The Project Gutenberg eBook of Kuningas René'n tytär

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kuningas René'n tytär

Lyrillinen drama yhdessä näytöksessä

Author: Henrik Hertz

Translator: J. Enlund

Release date: January 20, 2024 [eBook #72762]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1878

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/72762

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUNINGAS RENÉ'N TYTÄR ***

KUNINGAS RENÉ'N TYTÄR

Lyyrillinen drama yhdessä näytöksessä

Kirj.

HENRIK HERTZ

Suomentanut

J. Enlund

Helsingissä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1878.

Henkilöt:

Kuningas René, Provence'n kreivi.

Jolantha, hänen tyttärensä.

Tristan, Vaudemont'in kreivi.

Ritari Jauffred Orangelainen.

Ritari Almerik.

Ebn Jahia, maurilainen lääkäri.

Bertrand.

Martha, hänen vaimonsa.

Kreivi Tristanin seura.

Asia tapahtuu Provence'ssa eräässä Vaucluse'n laaksossa, ja kestää jälestä puolenpäivää auringon laskuun asti.

Aika: 15:unen vuosisadan keskikohta.

Vasemmalla puolella (näytteliöistä katsoen) on soma ykskerroksinen huoneus, jonka seiniä myöden kasvaa muratteja ja ruusuja, ja akkunoissa on alaslasketut akkunapeitteet. Huoneuksen ja lähimmän perä-alan välissä kasvitarhan osa, jossa runsas, etelämainen kasvuisuus vihannoi; lähellä huoneusta muutamia taatelipalmuja. Kasvitarhan takana jotenkin korkea, metsäpensaita kasvava vuorenrinne, jossa on sala-ovi sammalien ja kivien peitossa, joka tulee vaan silloin näkyviin, kuin se avataan. Vuorenrinteen takaa näkyy vielä korkeampia, kaukaisempia vuoria.

ENSIMÄINEN KOHTAUS.

BERTRAND. Kohta sen jälkeen Ritari ALMERIK. Sitte MARTHA.

BERTRAND (tulee ulos huoneesta, puhuen hiljennetyllä äänellä jollekulle sisäpuolella).

Ma kuulin kellon soivan. Kuninkaalta

Tuleepi sana.

(Alenee näyttämön poikki sala-ovelle ja avaa sen, tulee kohta takaisin,

Almerik muassaan, mutta seisauttaa hänet oven suuhun.)

Herra Almerik!

Te? Teköhän se ootte? Vartokaa!

Hei, pysätkää! — Ei tänne pääse kenkään.

ALMERIK.

Mut minä pääsen.

BERTRAND (estää häntä tulemasta).

Herra ritari!

Todesti niin. Ei tänne pääse kenkään.

Te minut petitte kun soititten.

Kun merkin annoitte. Ma luulin teitä

Raouliks'.

ALMERIK.

Ei Raoul voi tulla. — Suo mun

Sanoa, Bertrand! Kuningas on minut

Lähettänyt. Kas, täss' on sormuksensa

Ja täss' on kirje, joku sana sullo.

BERTRAND.

Hänenkö sormuksensa? Näyttäkääs —

Niin oikein, sormus kuninkaan. Ja kirje —

Anteeksi suokaa, lukea mun täytyy.

(Lukee.)

Vakaasti luota ritar' Almerikiin,

"Ja tarpeelliset tiedot hälle anna."

— No, se on toista… älkää paheksiko!

Jos, herra, paikka tää on teille tuttu,

Niin tiedätten te: olla varovainen

Velvollisuuten' on.

ALMERIK (astuessaan esille Bertrandin kanssa).

Jos paikka tää

On mulle tultu? Ei, ei suinkaan. Opas,

Jon kuningas mun mukahani antoi,

Vuorille näille minut kaimas', saatti

Luo portin, joka rotkoin piiloss' on,

Toi myöten himmeätä käytävää,

Mi kalliohon kaivettuna on,

Luo oven tään; ja kummastuksella

Välissä vuorten, joita umpinaisiks'

Ma luulin, näen mä viljeltyä maata,

Näin kauniin kasvitarhan, huoneuksen —

Kuink' oivasti, kuink' ihanasti kaikk'

On laitettu! Ma aivan hämmästyn!

Sä selitäppä mulle pulma tää.

BERTRAND (pahaa varoen)

Siis kuningas René ei sanonut —

ALMERIK.

Ei, eihän mitäkään.

BERTRAND.

Sep' oli paha.

Sen ymmärrätte itse, että vielä

Vähemmin voitte multa odottaa…

ALMERIK.

Hei, oiva Bertrand! leikkiä sa puhut.

BERTRAND.

Ei, täyttä totta.

(Martha tulee ulos huoneuksesta.)

MARTHA (ovessa vielä).

Kenen kanssa puhut…

Vaan mitä näen mä! Herra Almerik!

BERTRAND (Marthalle).

Häll' ompi sormus kuninkaan, ja merkin

Hän tietää tänne päästäksensä, mut

Ei tiedä muuton mistäkään. Ei käy

Se päinsä — hänen täytyy poijes taas.

ALMERIK.

Pois? Kuningas kun minut lähettää?

BERTRAND.

Kuin sanoin.

MARTHA.

Bertrand, annas minä —

(Almerikille.) Mikäs

On asianne?

ALMERIK.

Tulen sanomaan,

Ett' tuokiossa tulee kuningas,

Ett' Ebn Jahia, lääkäri —

MARTHA.

Mä tiedän,

Tuo ylistetty maurilainen.

ALMERIK.

Tulee

Muassa kuninkaan: ja että teidän

Tuleepi muistaa, — juuri niin hän lausui —

Valmiina ett' on kaikki niinkuin lääkär'

On määrännyt.

BERTRAND.

No hyvä! Meihin voipi

Kuningas luottaa. Muuten Ebn Jahia

Ol' äsken tääll'.

MARTHA.

Eik' ole teille muuten

Kuningas mitään vihkaa antanut?

ALMERIK.

Häll' oli kiire, aivan liikutettu

Hän oli. Juur' ol' Ebn Jahia tullut,

Raoul on sairasna. Siis mua kutsui

Kuningas puheillensa kahden kesken.

"Ma uskon sua — lausui hän — ma luotan

Vait'-olohos. Sa seuraa johtajaa,

Jonk' annan oppaakses, ja toimita

Mun asian'."

MARTHA.

Ja siinä kaikki, mitä

Kuningas teille sanoi?

ALMERIK.

Siinä melkein.

Se, mitä lisäksi hän lausui, oli

Minusta hämärää. Hän viiväht' ensin,

Ja vitkan sitte sanoi: "muista tarkoin,

Uskollisuutehes ma luotan. Siellä,

Johonka sinut lähetän, sa kohtaat

Mun tyttäreni" — tähän juuri hänen

Puheensa katkaistiin ja kiiruin vaan hän

Kirjotti kirjeen, jonka teille toin,

Ja laski minut lähtemään.

MARTHA.

Kuink', kirjeen?

BERTRAND (muistuttaen mieleensä).

Niin kirjeen, kirjeen!

MARTHA (luettuansa kirjeen).

Kuinka saattaisimme

Epäillä? Kuninkaan käsialaa tää on.

BERTRAND.

Niin oikein, — kirjeen unhotin ma.

ALMERIK.

Siispä,

Kirjeestä näette kuninkahan tahdon,

Ett' tarpeelliset tiedot mulle suotte,

Tarpeelliset sit' enemmän, kun ompi

Poloisen ystävän Raoulin eestä

Mun tekeminen hänen virkatointaan,

Jok' aivan oudonlainen mulle on.

— Mist' tyttärestä puhui kuningas?

Margretha Englannissa on, Jolantha —

MARTHA.

On täällä.

ALMERIK.

On Espanjassa, sen tiedän.

Siell' on hän pienest' asti kasvatettu

Eräässä luostariss'.

BERTRAND.

Ei, herra, täällä

Jolantha elelee. Se ompi pulma,

'Kuin juuri sanoitten; ja kummanlainen.

Mut salassa maailman silmiltä

Kosk' on, ett' onkaan moista pulmaa, niin

Sen selitystä huolien odotamme.

ALMERIK.

Oi, kaikki kertokaa.

BERTRAND.

Niin teen, se kosk'

On tahto kuninkaan. — Kas, herra, hyvin

Kai muistatten te, että kuningas

René ja Vaudemont'in kreivi Anton

Kovassa ovat olleet riidassa

Lothringista.

ALMERIK.

Mä tiedän sen. Mut nyt

Tuo vanha riita on jo unhotettu.

Sovinnon johdosta, jonk' aikaan saatti

Burgnnd, se liitto tehtiin, että poika

Kreiv' Antonin — sen kaikki tietää — nai

René-kuuinkaan tyttären — ja juuri

Jolanthan. Näinpä sovittiin, kun tyttö

Ol' aivan pieni vielä.

BERTRAND.

Amen, niin

Tapahtukoon! — Siis, herra ritar', ehk

On sekin muistossanne, että vähän

Tuon sopimuksen jälkeen valkea

Pääs' irti linnassa. Yht'äkkiä

Se ilmi leimahti, ja sydän-yöllä.

Palossa tuossa kuninkahan tytär

Jolantha — vuoden vanha silloin — aivan

Vähältä oli, ett' ei palanut.

Ylt' ympär' pienokaisen kammion

Jo liekki oli levinnynnä. Tässä

Hädässä hirveässä tarjona

Ol' yksi keino vaan: hän ikkunasta

Pihalle lasketettiin, jossa vastaan

Patjoilla, peittehillä varoen

Hän otettiin. Hän hengiss' sieltä, pääsi.

Mut, paratkoon! — hän peljästyikö tulta,

Vai tuskansako hänen pudotessaan

Lie syynä ollut — vähä tämän jälkeen

Me huomasimme, että kadonnut

Hält' oli näkö.

ALMERIK.

Näkö kadonnut!

MARTHA.

Niin, ritari! Te tajuatte meidän

Tuskamme, isän epätoivon. Lapsi,

Noin kaunoinen, noin säyseä ja armas,

Kadottanunna näkönsä! Tuo toivo,

Mi hänen elämääns' ol' liittynyt,

Nyt tyhjiin rauenneena! Uudelleen

Taas riehumaan tuo vanha kova riita

Lothringista — ja uudistettuna

Kai vielä kovemmaksi entistänsä.

Sill' eihän suinkaan ollut Vaudemont

Itselleen valitseva miniää,

Jok' oli sokea. Hän saattoi, sen

Kyll' arvas', epäellä kuningasta

Petollisesta sovinnosta, väittää,

Ett' tyttö ol' jo ennen sokea.

ALMERIK.

Se Vaudemont'in kaltaist' ollut ois. —

Mut kuningas, hän kuinka tästä selkes'?

BERTRAND.

No, ensiksi hän piti salassa,

Ett' tyttö oli sokea, jot' ei

Yksvuotisesta kenkään juuri huoman;

Ja sitte tuotti hän Cordovasta

Tuon kuulun parantajan, Ebn Jahian,

Jon taito käypi melkein ilmiöisin.

Hän tuli, käytti keinoj' useoita.

Hän määräs' erityisen menetyksen

Käytettäväksi tytön kasvaessa.

Ja päätteheksi on hän tutkinut

Jolanthan syntyhetken tähtiä.

ALMERIK.

Ja niin?

BERTRAND.

Sen toivon antoi, että tyttö

Näentävoiman taasen saa, kun hän

Kuustoista vuott' on täyttänyt. Siks' on

Jo silmäin heikot hermot jällen saaneet

Sen voiman, jota ovat puuttuneet.

Kuustoista näinä päivinä hän täyttää.

Taas Ebn Jahia kuninkaan on luona.

Käytettäväksi lääkkeitä hän määrää, —

Mut mikä hyöty niistä on, en tiedä.

Hän sanoo: aika viel' ei ole tullut.

Jumala ties', se tulleneeko!

ALMERIK.

Mut

Jolantha, sokeudessaan kuink' on

Hän mielin?

MARTHA.

Hän ei arvaakaan, ett' on

Hän sokea.

ALMERIK.

Ei arvaa? Leikkiä

Te puhutten.

MARTHA.

Ei, herra ritari!

Sen heti nähdä saatte, että totta

Ma puhun. Mutta ennen sitä suokaa

Mun tarkoin painaa mielellenne, ett'

Ei sanaakaan, mi näkö-aistin kanssa

On yhteydessä tai siihen koskee,

Saa päästä hänen kuultens' suustanne.

Se jokaiselle tänne tulevalle

Ehdoksi pannaan. Mitäkään siis ette

Saa mainita, mit' ainoasti silmän

Näentävoimalla voi käsittää,

Ei päiväkullan kirkkautta, yön

Ei kuutamoa lempeätä, ei sen

Iloloita tähtiä. Ah, yö tuo synkkä,

Hän kussa vaeltaa, on tähditönnä.

ALMERIK.

Ja tuohon pakotitte itseänne?

BERTRAND.

Me tottuneet jo siihen oomme hänen

Lapsuudestansa asti, jolloin haitta

Ei suuri ollut, josko erhettyikin.

ALMERIK.

Mut miksi hält' on salattu, ett' on

Hän sokea, ja kenen määräyksest'?

MARTHA.

Tuot' emme tarkoin tiedä, kuninkaanko

Omasta määräyksestä, vai Ebn

Jahian neuvostako. Syy kai siihen

On tämä: hänen, niinkuin tiedätten,

On määrä kerran tulla kreivinkruunun

Osalliseksi. Iällä loistosa

On vastaisuus, jos kaikki onnistuu.

Peljätty ompi, että, jos hän tietäis'

Sokea olevansa, tavallansa

Merkitty virheell' ylen surkealla,

Syvästi vaikuttais' se hänen nuoreen

Miel'alahansa, nyreyttäis' sielun,

Ja riistäis' hältä luonteen tasaisuuden

Ja vilkkaan ilomielen, jotka ovat

Valt'istuimella paras kaunistus, —

Ja hänt' on koettu estää saamasta

Tuot' tietoa.

ALMERIK.

Ja tää siis syy on, miksi

Maailmasta ja kaikist' erillään

Hän elää, jotka saattaisivat hälle

Sen ilmottaa, mik' aisti hältä puuttuu?

BERTRAND.

Se syy on. Kenkään tätä laaksoa,

Vaucluse'n vuorten keskellä, ei tunne.

Sen tiedätten te, että kuninkaan

On suurin huvi puita istuttaa

Ja kasvatella kukkasia. Kaikki

Nyt pantiin täällä toimeen, niinkuin näette.

Tääll' yrttein, puiden kanssa kasvanut

Jolantha on ja joka paikan tuntee.

Tien, kumman vakavasti, omin päin

Hän osaa. Hänen kasvatuksestaan

On huolta pidetty. Hän kehrää, kutoo,

On moneen käsityöhön pystyvä,

Hän kasvitarhast' itse pitää huolen.

Siis on hän aina askareissa, aina

lloisna mielin. Joutohetkinä

Hän joko soittavi tai runoilee.

ALMERIK.

Vai runoilee?

BERTRAND.

Niin oikein. Kuningas

On itse trubadurin taitohon

Jolant' ohjaellut. Päässään värsyjä

Hän laatii, joit' ei minkään mestarinkaan

Ois tarvis hävetä.

ALMERIK.

No, tuon ma juuri

Voin käsittää. Mut ett'ei arvaakaan

Hän itse, että sokea hän on,

Sit' en mä usko; se on lumetta.

MARTHA.

Te siten puhutten, jonk' kaks on silmää

Johdattamassa joka askeltanne.

Ehdottomasti kohden joka ääntä,

Jonk' kuuletten, te luotte katsantonne.

Pimeydessäkin on luultu valo

Petostamassa valoon tottunutta.

— Ken sokea on synnyltään tai asti

Lapsuudestaan on ollut sokea,

Ei voi mun ymmärtääksen' käsittää,

Mitenkä toinen hänen vieressään

Voi nähdä. Mikä hänestä on näkö?

Mik' ymmärrys on hällä silmäin varsin

Kummallisesta voimasta? Sen, minkä

Helposti näöllä me astaitsemme,

Hän tuntehella huomaa, kuulennolla,

Kautt' ilman painon, jopa vähimmänkin,

Ja tuhansilla muilla keinoin, joit'

On työläs käsittää. — Sen saatte nähdä,

Kun tuokion Jolanthan seurass' ootte.

ALMERIK.

En kiellä, ett' tuot' ikävöin jo kovin.

— Mut yhtä seikkaa viel' en ymmärrä.

Pitääkö tätä laaksoa hän koko

Maailmana?

BERTRAND.

Eip' olekaan hän täällä

Niin ypö yksin, kuni luuletten.

Useinpa Sankta Claran luostarista

— Jok' on, kuin tietty, tuolla puolen vuorta —

Käy abbedissa tääll' ja jotkut nunnat.

Kuningas sallii jonkun vierahankin

Välisti käydä täällä katsomassa.

ALMERIK.

Jolantha siis ei kaipaa mitäkään?

On tyytyväinen, jokukin kun vaan

Käy joskus luonanne? Hän kaikesta

Maailman tavarasta, kaikesta

Sen komeudesta ei mitäkään

Siis tiedä? mitäkään ei kysy koskaan —?

MAHTUA.

No, herra ritari, ei hevin juur'

Voi tuohon vastata. Hän takanaan

Kentiesi pitää monta kysymystä.

Hän portin tietää laaksoss' olevan.

Hän kellon äänen kuulee, tulossa

Kun joku on. Hän silloin ilahtuu,

Hän odotellen hiljan kuuntelee.

Mut hän ei kysy koskaan, missä laakson

On portti, minne siitä pääsee. Mont'

On asiaa, sen tietää hän, joist' ei

Saa kysellä, vaan luottaa vanhempiin.

— Ja niinhän lastenkin on laita. Heille

Kun Jumalasta, hänen kaitselustaan,

Toisesta elämästä kerrotaan,

Niin huomatkaapas, kuinka ihmetellen

He kuuntelevat silmin ällistellen;

Mitenkä katsannossaan ilmestyypi

Epäilys hiljainen, ja mitenkä

Nyt vihdoin heltyneellä mielellä

He iloisena kuuntelevat sitä,

Mik' ymmärrykselle on tolkutonta.

Mut mailmakin Jolanthalle on pulma,

Hän jota useasti mietiskellee.

Vaan abbedissa taikka kuningas

Jos sanoo: "älä huoli lapsen'; tuota

Tajuamaan sa liian nuori oot;

Sä kerran kylki saat sen ymmärtää" —

Niin siivosti hän uskoo sen, eik' arvaa

Näentävoimaa hältä puuttuvan

Maailman tämän ymmärtämiseen,

Mi meille oikullinen on. — Lie, herra

Ritari, mahdollista, että mekin,

Kun toista elämätä aattelemme,

Sokeudessa kaikki vaellamme

Kuin hänkin, huomaamatta, että meiltä

Näentävoima puuttuu oikea,

Mut — uskomme on yössä tähtenämme.

ALMERIK.

Lienette oikeassa, oiva Martha!

Miss' on Jolantha nyt?

MARTHA.

Hän nukkuu.

ALMERIK.

Tät' aikaa? Nukkuu?

BERTRAND.

Tunnin päivääns' on jo kauan,

Neuvosta lääkärin, hän nukkunut.

En oikein tiedä, mitä siitä luulla.

Kun lääkär' muutamat on taiat tehnyt,

On sanat sanonut, niin hiljalleen

Jolantha vaipuu tainnoksiin. Sen jälkeen

Paneepi lääkär' hänen rinnallensa

Hijoiltun, kultaan vajotetun kiven,

Mun luullakseni joku talismani,

Pyhäinen amuletti. Vasta sitte,

Kun pois se taas on otettu, hän tointuu.

Mut, totta puhuin, mua huolettaa se.

ALMERIK.

No, voihan Ebn Jahian taitoon luottaa.

BERTRAND.

Huonosti laita muuten uisi.

(Kelloa kuulee soitettavan.)

MARTHA.

Bertrand,

Nyt soitetaan.

BERTRAM.

Se siis on kuningas.

(Menee ulos sala-ovesta.)

ALMERIK.

Kuningas käy kai usein täällä.

MARTHA.

Käy;

Alhaalla tuolla linnassaan kun on

Hän olojansa, käy hän täällä usein.

Välisti matkat pitkät, haitat muut.

Kuukausiin ovat häntä estäneet

Käymästä täällä.

ALMERIK.

Tietääkö Jolantha

Maan hallitsian hänen olevan?

MARTHA.

Hyv' oli, että mua muistutitte.

Ei, sitä hän ei tiedä. Isäkseen

Hän häntä nimittää, me toiset herra

Raimbaud'ksi; tämän niminen oi' yksi

Vanhemman ajan trubadureista.

ALMERIK.

Kuningas tulee.

TOINEN KOHTAUS.

KUNINGAS RENÉ, EBN JAHIA ja BERTRAND tulevat sisuun sala-ovesta.

ALMERIK. MARTHA.

KUNINGAS.

Tässä, Marthaseni, Ma tuon nyt lääkärin. Hän kerran tääll' tänään ollut jo, ma kuulin. Kuinka nyt käypi?

MARTHA.

Toivon mukaan tähän asti.

KUNINGAS.

Sä käskyt lääkärin kai muistat, etkä

Unohda mitään? Onko joka yönä

Jolantha maannut side silmillään?

MARTHA.

On oikein.

KUNINGAS (Ebn Jahialle).

Kyllä oli tuossa vastus.

Ei ole haittoihin hän tottunut.

Ol' onni, että pieni mehiläinen

Hänt' otsakulmaan pisti; tuosta syyn

Me saimme. Ah, tuo mehiläinen varmaan

Ol' erhettynyt! Kukastossa tässä,

Jolantha jossa viihtyvi ja kasvaa

Kuin taimet tuossa, viehättyi se näyn

Noin kauniin nähdessään, ja luuli ruusun

Helmassa tuudittavan itseään.

— Anteeksi suokaa! Synti ompi, että

Omasta lapsestani puhun noin. —

Nyt menkää! Tahdottenpa nähdä, mik'

On hyöty ollut taidostanne. Siis

Jolanthan luoksi. — Bertrand, Martha! Menkää

Te myös, jos apuanne tarvitais.

(Lääkäri ynnä Bertrand ja Martha menevät sisään huoneukseen.)

No, Almerik, mik' on sun mieles tästä

Erikko-laaksosesta rauhaisasta?

Vähäinen paratiisi, eiköhän?

ALMERIK.

Niin aivan.

KUNINGAS.

Oi, jos ois mun suotu täällä

Elellä, koota ympärillen' ne,

Ma joita lemmin — elää kaunoisuuden

Ja taiteen, tieteen etehen: kuink' oisin

Halulla luopunut Neapelista,

Lothringista ja riidast' ilkeästä

Tuon Vaudemont'in kanssa…

ALMERIK.

Mut tuo riita…

Sovittu ompi. Varrottenpa pian

Jo kreivi Tristania tänne. Sitte

Kai päättyy kaikki hyvin.

KUNINGAS.

Niin ma toivon.

Ja taannoin juur' tuo toivo vahvistui.

Puhuinko sulle, ett' Orange'n Jauffred

Alun luoman' oli äsken? Tristanin

On linnassa hän jonkun ajan ollut.

On runot aitoon, kielten soitteloon

Ja lauluun ollut häntä ohjaamassa.

Nuorella tuolla kreivill' on, hän sanoo,

Juur' aimo runolahja, tarkka tunto,

Valistunein on miel', ja älyisyyttä

Harvoisten ajatelmain juontehissa.

Mun eessän' Jauffred lauloi muutaman

Sirvente'n, jonka Tristan oli tehnyt;

Se oli jalo, täynnä ihanuutta

Ja miehekästä voimaa. Tuota sanon,

Vaikk' oli vastaan mua itseä

Se laadittu ja Lothringia koski,

Jot' anastaa hän himoitseepi. — Hiljaa!

Sisältä kuuluu puhe.

[Sirventes eli Sirvente on eräs provencelaiuen runoelma riidallista laatua.]

(Menee huoneuksen puoleen ja katsoo ovesta, jota hän raottaa.)

Ebn Jahia

On herättänyt hänet… silmänsä

Hän avaa. Kuuleppas, nyt puhelee

Hän… juur' kuin unissaan, ja tarkoin Ebn

Jahia hänen silmiänsä katsoo.

Nyt laskee hänen rinnalleen hän taas

Tuon amuletin… nytpä uinahtuu

Hän jällen.

ALMERIK.

Sepä kumma!

KUNINGAS.

Niinpä, kumma! —

Avuja lääkärillä tällä on,

Joit' oikein kammoo. — Nyt hän tulee. Yksin

Sä jätä meidät.

(Almerikin lähtiessä huoneuksen taakse:)

Varros! Kotihin

Sä lähde linnaan; — jäädä täytyy mun,

Mut kirjettä mä varron Tristanilta.

Jos tulee sitä, tuo se mulle. Kai

Sä merkin tiedät sekä soittopaikan.

ALMERIK.

Sen tiedän, kuninkaani!

(Menee Ebn Jahian ulos tullessa.)

KUNINGAS.

Ebn Jahia!

Ah, kyyhkysenä, lehdell' öljypuun sa

Tuletko? Totinen on katsantos

Ja umpinen, kuin laitos. Lukea

Sen salamerkkejä en taida. Puhu!

EBN JAHIA.

Hyv' on mun toivon', jalo kuninkaani!

KUNINGAS.

Todella? Pelastuksen viesti oot sa!

Sun kasvos,— synkät, kuin sen maurilaisen,

Jok' eessä Kristus-lapsen polvistui —

Suruni yössä tähden nousua

Ne ennustavat. Sano, mihin siis

Sun toivos perustuu. Mik' on sun aikees?

Mit' oot nyt. päättänynnä? Kotona

Mull' ompi muuan kirja, jossa seisoo,

Ett' uskaliaalla leikkauksella,

Aseella terävällä silmän virhe

Välisti parataan. Sit' et sä tahdo?

No hyvä, Ebn Jahian'! Jäsen kallis

On silmä ihmisess', sen tiedät, etkä

Jolanthan sulosilmiä sä henno

Aseella vaarallisell' lähetä.

Sua huolettaisi hämmennyttää niiden

Siniä heleväistä, tuota tummaa,

Vähäisen synkkämielistä, mut sentään

Säteistä lähdettä. Oi silmiään!

Sit' ymmärtää ei saata, kuinka silmät

Niin kirkkahat yön peittehessä ovat!

EBN JAHIA.

Sen puolest' aivan huolet' olla saatte.

Aseisin turvaaminen tässä sangon

Vähäisen auttais'.

KUNINGAS.

Mikä siis on aikees?

EBN JAHIA.

Siit' älkää huoliko. Mun keinoni,

Se taitohoni kuuluu salaiseen.

Työläästi vaan sen voisin selittää.

Sit' ompi kauan valmisteltu, ei

Se ole tuote tämän hetken, vaan on

Vähittäin saatu siihen, missä se,

Jos Jumala sen suo, on onnistuva,

Ja onnistuva on se vielä tänään,

Jos tänään ei, ei milloinkaan.

KUNINGAS.

Jo tänään?

EBN JAHIA.

Kun päivä juur' on vuorten taakse mennyt,

Mut vielä tänne laaksoon heittää vienon

Hämärän tuon, jon hänen silmänsä,

Viel' oudot valon valtaan, voivat sietää.

Silloinpa aik' on mulle myötäinen.

KUNINGAS.

Siis nyt! — Ah Ebn Jahia! Levotonna

Mä päivä päivältä ja hetki hetkelt'

Odottanut tät' aikaa oon. Nyt, kun

Se tulee, sydäntäni huolettaa,

Ja viivytystä tahtoisin ma. — Mutta,

Tapahtukoon se! Pian jo päivä laskee,

Sen kanssa ehkä kalliin toivoni. —

Tapahtukoon se!

(Katselee häntä.)

Miettiväisnä oot sa.

Kadutko aiettasi?

EBN JAHIA.

Enpä suinkaan.

KUNINGAS.

Vai varoitelko? Etkö ole varma

Tuost' asiasta? Neuvotellut oot

Sa kanssa noiden vaiteljaitten tähtein,

Joit' taitos puhumaan voi pakottaa;

Ja vastaus, se oli myöntäinen —

Ja tähtein asema hyv'-enteinen?

EBN JAHIA

Niin. Nuot jo teille ilmotin. Mut - astra

Inclinant, non necessitanl. Ne voivat

inehmolaisen onneen vaikuttaa,

Mut pakkovoimin ei ne sitä muuta,

Ei vastoin luonnon järjestystä. — Mut

En mitäkään mä sieltä puolen pelkää.

Mun taitoani toinen este hiiaa.

KUNINGAS.

Vai este?

EBN JAHIA.

Ja ma varon, kuninkaani,

Ett' aatkela on teidän tuota poistaa.

Jolanthan täytyy tietää, ennen kun

Voin käydä toimeen, mitä hältä puuttuu.

(Pontevasti:)

Täytyypi tänään saada kuulla, että

Hän ompi sokea.

KUNINGAS.

Kuink', Ebn Jahia!

Ei, ei, sen sanon; sitä ei hän saa!

EBN JAHIA.

Se on se ehto, jota paitsi taiton

On voimaton.

KUNINGAS.

Ei milloin, milloinkaan!

Noin säälimättömäks' sä mua vaadit?

Tuo tietämättömyys, jok' ompi hänen

Onnensa, riistetään nyt kerrallaan;

Ei vitkan, vähittäin, vaan kerrallaan

On hirmuinen tuo totuus kouristava

Sen raukan sielua! Ja jos tuo keino

Nyt pettää? Unhottanut ootko, kuinka

Vuos' vuodelt', arvaamattomalla huolell',

Olemme varjelleet Jolanthaa tuota

Totuutta surkeata tuntemasta?

Se on sun omaa työtäs. Itse veit

Sa mua tielle, tuolle vaikealle,

Jot' olen kulkenut. Nyt kukistaa

Sa tahdot, mitä rakentanut oot.

Ja mistä syystä?

EBN JAHIA.

Syyn mä selitän,

Jos halajatte tyynin mielin kuulla.

— Te arvelette, että näkö-aisti

On pantu silmään, välikappale

Kun vaan se onkin. Näkö virtaa sielun

Syvyydestä, ja silmän hienot hermot,

Ne käyvät aivoin salakammioista.

Jolantha tietäköhön kohtans' selvään.

Sisäinen silmäns' avatkaamme ennen.

Kuin ulkosilmään valo lasketaan.

Jokainen tarve sielullansa tulkoon

Ja valkeuden aavistus ja kaipuu.

Sill' onhan huomattava, kuninkaani,

Ett' ihmiselle mitäkään ei suoda,

Joll' ei hän tunne siihen tarvetta

Ja sielunpohjukkaista kaipausta,

Mi vaatii tyydykettä, kaikkialta

Esinettänsä etsiellen. Suokaa

Mun selittää se esimerkillä,

Mi teitä läsnä on. Tuo hauska tiede,

Runollisuuden kaunis taide, josta

Provence on kuulusa, se runotarten

Avulla meille annetahan. Eikö?

Mut annetaanko sitä kaikille?

Ei! Niille vaan, jotk' ovat ennen jo,

Kuin unissansa, runollisen mailman

Rintaansa kätkeneet ja kohden tuota

Nyt valpuisena ikävöivät.

KUNINGAS.

Ebn

Jahia, riidellä en tahdo kanssas.

Opissa sinun rinnalles en tule.

Mut sydämessän' sääli kovin ääntää

Ja perusteesi voiman hämmentää.

— Sit' en mä voi — ei, mahdotonta on se!

EBN JAHIA.

Tahtonne mukahan. Mull' ompi valta

Vaan neuvoa. Jos neuvohoni ette

Voi luottaa, oon mä täällä tarpeeton.

Hyvästi siis! Mä lähden luostariin;

Mun sieltä voipi löytää, mielenne

Jos muuttuvi. Mut muistakaatte vaan:

Kun mailleen aurinko on mennyt pois,

Ijäksi hukkui, mitä taiton' vois'.

(Lähtee pois sala-ovesta.)

KUNINGAS (yksin).

Oi kauheaa! Noin kalliist' ostaisinko

Tuon epävarman toivon, moisen toivon,

Mi kuitenkin voi pettää? Kuinka voisin

Suruttomuutens' nähdä kerrassansa

Suruksi vaikeaksi muuttuvan,

Nuoruutens' surkastuvan, riutuvan

Tuon tiedon tähden? Jäykkä ompi Ebn

Jahia; hänen täytyy myöntyä.

En lepäjä mä ennen, kun hän on

Mua kuunnellut ja myöden mulle antaa.

(Menee ulos lääkärin jälestä. Vähän ennen ovat Bertrand ja Martha tulleet sisään.)

MARTHA.

Kuningas lähti pois ja, kuten kuului,

Vihoissa mielin; enkä näe mä Ebn

Jahiaa. Miten lienee täällä käynyt?

BERTRAND

Jumala ties, — mut huolestunut oon

Mä tästä. Pelkään, että lääkär' meidät

Lopuksi jättää pulahan.

MARTHA.

Sa luulet —?

BERTRAND.

Jumala suokoon, että hairahdun.

Mut ihmiset noin umpimieliset,

Noin harvapuheiset, kuin Ebn Jahia,

Mua kammottavat. Suoraan sanoen,

Mä pelkään moista, jolla mahti on

Niin kauhea kuin hällä. Sijallansa

Makaapi lapsi tuolla, kuin kuollut.

Tän miehen yksi vihka vaan, — ja tyttö

Kuin ihmeen kautta, hengetönnä taintuu.

Ei kelpaa se.

MARTHA.

Tok' ole huoletonna.

Äläkä kiusaa itseäsi tyhjän

Pelolla! Unhottanut ootko, kuinka,

Kun saatetaan hän jällen heralle…

Ja amuletti rinnalt' otetaan,

Hän hohtaa, kuin ois terveys halli' uusi?

Ja onhan kummallista, että paljon

Enemmän uni tää, kuin öinen huokuu,

Virvottaa häntä, vahvistaa ja saapi

Mielensä hilpeäksi. Silmissäänkin

On joka kerta, kun hän heräjää,

Sen näen mä usein, loisto heleämpi.

On niin, kuin valon säde tien jo oisi

Osannut niihin hänen uinaillessaan.

Se hyvä merkki ompi, toivon ma.

BERTRAND.

No, ehk' oot oikeassa; saadaan nähdä!

— Nyt. lähtekäämme. Niitull' ompi yht

Ja toista toimimista väen kanssa.

Ja tytön jättää saa: hän nukkuu, eikä

Herätä voikaan ennen tuloamme.

(Menevät huoneuksen taakse.)

KOLMAS KOHTAUS.

Vaudemont'in TRISTAN. Orange'n JAUFFRED, kummallakin kitara olalla.

JAUFFRED (perällä, sala-oven takana).

Kavahtakaatte. Pilkku pimeä

Tääll' ompi.

TRISTAN (myöskin sala-oven takana).

Päisin vaan… Mut seiskaa! tääll'

On ovi.

JAUFFRED.

Ovi?

TRISTAN.

Vartokaas… ja lukku.

Se aukee.

(Tulevat sisään.)

Mitä nä'enkään!

JAUFFRED.

Oi taivas!

Mi kukkain tuoksu!

TRISTAN.

Kasvitarha — täällä?

Välissä vuorten autioin! Ja kas

Tät' ihanuutta, — mikä järjestys!

JAUFFRED.

Ma aivan hämmästyn.

TRISTAN.

Ken paikan tään

On omistaja? Tehän täällä seuduin

Olette tuttu, lähell' asuttenkin.

JAUFFRED.

Jokapa tietäis! Tätä kasvitarhaa

Unissakaan en olo nähnyt koskaan.

Mi troopillinen kyllyys! Ontoin kasvein

Vihanta! Palmuja kas korkeoita!

TRISTAN.

Ja asuinhuoneusta! Kuinka soma!

Puoliksi murattein ja ruusuin peitoss'!

— Entäspä asukkaat?

JAUFFRED.

En näe mä ketä;

Tän huvipuiston luulen kokonansa

Ilmaantuneeksi joskus kesäyönä,

Jolloinka Luna suostui tulemaan

Endymionin luo, ja kätki puhtaan

Vuon onnensa Vaucluse'n vuoristoon.

Näin ollen, asukkaat kyll' ovat menneet.

TRISTAN.

Ei, kyllä tääll' on niitä, jotka aina

Tääll' ovat, asuvat, ja liikkuvat.

Kas tuoss' on käytävällä jäljet tuoreet.

JAUFFRED.

Niin oikein, pienten sieväin jalkain. Tulkaa!

Nuot johtanevat, meitä tolalle.

Ne vievät tuonne alas huoneen taakse.

TRISTAN.

Ei, vartokaamme, kunnes joku tulee.

Älkäämme rohjetko. Jo paha kyll',

Ett' omin valloin tänne tunkeilimme.

JAUFFRED.

No, olkoon. Niin jos onni meitä noutaa.

Kuin tähän asti, olen tyytyväinen. —

Sill' ompahan tää onneks' sanottava:

Viel' emme kauhan' olleet luostarista,

Hilpeinä kulkein, vuoroin lauleskellen,

Kun vilkaselta kuningas René'n

Mä näin; hän miettiväisnä astui haussa

Cordovalaisen lääkärin. Te välttää

Tahdoitte kuningasta, kanssanne

Mua veditten, ja yli puitten, pölkkyin

Pakoillessamme, vuoren juurella

Yht'äkkiä me huomaitsemme aukon,

Jok' ilmeisesti oli tehty. Tuota

Me tutkimme ja, ensin pimeässä

Hapuillen, tänne vihdoin jouduimme.

— Mut sanokaas yks seikka mulle: miksi

Tahdoitte karttaa kuningas René'tä?

Hänenpä tähtensä te tulittenkin;

Mua pyysitten te luoksi hänen käymään

Myötänne huomenna: ja olettenpa

— Niin, kaikkihan sen tietää — olettenpa

Kihlattu hänen tyttärensä kanssa.

TRISTAN.

Kihlattu? Niinpä sanotaan. Ma tuskin

Yhdeksän vuoden vanha olin, kun

Ma kihlattiin. Mun isän' ja Burgund

Niin saivat päätetyksi, silloin kuin tuo

Sovinto tehtiin kanssa kuninkaan.

Mut, Jauffred, nyt ma olen vanhempi.

Ja niinkuin moinen sovinto, mi kesken

Paraimman voiton oikeuten' alttiiks'

On pannut, niinkuin tuo mua suututtaa,

Niin suututtaa myös naittaminen moinen.

Mä ylemnielin tänne tullut oon;

Ja ylemnielin hieman vaan ma aion

Täss' asiassa tehdä.

JAUFFRED.

Kuningasta

Mun sääli on. Mä tiedän, että kauan

Iloinnut on hän tuosta sovinnosta,

Mi vahvistettiin tällä liitolla.

TRISTAN.

Niin, hällä siitä hyöty lie sen uskon.

— Te tämän tyttären kai tunnetten?

JAUFFRED.

En: hänt' on muutamassa luostarissa

Espanjan sydänmailla kasvatettu.

Hän sieltä tuodaan teidän tullessanne.

Mut älkää unhottako, missä oomme.

Sisälle tänne kyllä pääsimme,

Ja paikan ihanuutta ei voi kieltää.

Mut pääsemmekö yhtä hyvin pois,

On toinen seikka.

TRISTAN.

Hoo, ei ole vaaraa.

JAUFFRED.

Te ette kolkuta ja kuulustele,

Ovatko väet kotona? Ma saanko —?

TRISTAN

Ei, suokaa mun. Jos joku kalman henki

Tai velho täällä hallitsee, niin onhan

Se soveljasta, että vaara ensin

Mua kohtaa, joka teidät viettelin.

(Kolkuttaa ovea.)

Ei ketään.

JAUFFRED.

Ovi aukaiskaa.

TRISTAN.

Ei käy

Se laatuun.

JAUFFRED.

Koettakaa; kyll' laatuun käy.

TRISTAN.

No siis!

(Aukaisee oven.)

Oi taivas, Jauffred, mikä näky!

JAUFFRED.

Siis henki?

TRISTAN.

Kuinka? Henki? — niin, ma luulen…

Mut joku valkeuden kirkas henki.

Oi kas! kas!

JAUFFRED (katsoo sisään).

Kaunis tyttö vuotehella!

Hän nukkuu.

TRISTAN.

Niin, hän nukkuu. Rinta nousee

Ja laskee hiljan hänen hengitessään.

Kas kuinka suunsa luontuu hymyhyn,

Juur' kuin hän huomais' ihastuksemme.

JAUFFRED.

Mä pyydän, Tristan, paetkaamme pois.

Mua huolettaapi kaunis näkö tuo.

Niin ylen viehättävä, ylen kaunis.

Tää ompi unilinna. Jalkamme

Jo salapauloiss' ovat, — paetkaamme!

— Mi teitä vaivaa, Tristan? Taivas! hän jo

Lumottu ompi. Seisoo tuijottaa,

Kuin maahan kiintynynnä. — Tristan, tulkaa!

TRISTAN (innostuneena katsoen sisään).

Oi hiljaa, Jauffred! herätä hän saattais'.

Oi hiljaa! Synti on tät' tyyneyttä

Ja rauhaa häiritä, mi leviää

Tuost' unen huopeest' yli kaiken luonnon.

JAUFFRED.

Oi kuulkaa!

TRISTAN.

Hiljaa, hiljaa! Pyhäinen

On paikka tää.

(Lankee polvillensa ja kurottaa käsiänsä avonaista oven kohden.)

Oi, ällös suuttuko,

Pyhyyttömällä katsehella että

Mä lähenen sun lepovuodettas!

JAUFFRED (nostaa häntä ylös).

Voi nouskaa! Huolissani oon mä teistä.

Te noiduksihin ootte joutuneet.

Tuo näkö valhenäkö ompi. Tulkaa!

TRISTAN.

En saata.

JAUFFRED.

Älkää toki kuvapatsaan

Tavalla seisoko! Nyt päätös tehkää!

Jos ette tule, mieltä rohkaiskaatte —

Tiedustakaamme, ken tuo impi on,

Herättäkäämme hän.

TRISTAN.

Ei — synti ois se.

JAUFFRED.

Jos ette te, niin minä.

(Menee sisään.)

TRISTAN.

Tuota hurjaa! —

Hän kutsuu häntä, — kuule! Kätehen

Hän tohtii häntä tarttua…

JAUFFRED (hämillänsä ulos tullen).

Nyt pois!

Ei voi hän herätä; — hän ompi jonkun

Salaisen loihtuvoiman vallassa.

Oi tulkaa! Hyvää en mä ennusta.

Olemme tunkenehet pyhyyteen,

Mik' uhkaa meitä kuolemalla.

TOISTAN.

Niin,

Pyhyyteen; ootte oikeassa. Mutta

Eloa — eikä kuoloa — se tarjoo.

Vaan — jättäkäämme tämä pyhä paikka,

Johonka tulemalla väärin teimme.

Hän nukkuu; — jalosti ei ole tehty.

Jos jäämme.

JAUFFRED.

Siispä tulkaa!

TRISTAN.

Vartokaas,

Oi Jauffred! Kerta silmäillä mun suokaa!

Vaan kerran häntä lähemmältä katson,

Ja sitte tulen.

JAUFFRED.

Kas, hän polvistuu…

Hän hiljan hänen kättäns' suutelee.

Ja häntä katsoo!… Hänen kaulastaan

Hän rihman irrottaa, ja ottaa sen.

No, kiitos Jumalan, tuoss' on hän jällen.

TRISTAN (tullen ulos).

Syvälle sydämeeni painanut

Nyt oon tuon kauniin muodon, haihtua

Ei voi se sieltä. Niin, nyt lähtekäämme,

Ja peljätkäämme paikan jumaluutta.

Mut palata ma olen luvannut,

Ja joll'en pety, kuuntel' unissaan hän

Suloisin hymysuin mun lupaustan'?

Kas tämän kannehen ma otin. Jauffred.

Hijoiltun kiven, hänen rinnaltaan

Jok' oli. Niinkuin David leikkas' Saulin

Hameesta tilkan hänen nukkuissansa.

Merkiksi, että Saulin henki hänen

Ol' ollut kädessänsä, niin tää kanne

Todistakoon mun täällä ollehen,

Mut että minun henken' joutui hänen

Käteensä, vaikkapa hän nukkui. Jauffred.

Tulkaatte!

(Menevät sala-ovea kohden, jolloin Jolantha tulee näkyviin huoneen ovessa.)

NELJÄS KOHTAUS.

EDELLISET. JOLANTHA.

(Vaikka Jolantha on sokea, ovat hänen liikuntonsa vapaat ja tarkat. Ainoasti kuuntelevan asentonsa kautta silloin tällöin ja käsien ikäänkuin hapuilevista liikkeistä havaitsee, että häneltä näkö puuttuu. Silmät ovat auki, mutta usein alaspäin ja liikkuvat varsin vähän.)

JOLANTHA (ovessa).

Martha! Bertrand!

TRISTAN.

Ah, tuoss' on hän!

JOLANTHA.

Puhuihan joku.

(Menee äänen johdolla suoraan Tristania kohden.)

Ken on siellä?

TRISTAN

Outo,

Jok' anoo anteeks', ett' on huimapäänä

Hän paikan rauhaa häirinnyt ja teitä.

JOLANTHA

Sä kättä anna!

(Tristan antaa kättä.)

Et sä ole käynyt

Meill' ennen. Ääntäs en mä tunne. Kai

Sa Bertrandin tai Marthan kohtasit,

Kun tulit?

TRISTAN.

Ketäkään en kohdannut.

Mun saatti tänne muuan sattumus.

JAUFFRED (erikseen Tristanille).

Vähäisen Bertrandista tiedustelkaa!

JOLANTHA (kuunnellen).

Ken on sun mukanas?

TRISTAN.

Mun ystäväni,

Ritari, trubaduri näiltä seuduin.

JOLANTHA.

Olette tervetulleet kumpikin.

Käykäätte sisään, siell' on viileämpi.

JAUFFRED (kiireesti).

Jos suvaitsette sen, niin tänne jäämme.

(Erikseen Tristanille:)

Se kyll' on paras.

JOLANTHA (joka vielä pitää Tristania kädestä).

Kätesi on lämmin:

Ma suonen tykkimisen huomaitsen.

Sa varmaan palavoitsit matkalla.

Sun eikö ole jano? Maltappas,

Ma tarjoon sulle maljan viiniä.

(Menee sisälle huoneesen.)

TRISTAN.

Kuink' armas olento! ja jalot kasvot!

Mi lempeä ja hellä hiljaisuus

Niiss' on! Ja äänensä kuink' ihanainen!

JAUFFRED.

Olette oikeassa. Kun hän puhuu.

Vastustamatta mieli viehättyy

Ja Herran haltuun heittäyy ja hänen.

Jaloa sukua hän varmaan on.

Mut — olla vähän varoillaan ei haita:

Kun viini tulee, Tristan, älkää juoko!

TRISTAN.

Halulla juon mä hänen kädestään

Vaikk' kuoleman.

(Jolantha palaa tuoden kannua ja pikaria.)

JOLANTHA.

Täss' ompi viiniä,

Jot' isäni on tapa juoda. Liian

On väkevää se mulle. Maistakaatte!

(Kaataa pikariin ja kohottaa sitä Tristanille.)

TRISTAN (juodessaan).

Ihana, nuori neiti, — onneksenne!

JOLANTHA.

Otappa kannu, jos sun ystäväskin

Halaisi juoda. Hedelmiä poimin

Mä teille muutamia — viinamarjoj'

Ja taateleit', tai mitä parhain maistuu.

(Poimii viiniköynnöksistä huoneen läheltä ja muista puista hedelmiä koriin, jonka hän ottaa pöydältä.)

TRISTAN (tarjoo pikaria Jauffredille).

Juokaatte, Jauffred!

JAUFFRED.

Ette mitäkään

Siis huomaa? teit' ei lainkaan rasita?

TRISTAN.

Ei, huolet' olkaa vaan.

JAUFFRED.

Siis onkohan

Se viiniä?

(Maistaa.)

Malvasiaa, kautt' taivaan!

Parempaa kuningas René'll' ei lie.

No, Tristan, minä juon, mut teidän siit'

On vastaaminen. (Juo.) Haa! Kuink' oivallisia!

Miss' semmoist' annetaan, ei siellä suinkaan

Vallitse mikään kalman henki.

JOLANTHA (lähenee taasen).

Täss'

On hedelmät, jos teidän haluttaa.

Mä pöydälle ne lasken.

JAUFFRED.

Kaunis neiti!

Jop' oletten te meitä virvotelleet.

Maljaamme viiniä jo laskeneet

Niin elävyyttävää ja harvinaista,

Ett' aivan syystä arvelemme, jotta

Talossa rikkaassa ja arvoisessa

Olemme vieraisilla. Ihanuus

Ja viini luopi laulun: suosiolla

Siis kuunnelkaatte pari sanaa, jotka

Värsyinä polvikkaina ilmi tuovat

Kiitollisuutemme ja mielemme.

(Ottaa käsille kitaransa ja laususkelee, pari kertaa kieliä näpättyänsä, seuraavaa, jota hän säisfää yksinkertaisilla akordeilla anapestisessä tahdissa.)

Jo vauhdistaan

Se tunnetaan,

Tuo jahtihaukka lennossaan:

Ja laulustaan

Ja riemustaan

Tunteepi kertun oksallaan.

Miehuudestaan

Ja toimestaan

Ritari uljas huomataan;

Mut soitostaan,

Runoilustaan

Tuo trubaduri tunnetaan.

(Muuttaa tahtia.)

Mut linnaan jos outohon astuilet,

Miss' urhoj' ja naisia viihtyy,

Sa suosion saavasi toivoilet,

Kun soittosi, laulusi kiihtyy;

Ja maljan kun hempeä poikanen tuo

Trubadurin terveydeksi,

Niin huomavi, huulille viinin kun luo,

Tämän paikan oivalliseksi.

(Lopettaa kovalla pääte-akordilla.)

JOLANTHA.

Suloinen laulus on ja mainiosti

Edistynyttä taitoa se näyttää.

TRISTAN.

Provence'n nuoremmista trubadureist⁵

On ystäväni suurimaineinen.

JOLANTHA (Tristanille).

Myös sulle annettiinko laulun mahti?

TRISTAN.

Ma olen hänen oppilaansa vaan.

Suvaitkaa sentään, — lempeisyytenne

Suo mulle rohkeutta lauleloon.

Mut hyvään tahtohoni tyytykää.

(Älottaa joka jakson seuraajasta parilla kitaran näppäämisellä.)

Ma mailman puuhaa pakenin,

Läpitse vuoren astelin

Hapuillen vaivoin pimeässä.

Ma vihdoin jouduin laaksohon,

Miss' aimo, vilvas puisto on,

Ma kauniit kasvit näin ja huoneen tässä.

Mut tääll' on hiljaa; mitäkään

En kuulo, linnun ääntäkään;

Miss' onkaan uurasteljat, kansa missä?

Kuhunka vaan mä silmän' luon,

On hilja kautta laakson tuon;

Juhlaista on, kuin illoin temppelissä.

Ma huoneen oven auki saan,

— Ja ah! kuin ruusu nukkuissaan,

Jon mailmalt' Untamo on kätkenynnä…

Ma sun näin uinuksissa noin,

Ja kaikki, minne silmän' loin,

Ol' lepohon sun kanssas viettynynnä.

Niin lieden liekkikin, ja kas!

Niin ilmakin sun poskillas,

Ja latva palmun nyykkäs' nukkuissansa.

Sun henkes kaiken elon soi,

Sun kauttas kaikki vihannoi,

Kaikk' kiinni silmäns' loi sun silmäs kanssa.

Nyt heräsit — ja kerrassaan

Myös luonto heräs' unestaan.

Kuin aamun koitost' ois se herännynnä.

Oi, ota, ruusu ontoin,

Nyt vastaan mielisuosioin

Tää aamutervehdys, mi heräs' ynnä!

JOLANTHA (Tristanille vähän ajan mietittyään, käsi otsallaan.)

Annappa mulle kitaras.

(Soittelee johdatusta ja säistää parilla tahdilla seuraavia jaksoja.)

Kunnian suuren

Se vieras on saava,

Mi herttaisen mielen

Tuo mukanaan,

'Tuo tarinoita

Ja lauluja, joita

Me mielusat oomme kuuntelemaan.

Mut suurimman kaikist'

On kunnian saava

Se vieras, mi voipi

Kielien soinnun

Lauluhan liittää,

Ja värsyjen polviin

Aatteita tuopi,

Ja lauseille lentimet luopi.

Myös pyhät voimat

Laulajan kanssa

Käy tupahan:

Ja laulaessansa

Käy ilma vienommin,

Hiljallansa

On kukkaskansa,

Miettivi, kuulevi, tuoksuvi hienommin.

Teitä, vierahat,

Tänne kun tullen

Ja lausuen, laulain

Mielenne innon

Mullekin soitte,

Teitä mä kiitän!

Mi, laulua tuota

En kaikkia voinut

Ma oivaltaa.

Niin outona, unten',

Kuin itsekin ootte,

Se lens' ohi kuuloni,

Vieritse luuloni,

Jäänyt ei jälkeäkään.

Laaksohon tänne,

Puiden latvahan

Laskevi joskus

Outonen lintu.

Ja illan tullen,

Kaikk' kun on hiljoin,

Käy satakielisen liiretys viljoin.

Sen kummaa tahtia

Kielien soitoll'

Ei kenkään ennä.

Sen kilvalla laulaa

Huokuvin rinnoin

Ei kenkään voi;

Sulokaunoisesti sen ääni soi.

Siell' onko, vierahat,

Laulunne synty,

Miss' surumieli

Ja kaipuu — arvelen —

Yöhyen tyynessä

Uhkuvi ilmi?

Ootteko ilmojen

Liiteliöiltä

Sävelet saaneet?

Sävelet vilkkaat,

Kummaiset, oivat;

Kuink' unehessan'

Ne korviini soivat!

Sävelet lempeät,

Juur' ihastuttavat,

Minne jos kuuluvat,

Kaikk' jalostuttavat.

JAUFFRED.

Oi, kuinka runollista!

TRISTAN (Jolanthalle).

Lauluamme

Te vertailette satakielen lauluun.

Oi, jospa oisin joku, vaikka pienin,

Vaikk' köyhin noista lintusista, jotk on

Luonanne täällä, saadakseni kuulla

Yhäti noita sulosäveleitä,

Joit' teidän rinnassanne heräjää.

JAUFFRED.

Oi jalo neiti, anteeks' antakaa,

Ett' teen mä yhden kysymyksen, jonka

ihailuksemme huulillemme saattaa.

Maailmast' erillään te ootte täällä.

Oivallisista noista lahjoistanne

Ei mitäkään Provence'n ritarit

Ja jalot naiset tiedä. Kenpä ootte

Te syntyänne? Kenp' on isänne?

JOLANTHA.

Vai et sä sitä tiedä? Sep' on kumma.

Tääll' ei käy kenkään, jok' ei häntä tunne.

JAUFFRED.

Mi hänen nimens' on?

JOLANTHA.

Raimbaud'ksi häntä

Nimitetään.

JAUFFRED.

Raimbaud'ksi? Ritari

Hän onko?

JOLANTHA.

Ritar'?

JAUFFRED.

Eli sotilas.

Kypärä, kilpi, kultakannukset

Häll' onko? Mikä hänen virkans' on?

JOLANTHA.

En koskaan ole tuota kysynyt.

JAUFFRED.

Mintähden teitä pidetähän täällä

Niin tarkoin?

JOLANTHA (kummastellen).

Tarkoin?

JAUFFRED.

Niinpähän, niin yksin.

JOLANTHA

Ei yksin. Siinä aivan erhetyt.

JAUFFRED.

Mut tääll' ei ole ketäkään.

JOLANTHA.

Niin tääll'

Ei ole… siinä oikeassa oot…

En tiedä, mistähän se tulee. Muuten

En yksin ole täällä milloinkaan.

Mut varroppas, ma kutsun… Bertrand kyll'

On ilostuva teidän tulostanne.

(Menee huoneesen.)

JAUFFRED.

Nyt nähdä saamme, kenen on tää laakso.

Mut kovin mua aavistaa, ett' on täss'

Sekassa jotain salaisuutta, jot'

Ei minkään laakson herra kenenkään

Ois suonut vainustavan.

(Osottaa ovea perällä.)

Huomatkaas,

Kuink' ovi tuolla taidokkaasti ompi

Kivillä, sammalilla peitetty,

Niin ett' ei, kun se suljetaan, voi vuoren

Rinteestä sitä erottaa. Nyt kuulkaa

Mun neuvoan' ja oven luona olkaa.

Ma varron, kunnes joku tulee. Sitte

Mä menon vuoren käytävähän, ett'

Ei voida estää palaustamme.

Kenties mä kohtaan jonkun väestämme.

Jos huomaan jonkun vaaran, palajan

Ma kohta. — Kai jo ymmärrätte, Tristan?

TRISTAN (omissa ajatuksissaan).

Niin, menkää vaan!

JAUFFRED.

Ah, huolissa te ootte;

Tuo kaunonen on viehättänyt teidät.

TRISTAN.

Kipeä oon ma. Hurmoksiss' on pääni.

Minusta on, kuin hiljainen tää laakso

Se määrä oisi, johon tähän asti

Oon pyrkinyt, kuin voitonhimoinen

Uljuuten' oikean sais levon täällä.

JAUFFRED (totisesti).

Tok' ette ole unhottanut, että

Teit' odottaapi kuningas René?

TRISTAN.

Niin, kuningas René! Oi, mitä huolin

Mä hänestä? Maakunnan, joka lailla

Ja oikeudella on meidän, jok'

On meidän miekoillamme valloitettu, —

Pitäiskö eestä sen mun kiinnittämän

Nuoruuten' hänen tyttäreensä, jot'

Ei kenkään tunne, kenkään ole nähnyt…

Kun mulla tääll' on…

JAUFFRED.

Älkää jatkako!

Te haaveksitte! Itse tiedätten

Te, mitä tulevainen aika teilt'

On vaativa. Mut hurmattu te ootte.

Tuo liekki rinnastanne riistäkää.

TRISTAN.

Oisinko hurmattu, jos tuota voisin?

JAUFFRED.

Nyt tullaan: — hiljaa!

(Jolantha tulee ulos jällen.)

JOLANTHA.

Olettenko täällä?

JAUFFRED.

Varromme teidän tuovan huoneen herran.

JOLANTHA (vähän alakuloisena).

Kaikk' on he kaukana. Ma kutsuin, vaan

Ei kenkään tullut. Miksi jättäneet

Mun ovat?

TRISTAN.

Tulevat kai pian.

JOLANTHA.

Niin,

He kyllä tulevat. He viinamarjain

Korjuussa varmaan ovat. Siell' on mun

Myös tapa olla. Muuten joku heistä

Mun luonan' on.

JAUFFRED (hiljaa Tristanille).

Te jäätte tänne?

TRISTAN.

Jään.

JAUFFRED.

No niin, mä teon siis niin kuin lupasin.

(Menee kumartaen Jolanthaa, johon tämä ei vastaa.)

JOLANTHA (kuunnellen).

Sun ystäväs jo läksi.

TRISTAN.

Kohta taas

Hän palajaa. Mut, anteeks' antakaatte,

— Erääsen rikokseen mä syypää oon,

Jon sovittaa mä jällen tahdon. Teidän

Uinaillessanne äsken, pienen kanneen

Ma otin teiltä, muistoksenne vaan.

Täss' on se.

JOLANTHA.

Missä?

(Tristan antaa hänelle amuletin, jonka hän kolmannessa kohtauksessa otti hänen rinnaltansa.)

Kanne? Mun se onko?

TRISTAN.

Niin, niinpä luulen.

JOLANTHA.

Mun ei ole se,

Mut Marthalta mä kysyn.

(Laskee amuletin pöydälle.)

TRISTAN.

Mulle suokaa

Sen sijaan joku punaruusu tuolta,

Mi nostaa teidän kuvananne latvans'

Ylitse muiden kukkain vähempäin.

JOLANTHA.

Vai ruusu? Mielellän'.

(Poimii ja antaa hänelle valkoisen ruusun.)

TRISTAN.

Ah, valkoinenp'

On tämä! Antakaatte punainen,

Mi kaunis on kuin tekin.

JOLANTHA.

Punainen?

Mitäpä tarkotat?

TRISTAN (osottaen).

No, joku noista.

JOLANTHA.

Otappa itse se.

TRISTAN.

Ei, ennemmin

Mä pidän tään, jon valitsitte te,

Jon poimi teidän kätenne. Ja oikein

Kun mietin, kiitänkin mä valintaanne.

Valkoinen ruusu, jonka helmass' uinuu

Noin raskasmielinen ja vaalas puna,

Tän puiston haaveellisen kaunoisuuden

Vertainen on. Yks ruusu antakaa

Nyt viel', ja valkoinen. Ma hattuhuni

Ne panen molemmat, ja tahdon kantaa

Ne teidän Iempivärinänne.

JOLANTHA (poimii ja antaa hänelle ruusun, mutta punaisen).

Täss'

On ruusu. Tätäkö sä tarkotit?

TRISTAN (hämmästyy).

Mä pyysin valkoista.

JOLANTHA.

Minlainen tää on?

TRISTAN.

Tää — tää…

(Erikseen:)

Haa, mikä mun aavistaa!

(Ääneen:)

Hei, sanokaas —

(Pitää Jolanthan edessä noita kahta ruusua ja muutamia

muita, joita hän itse poimii lisäksi.)

kuin mont' on ruusua

Mun kädessän'?

JOLANTHA (kurottaa kättänsä niitä saadakseen, silmiänsä avaamatta).

No annappa ne tänne.

TRISTAN.

Ei, koskematta.

JOLANTHA.

Kuinka voin ma muuten?

TRISTAN (syrjään).

Ah, sokea hän raukka on.

(Ääneen ja vitkastellen.)

Ma luulen.

Ett' toki voipi.

JOLANTHA.

Ei, sä erhetyt.

Kun tietoa ma tahdon jostakin,

Minkaltaista se ompi, kuinka monta

Niit' on, niin tuntelen ma. Sehän selvää.

TRISTAN (hämillänsä).

Niin — oikeassa ootte — mutta väliin…

JOLANTHA.

Mut väliin? Puhuppa!

TRISTAN.

Ma tarkotan,

Ett'.. että löytyy kappaleita, joita

Vaan väristänsä erottaapi, niin

Kuin monet kukkaslajit, monet aineet.

JOLANTHA.

Niin laadun, kaavan suhteen, arvelet

Sa. Eikö niin?

TRISTAN.

Ei, sit' en tarketa.

JOLANTHA.

Ja onkos kukkaa työläs tuntea?

Juur' hento, pehmyt, uhkea on ruusu,

Niin hieno tuntea, kuin ilman henki,

Ja lämpöinen kuin sekin kesä-illoin.

Neilikka onko ruusun kaltainen?

Sen tuoksu päätä huumaa, kuin tuo viini.

Jot' annoin sulle. Entäs kaktus? Eikö

Sen piikit tunnu niin, kuin vastatuuleen

Jää-siitehessä astuisit?

TRISTAN (erikseen).

Oi kummaa!

(Ääneen.)

Sanottu eikö ole teille, että

Kaikk' kappalehet voipi erottaa

Etäältä kautta… näön, näkemällä?

JOLANTHA.

Etäältä? Kyllä. Pikku lintusen,

Jok' istuu huoneen harjalla, ma tunnen

Sen viserryksestä, ja ihmiset

Ma tunnen kaikki heidän puheestansa.

Heponi vilkkaan, jolla joka päivä

Ma ratsastan, ma hirnunnasta tunnen

Etäältä, käynnistään. — Mut näöllä?

Ei ole tuota mulle sanottu.

Se onko jotain, jolla tutkitaan?

Jokuinen konstillinen kapine,

Vai yksinkertainenko? Näköä

En tunne. Taidatko sa opettaa

Minulle näön käytöksen ja hyödyn?

TRISTAN (erikseen).

Oi Jumalani! Hän ei itse tiedä

Sokea olevansa.

JOLANTHA (vähän viivähyksen perästä).

Mistä maasta

Sa oot? Sull' lauseit' ompi, joita kenkään

Ei täällä tunne; paljon, kuin jo sanoin,

Puheessas on semmoista, joka mulle

On outoa ja uutta. Onkohan

Se laakso, jost' oot sinä kotoisin,

Niin aivan toisen kaltainen kuin tää?

Siis tänne jää, jos voit, ja sitä mulle

Opeta, mitä tiedostani puuttuu.

TRISTAN.

Oi kaunis neito nuor', en voi, en taida

Opettaa teille, mitä teiltä puuttuu.

JOLANTHA.

Jos tahdot, niin ma luulen, että taidat.

Mua herkkäoppiseksi sanotaan.

Ja moni noista täällä käynehistä

Opetti mulle monta tointa, joita

Mä hyvin ymmärsin. Nyt koetappas.

En pety suinkaan: hyvä oot sa mulle:

Sun äänes hellä on ja lempeä,

Et tuota multa kiellä, kun mä pyydän.

Puhuppa; tarkoin puhettas ma kuulen.

TRISTAN.

Ah, vähän tarkka kuulunta teit' auttaa.

Mut — sanokaas: sen huomanneet kai ootte,

Ett' ilman erinäistä tarkotusta

Ja hyötyä ei ole yksikään

Ruumiinne kauniin jäsenistä. Sormin

Ja käsin tartutten te esineisin;

Jalkanne, vaikka pienet kyllä, vievät

Helposti teitä, minne halajatte.

Ja korvan koukeroisen kautta lauseen,

Sävelten ääni sieluhunne saapuu.

Puheenne käypi huuliltanne. Rinta

On suojus kevykäisen hengen tuon,

Mi huoletonna nousevi ja laskee.

JOLANTHA.

Sen kyll' oon huomannut. Mut jatkaa vaan.

TRISTAN.

Siis sanokaatte: mihin tarkotukseen

On Luoja teille suonut — silmänne?

Mi hyöty teill' on noista tähtilöistä,

Joill' itse on niin kumman kirkas loiste,

Ett'eivät päivän säteistä ne huoli —?

JOLANTHA (koskettaa silmiänsä, vähän miettien).

Mi hyöty, kysyt sä… Voi, kuinka kysyt!

Vaikk' — aatellut en ole tuota koskaan.

No, silmäni — sen helpost' ymmärtää…

Kun illoin oon mä väsyneenä, raskaast'

Unonen laskee silmillen', ja sieltä

Se valuu koko ruumiin yli, melkein

Kuin tunto sormen päästä leviää.

Siis tiedän silmän mua hyödyttävän.

Pait sitä, etkö itse usein huomaa,

Ett' on sun silmäs hyödyks' sulle? Kerran,

Kun maahan pientä ruusupensasta

Ma istuttuiin, juoksi muuan eläin

Ja puri sormeen'; tuosta kivusta

Ma itkin. Kerran taas, kun huolissan'

Ma kauan olin ollut, siksi että

Isäni poissa viipyili, mä itkin

Ilosta kun hän tuli. Kyyneleistä

Mä sydämellen', jok' ol' liian täynnä,

Sain huojennusta, silmäin kautta huoli

Ylitse tulvas'. Siis ei kysellä

Sun sovi, mihin tarkotukseen Luoja

On silmät unille suonut. Niiden kautta

Minulle lepo tuodaan, väsynyt

Kun oon ma. Niiden kautta lievitystä

Ma murheeseni saan ja niiden kautta

Iloni puhdistuu.

TRISTAN.

Oi anteeks' suokaa

Mun kysymyksen' oli julma. Moinen

Sisäinen sielun kirkkaus on teillä,

Ett'ette kaipaa tuota, jot' on meidän

Valosta lainaaminen silmäin kautta.

Tulisko aatella, ett' alkuperää

Oudoista olennoista ootte, joill on

Avuja toisenlaisia kuin meillä?

Tääll' yksin elätten; tää laakso näyttää.

Kuin loihdituksi vuorten lomihin.

Idästä, Peri-parvi kerallanne

Te tulittenko? Tyttäriä Brahman

Te lietto, jonkun Magin tänne tuoma

Luot' Induksen? Oi kaunis tuntematon!

Jos syntyisin te ootte ihmisistä,

Kut maata äidiksensä mainivat,

Jos ootte mieltyväinen tään maailman

Katoavaiseen riemuhun kuin minä,

Niin lempeästi ottakaatte vastaan

Ritarin suosittelu: kuulkaa hänen

Lupaustansa, ett' ei nainen ykskään,

Vaikk' ihanuuden, synnyn kautta kuinka

Etevä ois se, poista tuota kuvaa,

Jonk' ootte te mun sieluun' painaneet.

JOLANTHA (vähän viivähyksen perästä).

Kuink' kauheasti puhua sa taidat.

Milt¹ oot sa mestarilta taidon saanut

Noin viehätellä lauseill' oudoilla?

Minusta on, kuin yksin astuisin

Mä tietä, joll' en ollut ennen koskaan.

Mut kaikki, kaikki, mitä lausut, sentään

Taivaalliselta, herttaiselta kuuluu.

— Puhuppa taas. Ei, ällös puhuko!

Suo ennen mielessän' mun kuuleskella

Sanoja noita, joita lausuit, joista

Yht' aikaa riemastun ja huolestun.

(Jauffred tulee äkisti sisään.)

JAUFFRED (erikseen Tristanille).

Miesjoukko, näin mä, kaukaa lähenee.

Ja huomatkaas, ett' yksin oomme vaan.

TRISTAN (Jolanthalle).

Nyt, jalo neiti, lähteä mun täytyy.

JOLANTHA.

Voi! Miksi lähdet pois?

TRISTAN.

Ma tulen jällen,

Ja pian — tulen tänäpänä vielä.

Ettenkö tahdo käsin tunnustella,

Kuin pitkä oon, ett' taas, kuin yhdymme,

Te huokeammin minut tunnetten?

JOLANTHA.

Oi, miksi hyödyks'? Enkö tiedä, että

Niin korkea sa oot, kuin harva on?

Ylhäältä puhees mulle tulee, niin

Kuin kaikk', jok' ylhäist' on ja ihmeellistä.

Ja enköhän sun ääntäs tunne? Niin,

Kuin sä, ei puhu kenkään. Koko luonnoss'

Ei ole millään sävelell', ei äänell',

Ei millään soittimella, jota tunnen,

Niin vieno, helevä ja herttainen,

Niin raikas sointi, kuin sun äänelläs.

— Oi usko, sinut tuhansista tunnen.

TRISTAN.

Hyvästi siis, siks kuin taas yhdymme.

JOLANTHA.

Mun anna kättä. — Hyvästi! — Siis tulet.

Ja tulet pian? Ma odotan, sen tiedät.

TRISTAN (suutelee polvistuen hänen kättänsä).

Oi, ällös epäelkö, pian ma tulen.

Mun mielen' tänne hehkuu. Vaikka lähden,

Jää aatosteni paras puoli tänne,

Ja mitä viel' on mulla henkeä,

Luo teidän levotonna halajaa se.

Hyvästi!

(Menee sala-ovesta Jauffredin kanssa, joka jo ennen on lähestynyt ovea.)

JOLANTHA (yksin, kuunnellen).

Nyt hän lähti! Läpi vuoren,

Jost' usein kuulin jalan oudon, nyt mä

Keveät kuulen askeleet. — Oi hiljaa —

En kuulo enää, kuulin, kerran vielä…

Mut nyt ne haihtui.

Tuleeko hän jällen?

Jos hän, kuin moni muukin outo ennen,

Tul' ainoan tän kerran vaan? Ah, ei!

Sanoipa hän, hän lupas', että tänään

Tuleepi hän. Mut kaste lankeaa,

Jo ilta joutuvi. Ei, eihän tänään,

Sit.' ei hän voi. Mut ehkä huomenna…

Kuink' on nyt yksinäistä tääll' — —

VIIDES KOHTAUS.

JOLANTHA. MARTHA. Sitte Kuningas RENÉ ja EBN

JAHIA. Viimeiseksi ALMERIK.

MARTHA (tulee huoneuksen takaa ja lähenee kiireesti

Jolanthan huomattuaan).

Laps' armas!

Mitäpä näen mä! Herällä… oot täällä!

JOLANTHA.

Oi Martha! vihdoinkin! Miss' oot sa ollut?

MARTHA.

Luon' niittulaisten. Mutta sanos, ken…

Ken on sun herättänyt?

JOLANTHA.

Omin päin mä heräsin.

MARTHA.

Kuink', omin päin?

JOLANTHA.

Niin, muust'

En tiedä. Mutta kuules, etpä tiedä

Sä mitään, tääll' on ollut vieraita —

MARTHA.

Kuin, vieraita? Nyt pilailet sa. Keitä?

JOLANTHA.

Kaks outoa, joit' en mä tuntenut,

Jotk' eivät ennen ole täällä olleet.

Ikävä oli, että olit poissa.

MARTHA.

Voi lapsi, puhu toki järjin! Vierait'?

Oi mistä… miten, tarkotan ma —

JOLANTHA.

Mistä

He olivat, sit' en mä kysynyt.

Sanonut oot, ett'ei saa kysymällä

Vieraita vaivata.

MARTHA (toimentuen).

Mut, lapsi, keitä

No oli siis?

JOLANTHA.

Sit' en mä tiedä, mutta —

MARTHA.

Ja yksin olit sa?

JOLANTHA.

Ma sua huusin,

Mut et sä kuullut.

MARTHA (erikseen).

Jumalani, eihän

Lie kenkään vaan!..

(Ääneen.)

Mut kerroppas —

JOLANTHA.

Oi Martha,

Ei niiden vertaist' olo täällä yhtään

Viel' ollut, toisen niist' ei ainakaan.

Niin laita varmaan lie, ett' on hän jostain

Ihmeitten maasta, erilaisest' aivan,

Kuin meidän maamme. Sillä voimakas

Hän oli puheissaan, ja kuitenkin

Niin hellä, herttainen, kuin sinäkin.

(Kuningas René ja Ebn Jahia tulevat toisten huomaamatta sisään sala-ovesta ja viipyvät kuuleskellen perällä.)

Mua tervehti hän runolla — oi Martha!

Juur' eriskummaisella runolla,

Mi kyyneleet toi silmihini, vaikka

Osaksi vaan ma tuota ymmärsin.

MARTHA.

Toimennu, armas!

(Erikseen:)

Mitä saan ma kuulla?

(Ääneen:)

Mut sano, mistä puhui hän sun kanssas.

JOLANTHA.

Monesta — monest' oudost' asiasta.

Hän monta tiesi seikkaa, joit' en kuullut

Ma ole milloinkaan. Hän sanoi — vaan

En tajunnut mä häntä — sanoi, että

Juur' monta kappaletta erottaapi

Etäältä silmän kautt'.

MARTHA (erikseen).

Oi Jumala!

JOLANTHA.

Tajuutko sinä hänen tarkotustaan?

MARTHA (huomaa äsken tulleet).

Kuningas tääll'! Oi taivas!

KUNINGAS (erikseen Ebn Jahialle).

Mitä kuulen!

Jo ilmotettu mulle on!

(Astuu esiin lääkärin kanssa.)

Mun lapsen'!

JOLANTHA (lankee hänen kaulaansa).

Isäni armas, joko oot sa tullut!

KUNINGAS

Opettajasi tuon ma, Ebn Jahian.

JOLANTHA.

Vai hänkin. Suo mun sua tervehtää!

(Ebn Jahia kurottaa hälle kättänsä.)

KUNINGAS (vie Marihan syrjäpuoleen, joll'aikaa Ebn Jahia puhuttelee Jolanthaa ja tarkastaa salaa hänen silmiänsä).

Mi tapaus on tääll' —?

MARTHA.

Oi, sit' en tiedä.

Kun nukkui hän, me siihen luotimme,

Ett' ei hän ennen heräjä, kuin häntä

Herätetään, ja poijes lähdimme.

Sill'aikaa — sanoo hän, mut mahdollist'

Ei lie se — joku outo tääll' on käynyt.

KUNINGAS.

Varomatonta mua! Ebn Jahiaa

Kun seurasin, ov' auki unhottui.

— No, Martha, outo tuo?

MARTHA.

Sen verran kuin

Voin päättää, kun hän viel' on hämillään,

Se hänen sokeudestansa puhui.

KUNINGAS.

Vai siitä! Siis on Luojan tahto, kaikk'

Ett' eeltäpäin on hänen tietäminen.

No niin!

(Viittaa lääkäriä.)

Oi Ebn Jahia! kuulitko?

EBN JAHIA.

Ma kuulin; sattumus on auttanut.

Ja eräs outo hänet herätti.

Ma tuolta pöydält' amuletin löysin.

— Tilansa himmeästi vaan hän tuntee.

Mun täytyy vaatia, ett' toki, niin

Kuin lupasitte, ilmotatte hälle —

KUNINGAS.

Niin oon jo aikonut.

(Lähestyy Jolanthaa, joka tällä aikaa on puhunut Marthan kanssa.)

Mun tyttären'!

Nyt huomaavasti korvas kallista!

Salata kauemmin en saa, ett' elos

Eräässä käännekohdass' on, mi vaatii

Levollisuutta. Voitko maltilla

Sa mua kuulla, voitko maltilla,

Jos huoli sua kohtais' äkkiä,

Sa tuota kestää?

JOLANTHA.

Isä, puhu vaan!

Mun huolen' huojentuu, sun suustas kun

Sen kuulen.

KUNINGAS.

Kuulo siis, Jolanthani.

— Mit' outo tuo on sullo sanonut,

En tiedä. Luulen tok', ett' ilmaissut

Hän on, mit' aivan tarkoin salanneet

Sinulta oomme tähän asti: että

Sun sielus puuttuu mahdikasta lahjaa

Käsittämään maailmaa ympärilläs.

Niin on. Sa puutut näön aistia.

JOLANTHA.

Hän sanoi niin, mut en tuot' ymmärtänyt.

KUNINGAS.

Siis tiedä, että löytyy valon voima.

Ylhäältä, tuulen, raju-ilman lailla

Se tulevi ja yhtä ripsahasti.

Kaikk' esineet, se joihin koskee, saavat

Silt' eri tunnusmerkin, uuden arvon.

Ja lämpymään se liittynyt on usein.

Tien meihin saavuttaa se kautta silmän.

Ja vasta silmän näkövoiman kautta

Maailman rakennuksest' oikean

Me saamme käsitteen, minlaisena

Se lähti Luojan kädestä, ja hänen

Hyvyydestään ja viisaudestansa.

Mit' oot sa vaivoin arvata nyt saanut,

Sit' ohjaa silmä meidät näkemään,

Lajilta, muodost' oitis tuntemaan.

(Mielenliikutuksella.)

Huolemme kaikki korvas' vähän vaan sen

Vahingon, jonka lapsena jo kärseit.

Kaikk', jonka voimme, oli: surun taakkaa

Nuorilla hartioiltas huojentaa,

Ja katkeraa sen juurta sulta peittää.

JOLANTHA.

Oi isä! sanat kummat, mulle oudot.

Maailman rakennus, minlaisena

Se lähti Luojan kädestä, vai tuot' en

Ois tuntenut? se mult' on suljettu?

Kuin niin sa sanot? Enkö siis ma tunne

Luojaani mailman rakennuksest'? Ei!

Siis tuulen väkevyys, sen vieno löyhkä

Ja lämpö, kautta maan kun leviää se,

Ja luonto maan, sen voima kukat, kasvit

Hedelminensä kasvatella, eikö

Metalli, kivi, eikö virran vyöry

Ja lintuin kuorilaulu tuonut ilmi

Luojaani mailman rakennuksessa?

Ja enkö ole sulta, kaikilta,

Jotk' ovat mulle kalliit, saanut tietää

Luojamme tarkotusta mailman suhteen?

Hänenpä tahtons' ilme itsekin

Ma oon. Jos minne käännyn: koko luonnoss',

Omassa itsessän' ja muiden lauseiss',

Äärettömissä jaksoiss' aatteiden,

Kaikissa kohtaa mua sama ääni.

Julistain Jumalaa ja maailmaa.

KUNINGAS (erikseen lääkärille).

Ah, Ebn Jahia! sulo-uskon tuon

Me oomme häirinneet!

JOLANTHA.

Ja selko mulle

Nyt tehkää: silmän näkövoimall' oon

Mä ymmärtävä mailman. Äskeinen

Tuo outo, jonka puhe syvälle

Mun mieleheni painui, näöstä

Myös hänkin puhui. Mitä siis saan nähdä?

Oi, isä! voinko nähdä hänen äänens',

Mi riemuin, huolin sydämeeni koski?

Mä silmin näenkö satakielen laulun,

Jot' usein miettinyt ma oon ja turhaan

Koetellut aatteissani seurata?

Sen laulu onko kukka, jonka tuoksun

Ma tunnen vaan, mut en sen kasvua,

Ei lehdykkää, ei kantaa?

KUNINGAS.

Lapsi armas!

Mua surettaa jok'aino kysymykses.

Sa tietäös: mull' ompi toivo.

On toivo, joka, piti tähän asti

Isääsi voimass', että näkö voidaan

Sinulle antaa, että silmäs taas

Voi aukeentua valon sätehille.

Opettajas, sun ystäväsi Ebn

Jahia, lääkärinä kauan on

Jo valniistaunut siksi hetkeks', jonka

Hän myöteljääksi ennusti. Nyt on.

Laps' armaisin, se tullut. Hänen haltuun

Hä itses anna. Hänen kanssaan käyt

sä sisään. Marthan myötänne mä lasken.

Sä ensin menet tainnoksiin… ja sitte,

Jos taivas sallii, heräjät sä, lapsen' —

(Keskeytyy.)

JOLANTHA.

Mik' on sun? Miksi kätes vapisee?

Oi isä, etkö riemuitse, ett' on

nyt hetki tullut, jota kauan varroit?

Pelkäätkö, ett' ei tämä onnistu?

Mut enkö sentään jää mä ainiaaksi

Sun tyttärekses, jota rakastat,

Jok' iloitsee sun rakkaudestas,

Osaansa tyytyväisnä —? Laske siis

Nyt mua menemään.

KUNINGAS.

Jolanthani!

JOLANTHA.

Oi, älä pelkää! Minkä mietti viisas

opettajan', se onnistuupi; — niin,

Sen tiedän, mull' on tunne, moinen juur'.

Kuin nyt jo tuntisin tuon kumman voiman,

Valoksi jota sanot, juur' kuin tänään

Jo minuhun se entäis'. Ah, kun hän,

Tuo kumma outo oli täällä, tunteen

Havaitsin, jot' en onnen havainnut;

Ja joka sana, jon hän lausui, kaikuu

Mun sielussan', kuin kanteleessa, uusin,

Ei koskaan ajateltuni sävelein.

— Sanoitpa äsken, että valon voima

On ripsas, että kaikki, johonka

Se koskee, uuden arvon saa, ett' usein

Se liittyy lämpymään — niin, eikö totta,

Sydämen lämpymään? — oi, sen mä tiedän.

Jos tuo se on, jon sanot valoksi,

Niin aavistaapi mua, että tänään

Se mulle ilmestyy. Mut yhdessä

Sä petyt: silmällä ei suinkaan näe.

Vaan täällä, luona sydämen on näkö.

Sisässä tääll' on, sulo-muistelona,

Tuo valon kajastus, mi mua kohtas',

Tuo valo, jota kohden nyt mä lähden.

(Menee sisään Marthan kanssa, joka tällä välin oli lähestynyt.)

KUNINGAS (lääkärille, kun hän on sisään menemäisillänsä).

Oi, varro, Ebn Jahia! — Käsitätkö

Sa tuota? Kenpä lie tuo vieras, joka

Häiritsi hänen sydämensä rauhaa?

Mit' aatella mun tulee puheestaan

Noin innokkaasta? Mitä arvelet?

EBN JAHIA.

Ei olo nuoren mielenkääntehistä

Juur helppo päättää. Tämän ehkäisee

Mun tuumani, sen myönnän.

KUNINGAS.

Selitäppäs —

EBN JAHIA.

Niin, levon jos hän saapi aatellessaan

Tuot' outoansa — tämä aatos näyttää

Hänessä vallitsevan — niin mä pelkään,

Ett onni taitoan' ei kaunista.

Se puuttuu siten alustaa. Mut ehkä

Tuleepi tässä kohden tarpeen vaihdos,

Jotk' yhdessä, ja yhtä halukkaasti

Kaipaavat tyydykettä. Ollen niin,

On mulla toivoa, mut — vähän vaan.

(Menee sisään.)

KUNINGAS.

Oi Jumala! Ken on tääll' ollut? Bertrand

Sit' eikö tienne —

(Almerik tulee sala-ovesta.)

Almerik! sä täällä?

ALMERIK.

Tuon teille kirjeen.

KUNINGAS.

Kirjeen? Tristanilta?

(Aukaisee kirjeen.)

Niin, hältä on se.

(Lukee.)

Mitä näen mä! — Kuule!

Hän rauhan rikkoo… tekemämme liiton

Hän purkaa tahtoo —

ALMERIK.

Tahtoo liiton purkaa?

KUNINGAS (lukien).

Mi kumma! Myöntää väärin tekevänsä.

Ja senvuoks' asian mun haltuun' jättää:

Mut — epää liiton tyttäreni kanssa!

ALMERIK.

Sit' ylpeää!

KUNINGAS.

Ah, Almerik! Mua noutaa

Mun vanha kova onneni. Mä pelkään,

Ett' enne tää on paha tämän hetken

Tapahtumalle. Tämän naimisen,

Jost' unelmat niin kauniit näin, mä liitin

Keveämielisesti tuohon toivoon,

Ett' taas Jolanthani sais näkönsä.

Mun toinen toivon' petti, toinen lie jo

Perästä tuokion — mut ei! en tahdo

Nureella itseäni halventaa.

Tapahtukoonpa, mitä Luoja sallii.

— Ken kirjoen toi?

ALMERIK.

Yks miesi Jauffredin.

Jauffredin luona Tristan on, hän sanoi.

KUNINGAS.

Jauffredin luon'? No siis on ehkä toivo —

Kenties voi hän — Mut hiljaa! kuulen häikkää

Ja miekkain kalskeen — tuolla käytävässä…

ALMERIK (joka lähenee salakäytävää).

Väkisten ryntävät ne —

KUNINGAS.

Väkisten?

Voi kelvotonta!

ALMERIK.

Väkeämme siell'

On joku vaan.

KUNINGAS.

Nyt miekkaan. Kostamatta

Ei herjaa kenkään kuningas René'tä.

KUUDES KOHTAUS.

Kuningas RENÉ. ALMERIK. TRISTAN välkkyvässä asepuvussa seuroinensa.

Sitte JAUFFRED seuroinensa.

(Tässä kohtauksessa kajastaa iltarusko laaksossa, ja kaukaisilla vuorilla, jota kestää näytelmän loppuun asti.)

TRISTAN.

Takaisin! Joukkionne vuoren juurell'

On voitettuna. Vangiks' antaukaatte!

KUNINGAS.

Ken oot sa, hurja, jonka julkeus

Aseilla riivoaapi paikan tään?

Nyt herkee! kostoan' jos tahdot välttää.

TRISTAN.

Sa sanojasi säästä. Min' en pelkää.

Mä kyllä luulen tätä paikkaa jonkun

Pahaisen vallan alaiseksi. Mut

Mua innostaapi valta moinen, jok'

Ei tuota pelkää. Vuoren peikot jos

Sua puoltavat; jos loitsia sa oot,

Mi luotat voimiin salaisiin, niin tiedä:

Mun miekkan' pyhä isä vihki. Vyöni

Marian luostarissa Avignoniss'

On hurskas priorinna ommellut.

Tää asu kätkee aikeen sua häätää,

Kuin pyhä Yrjö lohikäärmettä.

KUNINGAS.

Sä mieletön! Mi tänne sinut saattaa?

TRISTAN.

Sa vastaa! Laakson hallitsia ootko?

KUNINGAS.

Mä kyll' oon hallitsia laakson tään,

Ja enemmänkin; mut ken sinä oot?

(Jauffred tulee sisään seuroineen.)

JAUFFRED.

Mitäpä näen mä! Kuningas René!

(Lankea polvilleen.)

Oi kuninkaani!

TRISTAN (erikseen).

Kuningas René!

KUNINGAS.

Sa, Jauffred, yksin vehkein kanssa moisen.

Mi rikkoo kuninkahan rauhaa?

JAUFFRED.

Anteeksi

Edellä riensi hän — mä myöhästyin.

KUNINGAS (Tristanille).

No, kenpä oot sa?

TRISTAN.

Vaudemont'in Tristan

Ma oon; sen nimen varmaan tunnetten.

KUNINGAS.

Kuin? Tristan?

(Jauffredille:)

Onko totta?

JAUFFRED.

Totta on se.

KUNINGAS (muistelIen).

Ja tekohan se täällä kerran tänään

Jo olitten?

TRISTAN.

Niin, minä, kuninkaani!

Mun saatti tänne sattumus, ei hurjuus.

En luullut teitä paikan haltiaksi.

KUNINGAS.

Ja nyt, — mik' uudestaan tuo teidät tänne?

TRISTAN.

Sen tiedätten.

KUNINGAS.

En tiedä. Puhukaa!

TRISTAN.

Ivaatte; sillä kukkalaakso tää,

Niin kumma kaikin puolin, tallettaapi,

Parhaana ihmeenänsä, kaunokaisen,

Jot' arvoisesti laulull' ylistää

Ei voi Provence'n kaikki trubadurit.

KUNINGAS.

Ja tämä kauno? Jatkakaa!

TRISTAN.

Mun mieltän

Niin liikutti, ett' en voi hallita

Sit' enää.

KUNINGAS.

Tiedättenkö, ken hän on?

TRISTAN.

En, mutta sanansa ja kasvons' suurta

Sukua, jaloutta kuvastaa.

KUNINGAS.

Ettenkä huomannehet, että, vaikka

Kyll¹ luonto hänt' on muuten suositellut,

Hall' yks on puute —

TRISTAN.

Sokea hän on!

Mut sieluhuns' on sytytetty valo,

Mi kirkkaamp' on kuin tuo, mi hältä puuttuu!

KUNINGAS.

Tiedätte hänet sokeaks' ja sentään —?

TRISTAN.

Ja sentään kultaisen mä kreivin-kruunun

Ilolla lasken hänen jalkains' juureen.

KUNINGAS.

No, kautta kuvan pyhäisen Clairvaux'ssa!

Te suurin ihme täällä laaksoss' ootte.

Aseissa käsin tänne tungetten

Te tuota voittamaan, jok' ol' jo teidän,

Mut jonka ylpeästi hylkäsitte.

TRISTAN.

Mitenkä, kuninkaani?

KUNINGAS.

No, tuo kauno,

Mi teidät viehätti, on — tyttäreni.

TRISTAN.

On tyttärenne?

KUNINGAS.

Niinpä, nuori kreivi!

On sama, josta kirjeess' ilmotatte,

Ett' ette millään muotoa voi ottaa

Avioksenne: sama, jota niin te

Kamootte, että melkein heitätten

Lothringin, hänestä vaan päästäksenne;

Ja vielä sama, jonka lumonneet

Niin ootte, jotta pelkään, ett' ei voi

Hän raukka teitä heittää.

TRISTAN.

Kuninkaani!

Tuo onko totta? Sananne, ne hurmaa —

KUNINGAS.

Niin on, kuin sanoin.

TRISTAN.

Mut mist' on hän syystä —?

KUNINGAS.

Tääll' laaksossa! Sen saatte kohta tietää.

Te ette arvaa, herra kreivi, että

Juur' kummaisella hetkell' ootte tulleet.

Jolantha, armas lapsen', alituiseen

Pimeyteen, kentiesi, tällä haavaa

On heitetty, tai valon ihanuuteen

Hän ehkä heräjääpi.

TRISTAN.

Kuninkaani!

Oi, mitä sanotten?

KUNINGAS.

Juur¹ tällä haavaa

Cordovalainen lääkär', Ebn Jahia,

On koettaa päättänyt —

(Lähenee ovea.)

Oi hiljaa! kuulen

Sisällä liikuttavan. Kuunnelkaamme!

Hän puhuu… Tristan! mun Jolanthan' puhuu!

Oi, riemun sanojako, vaiko huolen

Nyt hiipii hurskahilta huuliltaan?

— Nyt joku tulee —

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Edelliset. BERTRAND. Sitte MARTHA. JOLANTHA ja EBN JAHIA.

KUNINGAS (Bertrandille, joka tulee ulos huoneesta).

Sano, Bertrand, joutuun.

Mitenkä käy?

BERTRAND (hämillään).

Ah, en mä tiedä. Nyt

Hän heräsi, ja temppu on jo tehty.

Ma ulos riensin pelosta.

(Martha tulee kiireesti ulos.)

MARTHA.

Hän näkee.

KUNINGAS.

Hän näkee —?

TRISTAN.

Onko mahdollista?

MARTHA.

Hiljaa!

Tuoss' on hän.

(Ebn Jahia tulee ensin ovesta, kädestä taluttaen Jolanthaa ja viittaa toisille, että he vetäytyvät takaisin. Nämät osottavat äänettömällä näyttelyllä osanottoansa lähinnä seuraavaan.)

JOLANTHA.

Minne mua viet? Miss' oon

Ma? Tue — pidä kiinni!

EBN JAHIA.

Toinnu, lapsen'!

JOLANTHA.

Ei, pidä kiinni — seisatu! Oi, tääll'

En ole koskaan ollut… mitä teen näin

Oudossa paikkaa?… Mik' on tuo? — Äl' laske!

Se lähenee… se mua pelottaa.

EBN JAHIA.

Jolantha! toimennu! Luo silmäs maahan,

Jok' ain' on ollut armas ystäväs ja

Tutusti vielä sua tervehtii.

Näet tässä hoitamasi kasvitarhan.

JOLANTHA.

Mun kasvitarhan'? Enhän tunne tuota…

Noin hirmuisia kasveja — oi varo!

Ne laukee päällemme.

EBN JAHIA.

Oi, älä pelkää!

Ne ovat taatel'-palmuja, jon lehdet

Ja hedelmät sä hyvin tunnet.

JOLANTHA.

Noit'

En tunne, en —

(Luo silmänsä ylöspäin.)

ja tämä kirkkaus,

Mi kaikiss' ympärillän' on — tuo kaarros

Jok' yli kaiken käy — kuin korkealta!

Mik' on se? Jumalako? Hänen henkens'

Se onko, josta ootte sanoneet,

Maanpiirin täyttää?

EBN JAHIA.

Tämä kirkkaus.

Jon näet, on valon kirkkaus, ja Jumal'

On siinä, niin kuin hän on kaikissa.

Ylhäinen sinilaki tuo on taivas,

Ja Jumala on sinne, arvelemme,

Majansa asettanut. Lapsi armas,

Notkista polves, kiitos nosta taivaan

Lakea kohden, kohden Jumalaa.

Ja rukoile!

JOLANTHA.

Ah, neuvo mua oikein

Rukoilemaan. En tiedä vielä, kuinka

Rukoilla tämän mailman Jumalaa.

EBN JAHIA.

Oi lapsen', lankee polvilles ja lausu:

Ylhäinen henki, joka puhuit mulle,

Kun yö mun peitti silmän', mua johda

Sua etsimään tän mailman loisteess', suo mun

Pysyä sinussa maailmassa!

JOLANTHA (polvisillaan).

"Ylhäinen henki, joka puhuit mulle,

Kun yö mun peitti silmän¹, mua johda

Sua etsimään tän mailman loisteess', suo mun

Pysyä sinussa maailmassa!"

- Ah niin, hän mua kuuli — sen ma huomaan.

Vakuutuksensa, rauhans' suo hän mulle.

Hän ompi ainoinen, mi mulle puhuu

Näkymätönnä, tutusti, kuin ennen.

EBN JAHIA.

Nyt nouse ylös, laps', ja tänne käänny!

JOLANTHA.

Oi sano, mitk' on olennot nuot suuret?

EBN JAHIA.

Sa tunnet ne.

JOLANTHA.

Oi, mitäkään en tunne.

KUNINGAS (lähenee liikutetulla mielellä).

Jolantha, tunne minut, tunne isäs!

JOLANTHA (hänen sylissään).

Mun isän'! — Oi, sa oot mun isäni!

Niin sinut, äänes, syleilys mä tunnen.

Jää tänne, tuekseni, turvakseni!

Juur' outo oon ma valon maailmassa.

Otettu mult' on kaikk', jon tunsin, kaikki,

Jok' ennen oli lapses onnena.

KUNINGAS.

Käennyt oon ma sulle turvan antaa.

JOLANTHA.

Ket' aattelet?

KUNINGAS (osottaen Tristania).

Kas, tuoll' on yks, ku vartoo.

JOLANTHA.

Tuo vieras tuolla? Onkohan se muuan

Kerubi, puhuneet joist' ootte ennen?

Niin, valkeuden kerub', jok' on tullut?

KUNINGAS.

Sen tunnet. Puhutellut oot hänt' äsken.

JOLANTHA.

Kuin, häntä? hänt'?

(Pitää kätensä silmillään.)

Oi, isä! ymmärrän.

Uljaassa olennossa tuossa lie

Se ääni, jonka kuulin, raikas, vieno,

Tuo ainokainen koko luonnossa.

(Tristanille, joka lähenee.)

Oi, puhu! Sana vaan noist' äskeisistä.

TRISTAN.

Nuor¹ ihanaiseni!

JOLANTHA.

Oi kuule! kuule!

Sanoilla noilla valon ensi säde

Sieluuni osasi, tuo sulo puhe

Mun sydämeni lämpymähän liittyi.

TRISTAN (likistää häntä rintaansa).

Jolantha! Jalo!

KUNINGAS (pitää kätensä heidän ylitsensä).

Teitä siunatkoon

Se Jumala, jonk' ihmeit¹ ihailemme!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUNINGAS RENÉ'N TYTÄR ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ENSIMÄINEN KOHTAUS.

MARTHA.

TOINEN KOHTAUS.

KOLMAS KOHTAUS.

NELJÄS KOHTAUS.

EDELLISET. JOLANTHA.

JAUFFRED.

VIIDES KOHTAUS.

MARTHA.

KUUDES KOHTAUS.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE