Loinen
Date: 2024-01-16T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Loinen

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Loinen

Kertomus

Author: K. A. Järvi

Release date: January 16, 2024 [eBook #72734]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1910

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/72734

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LOINEN ***

LOINEN

Kirj.

K. A. Järvi

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1908.

I LUKU.

Lämpömittarin elohopea on painunut yhä alemmaksi. Nyt varhaisena aamupäivänä näyttää se yli kolmenkymmenen asteen kylmää. On hirvittävä pakkanen, jossa huoneiden nurkat paukahtelevat, jäät parkuvat, ihmiset huoneihinsa kohmettuvat. Lehmät ynisevät viluissaan läävissään, joissa kanat jo vuorokauden toista ovat orsillaan liikkumatta siipiensä sisässä kyyköttäneet eikä kukko ole kehdannut askelta ottaa.

Ja kuitenkin nyt on paraallaan joulu, tämä sielujen lämpöinen juhla. Sen joulun lämmön voi nähdä ihmisten kirkkaista silmistä, mitkä turkkien sisästä kiiluvat, kun kirkkoon komeasti aisakellojen helistessä ajetaan täyden kuun paistaessa korkealla taivaalla. Hevoset ovat kuin jauhoissa uineet, ajajat pakkasen pukemat ja metsäinen tie yltä päätä talvisessa loistossa.

On sentään juhlallisen komea joulu.

Mieli kohoaa. Veret turkkien sisässä läikähtävät. Hevosia hoputetaan.

Niin tullaan perille. Kirkkomäen alla hevoset sidotaan, heitetään nahkaista niiden selkään ja lähdetään kirkkoon koirain jäädessä vartioimaan rekiä, joidenka vaatteihin ne makaamaan hyppäävät.

Mutta kun päästään sisälle Herran huoneeseen, pysähdytään ovelle melkein säikähtäen silmiin syöksyvää valoa. Sillä siellä alttarin edessä on suuren suuri uusi valolaitelma, jossa palaa ainakin pari sataa kynttilää. Näissä parissa kolmessa vanhassa kruunussa on korkeintaan kahdeksan itsekussakin.

Tämä on Juhmakan hovilaisen uusi lahjakruunu syntymäpitäjänsä kirkolle. Hän on sen itse kuljettanut Pietarista sieltä voin myönnistä palatessaan.

Vanha harmaaparta paljaspää suntio seisoo sen alla kädet ristissä silmät ylös luotuina lauenneena siihen syvään ihmettelyyn, että hän on tämän valomeren sytyttänyt.

Nyt astuu Juhmakan hovin isäntä itse kirkkoon. Hänen korkea otsansa on uljas ja kalju päälaki herramainen. Suuri konkkanenä kyllä tohisee ja todistaa talonpoikaa. Mutta viekas suunseutu ja aina nauravat silmät tietävät liikemiestä. Kallis pietarilainen hienokarva turkki esittää hänet rikkaana miehenä ja nahkaiset shagilla reunustetut päällyssaappaat remmeineen ovat ylpeyden huippu.

Mutta siltikin hän on talonpoika. Vaikka kyllä tätä Ylä-Karjalan mainetta saavuttanutta talonpoika-aatelia. Suuri konkkanenä, joka tohisee, on tämän aateliston vaakuna ja tunnusmerkki.

Juhmakka silmää kruunuunsa, silmää kirkkokansaan ja näkee olevansa kaikkien huomion aihe. Hänestä tuntuu tässä kirkkokäytävällä kulkiessaan kuin kulkisi hän noiden toisten hartioilla ja itse Jumala paraallaan ojentaisi hänelle kätensä nostaakseen hänet siinä samassa ylös taivaan valoasuntoihin. Sillä niin ylentävän vaikutuksen kruunu häneen itseensä tekee.

Nyt äkkää hänet suntio ja tekee hänelle kolme syvää kumarrusta.

— Pyh!

Juhmakka kääntää päänsä toisaalle tuosta "resusta".

— Kuka saarnaa tänään? kysyy Juhmakka rilliniekka lukkarilta, jonka hän huomaa sivullaan kumartelevan.

— Pastori.

— Sekö? Miksikä ei rovasti?

— On pastorin vuoro.

Lukkari laittaa rilliensä nauhaa, katsoo tutkivasti naisten puolelle ja hännystelee Juhmakkaa.

Hän on käynyt Helsingin urkurikoulun ja ymmärtää liian paljon näin syrjäisen seurakunnan lukkariksi.

— Pitäisi saada sopiva paikka. Nuori herra sen tiennee, puhuu Juhmakka harmistuneena, että se on pastori, joka nyt saarnaa.

— Onhan täällä toki rovastikin mukana, lisää hän vielä kuin lohdutukseksi itselleen.

Lukkari hymyili ymmärtävästi, laittoi rilliensä nauhaa, tirkisti naisten puolelle ja lähti etsimään paikkaa hovilaiselle.

Kirkko olikin jo tungokseen asti väkeä täynnä.

Tässä käytävän edessä ensi penkissä ei aivan etäällä alttarista istui joku aivan yksinään.

Ja suureksi kummakseen äkkää lukkari hänet yli koko pitäjän tunnetuksi Lois-Pietuksi, joka on luonut ympärilleen kammon lähimäisissään sekä sen tähden että hän on yltä päätä syöpäläisissä että siksikin, kun on kovin suulas ja terävä kielestään. Hänellä on liikanimikin, jonka jokainen tuntee.

Siinä hän puolittain makaa penkkiä vasten ja tuijottaa suu auki
Juhmakan lahjakruunuun.

Lukkari kutsuu hänet pois penkistä. Mutta Pietu nauraa vain vastaan.

Mutta kun Pietu sitten huomaa Juhmakan hovin isännän lukkarin takana, niin kohta hän kiiruusti työntyy pois penkistä ja asettuu nöyrästi käytävälle.

— Isäntä on hyvä.

Lukkari kumartaa Juhmakalle, joka nyt yksinään nousee penkkiin. Ja yksin siihen jääkin. Sillä tämä penkki on vain säätyläisiä ja pappilan herrasväkeä varten, vaikka Pietu tavattomassa julkeudessaan oli rohjennut sinne kiivetä.

Pietu käytävältä katsoo uteliaana, miten hovilainen avaa nenäliinastaan suuren virsikirjan, aivastaa, päristelee, leventelee, panee kalotin kaljulle päälaelleen, niistää nenänsä, hellittää hiukan kallista pietarilaista turkkiaan ja lopuksi ottaa kotelosta silmälasit, mitkä sovittelee nenälleen.

Pietu on puettu vanhaan tuiki kuluneeseen hännystakkiin ja paikkaisiin housuihin, joiden lahkeet ovat pistetyt rähjäisten anturasaappaiden varsiin.

Eikä jouluksikaan ole Pietu jaksanut pestä silmiään.

Suntio alkaa asettaa numeroita, suuria kankeita läkkipellistä leikatuita, virsitauluihin, ja askartaa hartaana niiden kanssa kuin hyvin pyhässä toimituksessa. Puhdas paidankaulus leveänä, valkoisena on taitettu alas ja lisää miehen kirkollista väriä. Sitten hän asettuu virsitaulun viereen kädet hurskaasti ristissä lehterille lukkaria katsellen.

Juhmakkakin silmää taakseen ylös lehterille, että milloin se siellä alkaa. Mutta samalla hänen käy sääliksi näin pakkasella lukkarin hienoja sormia.

Siellä se mies juuri voitelee näppiään jollain pääkaupunkilaisella palsamilla pakkasta vastaan.

Se harmittaa Juhmakkaa, että juuri nyt on pastorin saarnavuoro… juuri nyt, kun hänen kruununsa ensi kerran tähän pieneen puukirkkoon häikäisevän valonsa jakaa.

Sillä tuskin Juhmakka oli kirkkomäelle päässyt, kun hänen korvaansa kuiskattiin pahaa taas pastorista. Se uutinen hiljalleen kulki siellä miehestä mieheen, sitä höystettiin kokkapuheilla, perin raaoillakin, ja naurettiin. Se tieto huhusi pastorin tilanneen kaupungista väkijuomia jouluksi ja eilen illalla olleen aivan humalassa. Kun suntio oli illalla käynyt pastorin kotona, oli tämä laulellut rekilaulua ja pyrkinyt voittosille vanhuksen kanssa.

Niin se juttu tiesi. Ja se nielaistiin hauskana uutisena.

Jykevä jouluvirsi vierii ja kierii kirkossa seinästä seinään ikäänkuin etsien Häntä, jonka edessä taivaat ja maat vapisevat.

Kun virsi on laulettu, vaivutaan syvään hiljaisuuteen. Sillä nyt on rukouksen hetki tullut. Sen aikana on rovasti ilmestynyt saarnatuoliin pitämään lyhyttä aamusaarnaa.

Sillä miehellä on ryhtiä. Ja ääntä! Oo — hän on kerrankin pappi.

Kummissaan katsoo Lois-Pietukin, miten rovastin turkin alla elää ja kuohuu, kun hän alkaa puhua. Ihmeissään kuuntelee hänkin — kai viheliäisin näiden sanankuulijain seassa — miten rovastin ääni värähtelee, sointuu, taipuu pehmoiseksi, mutta äkkiä jylinäksi kasvaa, syntisiä rusikoi, lyö kuin satapäisellä ruoskalla perkeleitä ja pahoja henkiä.

Pietu kuuntelee hyvä tuuli suupielessään ja hänen silmänsä ovat naulattuina rovastin suureen avonaiseen suuhun, missä punainen kieli liikkuu ja liikkuu. Se rovastin avonainen suu on hänestä kuin sepän punainen ahjo, mistä kipunat joka suunnalle tuiskuvat.

Ja kuitenkaan eivät nämä kipunat häntäkään vaivaista syntistä polta. Eivät iske karvastelevaa omantunnon haavaa… eivät ensinkään. Vaikkapa sinkoilevatkin päin silmiä miehestä mieheen, naisesta naiseen.

Sillä sehän kuuluu asian luontoon, että rovasti näin saarnaa. Muutenhan ei kantaisi laajaa mainetta, että on hyvä saarnamies.

Rovastin saarna on loppunut ja virsi taas aletaan. Suntio laulaa kuin ylimäinen seraafi korkeasti ja kauniisti numerotaulun kupeella. Hän panee liritystä ja panee paksumpaa juoksutusta, panee… panee suun täydeltä. Sillä hän ymmärtää laulutaidetta.

Kirkko jylisee äänen voimasta. Kotitekoinen kirkkolaulu tuo täällä kuultaviin kalliimmat aarteensa luonnon alkuperäisellä voimalla.

Maailma kirjoitti pastorin selkään nuo katkerat sanat: juoppo pappi. Ne sanat selässään hän nyt taas nousee saarnatuoliin pitämään päiväsaarnaa.

Ja se on sellainen kuorma, jonka alla hän vapisee ja värisee. Hän on näöltään kuin makeimmasta unesta säikähtyneenä ylös ajettu. Päätäkin vielä pakottaa ja silmiä huimaa ja on sitten niin jumalattoman kylmä vanhassa lammasnahkaturkissa, jonka taskunpielukset vanhuuttaan kiiltelevät. Pöhöttynyt naama lyhyen, mutta paksun vartalon nenässä kertoo yhtä ja toista tämän maailman karvaasta makeudesta.

Hänkin lihanpalvelija tahtoisi olla hyvä ja kaunis ja lahjakas ja pidetty, mutta… oi sentään!

Sillä toisinaan voimat pettävät ja hän silloin laulaa rekilaulun viinatuopin ääressä.

Niin kävi taas eilenillalla. Ja nyt se hävettää läpi luiden ja ytimien.

Juhmakka säälien kääntää päänsä pois pastorista.

Sillä onhan hän sentään virkamies.

Kyyneleet nousevat pastorin verestäviin silmiin, joita peittävät siniset silmälasit, ja ääni värähtää niin ontosti. Häntä ahdistaa kuin pistettäisiin hirttonuoraa hänen kaulaansa.

Tällä samalla saarnatuolilla rovastin ryhdikkään ja kauniin esiintymisen jälkeen on hän todella hullunkurinen ilmestys.

Sen rahvaankin silmät keksivät. Seurakunta katselee häntä uteliaana pilkallisin silmin. Näin se tuomitsee synnin.

Tällöin tuntuu pastorista kuin tämä saarnatuoli olisi hajoava laivahylky, jollahan purjehtii ja jota myrsky viskelee. Ne laineet ne loiskivat, ne nuolevat hänen jalkojaan, ne rynnistävät ylemmäksi ja ylemmäksi, suolainen pärske kohoaa ja saavuttaa hänen suunsa, mielii hänet tukahduttaa ja viskata hänet nurin niskoin meuruilevaan syvyyteen. Sillä hän on noiden satojen ihmispäiden tuolla alhaalla penkeissä ja käytävillä vihattuna maalitauluna.

Sentähden hänen saarnansa on kuin itkunsekaista vikinää. Ja on ollut jo vuosia. Aina kun hän nousee saarnatuoliin, tuntuu hänestä kuin nuo tylyt katseet tahtoisivat repiä hänen päältään tämän papinnutun, joka heidän silmissään on taivaasta kotoisin.

Mutta erehdyksestä joutui hänen selkäänsä.

Oi sentään, miten ne irvistelevät nytkin nämä rakkaat sanankuulijat!

Jospa hän saisi mennä pois omaan sänkyynsä maata! Ja saisi sanoa noille pilkkaajille hyvästiksi: menkää tekin kotiinne oman helmasyntinne ääreen, sillä ette ole mahdolliset Herran pöydälle.

Se olisi henkinen sankarityö. Ehkä kelpaisi se paremmin taivaalliselle Isälle kuin tämä virallinen komento, joka määrää, että hänen päiväsaarnansa pitää kestää ainakin kaksikymmentä minuuttia.

Pastori keksii joukosta Lois-Pietun, joka on kävellyt aivan saarnatuolin eteen ja iskee silmää hänelle.

Hävytön!

Se silmänisku pelasti tällä kertaa pastorin. Sillä se oli jo liikaa.

Pastori saa rohkeutta. Hän saarnaa nyt lujemmin kuin monasti ennen.

Seurakunta aikansa silmillään pastoria mittailtuaan vajoaa välinpitämättömyyteen.

Lois-Pietu työntyy muutamaan penkkiin puoliväkisin. Ellei oltaisi kirkossa, niin epäilemättä siinä jo ennestään olijat hänet pois viskaisivat. Mutta Pietun vanha maine hankkii sijaa hänelle. Sillä ihmiset näyttävät kaikin mokomin pyrkivän ulohtaalle hänestä.

Väljälle paikalle Pietu istahtaa ja panee ryntäilleen penkkiä vasten. Siitä hän vasta oikein näkee Juhmakan lahjakruunun, jota hän juuri oli lähtenyt kirkkoon katsomaankin.

Eilenillalla kun Juhmakan hovin renki toi hoitolaan eli kunnan vaivaistaloon, jonka asukkaita Lois-Pietukin on, kahvia ja vehnäisiä jouluna hoidokkaille jaettavaksi hovin isännän lahjana, oli Pietu sattunut siihen samaan. Silloin renki hoitolanjohtajalle kruunusta haasteli, miten se on maksanut Pietarissa kaksisataa ruplaa ja miten se huomenna jouluna ensi kerran sytytetään, miten semmoista kruunua ei ole yhdessäkään maalaiskirkossa koko Ylä-Karjalassa ja miten nyt huomenna pitäisi mennä sitä kirkkoon katsomaan.

Halkovajassa puolipimennossa sattui Pietu olemaan ja sekä kuuli rengin puheet että näki Juhmakkalaisen lahjat hoidokkaille.

Mutta toistaiseksi piti hän kaikki omana tietonaan ja aamulla tulipalopakkasessa ohkaisissa ketineissään mennä viiletti kirkkoon katsomaan tätä mainehikasta kruunua.

Tuon kirkkomatkan päälle se sitten kahvi ja vehnäinenkin hyvin maistaisi… se hovilaisen pullakahvi, oli Pietu jo aamuyön miettinyt.

Tässä kruunussa ovat kynttilät viidessä kerroksessa. Pietu laskee, että alimmassa kerroksessa on kuusikymmentä kynttilää, sitä ylemmässä neljäkymmentä, sitä ylemmässä kolmekymmentä, sitä ylemmässä kaksikymmentä ja sitä ylemmässä kymmenen. Ylöskäsin kynttiläkerrokset kapenevat ja ahtaammaksi kehäksi pyöristyvät. Kristallit ovat alempana suuremmat, sitten pienenevät, pienenevät aina ylöskäsin… ovat huikaisevan hienoiksi hiotut… valo niissä taittuu… sädehtii…

Pietun silmiä tuo valtava loisto huikaisee ja hänen täytyy jo lepuuttaakin niitä välillä pastorin pöhökasvoissa. Sitten tarkastaa hän kruunun messingit ja kierretyt koristeet.

Kirkko on kovasti lämmennyt tungokseen asti ahdetusta ihmispaljoudesta. Sen ilmassa on kuin hienoa sumua, mikä yhtenään käy paksummaksi ja minkä läpi kynttilät yhä vaikeammin näkyvät. Kruunun ympärillä on jo kokonainen kehä tomusta, hiestä ja pilauneesta ilmasta.

Pastorin ääni kuuluu onttona kaikuna Pietun korviin, joka yhä tirkistää kruunuun ja haaveksii kohta saatavasta vehnäiskahvista.

Tämän kruunun kunniaksi kai se on Juhmakkalainen ne vehnäiskahvitkin hoitolaan hommannut, miettii Pietu.

Pietun silmäluomet käyvät yhä raskaammiksi. Ne ovat luukut, jotka omasta painostaan alas laskeuvat. Sillä hän on ollut yläällä aamuneljästä, kun kruunun näkeminen aivoissa pyöri ja valveutti.

Mutta sentään Pietun ajatusjuoksu vielä valvoo ja vyöryttää esille maukkaita kuvitelmia vehnäiskahvista, jota hän ei muista juoneensa moniin aikoihin.

Pietu kerrankin tuntee syvää tyytyväisyyttä ja nukahtaa keskellä vehnäiskahvin esimakuja.

Kauan viipyy vielä ennenkuin pastori jysäyttää aamenen. Sitä ennen on Pietu ehtinyt saada itselleen monta kumppania siihen virkistävään nautintoon, jonka hän alotti. Kirkossa on jo ääneen kuorsattu, kun pastori vasta saarnansa puolivälissä ravasi.

Pietun korvaan tunkeupi sävelaaltoja. Mutta se ääni pistää yhtäkkiä niin särkevästi aivan hänen takanaan. Hän täydelleen herää. Katsoo ihmeissään ympärilleen, tuntee turkit ja karvalakit, paksut villahuivit ja verkanutut. Pettymyksen pahatuuli nousee hänen kasvoilleen. Eihän hän vain ole myöhästynyt jo vehnäiskahvilta?

Siunaus, miten nukutti!

Pietu kokoaa itsensä ja lähtee kiiruusti kynttyyttämään pois kirkosta.

Rovasti ilmestyy alttarille. Hän on hyvin juhlallinen ja nostaa silmänsä määrätysti Juhmakan kruunuun. Sitä hän katsoo kauan… kauan. Ja saa siten koko seurakunnan silmät siihen samaan kiinnitetyiksi.

Tässä hirsikirkossa, vanhassa ja ränstyneessä, jonka seinät ovat vesimaalilla sivellyt, jonka pylväiden päissä on vain vaatimaton doorilainen puuympyrä ja jonka alttaritaulu on kuljeksivan maalarin sommittelema ryhmä paljaspäisiä kauhtanaukkoja, joiden yhden pään ympärille hän lahjoitti keltaisen kehän, on tämä kruunu rovastin silmissä ylellisyysesine ja korukapine. Mutta juuri sellaisena sitä rakkaampi.

Ja nyt pitäisi hänen siitä kiittää koko seurakunnan puolesta, nyt lausua valitut sanat eräälle seurakunnan arvossapidetyimmälle isännälle.

Rovasti alottaa kaunopuheisesti, sitten ojentaa oikean kätensä kohti kruunua, ylemmäksi kohti taivasta verratessaan kruunua taivaan kirkkauteen, joka paimenille ensi jouluyönä ilmestyi, ja puhuu… puhuu koreita sanoja Juhmakalle, joka niitä ei ymmärrä, mutta kyyneleet silmissä, syvät liikutuksen kyyneleet silmissä niitä kuuntelee. Nenäkin tohisee ja hengitys käy kovin äänekkäästi kuin palkeilla. Pelkästä ujoudesta hän punastuu ja kuumenee. Sillä kaikki, jotka suinkin näkevät, katsovat häneen.

Rovasti lupaa hovilaiselle niin paljon kaunista, että hän yhä heltyy, melkein sielulliseen hekumaan hukkuu.

Nyt lopuksi rovasti kumartaa syvään Juhmakalle kiitokseksi seurakunnan puolesta.

Juhmakka ponnistaa voimansa, nousten ylös kumartaa kolmasti vastaan ja putoaa takaisin penkkiinsä.

— Jos on lahja kaunis, niin kyllä olivat kauniit kiitoksetkin, supistaan seurakuntalaisten kesken.

Mutta Juhmakka tahtoo ne kiitokset rahalla maksaa. Tuossa samassa hän päättää antaa seurakunnan diakonissakassaan 500 markkaa. — Äh… tsih!

Syvä aivastus ja se on päätetty.

Juhmakan nenä tohisee vimmatusti kuten aina mielenliikutuksessa. Hengitys käy tavallisestikin hyvin äänekkäästi, niin että piilossa ei hän voisi missään olla.

Aletaan poistua kirkosta. Hovilainen tuntee tarvetta mennä sakastiin kiittämään rovastia kädestä pitäen ja puhumaan lahjasta diakonissakassaan.

Kun hän kulkee, avautuu nyt tie hänelle kuin keisarille, jonka ohimoilla on kultainen kruunu.

— Hyvää päivää, isäntä Juhmakka, ja hyvin rauhallista joulua! toivottaa sakastissa jo aluksi rovasti ja puristaa lujasti hovilaisen korttelia leveää kättä.

— Meillä on paljon syytä, niin sanomattoman paljon syytä kiittää isäntää tästä verrattomasta kruunusta. Se on oikea jalokivi tämän Herran temppelin vaatimattomalla rinnalla. Kiitos… kiitos.

Rovasti taas puristaa Juhmakan kättä ja kumartaa. Nyt puristaa sitä pastori, nyt lukkari, nyt suntio.

Juhmakka menee lähemmäksi kirkkoherraa, painaa suunsa tämän korvaan ja supattaa muka hiljaan, mutta kyllä sen muutkin kuulevat:

— Se on rovastin vuoksi kuin minä sen lahjoitin. Olen jo monesti hävennyt rovastin tähden kirkkomme kehnoutta.

Rovasti punastuu ja kirkastuu. Hän tarttuu molemmin käsin isännän käsistä ja he kävelevät peremmäksi sakastia.

— Te siis pidätte minusta? kysyy rovasti. — Kaikki rovastista pitävät.

— Todellakin?

— Aivan. Minä kiitän rovastia siitä kauniista puheesta ja emäntäni muistoksi lahjoitan sairasyhtiöön 500 markkaa.

— Diakonissakassaan?

— Niin.

— Siihenkin!

Rovasti löi hämmästyksestä kätensä yhteen. Ja sitten syleili Juhmakkaa pitkään ja hellästi.

— Suntio! Kaatakaa hovin isännälle lasi viiniä! käski rovasti.

Suntio kaatoi juomalasiin kirkkoviiniä ja omalla kädellään kantaa rovasti lasin Juhmakalle.

— Nyt pohjaan! kehotti rovasti. Hovilainen joi kuin sahtia. Pastori häpesi, mutta suntio irvisti. Rovasti kääntyi poispäin hymyten.

Kun Juhmakka laski tyhjän lasin pöytään, kysyi suntio pilkallisena.

— Lasketaanko lisää?

— Juo, hyvä mies, itse ja anna pastorillekin! lähetti Juhmakka myrkyllisesti vastaan.

Taas kääntyi hän rovastiin päin ja puhui:

— Siellä se meidän uusi kivinavettamme on nyt valmis. Uutena jouluna pidetään sen vihkiäiset ja silloin odotamme rovastin herrasväkeä meille.

Lämpimästi pudistavat kättä rovasti ja Juhmakka, jota kansa voiruhtinaaksi nimittää hänen pietarilaisen voikauppansa vuoksi, ja niin erotaan.

— Jos pastorillakin on aikaa, niin tulee mukaan. On siellä kolmitähtistä, sitä pastorin tärpättiä, viskaa Juhmakka ohimennen pastorille ja iskee samassa silmää rovastille.

— Ja nuori herra tulee myös, nyökäyttää isäntä lukkarille.

Pastori tuntee saaneensa myrkkynuolen sydämeensä, on tulipunainen, on hätääntynyt eikä voi vastata.

Suntio jäi kokonaan käskemättä. Hänpä ehättää ulos Juhmakan jälkeen, etsii tulipalopakkasessa hänen hevosensa, laittaa isännän rekeen ja nahkaisilla peittelee. Sitten kumartaa hyvin syvään hyvästiksi.

— Tule sinäkin uutena jouluna mukaan! Juuri tätä oli suntio tarkoittanutkin. Naureskellen hän menee sakastiin.

Mutta Juhmakka lähtee kuin vallat ikään tuiskuna ajamaan. Hänen sydämensä ympärillä on kuin puuvillaa ja aivoissa kirkkoviini kiehuu.

— Näin sitä ennenkin on jouluna ajettu! huutaa hovilainen, voiruhtinas ja Pietarin saksa, kun pääsee edelle toisia kirkosta pois ajavia.

Mutta nyt on hän jo ajanut tiepuoleen puolitusinaa talonisäntiä ja pari kolme lampuotia kokonaan kumoon.

Nämä ihmiskullat vain nauravat voiruhtinaalle kokoillessaan hangesta itseään.

Sillä miksikä ei kirkkomäellä kiltisti odotettu, että isäntä Juhmakka olisi päässyt ensimäisenä lähtemään?

Kun on järjestytty, aletaan taas sama komea ajaminen uudelleen huutaen hoilaten ja kiroussanoja mukaan syytäen.

Onhan nyt joulu, tämä siunattu rauhan juhla!

Sakastissa käyntinsä vuoksi viivähti Juhmakkalainen, jotta ei nyt tapansa mukaan ollut ensimäisenä lähtemässä.

Se myöhästyminen piti täten korjata. Hänellä on näetten punaisella veralla reunustettu karhunnahka reen takana, Pietarista tuodut suuret kulkuset ja ihka uudet valjaat, niin ettei mitenkään sovi ajaa muiden hännässä.

Taas ruoskan sivallus, ori korskuen hyppii ja sitten ampuu juoksuun, niin tuliseen ja tuimaan, että hovilainen on tierojen ja lumen ryöppyyn läkähtyä. Ja tie hänen edellään avautuu, sillä jotka eivät ehdi syrjään, ovat kauniisti kumossa. Muutaman reen laidan polkee ori puhki, on siihen taittaa jalkansa ja hovilainen ärjyy:

— Etkö tiedä, että tämä on kahden tuhannen hevonen? Hääh?

Ja samassa hovilainen sivaltaa ruoskallaan korkealla ilmassa.

Rovasti kirkkomäeltä nauraen katsoo kirkosta pois ajavien huimaa kyytiä. Hän seisoo ja laskee itsekseen arvaillen, missä paikassa Juhmakan isäntä ensimäiseksi pääsee.

— Aivan oikein! huudahtaa hän sitten kuin sisäisestä ilosta, kun näkee Juhmakan juuri sillä kohdalla ensimäiseksi lentävän kuin hän oli sen laskenut tapahtuvaksikin.

Sitten hän seuraa vieläkin silmillään Juhmakkaa aina jäälle laskeutumaan asti hoitolan kohdalla. Toiset ovat jääneet jo kauas jäljelle Juhmakasta.

Siinä hoitolan kohdalla tyrkkää Juhmakkalaisen oriin aisa jonkun yksinäisen jalkamiehen päistikkaa silmälleen kinokseen. Se lensi aivan ilmassa sääriään sätkyttäen.

Mies on Lois-Pietu, joka kirkosta paluumatkallaan hoitolaan oli ehtinyt sinne asti.

Juhmakan isäntä sivalsi vielä ruoskallaan rahjusta, jotta repaleiset vaaterähjät pölähtivät.

Rovasti ääneensä nauroi ja sanoi vieressään olevalle lukkarille:

— Juhmakan isäntä on sitä Karjalan aatelia. Häntä pitäisi huonojen jo aikanaan osata väistää.

Lukkari laittoi rilliensä nauhaa, nauroi vastaan ja katsoi täysin ymmärtävästi rovastiin.

Nyt he molemmat näkivät, miten tuo kumoon ajettu mies pudisti nyrkkiä hovilaisen jälkeen. Mutta eivät he kuulleet hänen synkkää kiroustulvaansa eivätkä nähneet, että verta virtasi miehen sieraimista ja suusta. Toista kättään hän näytti kovin arastavan ja mennä nilkutti vaivaistaloon. Oli kai joku hoitolan asukas, arvaili rovasti itsekseen.

Siinä tien poskessa hoitolan luona oli suuria kiviä ja niitä vasten hän oli lentänyt.

— Ai ai sitä isäntä Juhmakkaa! nauroi rovasti vielä rekeen istuutuessaan ja rengin häntä vällyillä peitellessä.

Sitten lähdettiin ajamaan hiljalleen alas mäkeä pappilaa. Lukkari hyppäsi kannaksille ja pysytteli siinä kotipihaansa asti.

— Tunnin takaa tulee kanttori meille, niin lähdemme hoitolaan pitämään hartaushetken, puhuu rovasti.

Lukkari nosti lakkiaan, laittoi rilliensä nauhaa ja erosi.

Pappilan pihassa on ruustinna vastassa kylmästä väristen suuri shaali hartioillaan.

— Voi mene — mene mene si-säl-le… pyytelee rovasti.

Ruustinna pahnustaa edellä raskaine päällyskenkineen. Rovasti seuraa jäljestä suureen turkkiin vyötettynä poronnahkasaappaissaan.

Kalossia hän kantaa kädessään ja toisessa kallista piisamiturkkia, mikä hänellä oli yllä kirkossa.

Rovasti pelkää näetten vilustumista kaikista enimmän maan päällä.

Kun päästään eteiseen, niin alkaa rovastin juhlallinen riisuminen. Ensinnä otetaan käsistä karvarukkaset ja päästä uppokuuma puuhkalakki. Sitten irroitetaan vahva villalangasta kudottu tumma vyö ja otetaan päältä susiturkki, jonka painon alle ruustinna on lyyhistyä. Nyt tulee näkyviin paksu talvipalttoo, missä on vuori mustaa puolisilkkiä ja pumpulilla täytetty. Sen rovasti itse nostaa naulaan. Hän istuu nyt tuolille eteisessä ja ruustinna polvillaan ollen vetää hänen jaloistaan peurannahkasaappaat.

Tämän raskaan pukuvuoren sisästä päästyään pyörästelee rovastiherra vilkkaana ja hienona hyvin valkoisia pieniä käsiään hieroen ja yli silmälasiensa tyytyväisyydestä nauraen. Sitten hän alkaa sanatulvan, jonka verratonta runsautta outo hämmästyisi.

— Se oli vasta joulu… mitenkäkö kruunu paloi?… komeasti… komeasti… se on vasta ruhtinaallinen… loimuaa kuin aurinko… Juhmakkaan on mentävä uutena jouluna… siellä on nyt se suuri kivinavetta valmis… se, joka maksaa hyvään määrään toistakymmentä tuhatta… saadaan nähdä kerrankin oikea karjalainen läävä… Ja isäntä Juhmakka lahjoitti diakonissakassaankin 500 markkaa emäntänsä muistoksi. Herrainen aika sitä lahjoittamista! Nyt saadaan vihdoinkin diakonissa tänne, jossa ei ole apteekkia, ei lääkäriä, tuskin kunnon kupparia… oi oi, miten hauska, miten siunauksellinen tämä joulu… ja Juhmakka on pitäjän varsinainen napa… kyllä nyt kelpaa elää, kun ollaan hänen suosiossaan… niin niin niin… Jo päästiin saliin. Siellä puhe jatkui:

— Isäntä Juhmakka osaa antaa kunnian Jumalalle ja ihmisille… hämmästyttää tavata talonpoikaa sitä laatua täällä Ylä-Karjalan saloilla, joita me Siperiaksi kuvittelimme.

Rovasti pysähtyi keskelle salin lattiaa ja levitti kätensä.

— Mutta arvaa, mamma, kenen vuoksi eli paremmin sanoen, kenelle Juhmakka tämän loistavan kruunun lahjoitti? Niin. Minulle eli paremmin sanoen minun vuokseni kotipitäjänsä kirkolle. Sanoi häpeävänsä heidän huonoa kirkkoansa… sellaista hienotunteisuutta!

Rovasti seisoi siinä kuin palavin poskin ja silmät outoa kirkkautta täynnä.

— Pappa! Kaikki sinua rakastavat.

Tuota sanoessaan oli ruustinna niin kumman kaunis. Entinen nuoruuden sulo oli palannut hänen laihtuneihin hymykuoppiinsa ja suun ympärille noussut piirre leikkivää neitosta, joka jo kauan sitten oli peittynyt iän alle.

Rovasti veti nuorekkaasti ruustinnan kainaloonsa.

— Olen niin… niin… niin iloinen, kun tunnen saavani tunnustusta seurakunnassa.

He istuutuivat molemmat sohvalle ja nauttivat hetken tunnelmasta. Mutta rovasti ei malttanut kauan siinä olla. Hän hypähti ylös ja punakkana laverteli:

— Sillä osata liikuttaa sellaista aarnihonkaa… sellaista metsien jättiläistä… sellaista vuorenpeikkoa kuin Juhmakka… nostaa hänen sielunsa hellempiin tunteihin Jumalaa ja lähimäisiään kohtaan… minä näin hänen kirkossa kyynelsilmin kuuntelevan puhettani… antaa miehelle sysäys kirkolliseen sisälähetykseen… liikuttaa hänen paatunutta rasvasydäntään… totta totisesti se on suurtyö kenelle papille tahansa. Sillä Juhmakka on Juhmakka… on pitäjän napa, joka ymmärtää hankkia rasvaa pyöriäkseen… on armottoman kitsas toisinaan kymmenestä pennistä… on ensi luokan kitupiikki, kun niikseen rupeaa… Mutta nyt hänestä tulee kristitty. Hän on vaikutuksessani… on totisesti. — Vain puoli tuntia on kahviaikaa, sillä lähden hoitolaan pitämään hartaushetken…

— Sinä kohta lähdet?

— Aivan kohta.

— Mene, rakas. Minä olen sydämelläni mukana.

— Sieltä tulen päivälliselle.

— Ei moneen vuoteen ole meillä ollut niin onnistuneita joulutorttuja.
Nekin kai aavistivat tätä suurta riemua.

— Syötyäni menen Juurikkalan salolle hartaushetken pitoon… sen jo kirkossa kuulutin.

— Mene, rakas. Olen sydämessäni mukana.

— Sieltä käsin käyn ripittämässä Pakarisen vanhan emännän.

— Käy, rakas. Me täällä kotona koetamme lukemalla kuluttaa iltaa.

— Sieltä taas menen Piimämäelle ripittämään talon syöttövaarin.

— Entä se viinapönttö?

— Pastori? Hyi! Haisi ja vapisi. — Mutta saarnansa piti?

— Emme puhu hänestä nyt. Muuten meille tulee paha mieli. Oo — eloa on paljon, mutta elomiehiä vähän.

Palvelija toi kahvin ja poistui.

Kun kahvia juotiin, kertoi rovasti ruustinnalle Juhmakan isännän sakastissa käynnin, hänen kirkosta pois ajamisensa korskuvalla oriillaan, hänen kalleista rekivaatteistaan, hänen uudesta pietarilaisesta turkistaan. Kaikki, mikä oli juhmakkalaista, oli nyt rovastista jotain erikoista, josta täytyi puhua.

Siten saapui lähdön aika.

— Enpä muista monesti näin sydän riemua täynnä kodista lähteneeni. Ja vielä kerran tuon mammalle mukanani terveiset, että Juhmakka on kutsunut minua hoviinsa pitämään hartaushetken. Sitä siellä ei ole koskaan pidetty. Mutta nyt ollaan matkassa sinne päin.

— Ja sitten me kaikki lähdemme mukaan, vastaa ruustinna.

Lukkari saapui. Sai istua rekeen rovastin viereen. Ja niin he lähtivät.

II LUKU.

Kun rovasti lukkari mukanaan ajoi hoitolan pihaan, kuului heidän korviinsa sisältä mieltä kääntävä huuto ja rähinä.

— Mutta mikä täällä on? kysyi ihmeissään rovasti lukkarilta, joka punastui ja harppasi suin päin sisälle.

Sillä lukkari oli kunnallislautakunnan esimies ja siis hoitolan päällikkö.

Kun lukkari avasi suuren tuvan oven, kohtasi häntä outo näkö: puolitusinaa miestä ja kymmenkunta ämmää pui nyrkkiä, rähisi ja kirkui hoitolan johtajalle, joka seisoi heidän keskellään punakkana, hikisenä, aivan hätääntyneenä ja koetti työntää lähimpiä nyrkkejä pois leukansa luota.

Ylinnä rähisi Lois-Pietu toinen käsi siteessä ja toinen nyrkissä johtajan nenän alla, kasvoissa suuria mustelmia ja kuhmuja.

— Senkin antikristus! Vai syöt sinä itse köyhäin vehnäiset ja juot heidän kahvinsa. Me annamme sinulle joulusaunan… kylvetämme luusikin pehmeiksi, ärjyi Pietu.

— Lyökää miehet… lyökää! huusivat ämmät.

— Mitä tämä on? Sinä, Täi-Pietu, saat tästä! ärjäisi lukkari ja löi kohennuskepillä, jonka hän huoneen loukosta sai aseekseen, lattiaan että paukahti.

Liikanimensä kuulemisesta äytyi Lois-Pietu kuin puukolla pistettynä.

— Minä oon Pietu Pippuri, mutta sinä…

— Olet kunnan viheliäisin elätti, puhkui lukkari.

— Ja sinä… enpä kehtaa sanoa ihmisten kuullen.

Sillä siinä samassa oli rovastikin sisällä ja Pietu hiukan perääntyi.

Hoitolan johtaja hyppäsi rääkyvän parven keskeltä suojaan rovastin taakse.

— Mutta jouluna, hyvät ihmiset, tällainen sota! Tyyntykää! vaienteli rovasti.

Lukkari oli kuumennut, rillit putosivat hänen nenältään ja hän tarttui
Pietua vanhan sortuukin kauluksesta, aikoen siitä aikamoisesti ravistaa.

— Älä koske minuun! Muuten haen tänne ikäviä vieraita, ärjyi Pietu.

Lukkari hellitti.

— Kanttori menee tuonne toiseen huoneeseen ja katsoo. Siellä on pikisilmä pikkupoika. On sen äitikin siellä. Illalla tuli, puheli Pietu ja yhä enemmän perääntyi, mutta kasvot mielenliikutuksesta synkkinä ja uhkaavina.

— Mi-mitä te sanotte? änkytti lukkari ja hirvittävästi kalpeni.

Mutta Pietu rohkaistui, sillä hän huomasi lyöneensä vihollisensa.

— Me sanomme, että siellä on vanhoja tuttuja. Jos heitä enää tuntenet… jatkoi Pietu ja jo salakavalasti nauroi.

Lukkarin suu oli tukittu. Mies oli lyöty siihen paikkaan.

Nyt astui rovasti esiin ja kysyi kylmästi ja tyynesti.

— Tunteeko Pietu Pippuri minua?

— Kyllä rovastin tunnen… sen kuuluisan rovastin, jonka poika ja tyttö rippikoulussa ei osannut neljättä käskyä…eikä niin mitään.

— Sinä!

— … jonka ruustinna ei käy kirkossa ja joka itse… no olkoon sanomatta…

— Johtaja! Köysiin tuo mies! huutaa nyt lukkari.

— Hän on raukka kadottanut järkensä, puolustelee rovasti.

— … niinkuin rovastinkin pojat, jotka pitkänäperjantaina luvattomana aikana metsästävät ja ampua präikkäävät… naskalit… meneepä rovasti sinne kotiinsa saarnaamaan.

Pietu on rohkea mies, kun hänellä vihaksi pistää. Hänen kieltään kaikki pahat ihmiset pelkäävät ja karttavat suututtaa häntä.

Rovasti koetti olla tyyni ja hillitä itsensä. Eukot saartoivat rovastin ja paremmin kuullakseen siirsivät huivinsa korvalehden alle ja korva huivin päällä kallella päin kuuntelivat ja muikailivat.

Muuan puolisokea ämmä kuljetti huoneen loukosta toisen koko sokean ämmän aivan rovastin nenän eteen kepistä taluttaen. Nuoria lapsentehneitä naisia lapsi sylissä tuli niinikään parveen. Ukkoja, joiden silmät hämärtivät ja jalat tutisivat paikkaisissa housuissa, kompuroi visasauvat tukenaan kuulostamaan, mistä on kysymys. Keski-ikämiesten ryhmä oli rääsyihinsä lyyhistyä: niin kalpea, luinen ja saamaton.

Kaiken tämän rintaman edessä Pietu yhä seisoi ja aikoi jatkaa sapekkaita syytöksiään.

Mutta rovasti otti johdon käsiinsä ja alkoi pitää tutkintoa.

— Miksi Pietu Pippuri ja te toiset ryhdyitte johtajaa ahdistamaan? kysyy rovasti.

Hoidokkaat katsovat Pietuun, mutta yksi luuranko erityisesti osoittaa
Pietua ja naisen äänellä kilittää:

— Tämä se yllytti… tämä kaiken melun nosti. Kirkosta palasi julmana ja lyötynä. Ärisi vehnäiskahvia johtajalta ja haukkui… meidätkin yllytti.

— Nyt puhuu Pietu Pippuri, mutta säädyllisesti… minä varoitan, sanoi taas rovasti.

— Ka… saatanhan puhua. Ensiksi Juhmakan hovista tuodaan tänne hoidokkaille kahvit ja vehnäiset ja toiseksi hoitolan johtaja ne omaan suuhunsa ajaa. Eikö niin?

— Ei, vastaa lujasti johtaja.

— Ja tästä asiasta ei tällä kertaa enempää puhuta, määrää rovasti, sillä hän huomaa joutuneensa tutkijaksi hyvin pulmalliseen juttuun, joka oikeastaan ei kuulu hänelle.

Siitä Pietu oli sydäntynyt, kun hän kirkosta palattuaan ei saanutkaan vehnäiskahvia… tuota samaista vehnäiskahvia, joka jo eilenillasta lähtien oli hänen suutaan kutkuttanut… mutta sen sijaan hän näki johtajan lapsilla Juhmakan hovista tuotuja vehnäisiä.

— Aa p—le! oli hän ärjynyt, selittänyt asian toisille hoidokkaille ja yllyttänyt koko huoneen täyden noita raukkoja johtajan niskaan.

Siitä se melu.

Vaikka Pietu onkin kumarahartiainen miehen köntys, jonka naamassa nahka on aivan rypyissä ja laiha suu aivan hampaaton, on hänessä kuitenkin paljon ilkeätä rohkeutta, josta hän vielä kerskuukin.

— Tästä asiasta tehdään käräjäjuttu, uhkaa Pietu johtajaa.

— Sinä käräjöimään! huudahtaa lukkari, joka alkaa rohkaistua.

Siinä samassa tulee joukkoon mustakulmainen nuori nainen tulipunainen huivi pään ympäri korvien kohdalta käärittynä ja lapsi sylissä.

Lukkarin piti kääntyä poispäin.

— Kanttorin rouva, osoittaa Pietu naista rovastille.

— Suusi kiinni, sinä hävitön mies! ärjäisee rovasti, polkee jalkaa ja häpeää lukkarinkin puolesta.

Mutta Pietu vain nauroi ja nauroi.

— Olen tullut tänne pitämään jumalanpalvelusta, mutta mitä minä kohtaan… ilmeisen kapinan, alottaa rovasti taas puheensa.

— Mitä ne semmoiset jumalanpalvelukset toimittavat, kun niistä palatessa ajetaan ihmiset raajarikoiksi? keskeytti Pietu.

— Onko johtaja aivan voimaton tämän miehen suhteen? kysyy nyt rovasti harmistuneena ja tulipunaisena.

Tuossa paikassa ovat johtaja ja lukkari Pietun niskassa ja kuljettavat häntä jonnekin. Mutta kuriputka on vasta tekeillä. Ei siis muuta keinoa kuin viedä Pietu riiheen, jota on käytetty aina pahimmassa hädässä. Pietu on ääneensä haljeta, hän kiroaa, hän irvistää, hän haukkuu, hän sylkee, potkii, heittelee itseään ja huutaa vimmatusti.

Mutta neljä lujaa kättä häntä retuuttaa riiheen, lopulta tonkkana vetävät, kun Pietu heittäytyy maahan. Vanha sortuukki halkeaa selästä ja sieltä alta paistavat paljaat hartiat. Riiheen hänet salpaavat, jossa jo ennestään on ruumis.

— Jumala armahtakoon! Siinä on mies, joka on ihmisen irvikuva, huokaa rovasti ikkunasta katsoessaan tuota menoa.

Pitkä kapealonkkainen nainen ja kolme kasvavaa lasta asettuu itkemään riihen ulkopuolelle. Se on Pietun perhe.

Johtaja jää vahdiksi. Mutta lukkari palaa sisälle.

— Kanttori toimii tällä kertaa vain kunnan eikä kirkon virkamiehenä, puhuu lukkarille rovasti ja on hiusrajaan asti punainen.

Veri purppuroi silloin lukkarinkin kasvot, sillä hän ymmärtää mitä rovasti tarkoittaa. Suuttuneena lähtee hän tuvasta, menee johtajan tykö riihen luo ja siellä he neuvottelevat, että kun rovasti pois menee, piestään Pietu pehmeäksi.

Sisällä alottaa rovasti saarnansa. Pietu julmasti huutaa ja jyskyttää riihen ovea, sillä hänen sydäntään kouristaa olla pimeässä ja kahden kesken ruumiin kanssa.

Ulkona kirkuvat Pietun vaimo ja lapset. Värisevät, hampaat loukkuvat yhteen, kyyneleet poskille jäätyvät.

Eikä ole helle Pietullakaan riihessä alastomin hartioin.

Mutta rovasti sisällä tuvassa saarnaa syntisille ja publikaaneille. Hän näkee silmiensä edessä aivan läjäpäässä riettautta, laiskuutta, irstautta, saamattomuutta, viheliäisyyttä; sairautta, köyhyyttä, senkin seitsemänlaista kurjuutta… ja hänen tunteellinen, kuohahtava sielunsa liioittelee kaiken kahdenkertaiseksi.

Johtajaa palelee riihen ovella, vaikka hänellä onkin paksut sarkavaatteet.

— Se täällä jouluna seisomaan ja värisemään! Hänellä on munalukko ja hän kiertää riihen oven lukkoon, pistää avaimen taskuunsa ja lähtee yhdessä lukkarin kanssa asuntoonsa kahville.

Pietun huuto yhä kuuluu ja riihen ovi ryskää. Vaimo rukoilee johtajaa ja lapset pakkasen kynsissä parkuvat.

Rillit ovat kadonneet lukkarin nenältä ja hän on suunnattoman hajamielinen.

— Otitko sinä niitä Juhmakan vehnäisiä? kysyy lukkari heidän poistuessaan riiheltä johtajalta.

— Lie ämmä jonkun ottanut.

— Voi pahuus, minkä teitte! Nyt on rovasti kiukustunut.

— No entä sitten? Haudataan hiljaisuuteen koko juttu. Mutta mikä se on tuo nuori nainen, joka illalla tänne tuli lapsineen?

Lukkari ei ottanut kuullakseen.

— Haudataanko sekin juttu?

— Herrainen aika, kuinka sinä olet tyhmä? Sinulla piti olla tyyni ja harkittu mielenlaatu ja uskonnolle altis mieli, kun tänne hait, ja erityinen järjestystaito ja sinulla oli kymmenenkin papin puoltolause…ja nyt panet täällä toimeen tällaisia skandaaleja sekä häpäiset pitäjän virkamiehet. Kuule, mies! Kaikessa ystävyydessä sanoen pyydä virkaero, muuten me…

— Muuten te?

— Annamme matkapassin harmaalle paperille. Ymmärräthän toki, ettei tämä kelpaa. Olet käyttänyt oman käden oikeutta sinulle uskottuihin tavaroihin…hoitolan asukkaat kantavat päällesi… olet mennyttä miestä, ellet pyydä virkaeroa… puhui lukkari ja asetti jo rillit nenälleen, sillä hän alkoi selvetä siitä sekasotkusta, mihin Pietu hänet työnsi.

— Ettäkö lähteä pois täältä puolelta vuodelta?

— Niin, vastasi lukkari lujasti.

— Ja noin pikku asian vuoksi? Ostan omillani ne rinkelit, mitkä on kulutettu.

— Tuleeko rikos sillä poistetuksi? Hoitolan asukkaiden pitää saada hyvitystä…

— Sillä että minut erotetaan?

— Niin tietysti. Muuten minäkin joudun samaan syyhyn. Sanovat pian: "Ei korppi korpin silmää puhkaise".

— Etkä sinäkään minun kahviani juo. Ovat minua haukkuneet Kulkuseksi, mutta kyllä minä helisenkin… Virka on avoin. Minä menen. Mutta herra kanttorinkin pitää lukea uutterammin kuudetta käskyä.

Nyt tora vasta alkoi.

Sillä aikaa kun lukkari ja johtaja riitelivät johtajan asunnon eteisessä, oli Pietun vaimo kolmen poikansa kanssa polvillaan rovastin edessä tuvassa.

— Herra rovasti. Sen nimessä, joka suurimmallekin syntiselle on armollinen, rukoilen minä, että rovasti laskee Pietun vapaaksi. Siellä riihessä on ruumis ja ruumista me kaikki pelkäämme, siellä on pimeä ja niin hirvittävän kylmä… Pietulla ei ole edes paitaa päällä… mistä köyhällä olisi sellaista…

Vaimo vilusta värisi, alaston, likainen povi pumpuliröijyn alta paistoi ja silmät olivat itkua täynnä.

— Voi maailman viheliäisyyttä! huokaa rovasti ja lopetti saarnansa.

Hän pani jonkun hakemaan johtajaa. Johtaja tuli hätäyneenä.

— Johtaja laskee Pietun vapaaksi. Mies paleltuu kuoliaaksi riiheen.
Kyllä se jo riittää täksi kerraksi.

Pietun vaimo niiaili kiitokseksi. Mutta rovasti pisti hänen käteensä kahden markan rahan.

— Tällä voit ostaa paidan miehellesi, sanoi hän vaimolle.

Vaimo — Tiina — näytteli muuten jumalista, oli kirjaihminen ja heleä ääni hänellä oli, niin että oli kirkossa laulajien kantajoukkoa.

Johtaja toi Pietun pois. Mies rukka oli sinisen harmaa ja suusta valui näljää.

— Köyhän niskaan te kaikki hyppäätte. Ja te aiotte minua lyödä, minua, jota oma isäni ei ole koskaan lyönyt. Eikä kukaan koskaan lyö. Viimeistä kertaa me ollaan täällä. Ämmä, ota puoskat, me lähdemme. Ja minä vannon, että tähän taloon en enää tule. Mutta ensi käräjissä koitellaan, uhkasi Pietu, kokosi itsensä ja läksi.

Vaimo yltyi taas itkemään. Mutta seurasi Pietun jäljessä mukanaan kolme poikaa.

Se oli surullinen matkue joulupäivänä. Paljas iho vilahteli Pietun selkäpuolelta, housut myötään soluivat polviin, toinen käsi siteessä, toinen housuja pidellen, naama mustelmissa ja kuhmuissa mennä nilkutti tämä yhteiskunnan hylky hakemaan jostain lämmintä loukkoa tässä vihlovassa pakkasessa. Häntä seurasi vaimo, kapealonkkainen, nälän kuivaama olento suorana kuin seiväs itku kurkussa ja rovastin antama kaksimarkkanen kourassa. Ja matkueen häntänä kulki kolme alaikäistä poikaa ketineissä, joille mustalainenkin olisi sylkäissyt.

Rovasti heitä ikkunasta katsoi, otti sitten kiiruusti pitkän lankavyönsä naulasta — se olikin jo koko vanha — ja lähetti sen johtajan mukana Pietulle ruumiin suojaksi.

Mutta Pietu sylkäisi ja kirosi vyölle. Johtaja sai sen tuoda takaisin.
Rovasti tunsi itsensä loukatuksi.

— Mitä sanoi? kysyi rovasti johtajalta.

— Viimeisellä tuomiolla sanoi kovasti rovastia syyttävänsä. Mutta muita ensi käräjissä.

Katkera piirre nousi rovastin suupieliin. Koko aamupäivän hyvä mieli oli häipynyt tähän rähinään.

— Maksaako vaivaa täällä työskennellä? kysyi hän johtajalta.

— Minä lähden tästä virasta. Olen saanut siihen kanttorilta kehotuksen ja uhkauksia, puhui johtaja rovastille vastaan.

— Joutavia. Parempi on laihakin sopu kuin lihava riita. Minä pidän puolianne. Te jäätte tänne. Sillä hyvä.

Rovasti lähti eikä kysynyt lukkaria, joka arkana värjötteli hoitolan tarvehuoneessa odotellen rovastin lähtöä.

Sitten hänkin lähti. Laittoi taas rilliensä nauhaa ja astui kanttorin ja kunnallislautakunnan esimiehen täydellä arvolla ja vakavuudella.

Rovasti tultuaan kotiinsa oli murheellinen ja katkera. Päivällinen oli häntä jo odottamassa.

Päivällispöytään istuttaessa luki hän ruokasiunauksen erittäin hartaasti sitä ennen tehtyään huomautuksen vanhimmalle pojalleen Einarille, kun tämä ei osannut panna käsiään ristiin käskemättä.

Sitten hän oli vaiti. Ruustinna kysyi häneltä jotain. Mutta ei saanut vastausta.

Ukko söi vitkaan, aivan kuin vastenmielisesti.

— Mitä tapahtui hoitolassa, kun pappa on noin…? kysyi ruustinna kyllin korkeasti.

— Oi rakkaani! Siellä on synnin unta ja maailman markkinaväkeä. On oikeata pahan hengen joukkiota… yksin joulunakin!

— Oliko siellä paha siivo? Aioitko voida pahoin?

— Kyllä siitä että Einar ja Karin eivät rippikoulussa ole osanneet neljättä käskyä?

Rovasti naulasi silmänsä molempiin vanhempiin lapsiinsa, jotka punastuivat.

— Se on tuhatkertainen häpeä teille itsellenne… häpeä minulle ja… ja sinulle… mamma, sanoi rovasti.

— Se katkismus on hirveän ikävä kirja… ei sitä opi, puolusteli Karin.

— Mutta romaanit… niitä oppii… niinhän, rakkaani? pisteli rovasti.

Karin huomasi paraaksi olla vaiti.

— Huomenna lähtee mamma ja koko perhe kirkkoon! komensi nyt jyrkästi rovasti.

Ruustinnan käsi vavahti torttua rovastille tarjotessaan, kun kuuli tuon äkäisen äänen. Rovasti ei ottanut torttua. Kaikki katsoivat kummissaan häntä.

— Missä ovat Henrik ja Armo, kun eivät ole syömässä? kysyi taas rovasti yhä julmana.

— Kun eivät vain ole metsällä… Aamulla lähtivät pyssyineen hiihtämään, selitti ruustinna liikutettuna.

— Näinkin pakkasella… ja jouluna! Mutta ehkä täällä pappilassa ei tiedetäkään, että nyt on joulu.

Ruustinnalla olivat jo vedet silmissä.

— Niin, niin. Romaanit ovat teidän jumalanne ja joulunne. Karinin joululahjain joukossa näkyvät ne olevan hyvin edustettuina. Niitä taas tietysti ääneen illalla luetaan ja mammakin tuntee itsensä nuortuvan. Mutta te kai tahdottekin repiä sen, mitä minä rakennan. Minä kysyn tässä Jumalan silmien edessä. Vastatkaa.

Rovastilla oli kahveli pystössä pöydällä lepäävässä kädessä ja toinen käsi oli nyrkissä.

Noin hirvittävässä asennossa ja näin julmana ei kotiväki koskaan ennen ollut nähnyt aina rauhallista ja hyvää pappaa.

Pappilan herkullisen joulupäivällisen päälle oli pudonnut rovastin pahatuuli. Kaikkien ruokahalu oli mennyt. Karin itki ääneensä ja Einar oli hirvittävän levoton.

— Mutta rakas… lasten kuullen. Sinä itse unhotat, että nyt on joulu, puolusteli ruustinna ja itki.

— Kyllä tämä on hullu aika, sanon minä. Kuka meistä enää uskoo Jumalaan?

Rovastin ääni oli särkynyt. Sillä hän ei saanut silmistään Pietua… tuota inhottavaa miestä.

Se vei häneltä ruokahalun, vei mielen tyyneyden ja rikkoi hänen omassa kodissaan joulurauhan ja juuri tämän joulun, joka nousi keskipäivän korkeuteensa niin kauniina ettei vertaa.

Pietu lyhytniskaisena likasilmäisenä parran sänki kovin pitkänä rokon puremine kalpeine naamoineen kummitteli tuossa hänen edessään väljässä sortuukissa. Ja sitten paljaat hartiat repaleisen nutun alta vilahtavat ja sen mustalla pohjalla liikkuu syöpäläisiä.

— Hyi… hyi… hyi!

Oliko kumma että häneltä ruokahalu meni?

Tämä perhe oli ennenkin sattunut hänen tielleen. Mutta ei hän tullut siitä välittäneeksi, kun niitä samanlaisia oli pitäjässä useampia.

Vaikka Pietu kyllä taisi olla kaikista etumaisin.

Rovasti nousi pöydästä. Käveli rauhatonna ja hajamielisenä servietti leuan alla ruokasalin lattiaa. Ja perhe katsoi häntä jännitettynä kuin suuren murhenäytelmän pääosan esittäjää katsotaan teatterin palkeilla.

Kaikesta näkyi, että ukkoon oli isketty kirvelevä nuoli aina sydänvereen asti. Noin poissa suunniltaan… noin vihastuneena… noin pelättävänä ei häntä vielä milloinkaan oltu nähty.

— Etkö, rakas pappa, saata meille sanoa, olemmeko me yksin vikapäät suureen suruusi? kysyi Karin mennen rovastin luo ja itkien puristaen häntä kädestä.

— Miksi olette niin välinpitämättömät siitä, mikä on kalleinta elämässä? Mutta minä unohdin teidät. Syy on kai minussakin.

Nyt vasta rovasti kertoi tapauksen hoitolassa supistaen sen mahdollisimman vähään.

Kotiväki kuunteli sitä kauhulla. Sitten se hyväilyillään piiritti rovastin.

Ukko jo alkoi lauhtua ja istui taas. Ruvettiin uudelleen syömään. Mutta se sujui kuitenkin kuin pakosta.

— Saattaisi tässäkin pitäjässä olla pappina, ellei olisi noita loisia joka talo tulvillaan. Ne ovat tämän Suomen nurkan maanvaiva, kuten ennen heinäsirkat Egyptissä. Ne pistävät likaisen kielensä joulurauhaasikin ja hämmentävät sen sekaisin kuin pyykkipadan. Ne pienetkin pahat nostavat vuoriksi niskaasi ja niillä suuta on virstamäärissä. Oo… taivas sitä julkeutta, mitä on siinä miehessä… siinä Lois-Pietussa! Minä aivan punastuin sitä ruokottomutta ja sydän hyppäsi nähdessäni hänen syöpäläisiään.

Näin pahan tuulensa purettuaan kotiväkensä hyväilyihin, lähti sitten ukko rovasti Juurikkalan salolle.

III LUKU.

Ellei Pietu olisi niin sydänjuuriinsa asti kiihotettu ja hänen verensä niin rajussa liikkeessä, paleltuisi kai hän raukka tässä purevassa pakkasessa. Mutta hänen sisuksissaan palaa veri vihan liekeissä tuossa kovaksi ajettua maantietä kulkiessaan kirkonkylän koiralauman haukkumana. Jalaksen jälki aivan kiiltelee heikossa auringon valossa. Maantie nauhana luikertaa korkealle mäelle kohti Juurikan saloa. Sen tien valikoi Pietu huomatessaan että kirkonkylässä jokaisen mökin ovi oli salvassa, kun hän niille koputti.

— Tuntuuko, ämmä, sinusta joululta? kysyy Pietu jälkijoukolta.

— Joulu tämä kai on muille, mutta meille kuolinpäivä. Nämä puoskat ovat pian väsyneet ja minä tonkaksi palellun. Huu — ii — ih! vastaa eukko ja vavahuttaa olkapäitään.

— Tässä tulee Tynkkäsen mökki. Sinne me asetumme vaikka väkisin. Mutta entä syömistä? Olisi pitänyt syödä hoitolassa ennen lähtöä. Vaikka silti se on niin tuota pikku pulma. Eivät ne ilkeä nähdä meidän nälkään kuolevan… kunhan päästään vain lämpimään…

— Mennään… mennään… huokaa Tiina.

— Mennään… kinttuja jo puree vimmatusti…

— Mutta? Askon korvalehti on aivan valkea. Jeesus! Pojan korva on paleltunut, vaikeroi Tiina.

Askon — nuorimman pojan — oikea korvalehti on kova ja valkea. Poika huutaa kurkun täydeltä.

Pietu puhaltaa juoksuun ja samaten muu joukko hänen perässään. He juoksevat henkensä takaa. Pakkasen koviksi kangistamat kenkäräsyt narskuvat heidän jaloissaan. Tiinalla sääret paljastuvat risaisissa sukissa, kun hän kokoaa pumpulihameensa ja vetää Askoa mukanaan kädestä.

Poika yhä huutaa, sillä hän lapsi riepu on vasta viisivuotias.

Mutta pakkanen ei heitä sääli enemmän kuin ihmisetkään. Yhä purevammaksi se yltyy. Ohuiden riepujen läpi se pistää, pakottaa, hyytää, kohmetuttaa. Kulkijain silmäripset, Pietun hiukset ja parta ovat paksussa kuurassa. Ilma harmaammaksi käypi. Siinä on kylmää jääsauhua, joka soilta kohoaa. Metsä huurteessaan on juhlallinen ja vaikka aurinkoa on vielä joku säde lännen taivaalla, näyttäytyy vastaisella puolella täysikuu valjun kellervänä.

— ’sus siunaa! huutaa Tiina ja yhä vikkelämmin koettaa juosta.

Ja hänen mukanaan muukin joukko. Sillä pakkanen ajaa heitä takaa läpi luiden ja ytimien lentävänä viimana.

Jos et tunne puutetta, voisit heille nauraa. Sillä Pietu harppaa kuin nälistynyt koni ehyt käsi edestakaisin heiluen ja aina väliin housujaan ylös nykäisten. Tiinalla lipokkaat jaloissa lonkkuvat, jotta näkyy paljas kantapää sukan rikkeymässä, ja Asko venyy käärönä hänen käsipuolessaan. Pentti ja Tahvo pojat näyttävät paremmin tulevan toimeen. He pitävät toisiaan kädestä kiinni ja kyllä ymmärtävät, mikä arvo on nuorilla jaloilla.

Tuolla parin kilometrin takana mäen päällä istuu hankien välissä lumisena Tynkkäsen mökki. Siellä se on lyyhyllään, kuin kumarassa. Se on salon synkkien honkien juurella ja sen pienissä ikkunalaseissa viivähtävät keskipäivän auringon viime säteet. Ne niissä välkkyvät kuin majakan tuli. Nuo pienet ruudut näyttävät aivan palavan.

— O'o! Kunpa tuonne päästäisiin! vaikeroi Tiina.

— Päästään…kyllä me päästään, kun juostaan…! rohkaisee Pietu.

— Kunhan jaksaisin. Mutta minun ruumiini läpi leikkaa pakkanen kuin sahan terällä. Voi, Jesus, kuinka minua palelee! Kunpa olisi kohta ymmärretty edes painua tänne mökille. Mutta siellä kirkolla harhailtiin ja ovia turhaan kolkutettiin. Kuukausi sitten noille kirkonkylänkin ihmisrukille saarnattiin viimeisestä tuomiosta. Ja näin on nyt kylmä sydän joulunakin lähimäiselle, parkuu Tiina.

Tuo Pietun liikanimi se pelotti kirkonkylän ihmisiä avaamasta ovia
Pietun joukolle.

Tulevat sotkemaan heidän joulusiistinsä!

Kuuluu kulkusen helinä. Rovasti ajaa Juurikkalan salolle hartaushetken pitoon.

Pietu hyppää reen kannaksille. Rovastia inhottaa. Nyt se kai pudottaa syöpäläisensä hänen kaulalleen.

Hän tyrkkää kyynärpäällään Pietua pois, joka juuri pyytelee, että rovasti ottaisi heidät rekeensä Tynkkäsen mökille asti.

Pietu tuupertuu tielle, kun renkikin lyö samassa ruoskalla hevosta.

— Pietu oli äsken kovin ylpeä. Joutaa nyt palella, huutaa rovasti
Pietulle jälkeen.

Hänen sieluunsa kohoaa melkein salainen hyvityksen tunne, että näin pian Herra antoi hänelle äskeisen vihamiehensä jalkainsa astinlaudaksi!

Pietu muistaa irvistää ja ärjäisee:

— Perkele se yhdessä rovastin kanssa ajaa hartaushetken pitoon. Annappa jättää ihmiset viluun kuolemaan.

Rovastin reki lipuu jo kaukana. Näkyvät reestä vain suuret susiturkit ja uppokuuma puuhkalakki.

Rovasti tuntee kuitenkin pian omantunnon soimausta. Mutta hän lohduttaa itseään sillä, ettei niillä ole enään pitkältä mökille. Juoskoot! Ja tämä äskeinen teko häneltä oli tarpeellinen Pietun ojennukseksi, kuritukseksi ja nuhteeksi. Se oli erityisesti Herralta Jumalalta niin tarkoitettukin.

Mutta Pietun joukko juoksee.

— Voi… voi… voi meidän jouluamme! Me olemme kadotuksen lapset… me raukat, joita ihmiset pahemmin vierovat kuin järjettömiä elukoita. Kiveä kovempi saattaa olla ihmisen sydän kun se siksi rupeaa. Vaikka Kristus on meidätkin kalliisti lunastanut, niin ihmiset meitä potkivat pahemmin kuin koiraa, huokailee Tiina ja kokee ponnistaa voimiaan.

— Mitä sinä turhia parut? Eihän tässä vielä ole niin hengen hätää…
Tuolla on mökki. Siellä on lämmintä… ja leipääkin. Helei, ämmä!
Juokse, kyllä jaksat! Ja, pojat, nyt täysi mustalaisen kyyti, kokee
Pietu panna leikiksi, vaikka tunteekin, että nyt jo on kuolema
kantapäillä.

Sillä häntä itseäänkin puistattaa kuin veret jäätyisivät tuossa paikassa.

Jalat tuntuvat kangistuvan.

Pentti ja Tahvo pitäen toisiaan käsistä näyttävät hyyteisiltä rääsykääröiltä, jotka vikkelästi liikkuvat mökkiä kohti.

— Mutta Asko! Voi taivaan jumala Askoa! Nyt… nyt, Pietu, tulee rangaistus, kun sinä herjasit pappia… ja niin hyvää pappia… Asko raukka! huutaa äkkiä Tiina ja kallistuu Askoa kohti.

— Asko… rakas Asko… kuule… kuule… rakas lapsi!

Mutta Asko ei kuule mitään. Retkottaa vain kankeana äitinsä käsipuolessa.

— Asko on kuollut! parkuu Tiina vihlovasti.

— Pääsi jouluna taivaaseen. Juostaan… juostaan! kehottaa Pietu.

Tiina tempaa Askon syliinsä. Yhä vinhempää kyytiä he painavat.

Tiina itkee ääneensä ja valittaa:

— Voi sentään meitä, joita ihmiset hylkivät… voi sentään! Eikö maan päällä olekaan rakkautta, vaikka siitä kirkoissa saarnataan? Ei ole… ei ole… kuollaan kaikki!

Tiina tuupertuu Asko sylissä keskelle kovaa tietä ja jää siihen. Hänen silmänsä villinä leiskaavat ja rinta huokuu. Mielenliikutus on lopettanut hänen viimeiset voimansa.

— Minä tahdon mennä yhdessä Askon kanssa hautaan… mennä taivaaseen Jeesuksen jalkain juureen ja huutaa: ei ole maan päällä rakkautta… ei ole! Minä tahdon mennä Askon kanssa taivaaseen. Ei siellä ole murhetta… ei vilua… ei kyyneleitä… vaan laulu kai… ku… uu. Jeesus! Nyt… tulee… ku… o… le… ma.

* * * * *

Asko lepää hänen sylissään iäistä untaan. Kyyneleet ovat jäätyneet pikku miehen silmiin, jotka ovat lasikkaat kuin ammutun jäniksen. Ei värähdystäkään hennossa ruumiissa. Kaikki on lopussa.

Nyt Pietu säikähti.

— Pojat! Joutuun mökkiin! Heti, muuten ämmä kuolee… tuokaa sieltä apua… tuokaa!

Pietu jää Tiinaa hoivaamaan. Hän itkee. On melkein luonnotonta, että hänkin itkee.

Pentti ja Tahvo kokevat lentää yli voimainsa. He tuupertuvat hankeen silmälleen… nousevat ylös… taas lankeavat… nousevat… taas lankeavat… ja taas nousevat… lankeavat… eivätkä enää nousekaan.

Mutta mökistä on jo nähty, mikä on kysymyksessä. Tuvan täysi ihmisiä, toiset paljain päin, juoksevat henkensä takaa apuun.

Tiina Askon ruumis sylissä vedetään kelkalla mökkiin ja miehet kantavat sinne Pentin ja Tahvon.

Askoa hierotaan lumella. Mutta ruumis on ruumis. Halkovajaan viedään poika riepujen sisässä.

Tiina toipuu. Hänen jaloistaan vedetään lipokkaita. Mutta silloin hän parkaisee kuin olisi saanut puukon piston. Miehet leikkaavat veitsellä kengät rikki.

Silloin nähdään, että varpaat seuraavat mukana. Ne ovat paleltuneet!

Tiina taas parkaisee ja pyörtyy. Pietu sanatonna vapisee ja pitää kädessään lipokasta, missä on Tiinan varpaiden riekaleita.

— Voipa sentään… voipa sentään, päivittelee Pietu.

Tiina nostetaan sänkyyn. Ja silloin putoaa kahden markan hopearaha… Pietun paitaraha… hänen puristetusta kädestään, jonka kämmenen ja sormien väliin se oli kiinni jäätynyt.

Pietu hyppää sitä ottamaan.

— Hopearaha!

Pietu katsoo arasti Tiinaan. Olisiko Tiina tämän jostain luvatta ottanut?

Mutta Tiina ei huomaa nyt mitään. Hän on tuiki väsynyt ja vain huokuu sängyssä, jossa häntä lumella hierotaan.

IV LUKU.

Rovastilla oli hartauskokouksessa rauhaton mieli. Miten lie käynyt
Pietun joukon?

Paluumatkallaan hän poikkesi Tynkkäsen mökkiin.

Täällä Tiina makasi sängyssä. Rovasti kumartui häntä katsomaan ja koetti Tiinan suonta. Ja taas kumartui ja tarkasti paleltuneita jalkateriä.

Ja häntä kauhistutti. Tässä oli edessä jotain hirveän ikävää. Sillä kyllä asia tiedoksi tulee.

Rovasti antoi Pietulle viiden markan setelin. Meni vielä lähelle
Pietua, jonka seteli oli tehnyt aivan sovinnolliseksi ja kysyi:

— Onko Pietu minulle vielä nurja?

— Eikös tuota. Eihän rovasti tykkää pahaa. Sitä kun ihminen nokkautuu, niin perkele työntää moskaa suuhun, puhuu Pietu tosissaan ja hänen silmänsä kiiluvat.

— Pyydä nyt Pietu rovastilta anteeksi! Lankea polvillesi hänen eteensä ja anteeksi pyydä, komentaa Tiina, joka on niin hyvillään siitä, että rovastin lämpöiset pehmeät kädet häntä hoitivat ja tuo hieno herra kumartui häntä kohti.

— Ämmä! sanoo Pietu ja katsoo Tiinaan kuin häpeissään.

— Pietu… Pietu! Helvettiin menet, kun et vieläkään kadu. Polvillesi,
Pietu! määrää Tiina.

— Uskaltaako rovasti antaa minulle kätensä? kysyy Pietu.

— Mitä sitten?

— Niin minä pyydän anteeksi. Rovasti ojentaa kätensä. Pietu polvillaan sanoo:

— Mutta miten minä anon?

— Lue synnintunnustus! Pietu lukee:

— Minä vaivainen syntinen ihminen, joka synnissä siinnyt ja syntynyt olen ja vielä koko elinaikani syntistä elämää pitänyt… tunnustan sinulle, herra rovasti, että tuota tein väärin, kun pappia jouluna muka haukuin. Annattehan anteeksi?

— Annan.

Pietu luki vielä päälle rovastin pyynnöstä Isämeidän ja sitten hän nousi. Siinä rukouksen lukemisessa sai Tiina monesti auttaa, sillä Pietu solkkasi ja solkkasi.

Tuvan rahvas seisoi kädet ristissä kallella päin tämän liikuttavan toimituksen aikana.

Sitten rovasti lähti. Koko tuvan täysi häntä pihalle saattaa. Ja Pietu niiden mukana. Kun rovasti koskettaa lakkiinsa hyvästiksi, kumartaa rahvas.

Erityisen kohtelias kokee Pietu olla.

— Terveisiä ruustinnalle, huutaa hän vielä jälkeen.

Sinne pakkasen sekaan painuu rovasti. Hän hyräilee itsekseen virttä reessä istuessaan.

Mutta sitten tunnin toista takaa soivat kulkuset uudelleen. Rovastin hevonen porhaltaa taas mökille ja siinä on itse ruustinna.

Renki kantaa sisälle suuren korin ja ruustinna puhuu liikutetulla äänellä:

— Tämän on hyvä Jumala Pietun joukolle joululahjaksi lähettänyt.

Sitten hän kyselee tapauksesta, toivottaa terveyttä ja poistuu.

Kun Pietu avaa ruokakorin, tulee hänen silmiinsä ensin kiiltävä mustakantinen uusi testamentti.

Pietu irvistää ja nostaa kirjan penkille.

— Tuon olisi saanut jättää itselleen luettavaksi, puhuu.

Sitten hän saa käteensä paperikäärön.

Siinä on neljä voista torttua. Pietun silmät loistavat. Hän Tiinalle näyttää ja samalla kieltään maiskuttaa.

Pentti ja Tahvo ryntäävät torttuihin käsiksi.

— Pois nuoret herrat! Vasta sitten kun ensin on syöty mujeita. Kai niitäkin täällä on.

Nyt saa Pietu esille palvatun sian lavan. Hän sitä heiluttaa taas
Tiinalle.

— Kost' jumala, ääntää Tiina vuoteelta,

— Nyt tulee leipiä, puhuu Pietu.

— Kost' jumala.

— Nyt tulee mujeita.

— Kost' jumala.

— Nyt voikämpäle.

— Kost' jumala.

— Nyt vehnäistä.

— Kost' jumala.

— Nyt kahvia.

— Kiitoksia, ruustinna. Vielä kahviakin. Oi sentään… miten se ruustinna on hyvä, puhuu Tiina.

— Nyt sokuria.

— Kost' jumala. Onko topan pohjaa? Tiina kysyy.

Pietu seisoo hämmästyneenä näiden aarteiden edessä.

— No kannattipa vähän palellakin, kun saat tällaista ruokaa!

— Kunpa Askokin olisi ennättänyt näitä syödä ennenkuin kuoli, huokaa
Tiina.

— Ei se poikamurikka olisi sitten kuollutkaan. Eipä suinkaan. Ei pakkanen pysty siihen, joka syö herrasruokia. Niihin on kätketty voimaa, jota pakkanen ei jaksa purra, haastaa Pietu.

— Nyt emäntä keittää kahvia, kun sitä kerran meilläkin on, pyytää Tiina ja laittelee jalkoihinsa kellervää väkevälle tuoksuvaa voidetta, mitä rovasti oli lähettänyt.

— On kuin käärmeen myrkkyä se sinun keltainen tervasi, huomauttaa Pietu.

— Mutta millä me rovastilaisten hyvyyden palkitsemme? puhuu Tiina.

— Niin. Ja minua jo hävettää, kun ukkoa hoitolassa haukuskelin.

— Mitä Pietu sanoi? kysyy naurusuin mökin isäntä.

— Ei sitä kehtaa tällaisen viljan äärellä sanoa.

— On niin rumaa?

— On.

— Pietu se osaa sanoa pistävästi, että se tuikkaa kuin neulalla suoraan vereen asti.

— Nälkä ja vilu… ne, isäntä, opettavat teillekin kaikkea.

— Kaikkea muuta, mutta ei työntekoa, pistää isäntä.

— Minäkö en tee työtä? Hää! Monta heinäurakkaa niitin viime kesänäkin.

— No missä palkat?

— Joukon kanssa syötiin. Vasta atventilta menin hoitolaan.

— Missä siihen asti olit?

— Ikolan tuvan oviloukossa. Mutta kun siellä oli jo entisiä loisia ja minulta eväät loppuivat, niin maailmalle käskivät.

— Et sinä tee tarpeeksi työtä. Puisit ahosta. On sitä työtä yli joulunkin.

Pietu meni torttu kädessä isännän nenän eteen.

— En pui… en se soi puikaan. Kuusikymmentä penniä maksavat ahoksella. Koira sillä puikoon. Ja on sitten niin nokista. Minulla on huonot keuhkot.

— Ja laiskan suonet, nauraa isäntä.

— Nyt on joulu. Pitääkö isäntä tortuista? Et ole elämäsi päivinä syönyt näin rasvaista taikinaa. Mutta nyt saat Pietu Pippurilta, kun annat joulurauhan. Näethän, että evästä on… parempaa kuin sinulla.

Isäntä, jota kunnioitettiin huopamestarin nimellä eikä ollut niinkään vähävarainen, kieltäytyi tortusta.

— Syö itse saamasi! sanoi.

Pietun joukko söi ja ryyppäsi päälle kahvia, jota mökin emäntä keitti.

Siinä oviloukossa oli jo ennestään toinen loisperhe. Se äänetönnä murjotti ja kävi sen kovin kateeksi Pietun joukon herkutteleminen. Miehen nimi oli Henttu Vänskä ja hän oli kirkonkylän herrastalojen sekä kansakoulun puunpilkkoja talviseen aikaan. Tästä hän ylpeili herrastyönä muka. Noita suuria ja puista runsaita halkovajoja tuntui hän rakastavan persoonallisella rakkaudella. Talvi-iltoina tarinoi hän mökissä työstä tultuaan itselleen ja muille hauskuudeksi näistä halkovajoista. Taki tilaan hän kuvasi koulun halkovajan, joka oli kaikista suurin. Mutta eivät osattomiksi jääneet muutkaan. Nautinnolla hän kertoi, miten paljon milloinkin oli pilkotuita puita itsekussakin halkovajassa, miten suurissa ja kauneissa pinoissa ne siellä olivat, joita hän vain osasi latoa. Nuo vajat ja niiden halkopinot olivat jokaiselle mökin asukkaalle perin tutut, vaikka eivät olleet niissä koskaan käyneetkään. Sillä kyllä ne Henttu Vänskä oli heille kuvannut ja yhä uudelleen kuvaisi. Hän eli vain haloissa ja erittäinkin pienissä pilkotuissa valkotuohisissa koivuhaloissa.

Vänskällä oli vaimo ja kolme lasta. Talon omaa joukkoa oli kahdeksan henkeä. Kun nyt Pietun väki tuli lisäksi, oli heitä kaikkiaan tässä pienenpuoleisessa tuvassa seitsemäntoista ihmistä.

Eipä ihme että tuvassa jo kovasti tuoksui ihmishiki.

Kun Pietu oli syönyt, alkoi hän katsella uutta testamenttia. Korea kirja se oli ja se oli hänen kädessään hyvin outo, kuin kultakello kerjäläisen kourassa.

Eikä hän ymmärtänyt, mitä hän sillä oikein tekisi. Muut kai sitä semmoista lukivat, mutta hänestä tuntui niin hassunkuriselta ajatellakin itseään testamentti kourassa muka sitä lukemassa. Se aivan nauratti Pietua. Ja toisekseen hän oli kovin huono lukija. Aina lukusilla oli siitä lukemisesta ollut rovastin kanssa nätinää.

Tiina kyllä luki. Mutta olihan niitä muiden kirjoja Tiinalle luettavaksi. Tämä nyt oli heille liian ylellinen.

Pietu meni kirjoineen huopamestarin emännän pateille.

— Eikö emäntä tätä osta? Tämä joutaisi myödä, puheli Pietu.

— Sekö? Pietu sinä, varoitti Tiina.

— Ämmä, suu kiinni! ärjäisi Pietu ja nosti miehen tavalla housujaan.

Emäntä katseli kirjaa. Pietu sitä kehui ja kehui.

— Pidä tuossa suusi kiinni! Ymmärrän itsekin, tokaisi emäntä.

— Sen kyllä tiedän. Mutta kun se on noin kiiltävä ja korea, niin en malta olla ylistämättä.

Täällä kannessa on jotain kirjoitettuna. Pee sanoo pee… ii sanoo ii… pie… Lue sinä, Maikko!

Maikko, emännän kansakoulua käypä tyttö, luki vitkaan:

— Pietu Pippurille ja hänen perheellensä. "Katso minä seison ovella ja kolkutan".

Sen jäljessä oli vielä joitakin kirjaimia ja numeroita, joita tyttö ei ymmärtänyt. Ne ilmoittivat lähdettä tuolle raamatun lauseelle.

— ’sus siunaa! Ja semmoista kaunista sinä, Pietu, aiot myödä! valittaa taas Tiina.

Pietun veret jo nousivat. Mies vanhan ja väljän sortuukin alla kasvoi.

— Ei meillä ole varaa pitää herrastavaraa! äkäili Pietu.

Katsottiin tuota kirjoitusta. Se oli rovastin herramaista käsialaa.

— Antaako emäntä viisikymmentä penniä?

— En anna niin paljoa.

— No neljäkymmentä?

— Enkä niinkään. Kaksikymmentäviisi penniä.

— Suutarin markan.

— Enkä halua ostaa ensinkään, kun siinä on tuo kirjoitus. Siinä lukee sinulle eikä minulle.

— Kirjoitus hävitetään.

Pietu puukonkärjellä hankasi kirjoituksen näkymättömäksi.

Ja nyt tehtiin kauppa. Mutta Tiina itki.

Pietu tyytyväisenä pani pitkäkseen ja nukkui. Pian hän kuorsasi niin, että sieraimet järisivät.

Tieto tästä hirvittävästä paleltumistapauksesta kiersi pian kylästä kylään ja joutui sanomalehtiin. Niin tuli se kuvernöörinkin korviin.

Lukkari kunnallislautakunnan esimiehenä sai ankaran varoituksen. Paperi kädessä hyppäsi lukkari heti hoitolaan johtajan luo haukkumaan tätä.

Ja taas he antoivat toisilleen kauniita ja voimakkaita ripityksiä.

Pietua joukkoineen ahdistettiin takaisin hoitolaan. Mutta Pietu sanoi jyrkästi: "En mene!"

— Millä elät? kysyttiin.

— Sittenpähän nähdään, kun käräjiin päästään. Ei Juhmakka pääsekään noin vain. Nuorempana olin jo jukuripää, mutta nyt minulla on sarvet. Ja minä pusken.

Pietu nauroi viisaan naurua.

— Kyllä nyt pusket liian lujaa miestä. Menet suovatta saunaan. Eivät kestä voimasi, vakuuttaa mökin isäntä.

V LUKU.

Pietu on päässyt muutaman isännän reessä yli jään Juhmakan hoviin. Ja nyt hän seisoo alarakennuksessa hovin isännän kamarin oven pielessä.

On ensimänen arkipäivä joulun jälkeen. Pakkanenkin on jo taas kerrakseen tipo tiessään.

Hovin ruokakello soi jo aikaa sitten työhön käskien. Pietukin on saanut väen tuvassa päivällistä. Mutta kun hän on sanonut itsellään olevan asiaa isännälle, on häntä käsketty kamariin.

Täällä isäntä nukkuu päivällisunta nahkasohvalla. Lihava vatsa on kuin kohoava kumpu ja se nousee ja laskee, nousee ja laskee kovan kuorsaamisen mukaan.

— Tuossa vatsassa on tuhansia, miettii Pietu. Sitten hän tarkkaa, eikö isäntä heräisi. Mutta kun ei näytä heräävän, kehittelee Pietu edelleen ajatusjuoksuaan.

— Se käy jo kuudettakymmentä tämä isäntä. On se ainakin jo neljäkymmentä vuotta tuhat markkaa vuodessa syönyt. Saa siis panna tuohon vatsaan noin tuota viisikymmentä tuhatta… saakuri… ollapa se raha… kokonaisen hovin se on jo tämä voiruhtinas syönyt…mutta kyllä tässä kestää syömistä.

Pietu katsoo ympärilleen. Näkee paperoidut seinät, näkee maalatun katon ja siinä kaikenmoisia koristuksia: enkeleitä, Aatamin ja Eevan paratiisissa ja hirveän suuren käärmeen… mistä pirusta se noita ymmärtääkin maalauttaa… aa… se oli se kuleksiva juoppo sälli, joka nälin kuolioin matkaili… sehän se täällä oli työssä kuukausimäärin. Ja nämä ne ovat sen käsialaa…

Hovilainen röyhteli unissaan. Pietu säikähti, kokosi itsensä ja aikoi alkaa.

— Mutta sehän nukkuu vielä… on se uni makeata ja syvää tuollaisella vatsalla… ollapa tällainen hoikka ja laiha kuin minulla, niin ei se liioin röyhtäytäkään… Pietarista ovat kai nämä korkkimatotkin… miten paljon maksanevat… minä eläisin kyllä sillä pari vuotta… oh hoh!

Pietu rykäisi. Mutta Juhmakka syvemmin kuorsasi.

— On tässä kompeita… ja kun on paksut kultaperät tuossa vatsan päällä… lempo kun sillä on komeutta… aja minulta toinenkin käsi, kyllä jaksat maksaa.

Syntyi sellainen heleä-ääninen kalkutus ja soitto. Sitten käki kukkui.
Ja Pietu lensi häpeästä punaiseksi.

Mutta se oli vain kello, joka löi.

— Pietarista se on tuokin kometiia. Maksaa sekin. Ja mitä se kellolla tekee, kun kuitenkin yöt päivät makaa niinkuin minäkin. En ole minä ensinkään kellon tarpeessa. Herään kun ei ole unta ja makailen siksi, kunnes sitä tulee. Niinhän se tuota tämäkin tekee. Mutta silti kellossa käki kukkuu ja panee sen kaiken maailman pimpelit pampelit… no on niillä rikkailla rojua… Kun uskaltaisi nykäistä. Siellä ulkona pian hämärtää.

Nyt kuului porstuasta kovaa ääntä ja raskaita askeleita. Suuri lihava hovin emäntä, jolla on rinnat kuin laajat vehnäispullat ja vatsa kuin ruoka-aitta, pyörähti kamariin ja ärjäisi Pietulle:

— No nyt on maailman kumma, kun sinunkinlaiset kamariloihin tunkevat.
Paikalla ulos!

— Ka kun rengit tänne käskivät.

— Etkö tiedä, että tämä on Juhmakan hovi. Luulisipa sinun sen tuntevan, kun minäkin sinut tunnen. No nyt kumman teki… ethän ole vain mitään täältä ottanut. Kumaise taskusi!

— Ptyih! Minäkö… minäkö varas — onko täällä todistajia? huutaa Pietu.

Siitä melusta herää isäntä, hieroo silmiään, tunnustelee ja lopuksi puhuu:

— Ka mikä melu täällä on? Ja kuka se on tämä mies?

— Täi-Pietu!

— Täi-Pietu! Paikalla ulos… ulos… ulos! Ja lakaiskaa heti jäljet!

Isäntä lensi kuin ammuttuna sohvalta ja tyrkkäsi Pietua.

— Mitä se tänne tunkee! ähkyy hovilainen ja työntää Pietua.

Pietu menee.

— Kuuluu sinulle olevan asiaa. Tuolla väen puolella käskin piikain sitä syöttää. Ja syötyään oli tullut tänne, puhuu emäntä.

— Jopa nyt. Pitää viedä mies renkien tupaan, jos on asiaa. Käske sinne! Panen tupakan ja tulen sitten. Mutta lempoako hän minulla tekee? Tietäähän hän hyvin, että tästä talosta ei anneta kerjäläisille. Silloin kun annetaan, viedään suoraan hoitolaan. Eikö se hän ole hoitolassa? Niin niin… sehän kuuluu paleltuneen… mutta ei sen vuoksi viittä penniä.

Isäntä röyhtelee, venyttelee. Hakee sitten nurkasta tupakkapöydältä pitkän piipun, lataa sen täyteen ja istuu keinutuoliin polttamaan.

Siinä hänen jalkainsa juuressa on lattiaan ruuvattu rauta-arkku, joka on monilukollinen. Siinä se on Juhmakan "pankki", kuten rahvas sanoo. Ja se on isännästä hovin rakkain huonekalu, sellainen kappale, ettei moista koko pitäjässä, tuskin läheisessäkään. Se on puolillaan velkakirjoja ja rahaa ja paljon kalliimpi kuin miksi Pietu arvosteli hovilaisen vatsan.

Tupakkaa poltellessaan Juhmakka sitä katsoo ja ihailee sen suuria rautalukkoja.

Ja arkku on kylmän ja tyhmän näköinen, ruma kuin itse itaruuskin.

Mutta tämä se on juuri se alttari, jolla Juhmakka jumalilleen uhraa. Ei siihen pysty varkaan näpit eikä tulen väki, uskoo Juhmakka, kun sen rautaisena lattiaan ruuvautti.

Kun Juhmakka on kyllikseen poltellut, menee hän renkien tupaan. Siellä istuu jo Pietu häntä odottamassa.

Hovilaisen tullessa sisälle nousee Pietu seisomaan. Tuvassa ei ole ketään muuta.

— Istu, kehottaa hovilainen ja itse asettuu penkille pitkän pöydän ääreen.

— Rauhallista joulua. Ei isäntä ilkeä suuttua, vaikka minä kamariin työnnyin. Minähän olen tuommoinen tuhma raukka. Ja kun rengit neuvoivat, puhuu Pietu, hypistelee karvalakkiaan, joka on kuin rottien repimä, ja arastelee.

Sillä häntä kovasti pelottaa, miten alkaa. Hovilainen on julma. Ja tuolla seinällä hänen päänsä päällä on monta ruoskaa nauloissa riippumassa.

— Ovat koiransilmiä ne rengit. Vasta muistat, että kamariloihin ei saa meidän talossa tulla, sanoo isäntä ja tarjoaa siitä renkien pöydältä pennin sikarin Pietulle.

Pietu yhä enemmän aristuu. Hänen kätensä vavahtelee sikaria ottaessaan ja isännän raapaisemalla tulitikulla sytytellessään.

Isäntä jää siinä tummaan varjoon istumaan. Ja sieltä se Pietua mulkoilee kuin itse piru puolihämärästä. Hiustöyhdöt sen korvilla ovat kuin sarvet, suuri nenä uhkaa ja sen tohina pelottaa. Ja tuo kalju pää on Pietuun kääntynyt tähystävänä kuin kaukoputki.

— Missä kätesi loukkasit? kysyy Juhmakka nähdessään Pietun oikean käden kääreessä ja kaulassa kannettuna.

— Missäkö? Kyllä hovin herra sen tietää. Pietu ilostui, että asia alkoikin juuri näin.

— En minä ole mikään herra! ärjäisi Juhmakka.

— Huonompiakin herroiksi sanotaan, semmoisiakin, joilla housutkaan eivät ole omat.

— Paleltuiko kätesi? Sinähän kuulut joukkoinesi paleltuneen.

— Ei paleltunut. Poika jäätyi ruumiiksi ja ämmältä menivät varpaat.

Pietu syvästi huokasi sen päälle ja tavotteli itkua.

— Sillä lailla! Niin sitä pitää elää, että paleltuu ihmisten nenän eteen. Sietäisit saada vielä lisäksi raippoja. Rovasti teidät pelasti?

— Rovastiko? E-ei.

— Kas kuin valehtelet!

— No pelasti, myönnytteli Pietu, kun arveli asiansa paremmin luonnistavan menemällä myötävirtaa hovilaisen kanssa.

— Ymmärrätkö että hänettä et nyt tässä sikaria polttaisi?

— En polttaisi, naureli Pietu.

— Ja niin hän maksoi sinulle pahan hyvällä. Kuulut hoitolassa häntä haukkuneen päin taulua ja käräjiin uhanneen. Siihen juttelemiseen käräjissä sitä sinäkin raukka olet perso.

— Että mitenkä?

Pietu häkälteli. Nyt alkoivat asiat mennä vinoon.

— Olet tapellut hoitolan herran kanssa ja kun rovasti sinua nuhteli, lensit hänen silmilleen. Ettes häpeä, rutja!

— Kuka on kertonut?

— Rovastin oma väki. Täällä kävi nuori herra.

— En ole tapellut. Mutta ne ne tappelivat. Tämänkin nuttuni repivät. Tahtooko isäntä nähdä? Enkä silmille lentänyt. Rovasti on aivan erehtynyt eli se nuori herra. Minäkö nyt iskisin rovastia silmiin? Ja vielä niin koreihin silmiin. Johan nyt mentäisiin… Tässä on suuri erehdys, kulta isäntä.

— Miksi karkasit hoitolasta pakkaseen paleltumaan?

Juhmakka nakkasi jalkansa ristiin ja lämpeni tutkimaan. Sen silmät kiiluivat Pietuun kuin kissan viheriänkellervinä.

— Ka, kun retuuttivat riiheen paleltumaan ja uhkasivat pehmeäksi piestä.

— Kutka?

— Hoitolan herra ja lukkari.

— Mitä teit? Mitä teit, mies? kysäisi Juhmakka ankarana.

Pietu säikähdyksestä hypähti ja sikari lensi hyppysistä lattiaan, missä kieri savuten ja tulta heitellen. Pietu syleksi, polki sitä jalallaan ja sammutti. Viskasi pätkän sitten takataskuunsa.

— Mi-mitäkö tein? Enpä juuri muuta kuin puhuin pari kolme sanaa.

— Niitä sinun myrkkysanojasi? Niinhän?

— Onko niissä myrkkyä? Ei kai. Isäntä nyt ei suuttuisi minuun, vaikka sanoisin teitä kirkonvarkaaksi. Siksi viisas mies on tämän hovin isäntä. Haukkuuhan koirakin vimmatusti, mutta järkimies ei sille päätään käännä, se kun on vain koira. Mitä niistä minunkin sanoistani. Joutavaa typeryyttä vain minä haastan. Mutta pikku herrat jos suuttuvat, niin eipäs ole järkeä.

Juhmakka jo lauhtuu.

— Mistä se riita tuli?

— Isännän vehnäisistä… niistä jouluvehnäisistä… juuri niistä.

— Etkö saanut tarpeeksesi?

— En vielä tänä päivänäkään ole niistä murenta syönyt.

— Kuka ne söi?

— Hoitolan herra itse joukkoineen.

— Nyt sinä valehtelet, sen kelhu! Juhmakka polkaisi jalkaa lattiaan ja nousi seisomaan.

Eikö isäntä ole hyvä ja istu vielä pikkaraisen. Minulla on tuiki tärkeää asiaa. Ja jos sopii, niin istualta…

— No… no… istutaan. Hovilainen istuu takaisin.

— Puhu asiasi!

— Olin juuri palaamassa jouluna kirkosta, kun isäntä ajoi päälleni ja viskasi minut vasten kiviä siinä hoitolan kupeella. Tämä käsi silloin…

— No..?

— Tämä käsi silloin meni poikki. Enkä nyt pysty mihinkään työhön…

— Enpä minä sitä muista. Ja miksi tulit eteen? — Senkin työkyri! —

Lopun sanoi isäntä aivan halveksivalla äänellä.

— Isännän ori lensi kuin nuoli. Ei siinä syrjään ehtinyt. Käsi meni poikki. Nyt en pysty työhön. Joukko näkee nälkää.

— Menet hoitolaan. Sitä vartenhan se on. Saat siellä nyt tarpeeksi maata, kerrankin maata unesi loppuun.

— En mene sinne.

— Kärsi sitten nälkää! Minkäpä minä sille. Pietu oli jo tulistua.
Syrjäsilmällä hän tähysteli hovilaista ja puhui:

— Tulin isännän kanssa haastamaan tästä kädestä.

— Mitä siinä on haastamista? Oma syysi.

— Omako syyni?

— Ka eikö ollut? Miksi jäit oriin eteen?

— Orihan se juoksi minun päälleni.

— Tarvitsiko sinun pahnustaa siinä tiellä? Tiesithän vanhastaan, että komeasti joulukirkosta ajetaan. Jos sinulla ei ole muuta asiaa, niin nyt lähde.

Pietu katsoi ihmeissään isäntää

— Olenko minä sitten kuin laho puu, jonka päällitse saa ajaa ilman mitään?

— Jos oikein puhutaan, niin vielä huonompikin. Sillä puu ei tule valittelemaan. Menet nyt.

— Enkä mene.

— Vai et.

— Maksaako isäntä kipurahoja?

— En… en penniäkään. Vai olet tullut kiristämään.

— Sitten minä vien käräjiin.

Hovilainen katsoi ympärilleen, näkyikö missään todistajia. Ja kun niitä ei näkynyt, meni hän ottamaan ruoskaa.

Mutta silloin sai jo Pietu jalat alleen. Hän juoksi ja räkytti:

— Manuutan… manuutan käräjiin. Kyllä koetellaan. Kolme herraa sinne vien… lukkarin… hoitolan herran… voiruhtinaan. Koetappas sielläkin ruoskia.

Juhmakkaa hävetti. Sillä pihalla oli hänen omia piikojaan. Ja ne nauroivat.

Mutta Pietu näytti pitkää nenää ja juoksi jonnekin yösijaa hakemaan.

Juhmakka viskasi kädellään nenänsä tyhjäksi ja raskain askelin kulki omalle puolelleen.

— Vai Täi-Pietun kanssa käräjöimään! Laitan miehen sian pahnaan, jos toiste tulee. Heh!

Ja sisällä kamarissaan suuren rautakirstunsa äärellä yltyi Juhmakka loisia kiroilemaan. Niistä ei saa rauhaa omassa kodissaankaan. Ne laiskottelevat, viruvat hoitolassa, elätyttävät itseään ja senkin seitsemän kertaa käräjöivät. Ovat yksin ja aina tiellä.

VI LUKU.

Juhmakan hovissa ylärakennus on varsinainen herraspuoli. Sen edessä on puutarhakin, missä on omenapuita, karviaismarja- ja kirsikkapensaita, on sireenipensaita ja herkkumansikkapenkkejä. Onpa ukko Juhmakka kokeillut siinä englantilaisten kurkkujenkin kasvattamisessa, puhumattakaan venäläisistä. Ja monta muuta, hyvin monta muuta kasvia tässä puutarhassa kasvaa.

Talvisin pidetään ylärakennus melkein kylmillään. Lämmitetään vain sen verran, että ruukkukasvit eivät kuoleudu, sillä niitä on siellä huoneissa koko paljon. Ja ukko Juhmakka on kovin kitsas puista.

Mutta nyt "uudeksi jouluksi" on koko ylärakennus herkulliseksi lämmitetty, siistitty, puhtaat liinat pantu, kaikki laitettu paraimpaan karvaan.

Sillä nyt on uuden kivinavetan vihkimisjuhla.

Läävä on suomalaisen rakkaimpia rakennuksia. Varsinkin karjalainen pyrkii sen rakentamisessa niin sanoen ihanteellisuuteen, jos hänellä on oikein vahvasti rahaa. Jokaisessa hiukan äveriäämmässä talossa on se toki kivestä, mutta hoveissa on se jo nostettu vanhojen maalaiskirkkojen tasalle. Sillä navetasta näkyy talonpojan silmissä talon suuruus. Ja kun on "voiruhtinas" nimeltään ja läävässä toista sataa lypsävää, niin onko ihme, jos ihminen ylpistyy ja kyhää hakatusta graniitista lehmilleen palatsin, johon ei pysty ensimäinen ajan hammas.

Juhmakan kivinavetta on kuuluisa. Sitä on rakennettu kahdeksan vuotta ja siihen mahtuu pari sataa sarvipäätä oikein väljästi.

Vieraita saapuu ympäri omaa pitäjästä ja vielä lähiseurakunnistakin. Onpa joitakin aina kaupungista asti. Sillä Juhmakan suku on laaja ja tuttavapiiri tavaton. Joukossa on joitakin säätyläisiäkin, mutta ylipäätään on vierasjoukko Ylä-Karjalan jäykkäniskaista talonpoika-aatelistoa, jonka hallussa on monen pitäjän hovitalot.

Isäntä itse on portailla vastassa. Rengit riisuvat hevoset, vievät talliin, viskaavat kauroja eteen.

On suvinen nuoskea sää ja mätälumi. Hovin piha on kuin markkinatori täynnä väkeä, täynnä hevosia, täynnä rekiä. Soivat kulkuset, uljaat valjaat välkkyvät, oriit hirnuvat.

Mutta sisällä ylärakennuksen huoneissa on hyvin hiljaista. Kursaillaan, ujostellaan, istutaan tuolien ulkosyrjillä ja vaietaan.

Sillä täällä näkee paljon ihmisiä toisiaan ensi kerran elämässään ja joukko on jotenkin kirjavaa. Mutta kun ehditään ryhmittyä eri huoneihin yhteiskunnallisen aseman ja rikkauden mukaan, kun kukin lintu pääsee omaan parveensa ja tuntee laulavansa vertaistensa parissa, aukenevat suut, tyhjentyvät suljetut puhevarastot ja nyt on jo ääntä, on naurua, on eloa ja riemua. Puheen porina täyttää salit, nauru heläjää taas inhimillisenä, sillä ihmiset ovat löytäneet toisensa.

Kun on tarjottu kahvit ja ryypätty viinit, lähdetään juhlallisesti katsomaan navettaa.

Siellä se seisoo karjapihassa suurena, saavuttamatonna alallaan. Se on niin ja niin pitkä, niin ja niin leveä, ja niin ja niin korkea. Keskeltä rakennusta aukenevat suuret raudoitetut ovet. Oven päällä on hiottu graniittikivi, johon on latinaisilla kirjaimilla piirretty Tuomas Juhmakka ja valmistumisvuosi, ja alapuolella on suuri härkä.

Jo käy herrasväen suu hymyyn. Mutta mennäänpä sisälle. On läävässä kokoa, on totisesti. Ihmisten silmät suurenevat sen valtavasta ko'osta ja kaiku kertaa äänen.

— Kerrassaan ihmenavetta! huutaa rovasti.

Seinät toistavat sen ikäänkuin hyväksyen ja väkijoukko nauraa.

Mutta siellä läävän peräseinällä on kaksi keskikokoista taulua. Mennään katsomaan. Isäntä Juhmakka istuu toisessa kulmat käppyrässä ja emäntä Juhmakka peukaloitaan punoo toisessa lihavalla vatsallaan.

Herrasväki katsoo toisiaan ja on erityisesti huvitettu.

Mutta isäntä Juhmakka selittää tosissaan:

— Taulut on tehty Pietarissa keisarillisella hovihankkijalla ja siellä ne on valokuvista suurennettu.

— Niin, niin, hyväksyy rovasti ja nauraa hyvin sopimattomasti.

Mutta siinä samassa hän esittää eläköönhuudon uudelle navetalle ja nyt mylvitään oikein härkämäisesti.

Juhmakka vainuaa jotain pilkkaa, hänen suuret sieraimensa laajenevat ja nenä tohisee kovin äänekkäästi. Hengityskin on taas tällä kertaa kuin röhkimistä.

Rovasti muuttaa puheensa ruustinnalle ruotsiksi ja nyt tullaan hirvittävän vakaviksi ja käydään kädestä Juhmakkaa onnittelemassa.

Välit taas selvenevät ja Juhmakan nenä hiljenee.

Kiitellään ja kiitellään läävää.

Nyt mennään päivällispöytään. On siinä viinaa, on olutta. On silavaa, lammasta, kanaa, lohta, siikaa, ankeriasta, haukea ja kaikkea läjittäin. Tuodaan pöytiin mahdottoman suuret liemimaljat ja paistivadit laajat kuin soikeat sohvapöydät.

Illan päälle ilmestyy pöydille totivehkeitä. Suuret hiotusta lasista tehdyt karahvit ovat täynnä rommia ja konjakkia.

Ne ovat kiusaavan viettelevät vähän itsekullekin miesväestä.

Kannetaan esille kortitkin. Miesjoukko jakaupi pienempiin ryhmiin ja naiset ovat erittyneet kokonaan omiin huoneihinsa.

Seura on jo kokonaisuudessaan kuin omassa kodissaan.

Rovasti on vetäytynyt pieneen kulmakamariin. Siellä on hänen nenänsä edessä aivan mieto totilasi, josta hän tuskin maistaa, ja valiosikareja.

Hän kutsuttaa isännän ja emännän sinne. Siellä he nyt ovat kolmen.

Rovasti käypi vakavaksi, vetää kasvoihinsa hartauden väreet ja nostaa takkinsa takataskusta pienen kullatun uuden testamentin, jonka lehtien syrjät ovat punatut, ja heittäen hyvin pitkän katseen aviopari Juhmakkaan lausuu:

— Tällaisena riemupäivänä on meidän syytä muistaa Häntä, jolta kaikkinainen hyvä anto tulee.

Juhmakka emäntineen panee kätensä ristiin ja vaipuu hartauteen.

Rovasti lämpenee ja lukee hyvin tunteellisesti uutta testamenttia ääneensä. Rikkaasta miehestä ja Latsaruksesta hän lukee ja sitten selittää sitä.

Mutta soikeassa kamarissa samaan aikaan pelataan jo suuria summia ja ryypiskelevien parissa pastorin silmät verestävät. Naisten seurassa on vallattomuus kohoamassa ja leikeissä suin päin liehutaan.

Kun rovasti on lukenut, kiittää hän aviopuolisoita sydämellisin sanoin lahjasta diakonissakassaan. Tämä juuri osoittaa, että he eivät ole kuin se rikas mies.

— Ja erityisesti tunsin minä tarvetta kiittää hovin emäntää, sillä hän se — arvaan minä -isännän mielen on diakonissa-asialle lämpimäksi saanut. Oo — työtä on paljon, mutta eloväkeä vähän. Ottakaa taivaan siunaus suurista lahjoistanne tälle seurakunnalle. Joka ilta muistan teitä esirukouksessa.

Rovasti veti kädellään ilmassa heidän päänsä päällitse.

Nyt oli tämä toimitus loppunut.

Isäntäkin kävi hakemassa itselleen totilasin.

Haasteltiin arkipäiväistä.

— Tällaisia juhlia eivät juhli näillä mailla muut kuin Juhmakan hovin isäntäväet, puhuu rovasti.

— Ja meilläkin vain kerran vuodessa.

— Onko paljon vieraita?

— Lähes pari sataa.

— Sillä lailla! Ja tanssia tulee myös.

— Tulee. Iso tupa on jo sitä varten varattu.

— Ja sinne tulevat alustalaisetkin tanssiin?

— Tulevat.

— Onko monta pelimannia.

— Viisi kaikkiaan. Kolme viululla ja kaksi harmonikalla.

— Oo sitä hauskaa! Mutta minun nyt täytyy lähteä.

— Nytkö? Ei kai.

— Joo… nähkääs… on parempi, että minä menen pois, kuiskaa rovasti
Juhmakan korvaan.

Nyt ei hovilainen enää vastusta. Isäntäväki saattelee rovastin herrasväen rekeen asti.

— Pitäkää huolta pastorista. Hän lupasi minulle tultaessa, että hän nyt ei maista karvaita. Mutta hän näkyy taas tavanneen vahvempansa, kuiskaa rovasti Juhmakalle rekeen noustessaan.

Vielä samana iltana ajoi rovasti pitäjän toiselle syrjälle sairaan luo.

Juhmakka palaa sisälle. Menee oikopäätä pastorin luo.

Mutta pastorillakin on isännälle jotain hampaan kolossa. Ja nyt on rohkeutta purkaa se sieltä.

Kun pastori huomaa isännän, nousee hän ylös ja ampuu päin silmiä:

— Juhmakka on rikas mies, joka vaeltaa leveällä tiellä.

— Hys!

— Te olette juuri se raamatun publikaani, jonka jalkain juuressa Latsarus viruu paiseissaan. Olette ajanut Pietu Pippurin käden poikki, olette riistänyt turvan ja tuen perheen isännältä… isältä piti sanoa. Mutta se ei liikuta teitä ensinkään. Pietu kävi minun luonani ja kertoi isännän ruoskalla yhä uudelleen uhanneen. Se on kaunista peliä…!

Pietu oli todellakin käynyt pastorille näyttämässä kättään ja valittamassa Juhmakan kovuutta.

Tästä huomaavaisuudesta eli arvonannosta oli pastori tullut niin liikutetuksi, että hän oli luvannut ottaa Pietun suojelukseensa.

Mutta tähän purkautumiseen oli sentään syy syvemmällä. Pastori hyvin vielä muisti kutsut näihin pitoihin ja tahtoi nyt antaa takaisin vielä vahvemmasti ja suuremman joukon kuullen.

— Herrainen aika, miten isännällä on kova sydän yhtä seurakunnan vähäosaisinta kohtaan. Ja seurakunnan pap… pappina on minun tehtäväni kolkuttaa isännän… Pietu on ihminen hänkin. Monesti kyllä minuakin suututtanut, mutta hän on minun lähimäiseni… sen minä tässä julkisesti tunnustan.

— Jo toki, ärähtää Juhmakka.

— Hän on myös kalliisti ostettu seurakunnan jäsen. Pietu itki minun luonani osansa kurjuutta. Valitti vaimonsa ja lapsensa kuolevan nälkään, kun ei pysty työhön… Maksakaa Pietulle kipurahoja. Asia on hyvin arkaluontoinen… hirvittävän arkaluontoinen… ajaappa jouluna Herran huoneesta palatessaan kö… köyhältä lähimäiseltään käsi poikki… oi se on poikki.. se maksaa isännälle vielä paljon, ellette Pietua sovita…minä seurakunnan pappina lupasin Pietulle teidät saattaa katumaan ja tuntemaan suurta pahuuttanne, jonka vertaista saa hakea… saa etsiä.

— Herra nähköön! Onko pastori taas…

— Miekka, joka käypi teidän sydämenne läpi.

— Ei… vain… humalassa!

Pastori kohousi varpailleen ja painoi kätensä Juhmakan olkapäille.

— Minä sanon vielä kerran: maksakaa Pietulle kipurahoja!

— En äyriäkään.

— Sitten saatte Pietun niskaanne. Ja se mies puree kipeästi. Siitä olen varma. Ystävä! Tahdon vain puhua teille jonkun herättävän sanan, sillä kerran kuolema teillekin viittaa. Muistakaapa silloin, miten kävi raamatun rikkaalle miehelle.

Tuossa paikassa oli kamari tyhjentynyt. Sillä Juhmakka oli tuiki vihassa. Hänen korvantauksensa olivat aivan punaiset. Hän malttoi mielensä, mutta sanoi painavasti:

— Nyt pastori lähtee nukkumaan, muuten… virka menee!

Pastori säikähti ja antoi taluttaa itsensä kuin pienen lapsen alarakennukseen nukkumaan.

Alarakennuksen isossa tuvassa alustalaiset tanssivat. Nekin olivat enimmäkseen loisia. Hovin maalla oli siellä täällä tyhjiä asuinrakennuksia, mitkä olivat entisiä taloja, jotka oli hoviin liitetty. Ne olivat tupaten täynnä loisia. Nämä olivat hovin työvoima, joka tuli sanomattoman halvaksi pitää. Ansioillaan hovista ne saivat niukuin naukuin leivän ja suolan ja kaikista heikoimmat hoitolassa talviravinnon. Mutta heidän hiellään lainehtivat hovin pellot jyvämerenä ja heidän käsillään se oli tämä mainehikas uusi kivinavettakin nostettu lehmien kodiksi, vaikka he itse asuivatkin maahan vaipuvissa röttelöissä.

Isäntä kulki viinapullo kädessä ja kaatoi kullekin annoksensa. Pennin sikareja olivat pöydät kukkurillaan ja kahvia sai jokainen vatsansa täyteen.

Yön tullen vieraat vietiin ylärakennuksessa nukkumaan, jos niin halusivat. Mutta suurin osa miehiä uhrasi yönsä konjakin, korttien ja tupakan ääressä.

Kunnes kello kolme aamulla isäntä sammuttaa tulet ja ajaa viimeisetkin maata.

Mutta silloin jo hänen omatkin aivonsa ovat pimeät.

Hänellä on kuitenkin vielä tehtävä työ, jota hän koko illan on päässään hautonut.

Hän sytyttää lyhdyn ja hoipertaa ulos. Siellä on jo kauan lunta satanut. Lyhdyn valo epätasaisesti läikkyy hänen kulkiessaan ja valaisee tuskin tuumaa eteensä tässä sakeassa lumituiskussa.

Isäntä kulkee uuteen navettaansa ja siellä sen peräseinälle. Hänellä on rautainen kohennuskeppi kädessä ja sillä hän yks kaks lyödä heläyttää pietarilaiset taulut palasiksi.

Kyllä se pilkka nyt loppui.

Ulos tullessa jalka lipeää ja pää on niin suunnattoman raskas. Hän lankeaa lyhdyn päälle ja saa lasisirpaleita toisen kätensä täyteen. Hän kierii siinä märässä lumessa suullaan ja päällään. Ja jää makaamaan navettansa kynnyksen eteen alle härjän kuvan tänä suurena vihkimysjuhlana, jonka maineen piti lentää kautta laajan Ylä-Karjalan ja taas kuljettaa Juhmakan nimeä yli maiden ja vetten.

VII LUKU.

— Pietu etsii jo kortteeria muualta, puhuu muutamana päivänä Tynkkänen, mökin isäntä, sillä Vänskän vaimolta on kadonnut sukkapuikot ja epäillään Tiinan ne ottaneen.

Tiinaa on ennenkin sanottu pitkäkyntiseksi.

— Mutta isäntä, minä kyllä maksan.

— Ainahan se jokainen lupaa maksavansa. Mutta olen kuullut, ettei Pietu vielä mihinkään ole maksanut.

— Kun ei ole ollut rahoja.

— Vielä vähemmän niitä nyt on.

— Odottakaahan, kun se käräjäjuttu ehtii.

— Et sinä voita. Ennen kuun taivaalta tapaat kuin Juhmakan saat itsellesi maksamaan. Niin se on. Ja millä elät?

— Aina sitä keplotellaan.

— Keplottelet miten keplottelet. Joutuu mökkini huonoon huutoon. Mene hoitolaan joukkoinesi. Siellä on huonetta ja ruokaa.

— Ja kovakouraista kuria.

— Mitä kuria otat?

— Antavat ne minulle ottamattakin, minä kun olen joutunut huonoon huutoon.

— Miksi olet niin laajaleukainen?

— Köyhän miehen sisus toisinaan paisuu, kun näkee niin paljon perkeleitä tässä maailmassa.

— Omissa housuissasi elämöi perkele. Totta puhuen sinä, Pietu, olet
Jumalan mieliharmi. Miksihän sinuakin lie luotu?

— Maailma oli minua vajaalla. Näes yhtä miestä puuttui vielä.

— On sinua säälikin. Mikä se oli oikein isäsi?

— Samanlainen loinen kuin minäkin. Viereksi talosta taloon, söi pari kolme kertaa vuodessa vatsansa täyteen, lepäsi enemmän kuin söi, mutta ehti pitää kolme emäntää ennenkuin kuoli.

— Sillä lailla. Ja puoskia oli paljon.

— Paljon oli. Ja kaikki yhtä kauniita. Minä silti joukosta kunniakkain. Sisar on Pietarissa herrain jäljillä, yhtä veljeä piiskattiin varkaudesta, toinen on kuritushuoneessa ja kaksi veljeä on kuollut.

— Hae nyt itsellesi uusi kortteri. Meitä on tässä jo liikaa.

— Mistä minä sen haen? Joka tupa on minulta suljettu, niissä kun jo ennestään on loisia, ja minä olen pantu kaikista huonoimmaksi.

— Kun sinä kehtaisit edes tehdä työtä.

— Olisiko sitä isännällä?

— Jos ei minulla, niin muilla. Puisit riihtä.

— Tämä rinta on riihen noelle kovin arka. Oon sinne läkähtyä.

— No hakkaisit halkoja.

— Ei ole sellaisia vaatteita, että metsässä tarkenisi.

— Niinpä mene hoitolaan. Ei sinusta muualle ole.

— Minä saan eläkkeen. — Tuonko kätesi vuoksi?

— Niin.

— Onko se oikein poikki?

— Pastori sen syynäsi ja sanoi: "poikki on", ja huokasi.

— Ethän sitten pystykään ahoksen puintiin?

— En pysty.

— Etkä halonhakkuuseen?

— En siihenkään.

— Ei muuta kuin hoitolaan menet. Minä rahtaan hevosella teidät.

— Ei vielä. Isäntä on hyvä ja vuottaa ensi käräjiin. Silloin minulle annetaan eläke. On maassa laki Juhmakallekin… o-on!

— On kai, jos se sille luetaan. Mutta kaikki, jotka sitä vastaan käräjöivät, jäävät alle kynsin. Et sinä voita, usko minua.

— Voitan… voitan.

— Paljonko aiot pyytää?

— Viisisataa vuodessa. Tynkkänen yltyi nauramaan.

— Onhan sitä vara pudottaa.

— Tahtoisit vaikka viisikymmentä.

— Ei niin vähä, isäntä.

— Paljonko lupaat maksaa minulle vuokraa? Pietu jo rohkeaksi yltyi ja kävi istumaan Tynkkäsen viereen.

— Tuota noin… pitäisi saada viisitoista vuodessa, kun on talon puu…

— Ei hinnalla millään! keskeytti Tynkkäsen emäntä.

— No… no.

— Niin. Pois on laittauduttava, äkää emäntä.

— Saisinko tuolla saunassa olla?

— Miten siellä tarkenet?

— Kerään puita ja lämmitän.

— Varastat?

— Onhan metsässä risua ja kaatunutta möhkyrää.

— Miten niitä lumen alta saat?

— Koetetaan.

— Puusta on kova kysymys. Minäkin kun tämän mökin sain, niin puusta oli sen tuhannen tiukka. Talon maalta ei muka saisi ottaa polttopuutakaan.

— Sinä olet herra, kun olet huopamestari. Sinulle ainakin paremmin antavat.

— Täällä puolessa on kierot olot. Minun kotipaikoillani eletään aivan toisin. Täällä kun ei ole sitä taloa, missä ei loisia asuisi. Mutta mökkejä täällä on vähän eikä torppareita ensinkään. Noita loisia sitten pidetään nälin kuolioin töissä ja palvelijat tulevat ja menevät — ei niin minun kotipuolessani. Loiset eivät ymmärrä, että he ovat tilallisten työjuhtia.

— Mutta minäpä olen ymmärtänyt ja aina nurissut liikaa työntekoa — ennen puristan suolivyötä tiukemmalle kuin muita hyödytän.

— Eivät ne antaisi palvelijainsakaan noin tulla ja mennä, ellei olisi loisia aina saatavissa, kun tarve tulee. Tämä loiskansa on täällä nukkuva kansa. Se on halpaa työvoimaa kuin neekerit siellä itämaissa.

— Olen sitä minä jo miettinyt. Muutenhan ne kuljettaisivat meidät kruunun kyydillä Siperiaan. Arvaas nytkin Juhmakan uutta kivinavettaa. Sillä tilalla kaikkiaan lie puolisataa loista, jotka hovin työt tekevät. Mutta lehmät elävät temppelissä ja ihmiset maahan lyyhistyvissä röttelöissä. Tämä on komentoa. Onko se kumma, että toisinaan viisaan miehen sisus paisuu! Ja jos sinulla on kaunis tyttö, niin varjele häntä kynsin hampain isännältä! Niin se on joka hovissa. Mutta pääsenkö tuonne saunaan, niin puheltaisiin näistä asioista vastakin? Me jo alamme tajuta toisiamme, me.

— No ole siellä. Mutta tuvassa ei saa joukkosi käydä muutoin kuin asialla. Pitäähän sinuakin sääliä. Milloin tahdon, niin käsken sinut sieltä pois.

Sauna oli pikkuinen kuin linnun pesä. Nokinen, sisäänlämpiävä, lautsain alla paljas maa. Tuulireiät seinässä ja hatara lakeinen. Edessä pieni riuvuista kyhätty kota.

Tämä olisi Pietiin uusi koti ja aivan tuulien valtatiellä.

Tynkkänen oli mökkiläinen kirkonkylän kauppiaan maalla. Hän valmisti kauppiaalle huopakenkiä, joita tämä möi tukuttain ympäri maata. Turun puolesta oli hän kotoisin ja sanomalehti-ilmoituksen välityksellä oli kauppias hänet sieltä asti tänne kuljettanut. Mökki oli täytynyt kauppiaan mestarille laittaa ennenkuin hän jäi tämän palvelukseen.

Mökkiin kuului jonkun verran viljelystä, niin että voi elättää pari lehmää ja vähän pientä karjaa. Mutta puu piti mestarinkin saada muualta. Siitä oli erityinen luja määräys vuokrasopimuksessa. —

Niin alkoi Pietu asua saunassa. Muuttoon ei mennyt sen pitempää aikaa kuin hoitolasta lähtöönkään.

Aidaksia Pietu aina hämärissä kävi taittelemassa sieltä täältä pelloilta, kunnes lopulta eksyi aivan valmiiksi pilkottuhin halkoihin, joita öisin kirkonkylältä säkillä kantoi. Ne Henttu Vänskän yhtenäiset iltapuheet halkovajoista ja niiden suurista puupinoista veivät kuin itsestään Pietua niitä näkemään ja niiden hyvyyksistä hyötymään, öisin hän saunansa lämmitti, jotta talonväki ei nähnyt millaisia puita hän poltti.

Varsinkin kirkkaina kuutamoöinä nämä halonhaentaretket kirkonkylältä olivat Pietusta herkullisia. Vasta sitten hän lähti, kun tiesi kaikkien nukkuvan. Koirista oli pahin vastus. Niitä täytyi pettää milloin mitenkin. Tavallisesti Pietu veti rääsyistä ommellut sukat kenkäinsä päälle, jotta askelia ei kuullut koirakaan.

Kun hän tuli jotain taloa lähelle, meni hän pimeään varjopaikkaan. Seisoskeli siellä kauan väjymässä. Heristi korviaan ja teroitti kuuloaistinsa niin tarkaksi, että itsekin sitä jo kummasteli. Hän kuuli lumen putoamisen katolta, kuuli kun hevonen tallissa kääntyi makaamaan toiselle kyljelleen tai kätkyt heilahti asuinrakennuksessa. Kun ei mitään vaaraa ollut, niin hiipi hän seiniä pitkin hiljaan, hyvin hiljaan ja lopulta ryömi vatsallaan halkovajaan. Eivät ne missään olleet lukossa, niin että oli hyvä pääsö. Tuo hiipiminen ja ryömiminen oli Pietusta aivan hauskaa. Sillä hän nautti siitä, että hän sai pettää näitä rikkaita ja niiden koiria. Mutta jos koira haukahti, silloin Pietu säikähti ja sydän löi korviin kuuluvasti. Täytyi panna aivan pitkäkseen ja olla siinä kauan, hyvin kauan, että koira kerkesi nukkua. Sitten taas eteenpäin ja aina varovaisemmin… yhä vieläkin hiljemmin… jotta lopulta tuo mykkä äänettömyys häntä itseäänkin pelotti. Mutta siinä oli siltikin nautintoa. Sillä varastaa on hauskaa sille, joka siihen kerran on ryhtynyt. Kaikki kiellettyhän tässä maailmassa on makeinta.

Ja kun Pietu pääsi halkovajaan, oli siellä puuta kattoon asti. Sillä Pietu teki öiset retkensä vain rikkaihin taloihin. Oli valkotuohista kuivaa koivua, oli pieneksi pilkottua petäjäpuuta. Pietu nopli säkkinsä täyteen, mutta hiljaan, hiljaan. Takaisinpaluu yksikätisenä täysinäisen säkin kanssa oli hankalin ja siihen meni toisinaan kovin paljon aikaa. Mutta Pietu ei arkaillut. Hän sai rohkeutta siitä, että hänelle oli tehty vääryyttä, suurta, suurta vääryyttä, jonka rinnalla tämä hänen leikintekonsa lähimäistensä halkojen kanssa oli vain viatonta sukkeluutta, mikä ei tehnyt ketään köyhäksi, mutta pelasti hänet joukkoineen kuolemasta viluun.

Äänettömät nukkuvat talot olivat Pietusta hassunkurisen hauskaa. Hänestä tuntui kuin olisi hän niiden öinen kuningas, joka milloin tahansa voisi ne tulena lähettää taivaalle lämpimiksi. Ja niiden mukana lehmät, lampaat, hevoset ja… ihmiset. Hänellä oli mahtava alue… koko laaja öinen kirkonkylä valtikkansa alla. Sanovat häntä pieneksi ja köyhäksi. Mutta silti hän on rikas ja mahtava. Sillä onhan hänellä ihmisen kaikkivoipa järkikulta, jonka avulla voi tehdä hirveitä.

Nyt äkkäsi Pietu olevansa tavattoman paljon ylempänä eläintä, jonka itsensä puolustamistaito on niin rajoitettu, puhumattakaan koston ymmärtämättömyydestä.

Ja Pietu jo kummasteli, miksi köyhät ja sorretut kärsivätkin niin paljon, kun heillä kuitenkin on ihmisen kultainen järki.

Se on hullu ihminen, joka sietää vilua, kun jalkain juurella on valmiita pilkotuita ja kuivia puita. Se oli jo Pietun aivoissa aivan samanlainen selviö kuin että tehdystä työstä on oikeus pyytää palkkaa.

Kun Pietu pääsi maantielle ja tunsi sen kovan pohjan jalkainsa alla, hän aina ilostui ja lämpeni. Sillä taas oli niin hyvin onnistanut. Hän kantoi selässään herkullista lämmintä, jonka syleilyssä taas nouseva päivä kuluisi kuin morsiamen sylissä.

Ja sitten perille päästyään hän ryhtyi lämmittämään. Koko säkillisen hän aina yössä poltti, ettei tikkuakaan jäänyt tunnustähdeksi aamuksi, millä puulla sauna oli lämmitetty.

Joukko nukkui riepujen ja olkien sisällä lattialla. Niin se oli määräkin. Pietu vain valvoi ja lämmitti, kohenti uunia ja lämmitti, nautti, paistoi itseään ja lämmitti.

Sauna oli puolillaan savua. Mutta lattialla saattoi hyvin loikoa, sillä savu ei ulottunut sinne asti.

Tuossa yöllä savun seassa häärätessään koko maailman nukkuessa sikeintä untaan, oli Pietu kuin lähettiläs pahojen henkien pimeiltä mailta. Yö oli hänen työaikansa ja sen hiljaisuudessa hänen ajatuksensa kasvoivat. Oliko hän rikollinen? Kaukana siitä. Juhmakka väärensi mittoja, osti ja möi voita ja oli rikas. Rovasti möi rahasta opetuksia hyvän ja pahan tiedon puusta ja oli siitä ylpeä ja ylennetty. Pastori saarnatuolissa vikisi ja siitä hassutuksesta sai tuhannet vuodessa. Kirkonkylän kauppias kirjoitti vääriä laskuja ja möi huonoja tavaroita korkeasta hinnasta. Ja oli sentään mahtimies, jolle Pietukin nosti lakkiaan. Hoitolan herra söi vaivaisten vehnäiset, mutta oli edelleen virassaan. Lukkari laittoi oman lapsensa hoitolaan kunnan elätettäväksi, mutta uhkasi häntä piestä, kun hän siitä huomautti, ja rovasti ehätti lukkarin avuksi. Niin eikö hän saisi lämmitellä täällä korpisaunassa yösydännä viimaisessa pakkasilmassa vaikkapa vain kenen puilla? Oo — jaa!

Ja Pietu lämmitteli, yhä lämmitteli. Kun tulivat puut hiilokselle ja uunissa oli sellainen korkea läjä hehkuvia pieniä palasia, joita Pietu puukepillä hämmenteli, niin lämpö löi hänelle vasten suuta kuumana polttavana kuin nuoren tytön suukkonen. Se oli vasta nautintoa, oi… oi…!

Kunpa aina olisi ollut näin runsaasti lämmintä, niin ei olisi Askokaan viluun kuollut eivätkä varpaat Tiinalta irtauneet.

Pietun täytyi riisua pakostakin alaruumiinsa paljaaksi ja kääntää se tulta kohti. Ruumis imi lämpöä, iho pehmeni, paisui, laajeni… veri kulki kuin riemuiten laihoissa suonissa.

Siinä Pietu makasi uunin suun edessä ja ähkyi mielihyvästä. Toisinaan unohti senkin, että taas sinä päivänä oli tuskin mitään syönyt.

Vaikka ei olekaan leipää, niin onpa lämpöä… aivan omasta takaa.

Muut nukkuivat, mutta Pietu valvoi, kunnes oli varma, ettei tulesta olisi vaaraa.

Ja siinä öisellä hiiloksella oli hän kuin yhteiskunnan valkoverinen mustalainen, joka ottaa tarpeensa sieltä, mistä helpoimmin saa.

Päivällä Pietu sitten nukkui. Muu joukko silloin valvoi ja haki jotain hampaansa koloon. Mutta Pietu etupäässä nukkui.

— Miksi öisin saunaa lämmität ja päivät nukut? kysyy huopamestari pistäen mustan likaisen päänsä saunan ovesta sisään.

— Täytyy öisin pitää lämmintä, jotta joukko ei palellu täällä viimoihin, vastaa Pietu ja kääntää kylkeä.

Ja Tynkkänen tyytyy siihen vastaukseen. Mutta omia puitaan hän pitää visusti silmällä ja panee niihin senkin seitsemät merkit.

Pietu ne kyllä äkkää ja nauraa niille partaansa.

Sillä hänellä on enemmän ja parempia puita kuin huopamestari raukalla.

VIII LUKU.

Vitkaan paranevat Tiinan jalat. Mutta rovastin lähettämä voide on silti erinomaista. Se vain sillä on vika, että kun Tiina sitä käsittelee, niin Pietua mielii ylönannattaa. Ja silloin ymmärtää, että voiteessa on jotain ihmiselle liian vastaista ököttiä. Koko saunan ympärys hajahtaa ja Tynkkäsen emäntä on jo pitänyt siitä puhetta miehensä kanssa. Mutta kun sauna on tuulien teiden yhtymässä ja hataranlainen, niin ei tämä outo tuoksu sentään pääse saunaan kotiutumaan. Se tulee ja menee niinkuin muutkin hyvät hajut tässä ahtaassa majassa, jonka perustus on kalliolle rakennettu.

Ei kukaan ole antanut mitään voidetta Pietun kädelle. Eikä siitä kukaan ole huolehtinut. Ei liioin itse Pietukaan. Sitä vain kääreessä kantaa sääliä herättääkseen ja näyttääkseen todistuskappaleena Juhmakan kurjuudesta. Pietussa on jo ennestään niin monta koloa ja arpea, niin monta raihnauden merkkiä, että on kuin luonnostaan tuo välinpitämättömyys.

Luonnon lahjoittamat nesteet silti vielä Pietunkin ruumiissa elämästä kihoilevat. Ja kun käsi jää aivan hoidotta, huononee se päivä päivältä. Se rustottuu, käy kankeaksi ja toisinaan kolottaa, että Pietu hammasta puree. Joka ilta maata pannessaan hän sitä tarkastaa, mutta eihän se pelkästä katselemisesta parane. Kuta useampi viikko kuluu, jää sen katseleminenkin. Sillä Pietu uhallakaan ei tahdo kättään parantaa. Sen suuremman eläkkeen hän saa käräjissä, kuta kollompi on käsi. Vasta käräjien jälkeen hän alkaisi sitä laastaroida. Nyt olisi tyhmyyttä ruveta puoskaroimaan Juhmakan piiloja. Sanoisi korkea oikeus käräjissä, että eihän tuossa ole niin mitään ja vetäisi viivan koko jutun selkään.

Mutta eipäs nyt vedä! Ja Pietu toisinaan on hyvilläänkin, että käsi käy vain huonommaksi. Heltiävät ne vielä Juhmakan kukkaron nauhat ja sieltä leveämahaisesta säämiskäpörssistä putoilee hänen kouraansa noin tuota hopeaa ja paperirahaa…sitä rojakkaa, jolla ostetaan maat ja taivaat…oh… hoh…!

Mitä hän tällä rahanpaljoudella tekee? No itselleen hän laittaa sarkapuvun, uudet kaksipohjaiset lapikkaat punaisilla varrensuilla, ostaa hopeakuorisen ankkurikellon, pari litraa viinaa, sikareja, lapsille pompomia, jauhoja, perunoita, kalaa, voita…

Vatsassaan tunsi nyt Pietu hirvittävää tyhjyyttä. Milloin se olikaan, kun hän viimeksi söi? Ei tämä komento kelpaa. Ruokaa pitää saada.

Tammikuun kelmeä aurinko laittoi vinot säteensä saunan kovin tuhruisesta ikkunalasista Pietullekin terveisiksi. Ne valaisivat tätä iankaikkista puolihämärää ja vuodattivat Pietun sieluun hyvän annoksen repäisevää rohkeutta.

— Joko, Tiina, jaksaisit leipoa?

— Mitä sinä leivottaisit? kysyy Tiina nauraen.

— Vaikka vehnäistä.

— Ai — ai!

— Sinullekin ostamme suuren huivin ja villahameen ja narskuvat anturakengät, kun saamme Juhmakan maksamaan.

— Niinkö? Tiina ilostuu.

— Ja yhtenään kahvia ja sokuria niinkun herroissa, jatkaa Pietu.

— Panemmehan sikuria sekaan?

— No jos pantaisiin.

— Mutta et tiedä, mitä me kaikkein ensimäiseksi ostamme, haastaa Tiina ja kääntyy Pietua kohti.

— Noo?

— Itsekullekin paidat. Ne ovat ruumiin ensimäinen vaate. Mutta ilman niitä olemme tähän asti saaneet olla. Hoitolassa rovasti lähtiessä antoi minulle kaksi markkaa, että laittaisin sinulle paidan. Mutta vielä se on laittamatta. Sillä rahalla manuutit käräjiin Juhmakan ja sitten lopulla ostettiin silliä ja leipää.

— Niin… silliin ja leipään piti panna loppu, vaikka minua niin kutkutti manuuttaa lukkarikin ja hoitolan herrakin, puhui Pietu vähän kuin sureskellen.

— Eihän asia vanhene, vaikka laitat ne syyskäräjiin. Johan siihen mennessä ehdit saada Juhmakalta.

— Ehdin kuin ehdinkin. Ja silloin viedään pikku herrat vastaamaan
Pietun rääkkäämisestä.

Pietu sylkäisi suuren tähden saunan lattialle asian vahvistamiseksi.

— Minulle äijä ostaa kelkan, sanoo Pentti ja käy lähemmäksi isäänsä.

— Ja minulle sukset, ehättää siihen samaan Tahvo.

— Niin oikein. Kyhnyttäkääpä, pojat, vähän selästä. Puree niin pirusti, kehottaa Pietu.

Pojat alkavat käsillään kopeloida isänsä selkää, hankaavat ja hankaavat. Pietu nauttii ja kiroilee syöpäläisiään.

Tiina nauraa, kun pojat henkensä takaa mankeloivat isänsä selkää ja hartioita. Mutta Pietu vain nauttii.

— No on sitä köyhälläkin lystiä. Saivat ne nyt taas koko löylyn, sanoo
Pietu lopuksi, kun pojat lopettavat.

Tämä silloin tällöin kyhnyttäminen ja raapiminen on poikain erikoistyö, johon he ilolla antauvat. Sillä silloin he tietävät saavansa joitakin antaa selkään, hekin.

— Niin tuota… joko jaksaisit leipoa? kysyy uudelleen Pietu Tiinalta nousten istumaan.

— Mitäpä minä leipoisin ja missä?

— Antaa se emäntä tuvan uunissa paistaa.

— Voipa antaa. Mutta mitä leivon?

— Leivot vehnäistä.

— Nyt sinä hourit selvällä päivällä.

— Enkä houri.

— Mistä lemmosta minä saan vehnäjauhoja… en paremmin sano.

— Minä käyn kauppiaassa ostamassa.

— Ostamassa! Sinä! Millä ostat?

— Tietystikin rahalla.

— Aiot saada velaksi Juhmakan tiliin.

— En niinkään.

— Ostan puhtaalla.

— Jota saat?

— Pastorilta.

— Pastorilta… oikein… hän on kiltti herra… auttaa meitäkin.

— Ei koskaan tyhjänä ole ovelta palauttanut, kuten rovasti ja moni muu. Niillä toisilla on aina suussa se siunattu hoitola. Mutta siitä ei pastori puhu halaistua sanaa. Hän ymmärtää, että se on köyhän helvetti.

— Menetkö pastorilta pyytämään? Mutta ei hänkään anna rahaa vehnäjauhoihin. Voittehan rukiistakin syödä, sanoo, ja ehkä panette vähän eläinten jauhoja sekaan, sanoo.

— Eihän me nyt itse syödäkään vehnäistä, ei toki. Sinä vain leivot ja minä vain myöskentelen niitä. Sitten näillä rahoilla ostamme huonompaa ruokaa.

— Oisiko koittaa… Kyllä minä jo pystyn leipomaan. Mutta mistä maidot, mistä munat ja muut höysteet, hää?

— Ei muuta tarvita kuin vettä, vehnäjauhoja ja lämmintä. Näiden yhtymästä syntyy leipä, mikä talonpojalle kelpaa. Eivät ne herraskaiset meiltä ostakaan.

— Osaisin minä leipoa semmoistakin kaakkua.

— Niin. Osaat… osaat. Mutta sitten leivomme omiksi tarpeiksemme niitä, kun saamme Juhmakalta rahat.

— Antaahan ämmä mullekin vehnäistä? kysyy Pentti.

— Oosta hiljaa, kakara!

— Minäpä syön ne äijän kainalosta. Et niitä yhdellä kädelläsi varjele, puhuu Tahvo.

— Syöt minkä syöt.

Sitten joukolla naurettiin. Ja niin saatiin hauskaa, että saunan seinät kaikuivat.

Pietu nousi ylös, venytteli, haukotteli, ojenteli käsiään senkin seitsemään suuntaan ja haukotteli. Istui sitten kynsimään itseään ja taas haukotteli.

Sitten hän lähti kekkelehtämään pastoriin.

Kun hän astui ulos saunan ovesta, huikaisi päivä hänen silmiään ja hän astui tuokion kuin sokea eteensä näkemättä.

— On se suuri onni, että on terveet silmät, puhui Pietu itsekseen, kun taas kirkkaasti näki eteensä.

IX LUKU.

Pikku pappilassa istui pastori aina yksinään kuin hiiri rautalankaisessa satimessaan. Hän kuljeskeli ikävissään välipalaksi ikkunasta ikkunaan, kurkisteli ulos eikä nähnyt muuta kuin tuon ainaisen kansakoulun, jonka sisässä tiesi istuvan sen typerän opettajan vielä typerämmän rouvansa kanssa haukuskelemassa pitäjäläisten typeryyttä. Ja häntä hammastelemassa ja hänen jokaista askeltaan vaanimassa ja hänestä kylälle juoruja laittamassa.

— Oo— meitä ihmisiä… jumalan kuvia, joiden silmillä perkele kiikaroi, huokaa lopuksi pastori yksinäisyyttään.

Nyt hän menee kaapilleen ja ottaa sieltä pikarillisen sitä katkeraa juomaa, jonka hän helvettiin kiroaa.

— Kunhan ne taas näkisivät, niin huutaisivat suu auki: on taas pastori… hyi sitä lähimäisensä parjaamista!

Tämä opettaja se on hänen paha omatuntonsa, jonka kanssa hänen pitää asua saman aidan sisässä.

Saman katon alla ei hänellä ole muita kumppaneita kuin vanha emännöitsijä, joka rähisee ja riitelee ja jättää huoneetkin siivoamatta, kun vain haistaa, että pastori on seurustellut konjakin kanssa. Häntäkin pitää pastorin pelätä ja vapista… sillä se on kissa, joka sylkee, kun niikseen tulee. Ennenkuin hän rohkenee mennä kaapilleenkaan, täytyy hänen tarkkaan kuulostaa, missä päin emännöitsijän askeleet kulkevat.

Näissä huoneissa on tyhjyyden valtakunta. Ei ääntä, ei liikettä, puhumattakaan lapsen helakasta naurusta tai rouvan kirkkaasta laulusta ompelunsa ääressä.

Sitä tavaraa ei pastorilla ole koskaan ollut, ei muuta kuin povi täynnä tyhjyyttä ja kaihoa, aivot tyytymättömyyttä ja suonet konjakin katkua… toisinaan.

Mitä on elämä? Ja mitä on kuolema? Sitä filosofeeraa pastori ja ryypiskelee. Elämä on muotojen vaihtumista… kuolema niiden särkymistä… Hän on vain särkyvä eikä koskaan luova… ei koskaan… ei koskaan.

Ja kuitenkin hän pelkää sydämensä pohjasta virkansa menettämistä, tämän viran, jonka hän tuntee itselleen olevan liian korkean.

Tuossa on isän perintöä kirjoituspöytä, missä on kulunut viheriä verka. Sen ääressä hän ei jaksa ajatella, sillä silloin nousee hänen silmiinsä isä keppi kourassa ja julman uhkaavana niinkuin ennen ylioppilasaikana, kun tiesi hänen ryypiskelleen. Tässä on vanha täytetty sohva, jonka päälliskangas on rikki ja tyynyn koreaksi ommeltu päällinen hien tahrima. Sillä sohvalla on äiti hänen tähtensä monet itkut itkenyt, monet surut sulattanut, kunnes lopulta murheesta taittui.

— Oo… mitä on elää? Sitäkö että edelleen syntiä tekisi?

Tässä on pieni piironki. Sen yksi laatikko on täynnä sisaren haukkumakirjeitä, sisaren, joka on kaupungissa ylpeä tohtorin rouva.

Tuolla kirjahyllyn takana on pieni lukollinen laatikko. Siinä on revolveri, jonka hänen veljensä kruununvouti lähetti hänelle pari vuotta takaperin joululahjaksi pyynnöllä, että hän ymmärtäisi sen arvon ja lakkaisi olemasta sukulaistensa mätämuna.

— Voi…voi…

Jos hän otti askeleen minne tahansa tässä autiossa… hirvittävän yksinäisessä asunnossaan, niin aina ikävät muistot nousivat joka loukosta kuin sadat mustat kädet häntä kuristamaan.

Entä tuolla ulkona? Siellä oli ilma täynnä hänen häpäisemistään, siellä nauru saatanallisena räjähteli ihmisten suusta häntä pilkatakseen, siellä sanat pirullisina sinkoilivat, siellä valkoiset hampaat kääntyivät häntä kohti irvistääkseen hänelle.

— Voi… voi…

Pastori ei kestänyt enää. Hän menee taas kaapilleen hyvin hiljaan ja kaataa suuhunsa pikarillisen sitä katkeraa juomaa, johon on pantu muutamia hiukeita helvetin tulikiveä.

Siinä samassa hän näkee Pietun tulevan. Pastori melkein ilostuu. Sillä tämä mies on yhtä merkitty, yhtä syljetty kuin hänkin.

Hän tuntee kuin osanottavaisuutta Pietuun. Ja jos Pietussa ei olisi niin läjittäin noita inhottavia syöpäläisiä, niin ottaisi hän hänet käsikoukkuun, istuttaisi pöytään, kantaisi konjakkipullon siihen ja joisi vaikka emännöitsijän silmäin alla yhteiskunnan kurjien maljan.

Mutta nyt. Ei sovi sekään. Jo kylliksi nauravat silläkin, että Pietu hänen luonaan käy.

Kas vain! Eikös kurkisteta nytkin opettajan ikkunaverhon takaa Pietua. Ja tietysti nauretaan hänelle ja Pietulle. Aamulla kuuluu opettajan rouva tiedustaneen pastorin vointia. Ja sitten hymyilleen.

— Niin… niin… sekin sivistys on hienoa, sillä tämä rouva uskoo olevansa hienouden huippu.

Mutta samassa kopistelee jo Pietu sisälle. Hän tulee herraspuolelta, sillä kyökissä on ovi aina häneltä suljettu.

Pastori kokee laitella itseään ryhdikkäämmäksi, sukii tukkaansa ja nostaa takkinsa kaulusta.

Kun Pietu astuu sisälle, kumartaa hän hyvin syvään ja niistää sitten nenänsä housuihinsa.

— Noo… mitäs Pietulle kuuluu? kysyy pastori aluksi hiukan arkana.

— Eipä erityistä.

Pietu haistaa huoneen ilmaa, kääntyy poispäin ja naurahtaa.

— Tulinpa otolliseen aikaan, nyt on pastori antavalla luonnolla, miettii Pietu.

— Joko Pietun käsi paranee?

— Paranee se sen tuota.

— Ja aikomus on jutella Juhmakan kanssa?

— Se on varma kuin tämä päivä.

Pietu laittaupi käskemättä tuolin syrjälle istumaan ja pudottaa lakkinsa jalkoihinsa.

— Miten se pastori nyt jaksaa? kysyy Pietu ja haistaa uudelleen huoneen ilmaa, mutta salaa pastorilta.

— Mikä se on minulla jaksamisessa! Syön ja makaan.

— Ja juon… lisää Pietu ajatuksissaan.

— Eihän sitä herroilla ole vaivaa, lisää pastori.

— Muun kuin oman itsensä kanssa… miettii Pietu.

— Minä puhuin jo Juhmakalle Pietusta, ehättää pastori.

— Mitäs tuo sanoi?

— Ei lupaa maksaa.

— Ei tietysti.

— Mutta älä heitä! Joka särkee, se maksaa, on vanha laki.

— Pakostakinhan minun on kiinni pitäminen hovilaisesta. Nähkääs, hyvä pastori, minulla on suuri joukko, en pysty työhön nähkääs, kuolen nälkään minä ja joukkoni… jollen Juhmakalta saa eläkettä.

Pastorin silmien edessä on kuin veripunaista savua, joka löi häntä vasten suuta. Hän näkee Pietun kuin etempää… kuulee hänen äänensä kuin verhon takaa. Aivoissa polttaa helvetin tulikivi veriä. Siitä se nousi tämä savu.

— Pidä vain kiinni ja pidä lujasti! Mutta elä sano, että minä olen käskenyt. Sitten ne hyppäävät minun niskaani.

— Ja vievät viran, jatkoi Pietu ajatusjuoksua itsekseen.

— Elä sano… kuulethan?

— En toki. Kyllä mä tunnen, mitä ne pastorista puhuvat.

— Mitä ne puhuvat? uteli pastori kohta kiivaana.

— Sanovat, että pastori… mutta mitäpä minä niistä haastan… on kai pastori itsekin kuullut.

— On… on.

— Mahtuu maailmaan ääntä. Mutta niin auttavaista, niin kristillismielistä pappia kuin pastori ei meillä koskaan ole ollut. Tulet nälissäsi pastorin luo… tuossa on leipää… he… sanoo… tulet pyytämään rahaa lainaksi… paljonko tarvitseisit… kysyy. Semmoinen sitä pitää papin olla. Kantaa aina Kristusta käsissään. Mutta tämä rovasti…

— Pietu ei viitsi parjata.

— Viimeisellä tuomiolla minä oikein sormellani osoitan sille ylituomarille pastoria ja sanon: tuossa on mies, joka puki alastoman, joka syötti nälkäisen, joka juotti…

— Ja joi itsekin… sanotko senkin?

— Voinee sen tietää minun sanomattanikin.

— Olet tietysti taas anomassa? Mitä tahdot? Mennään suoraan asiaan.

Pastorista tuntui kuin hänellä jalat kohoaisivat maasta ja sohva, jolla hän istui, lentäisi ilmaan. Sillä monesko ryyppy se lienee jo ollut…?

— Niin se puhuu vain meidän pastori. Oi, herra pastori, säälikää Pietu raukkaa, jota koko maailma jaloillaan polkee, jolla ei ole missään turvaa, jota haukutaan ja hakataan… En ole kahteen vuorokauteen syönyt.

Pastorilla nousivat kyyneleet silmiin. Mutta Pietu lisäili ilmaa palkeihin.

— Nyt olen karkotettu saunaan asumaankin… siellä on viiltävän kylmä… hampaat aina suussa lotisevat…

Pietu jo itki.

— Kenen saunassa värjötät?

— Tynkkäsen.

— Vai karkottivat tuvasta pois?

— Karkottivat.

He molemmat itkivät. Pastori viinan kyyneleitä, mutta Pietu viisaan kyyneleitä.

— Kyllä se maailma sinua hylkii, Pietu raukka.

— Hylkii… hylkii.

— Mitä aioit minulta pyytää?

— Lainaksi 10 markkaa. Tiina leipoo vehnäistä, minä myön ja siten elämme, kunnes Juhmakalta saamme. Niinhän pastorikin luulee, että saan eläkkeen.

— Ajat asiasi taitavasti, niin saat. Mutta tuo laina… no niin… ei saa tappaa ihmisiä nälkään. Tässä on raha. Osta vehnäistä, syö ja anna… anna akallesikin. Menet nyt!

Pietu lähti. Mutta pastori avasi liivinsä, sillä hän oli tukehtua.
Rasva siellä rinnassa painoi taas niin hirvittävästi sydäntä.

— Milloin tulee loppu tästäkin vaivasta? huokaa hän ja painautuu pitkäkseen.

Yksi hänen katkerimpia vanhanpojan päiviänsä on taas päälle painamassa.

Mutta sen paraimmillaan pastoria kiusatessa Pietu vetää kelkalla nisujauhosäkkiä Tynkkäsen saunaan ja on koko maailmalle näyttänyt, mikä riivatun tarmo hänessä sittenkin on.

X LUKU.

Tiina on leiponut Pietun tuoman vehnäjauhosäkin ja nyt on asianomainen niitä kauppaamassa. Pietu uskotteli, että talonpojan suussa veteenkin leivottu vehnäinen maistaa. Ja niinhän sen luulisi, sillä tuossa suussa pitäisi vielä olla petunkin makua, joka oli Ylä-Karjalan entisten eläjäin jokapäiväinen höyste. Mutta uusi aika on tuonut uuden maun. Kanavat ja höyrylaivat, rautatiet ja meijerit ovat tännekin takalistoille kuljettaneet mukanaan länsieuroppalaista hienostusta. Vehnäisen pitää olla maitoon leivottu, se on ajan vaatimus sielläkin. Ja sitten toisakseen: kuka nyt Lois-Pietulta vehnäistä ostaisi!

Huonosti kävi Pietun saksana olo. Missä oli nurkkatanssit, siellä vähän ostettiin. Mutta ei muuten. Naurettiin vain vasten silmiä ja viskottiin kompasanoja, hyvinkin karvaita.

Mutta lopulta löysi Pietu ostajansa eli paremmin sanoen vaihtajansa. Ja tämä kiitettävä kauppatuttavapiiri oli kirkonkylän kansakoululapset.

Sopi sitä katsoa, kun Pietu niiden kanssa kauppaa kävi. Hänen selkänsä takana oli laaja lauma huutamassa hänen lisänimeään ja näykkimässä sortuukin helmasta. Mutta nenän edessä vaihdettiin, huikattiin, nakattiin eli miksi sitä nyt sanoisi. Siinä kävi suuri tora, rähinä, huudonväki. Mutta Pietu ylinnä ärjyi: "sen tuhannen vekarat!"

Hän antoi aivan vähän vehnäistä ja sai siitä aina mahtavan ruisleivän, lasten eväsleivän. Ja hymyili voitolleen.

Mutta kun opettaja huomasi kaupan, täytyi Pietun ottaa jalat alleen. Se mies riivattu tuli tukka pystössä, karttakeppi kourassa, käsi nyrkissä Pietua kohti.

Pastori nauroi ikkunassaan. Koko ympäristö nauroi. Sillä opettajan tulosta yltyvinä hyppäsivät pojat kiinni Pietun vehnäiskoriin. Pietu kiihtyi kiroilemaan, lyömään, viuhtomaan. Oli siinä melua. Mutta kun Pietu lopulta puhalsi juoksuun, tippuivat pojat tien oheen.

Tästä puoleen piti tätä vaihtokauppaa käydä salaa opettajalta jossain syrjäisessä rakennuksen nurkassa tai tarvehuoneessa. Saadakseen paremmin kaupan käymään lauloikin Pietu heille kovin ruokottomia lauluja. Vehnäisensä sai Pietu vain lopultakin vaihdetuiksi. Hänellä oli säkillinen ruisleipiä ja silliä ja rahaakin.

Uskaltaisiko ryhtyä puuhaamaan toista vehnäsäkkiä? Sitä miettii Pietu muutamana yönä saunassa hiiloksensa ääressä. Kättä pakottaa hirveästi eikä se anna enää untakaan. Mutta Pietu ei uhallakaan sitä hoida. Enemmän hän käräjissä saapi, kuta huonompi on käsi. Nyt on loppuiän eläke kysymyksessä ja pitää kärsiä. Ei hän enää sitä siteestäkään auo.

Uskaltaisiko ryhtyä puuhaamaan toista säkkiä? Sitä Pietu miettii ja miettii. Sillä se ei suinkaan ole hänelle pieni liikeyritys. Ensiksikin, antaisiko pastori enää rahaa, toisiksi, saisiko niitä leivoksia pois käsistään ja kolmanneksi, oliko tämä vaihtokauppa noiden koulukkaiden kanssa oikein — rehellistä.

Viimeistä puolta kehitteli Pietu ensiksi. Mutta hänen ei tarvinnut kuin silmätä loukattua kättään, kun tämä käsi huusi hänelle: kuka on ollut rehellinen sinua kohtaan?

Sitä kättä kolotti, sitä pakotti, kivisti. Se oli koonnut itseensä kipujen yhtenäisen jomotuksen. Jos hän sitä liikutti, niin kävi kipeästi, antoi hän sen olla yhdessä kohden, lakkaamatta jäyti.

Pietu lyödä matkasi hiiliä kohennuskepillään, niin että kipunat joka haaralle karkasivat, ja hän karjaisi:

— Aa… Juhmakka! Olisitpa tuossa, niin mä sinut pehmittäisin ja löisin siihen suureen tohisevaan kärsään, että paukahtaisi… noin… noin…!

— Ostaisivatko sitten? Eivät. Ehkä koulukkaat vaihtaisivat. Entä antaisiko pastori rahaa? Mene ja tiedä sitäkään! Mutta onpa nyt toistaiseksi leipää ja silliä… onpa… syödään ensin säästöt ja maataan… sairastetaan… on se loikominenkin sopivaa työtä… makaamiseen ei väsy… eikä siinä tule hiki… on se somaa sellaisen tappelemisen ja ottelemisen jälkeen. Se kai se koulumestari opettaa siellä niitä riettaita ihmisalkuja hyviin tapoihin minua häristelemällä… minä olen pahennus koko koulualueella, ärjyi… mutta siitä hyvästä lauloin minä niille puoskille… ja sillä hyvä. Minua köyhää ja poloista ahdistavat ja kädenkin katkaisivat… antoipa Luoja kaksi kaunista ja tervettä kättä, niin hovilaiset nämä kirkkomatkoillaan katkovat. Oo -jaa. Eikä saisi sanaa päästää siitä lystistä, vaan rukoilla Jumalalta sitä terveeksi, kuten rovasti neuvoi… nöyrästi… hyvin nöyrästi.

Pietu vihelteli. Kättä repi kuin olisi sitä puukolla leikelty. Siinä oli jo sietämätön tuska.

Aina kun elämä kävi Pietusta kovin mustaksi, muisteli hän mielessään muuatta onnen aikaa, jota hänkin kerran oli elänyt… kauan… hyvin kauan sitten. Sitä muistamaan taas mieli lensi tällä öisellä hiiloksella. Sauna oli jo hyvin lämmennyt. Sen mustat seinät katosivat pimeyteen, hiilos hyvin heikosti valaisi lähimmän ympäristönsä. Sirkat kiukaan takana lauloivat ja tuoreet oljet hajahtivat.

Pietu istui siinä köyhän elämänsä leiritulella ja haaveksi — hänkin.

Silloin oli isällä mökki. Oma se ei ollut, mutta se tuntui kuin omalta. Sillä talo, johon se kuului, oli kaukana ja isäntäväki siellä kävi tuskin milloinkaan. Hän oli vain poikanen. Mutta tunsi kyllä että silloin oli oma koti. Mökissä oli tupa ja sen edessä pystylaudoista kyhätty porstua. Talvella oli porstua lunta puolillaan ja kun yöllä oli satanut sitä, näkyi sen pinnalla ehyenä hiiren jäljet aamulla. Tuvassa oli suuri harmaista kivistä tehty uuni. Sitä he lapset erityisesti rakastivat, sillä se oli niin lämmin ja hyväilevä. Ja kun tuli kesä, aukeni mökin ulkopuolella uusi maailma. Siinä toisella puolella oli helkkyvä kangas ja tuorepihkainen mäntymetsä. Toiselle puolelle aleni maa suoksi, joka oli niittyä. Mökin takana kukki perunamaa ja ruis pienessä peltotilkkusessa teki tähkää. Heillä oli lehmä talosta ruokolla ja sitä hyväiltiin kuin ainakin yhteistä kalleutta. Kun tuli lypsyaika, he lapset sen haasta suon takaa noutivat. Se oli suuri punainen romuluinen mulipää, mutta vatsan alla oli paljon valkoista. Hän Pekka puhalsi pajupilliä, kun äiti lypsi. Vähän se lehmä antoi maitoa ja joskus kävi äiti salaa lypsämässä talon lehmiä… kun teki voita. Mutta silloin se oli aina punainen ja hätääntynyt ja uhkaili isälle, ettei enää koskaan mene. Mutta isä vain nauroi ja ryyppäsi varastettua maitoa… Se olikin vain äitipuoli.

Pietu muutti vähän tuskauneena mietteensä toiseen suuntaan. Mökin etupuolella loppui kangas veteen ja se vesi laajeni niin kauas… hirveän kauas. Siinä uitiin, ongittiin, pidettiin pieniä verkkoja, joilla saatiin särkiä. Oli heillä venekin… vuotava ja peräpuolelta ylälauta poikki. Siinä oli vitsaksista hankaset, ja kun niissä sousi, lonkkui tyynessä illassa niin kovasti, että se etäälle asti kantoi yksitoikkoisena… niin kovin yksitoikkoisena, mutta säännöllisesti toistuvana. Ja kun oikein huusi, niin kaiku kumahti vastaisten saarien kallioisissa rannoissa, jotka olivat jyrkät ja korkeat. Kerran hirvi ui sen salmen poikki, joksi selkä mökin kohdalla kapeni, ja tuli nuuskien heidän mökkinsä seinustalle. Silloin isä kirves kädessä sitä ajamaan, mutta hirvi potkaisi ja meni.

Kun talvi tuli, koottiin risua ja poltettiin aitoja, sillä talon metsästä ei saanut puuta hakata… siitä puusta se oli jo silloin tiukka… ja sentähden poltettiin aitoja. Mutta heidät ajettiin pois mökiltä… pois… pois… Isäntä tuli muutamana syysaamuna ja sanoi: nyt joukko pellolle, kun Maariaan päästään. Ne kirotut aidat… ja kostoksi poltti isä mökin, mutta eipä joutanut sen hiiloksella lämmittelemään. Kun isä sinne autiolle mökille iltamyöhällä läksi, seurutteli Pekka mukana… mukamas salaa… näki kun isä pisti tuohta ja heiniä lattian alle, sytytti ja lähti juoksemaan. Yössä savusi mökki taivaalle eikä kukaan tiennyt polttajaa, vaikka isää epäiltiin ja jo kiinnikin pistettiin.

Pietu naurahti yksinään isän hommalle, sillä isä oli juuri viime kesänä mennyt uusiin naimisiin eikä ollut kattoa pään päälle.

— Mutta me loiskansa ollaankin väkeä, jolla ei ole muuta maallista hyvyyttä kuin aina nälkäinen suu ja tyhjä maha, lopetti Pietu mietteensä.

Kättä kirveli niin kirotusti. Pietu kuin huvitellakseen puheli lopuksi ääneensä, kun yksinäisyys ja hiljaisuus jo häntä ikävystytti:

— Ollapa oma mökki… siinä peltoa… siinä niittyä… siinä karjaa… siinä kalaranta…siinä tietoa, että on jotain, jota voi sanoa omakseen.

— Sinussa olisi sitten mökinpitäjää! ärjäistään samassa ovesta, joka viiden miehen voimalla auki repäistään.

Pietu hypähti säikähdyksestä. Ja vapisi. Nyt taisi tulla itse perkele vieraaksi.

Vieraat tekivät tulen. Jo tunsi Pietu vallesmannin ja poliisin. Kokardi vallesmannin lakissa oli hirvittävän ruhtinaallinen tässä matalassa saunassa. Poliisi kävi Pietuun käsiksi, retuutti ja retuutti.

Joukko alkoi mylviä. Mutta Pietu vietiin ulkona olevaan rekeen ja siinä pitäjän vankilaan.

Henttu Vänskä oli haistanut saunan tavatonta lämpöä ja Pietun öisiä lämmityshommia salaa vakoillut. Hän suuttui silmittömästi, kun huomasi Pietun käyvän hänen koreissa pinoissaan ja ilmiantoi hänet korkealle esivallalle, joka tänä yönä omin silmin oli Pietua vaaninut ja työssä tavannut.

Pietu sai menomatkalla kuulla nimismiehen suusta, että hänen selkänsä takana on ollut kokonainen salaliitto: lukkari, hoitolan herra, Juhmakka, opettaja y.m.

— Etkö yhtä hyvin voinut olla hoitolassa, kunnan lämpimässä, kun piti päästä puita varastamaan? Mutta se on se synnynnäinen varastamisen himo… kyllä sen tunnen, puhuu nimismies ja puraisee sikaristaan pään poikki, syleksii ja tulta hommaa. Saat nyt taas ilmaista lämmintä ja hoitoa, mies, lisää ja savua tupruttaa ja maiskuttaa.

Pietu ei puhu mitään vastaan. Sillä vallesmannia hän on aina pelännyt.
Ytimissään hän tuntee, että häntä on kohdannut suuri onnettomuus.

— Pääset kruunun leipiin lukemaan tiilin päitä. Tämä meidänkin pojalta vietteli koulueväät, puhuu poliisi.

Ja niin mennään alas mäkeä. Mutta Pietu on kummastuttavan vaitelias, sillä kruununmiehiä ei hän uskalla haukkua… voisivat lyödä toisenkin käden poikki.

Seuraavana päivänä kuljetetaan Tiina poikineen ja leipäsäkkeineen hoitolaan.

XI LUKU.

Käräjätalo hoikassa lumisessa niemen kärjessä on yltä päätä täynnä rahvasta. Ylä-Karjalassa "jutellaan" vahvasti ja mielellään käydään vieraissa vaikka vain käräjätalossa. Kuta alemmalla asteella ihminen on yleisessä sivistyksessä, sen topakampi se on käräjänkäyntiin. Täällä toisinaan jutellaan parista kolmestakymmenestä pennistä, mitkä vastaaja ehkä erehdyksestä on ottanut liikaa korkoa. Monta miestä et pitäjästä tapaisi, joka ei olisi ainakin jonkun kerran jutellut. Sitten on olemassa varsinaiset käräjäleijonat, jotka harjoittavat tätä ammattia huvikseen. Niin että kyllä käräjähuoneella on rahvasta kuin markkinoilla.

"Isolla puolella" istutaan ja "pikku puolella" on kahvin ja monen muun hyvän tarjoilu.

Hevosella kyyditään Pietua sinne pitäjän vankilasta poliisin hoteissa. Pietu ei ymmärrä muuta kuin naureskella väkijoukolle, joka tunkeupi häntä katsomaan.

— Päästäkää mies irti! Tämäpä nyt on varkautta, jos lämpimikseen jonkun puun kappaleen ottaa, puhuu syvä rintaääni väkijoukosta.

Ja sitä seuraa iloisia hyväksymisiä.

— Vai irti, hyvät ihmiset! ärjäisee samalla Juhmakka susiturkkien sisästä ja joukko on kohta kuin puulla päähän lyöty hiljaan ja hiljaan.

Sillä Juhmakkakin on niitä käräjäleijonia, vaikka häpeääkin sitä, että hänellä on tänään vastaajan osa tuon viheliäisen varkaan kanssa.

Mutta se mies on työnnettävä linnaan ja ovelle pantava kruunun lukko.

Käräjäsali on tavallinen kodikas perheen asuntosali. On vain nyt keskelle huonetta nostettu suuri pöytä ja sen siivet levitetty. Se on täynnä paperia ja syvää lakiviisautta, jota tänne on lähetetty jakamaan hieno nuori herra, arvoltaan parooni ja paraallaan ansaitsemassa varatuomarin korkeata titteliä. Hän tupakoi istuntosalissakin ja selailee noita kihlakunnan oikeuden pöytäkirjoja ivallisesti hymyillen kuin olisivat ne hirvittävän moukkamaisia hänen ylhäisaateliselle järjelleen. Lautamiesten kanssa hän laskee leikkiä ja sinuttelee vanhoja isäntiä. Korkean korkea kiiltokaulus tekee hänen päänsä liikkeet ylhäisen kankeiksi ja äänen ahdistetuksi.

Kun Pietu tuodaan sisään, irvistää parooni ja panee tupakiksi. Nimismieheltä tiedustaa hän ruotsiksi, mitä "loinen" merkitsee. Sitten käydään kohta asiaan. Poliisi ja Henttu Vänskä todistavat, ja ennenkuin Pietu on oikein saanut tarkastelluksi tuomarin uutena nähtävänä, kuulee hän tuomionsa, joka määrää hänelle yksinkertaista vankeutta.

Mutta nytpä Pietu äkämystyy.

— Onko nuorta herraa koskaan palellut? kysyy hän ja lävistää vihaisilla silmillään paroonia.

— On joskus, vastaa tuomari leikkien, sillä hän haistaa tässä alla jotain hauskaa.

— Ja jos puuta on lähellä, niin eikö ota sitä ja polta ja lämmittele?

— Jaa, kun se on omaa.

— Mutta nuori herra on matkalla pakkasessa ja pyryssä ajanut eksyksiin, täytyy leiriytyä metsässä ja tehdä nuotio, muuten paleltuisi. Eikö nuori herra ota metsästä puuta ja polta, olipa metsä vaikka tämän vallesmannin?

— Kyllä kai, nauraa parooni.

— Niin se oli minunkin kanssani.

— Ei aivan niin. Sinä lähdit vaivaistalon lämpimästä omin ehtoinesi vieraita puita varastamaan. Tässä on suuri ero, puhuu nimismies.

— Viekää hänet ulos, komentaa tuomari.

Ja Pietu viedään. Mutta sitä hän ei ymmärrä, että hän olisi samanlainen varas kuin se, joka rahoja toisen kaapista puhaltaa. Ja hän alkaa riidellä poliisille, haukkuu Henttu Vänskää ja syljeksii tämän päälle.

Siinä on syntyä tappelu. Pietu yrittää lähteä karkuun. Mutta poliisi niskasta kouraa hänet kiinni ja asettaa Henttu Vänskän avulla nilkkoihin raudat.

Nyt jo ymmärtää Pietu, että hän on vanki. Ja silloin hän on yht’äkkiä kuin päättömäksi lyöty. Nauru kuolee pois synkiltä kasvoilta ja silmät käyvät kosteiksi. Näin pitkälle ei hän luullut heidän menevän… näin… näin pitkälle…

Hän uskoi vielä sieltä vankilasta, jossa hän verrattain vapaasti sai liikkua, lähdettäessä käräjiin, että ne veivät vain nuhdeltavaksi ja sitten laskevat irti. Mutta eipäs! Pistetään raudat jalkoihin ja viedään aivan yksinäiseen huoneeseen, jonne poliisi jää vartiaksi.

Pietun mieleen kohosi nyt jylhä alakuloisuus. Se tuli outona… raskaana… tuli kuin äkillinen säikähdys voimat ryöstäen ja veret pelottaen. Hän nyt tajusi, että se oli kruunun rautainen koura, joka hänet puristi tähän näin aivan mäsäksi. Mielikuvitukseen se nousi mustana vuorenkokoisena kummituksena, jonka kädessä on suuri rautainen miekka kohotettuna ja nivusilla vyö täynnä mahtavia vankila-avaimia. Niitä se kalistaa, miekalla häristää ja lyö tajuttomaksi. Tämä se on se esivalta, joka aluksi sitoi hänen jalkansa. Ja sen ensimäisenä käskyläisenä tuossa näkee hän poliisin, mikä vain tyynenä tupakoi.

Pietu lähettää suustaan poliisin silmille hävittömän haukkumaryöpyn, johon on ladattu hänen koko mielikarvautensa.

Hetken kuuntelee poliisi, nousee sitten ja menee Pietun luo käsi nyrkissä.

— Koetapas lyödä, niin tuolla paikalla kielin, ärjyy Pietu ja viittaa oikeussaliin.

Nyt istutaan äänettöminä odottaen Pietun oman jutun vuoroa. Ensin oli Pietu jo siitä melkein välinpitämätön. Mitäpä siitä, kun nyt kerran näin kävi.

Mutta nyt tässä odottaessa kaikki entiset kultaiset ja koreat kuvitelmat eläkkeestä iskevät taas lumoavina mieleen. Hänen pitää ponnistautua ja hypätä Juhmakan kukkarolle vaikka vangin raudat jalassa… niin niin niin…

Eivätkä ne siellä vankilassa monta vuotta pidä… sieltä palataan
Juhmakan ruokiin.

— Pietun juttu nyt huudetaan esille, sanoo vallesmanni ovelta poliisille.

Niin mennään. Eteisessä ottaa poliisi vallesmannin käskystä pois jalkaraudat. Pietu siitä rohkaistuu. Oikeustuvassa ei ole Juhmakka näkevinään kantajaansa, kääntyy häneen selin ja puhelee jonkun lautamiehen kanssa.

Pietu tekee kanteensa ja vaatii 500 markkaa vuodessa eläkettä loppuiäkseen Juhmakalta.

Tuomari ottaa kohta asian huvittavalta kannalta.

— Kirkostako palatessaan ajoi sinulta käden poikki? kysyy parooni naureskellen.

— Niin juuri… tässä on käsi.

— Vastaaja siis oli selvällä päällä? kysyy parooni kääntyen Juhmakkaan.

Nyt kaksi aatelismiestä katsoo toisiaan. Mutta Juhmakka punastuu, sillä miten sen selvyyden lie ollut laita.

— Luuleeko tuomari minun olevan juopporentun? kiivailee Juhmakka.

— No! kivahtaa parooni ja lyö kädellä pöytään.

Juhmakka olisi jo valmis koko herran lapioimaan huoneesta pellolle.

— Onko kantajalla todistajia?

Pietu luettelee hoitolaisia. Kutsutaan sisään ja todistavat.

— Näkivätkö todistajat itse tapausta?

Eivät ole muuta nähneet kuin Pietun palaavan kirkosta ontuen ja parkuen, vaikka terveenä sinne lähti.

— Sepä se. Vaikka olisi itse paiskelehtanut, puhuu Juhmakka ja jo nauraa.

Kutsutaan esille Juhmakan todistajat. Rovasti todistaa yleensä Pietun elämänlaadusta, joka on ollut monessa suhteessa pahennukseksi seurakunnassa. Lukkari todistaa, että Pietu hoitolassa on rikkonut läpeensä hyviä tapoja. Vaivaistalon johtaja todistaa, että Pietu on ollut uppiniskainen esimiestään kohtaan ja on suuri valehtelija. Opettaja todistaa, että Pietu kavaluudella on vietellyt lasten koulueväät.

— Mutta ettehän yksikään todista siinä asiassa, josta on kysymys, huomauttaa parooni ja tuskastuu, laittaa kaulahuiviaan ja enemmän tuskastuu.

— On tahdottu vain tuomarille ilmoittaa, miten luotettava henkilö kantaja on, sanoo Juhmakka otsanahka kurtussa ja nenä tohisten, hengitys kulkien kuin pajan palkeilla.

— Onko käsi poikki? kysyy tuomari.

— Pastori sen syynäsi verekseltä ja sanoi "poikki on" ja huokasi, puhuu
Pietu.

Kaikkien muiden suu käy hymyyn, kun pastorista puhutaan, paitsi paroonin.

— Onko kantajalla lääkärintodistusta? kysyy tuomari.

Pietu katsoo kummissaan nuorta herraa.

— Tulee olla lääkärin todistus, huomauttaa uudelleen parooni.

— Näkeehän tämän lääkärittäkin kummoinen tämä on, haastaa Pietu äissään, käypi lähemmäksi tuomaria ja riuhtoo irti siteitä kädestään.

Silloin ampuu runsas haiseva märkäsuihke kädestä kohti tuomaria, likaa hänen lumivalkoisen paidan etunsa, pärskyy kaulukselle ja heittää keltaista mätää nutulle.

Nouseepa käräjätuvassa melu. Tuomari hyppää ylös kuin neulalla pistettynä ja kiroilee ruotsiksi. Lautamiehet käyvät kiinni Pietuun ja poliisi äänen kuultuaan oven taakse on jo valmiina jalkarautoineen ottamaan Pietun huostaansa.

Pietu on kalpea ja lähellä pyörtymistä. Mutta Juhmakka hymyilee kuin voittanut sankari ja vie rovastin kahville.

Istunto täytyy keskeyttää siksi että tuomari puhdistautuu. Sitten sitä jatketaan ja tehdään pikainen päätös. Pietu on menettänyt juttunsa. Hänellä ei ollut lääkärintodistusta eikä päteviä todistajia. Siinä syy, miksi kanne kumottiin.

Vankilaan jalkaraudoissa hän kuljetetaan takaisin. Mutta perille päästyä käskee vallesmanni taas ottaa pois raudat.

Katon rajassa on vankityrmässä pieni ikkuna, mistä niukasti valoa tulee. Sinne oljille lattialle laittaupi Pietu pitkälleen ja käy miettimään. Esivalta nyt puristaa häntä kuin kenkä kipeätä, turvonnutta jalkaa. Hänen mielensä masentuu senkin tähden, kun juttu Juhmakankin kanssa meni penkin alle.

Huomenna sanoi vallesmanni häntä lähdettävän viemään lääninvankilaan ja tietysti raudat jaloissa.

Pietu on aina jaksanut säilyttää malttinsa kovimmankin nälän vatsaa puristaessa. Mutta nyt häntä vaivaa sellainen poru, että hän on menehtyä sen alle. Sillä tästäpuoleen toinen sulkee ja avaa hänelle oven, milloin muistaa ja vankilan tiukat seinät tyyten erottavat hänet ihmisistä. Se häntä hirvittää ajatellakin.

Tutkintoa odottaessaan oli hän saanut olla vapaammin, vaikka kyllä poliisin valvomana, se kun asui tässä samassa vankitalossa. Ja oli samalla senkin vartia. Sillä harvoin täällä vankeja oli.

Mutta nyt on komento muuttunut. Sillä nyt on hän tuomittu ja syylliseksi havaittu.

Pietu on tottunut nuoruudestaan pitäen kulkemaan talosta taloon, olemaan päivän, pari tai useamman itse kussakin ja rupattamaan ihmisten kanssa suun täydeltä. On ollut aina vapaan ilman vapaa lintu. Mutta nyt!

Hoitolassakaan ei hän ottanut sentähden viihtyäkseen, kun siellä oli tuo kiusallinen järjestys, määrätyt säännöt ja pykälät ja määrätty työ. Menipä tarpeelleen kylmässä pakkasessa portaiden viereen, niin siitä rangaistiin, ottipa tuvassa käytäntöön totutut elämäntapansa, niin siitä rangaistiin, laskipa leikkiä ämmäin kanssa ja vähän vaimoihmisiä kutkutteli, niin siitä rangaistiin, kun ei joka päivä pessyt ja kaltannut itseään, niin siitä rangaistiin… kaikista rangaistiin… ja yhä rangaistiin.

Mutta työtä olisi pitänyt tehdä huoneessa ja ulkona — kunnan hyväksi!
Oh hoh!

Juuri tämä ohjelma se aina ajoi hänet pois hoitolasta, niin monesti kuin hän sinne kääntyi.

Järjestys, kuri, työ. Siinä kolme sanaa, joille Pietu sylkäisi niin mielellään.

Jos hän tekikin työtä, niin ei koskaan leipäpalkasta, kuten hoitolassa vaadittiin, vaan määrätystä päivämaksusta. Kuria ja järjestystä ei hän sietänyt ensinkään.

Hoitolassa oli silti aina seuraa, mutta tässä huoneessa ja siellä, jonne hän viedään, ei muuta ympärillä kuin mykät seinät…

Tiukempi olo alkaa… tiukempi. Ei vapautta mennä ja tulla, rupattaa ja rähähtää… ja työtä tehdään vielä isomman isännän… kruunun hyväksi.

Mutta jos hän vielä palaisi… ja miksei palaisi!… niin savuaisi Juhmakan hovi tulena taivaalle… jonakuna pimeänä yönä se savuaisi… ja ukko juoksisi ihka alasti kivikkokankaita nenä tohisten…

Niin.

Pietu naurahtaa sukkelalle ajatustensa käänteelle ja alkaa ryskyttää ovea.

— Antaapa juomaa! huutaa hän.

Poliisi avaa ja antaa. Huvikseen alkaa nyt Pietu kiusata poliisia. Hän ryskyttää aina vähän päästä ja pyytää milloin mitäkin. Lopulta poliisi suuttuu, tulee sisälle irvillä ikenin ja lyhyt piiska kädessä.

Vankityrmä kumahtaa lyönneistä. Pietu viskelehtää poliisin käsissä, mutta ymmärtää huutaa kurkun täydeltä. Vankila on ulohtaalla. Sen poliisi hyvin tietää. Ja lyö lujemmin.

Sitten se esivallan rautakoura salpaa taas oven.

— Vie henkikin! huutaa Pietu ja vain ryskyttää ovea… ryskyttää… ja yhä ryskyttää.

Tämmöistä pieksämistä kai se on tästä puoleen. Ne aikovat lyödä ja hakata häntä, jota oma isä ei ole koskaan lyönyt.

— Eipäs! Mutta eipäs!

Kukaan ei tule. Hämärä laskeupi… pimeys laskeupi… yö laskeupi.

Pietu istuu taas oljille miettimään. Vankilan seinät kohoavat hänen mielikuvituksessaan suurina, kivisinä, jääkylminä. Niiden ympäröimänä yksin… yksin… voi sun!… aivan yksin.

Jos ruumisarkkuun panisivat elävänä, niin yhtä paljon puristaisi kuin siellä… tiililinnassa.

Ja siellä sitten ikävä ja kuri aina äärellä… kuri… jumalaton pieksäminen… teurastus… teurastus!

Kai se nyt alkaa se esivallan miekka, josta huoneentaulussa luetaan, kalista hänen selässään.

— Eipäs! Mutta eipäs! ärjäisee Pietu ja ylös oljilta hyppää.

Poliisin mällipiiskalla antamat navakat iskut Pietun ruumiissa vielä tuntuvat ja hänen mieltään kääntelee se ennen kuulumaton julkeus, että häntä — aikamiestä — piestään kuin koiraa…ja salvataan tällaiseen häkkiin.

Ja hän kokoaa voimansa, puskee taas oveen, puskee yli voimainsa, heittäypi vihan vimmassa sitä vastaan, viskautuu koppina koko ruumiillaan, lentää kiihtyneenä kuin yöpöllö päin seiniä… rynnistää… yhä rynnistää.

Mutta ovi pysyy kiinni. Ja poliisi kuorsaa rauhallisena asunnossaan.

Nyt suuttuu Pietu silmittömästi. Tästä pitää tulla loppu… loppu… hinnalla millä hyvänsä.

Hän alkaa villinä purra hampaitaan, niin että narskuu. Hän lyö nyrkillään oveen, pieksää terveen kätensä siinä veriin.

Mutta lyö sittenkin.

Päästä täältä takaisin vapauteensa…! Se helähtää hänen aivoissaan suurena, ihanana pyrkimyksenä.

Siellä oven takana on koko avara maailma… siellä ovat ihmiset…siellä Tiina ja pojat… siellä ovat talot… siellä koko hänen entinen elämänsä, joka nyt tähän nykyiseen verrattuna tuntuu olleen sentään koko joukon makeampi.

Kuuma kiihko nousee hänen päähänsä. Ja se kiihko ajaa hänen veriään täältä pois pyrkimään.

Pois!

Voimalla, jota hän itsekin oudostuu, hän taas oveen viskaupi… ja taas viskaupi.

Ennen ei hän aio heittää kuin ovi aukeaa.

Ettäkö hän tänne jäisi? Ei… ei koskaan!

Syyttä hänet tänne telkesivät. Se oli heidän viimeinen paha työnsä häntä kohtaan.

Taas uusi ryntäys oveen. Mutta ei se aukea… ei aukea.

— Etkö aukea! ärjyy Pietu ja alkaa uuden ryskeen.

Nyt hän aikoo päästä ja… karata koko pitäjästä pois.

Mutta… voi mutta! Ovi on raudoitettu. Se ottaa tyynenä vastaan Pietun lyönnit ja potkut. Se vain kumahtaa ja on kuin lisää Pietua usuttaisi. On se koko kiusankappale.

Ovat arvanneet, että niillä, joita tänne telkiävät, voi olla voimakas vapauden himo, ja sentähden rakensivat oven, joka vain kumahtaa, kun vapauttaan siitä kiskoo.

Olisipa edes aseita… olisipa rautakanki… olisipa kirves… voi, jos olisikin kirves, jolla tämän helvetin portin pirstoiksi iskisi.

Pietu koperoi itseään. Mutta ei ole mitään hänellä… vangilla, jota jalkaraudat tuolla oven toisella puolella odottavat, ellei tule vapautusta.

Vapautusta!

Itsestään lopulta päätyy Pietun käsi suolivyöhön ja silloin välähtää hänen aivoissaan, joissa kiehuu ja kuohuu sammumaton viha ja kiukku, häjy ajatus.

Hänellä on sentään vyö…

Pietu koettelee ovea. Kulkee sen terveellä kädellään, jonka nyt vielä tuntee saavansa liikkeelle, pitkin ja poikin.

Mutta se on sileä… ihka sileä. Tämän oven kautta pitää tulla loppu tästä kidutuksesta… jos ei elävänä, niin sitten…

Pietu uudelleen hyvin tarkkaan tutkii ovea. Se on sapekas viha, joka häntä ajaa tekemään jos mitä. Eikö löydy yhtään ulkonevaa syrjää… eikö sellaista koloa, johon voisi vyönsä pistää?

Ei löydy.

Vielä kolmannen kerran hän vitkaan kopeloi ovea… haparoi kuin sokea.

Ja lopulta saa sormensa oven ja sen poikki kulkevan raudan väliin.

Nyt! Mutta sentään…

Pietun ajatukset jäätyvät… yht’äkkiä taas kuumenevat… ruumis vapisee… veret tulistuvat…

Mutta samassa läpi aivoin lentää kuoleman kammo hirvittävänä tuskana.

Elämä on sentään lämmin, mutta kuolema…

Käsi sovittaa vyötä oven ja raudan väliin. Siihen menee paljon aikaa.
Sillä käsi tärisee… tärisee…

Elämä on sentään lämmin. Vanginkin on vaikea siitä erota…

Pietun aivot kirkastuvat ja ajatukset tyyntyvät.

Kun pitäisi pistää silmukka kaulaan, jääkin se tekemättä.

— Se itseään tappamaan! ärjäisee hän ja vetää pois vyönsä.

Oljille hän istuu. Aikansa mietittyään painaupi maata ja siihen jääkin. — — —

Aamulla lähdetään Pietua viemään. Häntä nukuttaa ja hän on tuiki väsynyt.

Mutta hän viedään. Saattamassa on kirkonkylän koiria ja Tiina poikineen. Koirat haukkuvat. Mutta Tiina poikineen itkee.

Lähdettäessä ovat Pietunkin silmät kosteat.

Tiina antaa Pietulle rovastin lahjan.

Se on koko pyhä raamattu pienoiskoossa.

Eilen käräjistä palattuaan ei rovasti taaskaan voinut tavallisella hyvällä ruokahalullaan syödä.

Sillä hän oli nähnyt jouluna jotain, jonka hän käräjissä salasi… hän ja lukkari.

Mutta eiväthän he olleet Pietun todistajia.

Mutta sittenkin…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LOINEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I LUKU.

- II LUKU.

- III LUKU.

- IV LUKU.

- V LUKU.

- VI LUKU.

- VII LUKU.

- VIII LUKU.

- IX LUKU.

- X LUKU.

- XI LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE