia, autot, harmaakasvoiset, muuleilla ratsastavat naiset, rämisevät kyytivaunut… kaikki ne olivat Margaretista outoa, ikäänkuin hän olisi ollut poissa vuosikausia…

VIII

»Oletko väsynyt, rakas?»

»En —»

Hänet oli vallannut vastavaikutus. Hän tuskin ajatteli kuumeista toimintaa, joka odotti heitä kaupungissa — selitykset, kohtaukset — kaikkien sanomiset ja tekemiset ennen kuin heidän hätäinen, konsulin suorittama vihkimisensä tapahtuisi.

Hänen innostuksensa oli haihtunut. Hänen sielunsa silmien eteen ei kohonnut profetallisia kuvia heidän onnellisesta avioliitostaan, heidän yhteiselämästään, viehättävästä kodista Sussexissa, meren rannalla, jossa kaikki nummet olisivat hänen pienokaistensa — pikku Charlesin ja Ericin — leikkikenttinä… Hän ei nähnyt vilahdustakaan onnesta… Vaikka hän nojasikin autossa olkaansa rakastettunsa olkapäähän, oli hän kuitenkin surullinen.

Ei; se ei johtunut myöhästyneistä omantunnon vaivoista, siitä tuskasta, että hän oli häätänyt toisen tytön pois tältä paikalta. Vain kerran oli Margaret ajatellut Enidiä, jonka kirje parhaillaan odotti »Archie-parkaa» Mountin kerhon vihreällä kirjetaululla. Margaret oli miettinyt: »Jos se tyttö olisi rakastanut häntä, olisihan muuttanut Archien toisenlaiseksi…

Minä olen muuttanut hänet.»

»Kaikki menee piloille», jupisi hän.

»Margaret — mitä tarkoitat?»

»Palaaminen turmelee kaikki. En usko, että ihmiset voivat elää tällaisessa maailmassa kuin tämä nykyinen on ja samalla olla sellaisia kuin me olimme —»

Eric kääntyi ilmoittamaan, kuinka monta kilometriä oli enää jälellä.

Margaretin rohkeus lamaantui…

He saapuivat saaren toisella rannalla olevalle lahdelle. Ajaccioon päästäkseen heidän tarvitsi vain kiertää sen ympäri.

»Hyvinhän auto on kulkenut, eikö olekin?» kerskui ohjaaja. Tarpeetonta on lisätä, että auto juuri silloin meni epäkuntoon…

IX

Astellessaan alaspäin tietä myöten Ericin seurassa he sivuuttivat ison, punaisen, kiiltävän upean matka-auton, joka oli kallellaan rantanurmikolla.

Reipas ohjaaja tarkasti sen lamppuja. Sen ympärille oli ryhmittynyt seurue — niinkin pitkän matkan päästä näkyi selvästi, että matkailijat olivat englantilaisia. Yksi heistä oli vanhanpuolinen, valkoviiksinen mies, muut nykyajan nuoria ja muodikkaita. Hoikka, maalattu kaksikymmenvuotias tyttö yllään mustasta patenttinahasta ja keltaisesta suèdestä valmistettu autovaippa, jonka ylettömän leveä, kaulan suojaksi nostettu kaulus ylettyi keltaiseen suèdekankaiseen päähineeseen saakka; toinen tyttö hautautuneena turkiksiin; huomaavaisina odottavia miehiä.

Rusottavan illan ilmaan kohosi ääniä, jotka matkalaisiemme sivuuttaessa ryhmän sekaantuivat sorinaksi: »Ihan liikaa kehuttu paikka tämä Korsika! Miksi kannattaisi pysähtyä tähän kurjaan kylpyhanat kaikki avautuvat kädessäsi kaikki sidottuna nuoranpätkillä kuten kanervikko-Robinsonilla. Haha ei voi odottaa silkkivuoteita ja petuniaverhoja tällaisessa — Ikävystynyt itkuun saakka, Beryl? Pieni, likainen loukko kuten Evisa etkö niin pölyinen oi kyllä tuiki kamalaa ei mitään koko saarella muuta kuin yksi ainoa koinsyömä elävien kuvien teatteri ja ränstynyt talo johon Napoleon kyllästyi ehdottomasti. Napoleonin hävyttömät veljet Fedin ympärillä koko Bonaparten perhe ha-haa Liiaksi kehuttu sanottavaksi siirretty täksi illaksi loistavaa! Sievä postialus lähtee kello kahdeksan merkitsee kahdeksan ja viisikymmentä tässä kauheassa maassa kaikki ne saaret älä ihmettele niiden nimi on 'Iles Sanguinaires — »

»Oi, katsokaa!» Se katkaisi sorinan.

Sitten: »Eric!» Se nimi huudettiin ällistyneenä toisen kerran sinä päivänä.

Turkiksiin verhottu tyttö, joka oli seisonut selkä tielle päin, kääntyi ja näytti Cynthia Oddleyn suipot kasvot (ja liekkienvärisen monokkelin)…

Entisten ystävien — Claude oli mukana seurueessa — kohtaaminen ja tervehtiminen oli Margaretista samanlaista kuin painajainen, jossa avutonta uneksijaa ahdistavat hänen kaikin voimin karttamansa olennot.

Cynthia huudahti: »Peggy… sinä? Mitä se merkitsee?»

Claude töllisteli suu auki perin nolostuneen näköisenä. Kaikki se ikäänkuin poltti Margaretia.

Hän seisoi hetkisen tuskaisena. Hän tuskin kuuli Mountin täysin rauhallista selitystä, että he olivat eronneet herra Lloydista ja olivat parhaillaan menossa Ajaccioon yhtyäkseen siellä —

Tuskin hän kuuli myöskään, kun Cynthia kuvaili heidän ohjelmaansa.
Cynthian uusien ystävien nimiähän ei erottanut.

»— Ja lähdemme tänä iltana kaikki yhdessä liikkeelle; minä kirjoitan,
Peggy», lopetti Cynthia kevyesti.

Mutta kääntyessään poispäin Margaret tiesi, ettei hän kirjoittaisi, että tämä oli loppu.

Oddleyt ja ison, punaisen Rolls-auton omistajat olivat nyt läheisiä ystävyksiä, kuten Oddleyt ja Verityt olivat olleet. Keitä nämä uudet ihmiset olivat? Niin samanlaisia kuin niin monet muut, jotka hän oli tuntenut entisen elämänsä aikana. Saattoivat olla samoja. Heidän puuhansa olivat samat, he kävivät samoissa paikoissa, olivat puetut samalla tavoin, käyttivät samoja lauseita, ajattelivat samoja toisten keksimiä ajatuksia ja pitivät itseään huvittavina, miellyttävinä, kiehtovina ja tavallisia ihmisiä älykkäämpinä ja parempina.

Nuoret miehet olivat kaksikymmenvuotisen, vähäverisen, teeskentelevän, hennon Beryl-nimisen tytön henkivartijoita… Cynthia Oddley sujautti käsivartensa hänen kainaloonsa. Jumalan armo oli pelastanut Margaretin tuosta tilasta.

X

Tuntien sydämensä pohjasta vastenmielisyyttä Margaret jupisi taaskin:
»En tahdo takaisin; en tahdo takaisin.»

Kuinka omituiset pikku sattumat voivatkaan rauhoittaa hänen mielensä! Vain tytön laulu veneessä — vain kummallisten muukalaisten kohtaaminen, jotka vilahtivat hänen elämässään kuten hippiäinen lentää joen partaalla olevan talon kuistin lävitse.

Maantielle näkyi kivinen santalaituri, kalastajien majoja, maalaisjuhlaa varten katettuja pöytiä ja niiden ympärillä hilpeästi tungeksiva ryhmä korsikalaisia talonpoikia pyhävaatteissaan… (»Nyt on siis sunnuntai», päätteli Margaret). Tätä ryhmää, jossa oli miehiä päässään leveälieriset, mustat huopahatut ja kaksi sievää, keskenkasvuista tyttöä hiukset hajallaan, yllään räikeät, siniset jumperit ja uumenillaan tulipunaiset vyöt, siten näyttäen punaisilla kaulanauhoilla koristetuilta riikinkukoilta, johti nuori nainen, joka syvällä, täyteläisellä kontra-altollaan parhaillaan lopetti laulua:

»Oh, les baisers quand ils sont bien donnés!»

Hän oli vaaleaverinen, verhottu mannermaan synkimpään mustaan surupukuun… Sen kehystämänä hymyilivät hänen vilkkaat, ruusuiset, koskemattomat kasvonsa. Hän viittaili eloisasti pienillä kätösillään, ojensi eteenpäin korkeakorkoisiin ranskalaisiin kenkiin verhottuja jalkojaan, silmäili veikeästi Ericiä, Mountia, Margaretia…

Tämä ystävällinen hymy laukaisi heti Margaretia vaivanneen painostuksen, Mount katsahti häntä silmiin ja kuiskasi lämpimän lohduttavasti: »Katsos tuonne! Veneitä tulee —»

Ensimmäiseen veneeseen he sulloutuivat samoin kuin molemmat tytöt (jotka ottivat esille kampansa ja sukivat harjojaan kuin lyhyttukkaiset aallottaret) ja laulajatar. Heidän soutajansa oli leveäharteinen, valpaskasvoinen ja puhuvasilmäinen korsikalainen. Ne silmät puhuivat todella. Sillä hän oli kuuromykkä. Kun hänen kyydittävänsä menivät hoippuen paikoilleen, päästi hän eriskummaisia ääniä kuten lapsi, joka ei vielä osaa puhua.

Laulajatar, joka oli vetänyt iloisille, sinisille silmilleen sysimustan, tiheästä harsosta valmistetun hunnun, istui lähinnä Mountia ja Margaretia kasvot soutajan leveään paidanselkämykseen päin.

Veneet lipuivat sataman kivilaituria kohti — siellä oli viimeinen askelma heidän matkatessaan sivistystöihin!

XI

Margaret silmäili taakseen kaartuvan lahden ylitse. Jossakin sen takana oli heidän taikapoukamansa kukkuloiden piilossa. Kahta korkeata (lumipeitteistä, ruusuisen valkeata) huippua lukuunottamatta nuo kaukaiset ylänteet kuvastuivat selkeän tummina kirkkaan kellervää iltataivasta vasten. Syvänä, syvänä ja rauhallisena solui ja välkkyi lahden vesi veneen alla kuin juokseva vuorikristalli. Meriruohonauhoja kiemurteli ja häilyi tyynessä vedessä ikäänkuin ruskeat silkkinauhat nefriitinvihreällä silkkitaustalla. Ranskalaisilla nuoranpätkillä hankoihinsa sidotut airot upposivat veteen miltei meluttomasti… Nauraen lausuttuja ranskalaisia sanoja kiiri ilmassa niin selvinä… Räikeästi puetut, riikinkukkomaiset tytöt väläyttelivät hampaitaan, kiusasivat kaupunkilaispukuista, vaaleaveristä naista taaskin laulamaan.

»Niin, pyydä häntä!» kuiskasi Margaret. »Pyydä häntä laulamaan vielä,
Mount…»

»Tiedät kai nimeni?»

»Mutta — minusta Archie on niin kamala», tunnusti tyttö. »En tahdo käyttää sitä. Enkö saa sanoa sinua vaikka Dickiksi tai Billiksi? Ne ovat hauskimmat miestennimet.»

»Niinkö tahtoisit?»

»Ethän pahastu!»

»Varmasti en. Muuten sattumalta —»

»Mitä?»

»Koulussa jotkut aina nimittivät minua Billiksi.»

»Niinkö?»

Margaret tunsi äkkiä pistävää mustasukkaisuutta niitä ystäviä kohtaan, jotka olivat antaneet hänen armaalleen lisänimiä ennenkuin hän oli kuullut hänen nimiään lainkaan. »Niinkö? — Minä nimitän sinua aina Dickiksi. Dick! Sinä puhut niin hyvää ranskankieltä. Pyydä tuota tyttöä laulamaan!»

Nuori Mount kääntyi laulajattaren puoleen kasvoillaan miellyttävä hymynsä.

Naisen kasvoista jo loisti suostumus.

»Teille», virkkoi hän ranskaksi Margaretille.

Mikä hän oli? Sitä pohtivat rakastuneet myöhemmin. Hän oli arvokas
kuin papholainen papitar ja kultaisen sydämellinen kuin Marie Lloyd.
Oliko hän kapakkalaulajatar? Kuorolainen? Merimiesten huvittaja
Marseillesissa?

Kukapa olisi osannut sanoa? Mahdollisesti oli maksettava, jotta saataisiin kuulla lauluja noilta huulilta, jotka olivat nyt koskemattomat kuin persikankukka, mutta jotka sitten oli maalattava. Kenties nuo raikkaat posket piti punata, nuo pehmoiset, hienot kulmakarvat mustata, hänen pyöristyneen vartalonsa piirteiden näkyä selvästi ja hänen nyt hiekkaisten jalkainsa sipsutella näyttämöpalkeille ansaitsemaan silkkisukkia ja kiiltokenkiä…

Nyt hän loma-ajallaan valmisti iloa toisille — levitti ympärilleen auringonpaistetta… Hänessä yhtyivät nykyajan hilpeys ja alkuperäinen riemu… Margaretin tarkkaillessa häntä hänen katseensa kiersi kuin sininen perho toiseen veneeseen; kainostelematta hänen silmänsä keimailivat Ericille — hellinä ne suuntautuivat äidin helmassa olevaan pikku lapseen.

»Hän kykenee kumpaankin», mietti Margaret, joka oppi tästä satunnaisesta kohtauksesta enemmän kuin olisi voinut oppia kaikissa kouluissa.

Sanattomasti sen naisen katse teroitti äsken kihlautuneen tytön mieleen opetuksen, joka sanoin lausuttuna kenties olisi kuulunut:

»Viimeiseksi sivistys saavutti naisen. Siispä käydä sivistystä hyödyksesi! Hanki siitä kaikki mahdolliset edut! Mutta älä anna sen häpeän Vallita itseäsi! Tartu toisella kädelläsi lujasti kiinni nykyajan käteen! Mutta toisella takerru lujasti, hyvin lujasti elämän yksinkertaisuuteen! Ja onneksi olkoon, pikku sisko!»

XII

Tuntien, että häntä ihailtiin, kääntyi korsikalainen laulajatar ulkomaalaisten puoleen, pakinoi heidän kanssaan ujostelematta ja kertoi päivänsä vietosta. Oli ollut hautajaiset; hän oli ollut serkkunsa luona syömässä. He olivat syöneet hyvin; nauttineet väkeviä, juoneet sikäläistä punaviiniä, niin että heidän päänsä olivat olleet kuin tuulimyllyt.

Hän lisäsi: »Je m’appelle Aimée.»

»Et vous le serez beaucoup», huomautti Mount koruttomasti.

Ne sanat nostattivat hilpeyttä. Niitä toistettiin ja huudettiin; niitä kaiuttivat toisessa heidän kohdallaan soudetussa veneessä istuvat henkilöt. Epäilemättä jäisi siihen korsikalaisperheeseen unohtumaton muisto nuoresta englantilaisesta, joka (kuultuaan »rakastettua» merkitsevän nimen) oli sanonut: »Ja te olettekin sellainen, hyvin suuressa määrin.»

Margaret pyysi: »Laulakaa!»

»Les baisers!» kirkuivat riikinkukkotytöt.

Ja Aimée lauloi. Hänen sointuva kontra-alttonsa hajoitti ja yhdisti tavallisen ranskalaisen kahvilalaulun tavuja, ja hänen huuliltaan se kuulosti hivelevältä lyriikalta…

Merellä nimitetään jäähyväislaulua »Rakkaaksi lähdöksi». Tämä oli
Margaretin jäähyväiset seikkailulleen, tämä Aiméen laulu:

»Les baisers quand ils sont bien donnés — tendrement — langoureusement — Les caresses sont mieux que des promesses; óh, les baisers quand ils sont bien donnés!

Katsahtaessaan Mountia silmiin Margaret lehahti ruusuiseksi, mutta ei luonut katsettaan alas. Kaukana heidän takanaan hehkui ruusuinen ruskotus (auringon laskun punatessa etäisiä vuoria). Se hohti ihastuttavasti ja häipyi ennen laulun päättymistä.

»Bis», huudahti nainen, jolla oli pikku lapsi sylissään. Kuuromykkä kyyditsijä, jonka korviin musiikki ei voinut tunkea, souti väkevin vedoin, päästellen outoja äännähdyksiä; hän edusti puolta maailmaa, joka ei kuule rakkauden säveliä. Margaret ja Mount kuulivat, eikä heidän tarvinnut lakata kuuntelemasta. Miehen käsi hapuili ja löysi päivänpaahtaman tytönkäden, joka myöskin etsi hänen kättään. Hän kuiskasi:

»Toisen kerran pitelen kättäsi veneessä.»

»Niin.»

»Ja Margaret! Haluaisin kysyä sinulta erästä asiaa.»

»Mitä?»

»Viimeöistä.»

»Viimeöistä, Dick — saattoiko, saattoiko se tapahtua vasta viimeyönä?
Mitä aiot kysyä?»

Laulava Venus oli nyt hyvin hiljaa virittänyt toisen tavallisista, ihastuttavista lauluistaan. Jokainen sävel ja tavu soinnahti kirkkaana kuin rastaanlaulu, rytmillisenä kuin heidän kaukaisen rantansa laineet. Mount painoi sävelen mieleensä. Myöhemmin hän usein lauloi sen mukaan Margaretin kääntämät sanat:

»Sydämeni sinulle sykkii vain, käsivarteni varttasi etsivät ain, sinulle lempeni vannovan kuulet, punaista kukkaansa kaipaavat huulet.»

»Bis, bis!» huusivat tyttösetkut. Kuuromykkä soutaja jatkoi soutuaan.

»Mitä aioit kysyä minulta, Dick?»

»Vähää ennen kuin vaivuit uneen — näitkö unta? Puhuit jotakin
Kleopatran helmestä.»

»Pulminko? Niin, nyt muistan. Mikähän sen silloin toi mieleeni? Aprikoin. Se helmi, jonka hän liuotti lasiin juodakseen Antoniuksen maljan —»

»No niin, rakas?»

»Jollei se viini ollut kyllin voimakas tappamaan häntä, niin miten se saattoi liuottaa helmen?»

Mount virkkoi vain: »Ehkä pian saat sen tietää… Tiedäthän miksi sinua nimitän?»

Silloin ei ollut aikaa vastata.

Oli saavuttu laiturille. Merimiehet purkivat postihöyryn lastia; rannassa kohosi hoikkia mastoja kuin puita metsässä. Niiden takaa näkyi rinteellä olevien talojen reunustamia katuja — tumman vihreitä appelsiinipuita taustanaan vaaleita kalkkiseiniä — pikku myymälöiden portaita täynnä tavaraa ja lapsia — tummia, puoli-italialaisia, kauniita ihmisiä — väririkasta, hyörivää, likaista, romanttista jokapäiväistä elämää.

Mount hypähti kiviselle ranta-askelmalle.

»Nyt olemme perillä, Margaret —»

Margaret oli syventynyt vielä viimeisen kerran katselemaan lahdelle, heidän poukamansa suuntaan, eikä kuullut hänen ääntään (»Armas paikka, jossa olin onnellinen, armas paikka, joka lahjoitit minulle hänet, hyvästi —»)

Seuraavan »Margaretin» lausui toinen ääni, hellä, liikuttava, riemuitseva —

»Äiti! Äiti —!»

XIII

Jos olisi oltu jossakin Englannin satamassa, olisivat sinne kerääntyneet ihmisryhmät mahdollisesti töllistelleet nähdessään siistin, hyvinpuetun naisen häpeilemättä syöksyvän syleilemään pitkää, kaunista ryysyläistyttöä, jonka tukka oli kuin linnunpesä ja kasvot kalpean aprikoosin väriset, paahtuneet.

»Ei koskaan saa itkeä ihmisten näkyvissä!» Siinä Violetin nuoruudenaikainen ohje. Mutta voi! Se unohtui tällä riemunhetkellä! Kuinka hillittöminä hänen kyyneleensä valuivatkaan!

Käyttäytymissäännöt olivat hävinneet koko maailmasta. Varmasti ne olivat hävinneet tästä korsikalaisesta satamasta; jälleennäkemisen ilon valtaaman ryhmän ympärillä tungeksi siellä latinalaisia, joihin on lähtemättömästi syöpynyt taipumus iloita iloitsevien kanssa. Pian en unohda, kuinka hämmentyneen sydämellinen Violet Verity oli, kun Aimée häntä tervehti, puristaen lämpimästi hänen kättään…

XIV

Irtauduttuaan äitinsä syleilystä Margaret joutui äidin saattajan karhumaisiin käsivarsiin, ja hänelle huudettiin: »Kuinka voit, rakas? Miltä tuntui? Paremmalta kuin Ritzissä?»

»Paljon paremmalta! Kiitos, Tom-setä!» vastasi Margaret näköjään hyvin sydämellisenä.

Tyttö esiintyi oikein hyvin, nauraen vanhukselle herttaisesti, tiedustellen häneltä, missä hän oli oleksinut. Hän oli joutunut myrskyn käsiin sen päivän edellisenä iltana, jona Margaret oli ensi kerran vilahdukselta nähnyt hänet, kun hän oli aikonut aavistamatta saapua heidän poukamalleen aamiaisvierailulle —

Luullakseni ei Margaret ikinä millään ulkoisella merkillä paljastaisi, miltä tämä asia hänestä tuntui — Mutta hän ei ikinä antaisi anteeksi setä Tomille.

Kohtuuton, epäoikeudenmukainen, epäloogillinen kuten luonto! Tositapaus pysyi terävämpänä kuin käärmeenhammas. Hän ei voinut antaa anteeksi sedän menettelyä. Siitä huolimatta, että se oli parasta mitä hänelle oli voinut sattua, siitä huolimatta, että hän sai kiittää setä Tomia uudesta vireydestään, raikkaasta elämänhalustaan, onnestaan, rakkaudestaan, jopa »Dick» Mountistaan! Vaikka tähän kiitollisuudenvelkaan lisättiinkin ihanteellinen avioliitto, koti ja kalliit aarteet, vallattomat 'Charles ja Eric’— ei se muuttanut asiaa.

Margaret ei milloinkaan, ei ikinä antaisi anteeksi Tom-sedälle.

XV

Äiti oli tietysti yhdellä silmäyksellä nähnyt, että ruumiillisen tervehtymisen, sielullisen tasapainon saavuttamisen, helmimäisen kauneuden kirkastumisen lisäksi hänen tyttäressään oli tapahtunut vielä yksi muutos. Rakkaudessa —

Violet kääntyi toisen ryysyläisen puoleen. Hän, joka ei ollut koskaan ollut »kerkeä keksimään sanoja nuorille miehille», ei löytänyt niitä kerkeästi nytkään.

Mutta hänen lempeät kasvonsa värähtivät vetoavasti —

»Kaikki on hyvin», virkkoi Mount äänellä, joka oli hänen takaajansa. »Kaikki käy hyvin, rouva Verity.» Hän katsoi Violetiin kasvoillaan hymy, joka hankkisi hänelle ystäviä yhtä hyvin ihmissyöjien saarilla kuin kansainvälisissä kokouksissa.

Sitten hän kääntyi Margaretiin päin, joka punehtui taaskin. Hän sujautti kätensä tytön pehmeästi kaartuvaan kainaloon, ja vihdoinkin seurue lähti astelemaan jyrkkää, kivettyä, palmujen reunustamaa, likaista, ihanaa, törkyistä, vastustamattoman kiehtovaa korsikalaista katua myöten hotelliin.

Ei kukaan muu kuin Margaret kuullut hänen kuiskaustaan: »Lähdetään, vaaleanpunainen Helmeni —»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HIMMENNYT HELMI: ROMAANI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

I OSA — VAIVA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII

II OSA — PARANNUS

I
II
III
IV
V

VI

- I

II
III
IV
V
VI
VII
VIII
IX
I
II
III
IV
I
III
IV
V
I
II
III
IV
V
VI
I
II
III
IV
I
II
III
IV
I
II
III
I
II
III
I
II
III
IV
V
VI
VII
I
II
III
IV
I
II
III
IV
V
I
II
III
IV
V
VI
VII
VIII
I
II
III
IV
V
VI
VII
VIII
IX
X
I
II
III
V
VI
VII
VIII
IX
X
I
II
III
IV
V
VI
VII
I
II
III
IV
V
VI
VII
VIII
IX
X
XI
XII
XIII
XIV
XV
THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE