The Project Gutenberg eBook of La montanya d'amethystes

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: La montanya d'amethystes

Author: Guerau de Liost

Release date: May 24, 2024 [eBook #73676]

Language: Catalan

Original publication: ES:

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/73676

Credits: digital editor: Joan Queralt Gil

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LA MONTANYA D'AMETHYSTES ***

La montanya d'amethystes

Jaume Bofill i Mates (Guerau de Liost)

1908

Aquest text ha estat digitalitzat i processat per l'Institut

d'Estudis Catalans, com a part del projecte Corpus Textual

Informatitzat de la Llengua Catalana.

A l'eternal memoria de Magdalena, mare dolcíssima, y en esplícit regoneixement del benévol i quotidiá mestratge de mestre Josep Carner, es llensada a les disputes dels homes “La montanya d'amethystes”

Proemi

A la montanya d'amethystes

I.

Apoteòssic, d'enroscades trompes

soni l'esclat imperial. Un jorn,

pels lapidaris, nodridors de pompes,

pròdiga fores, otorgant sojorn.

Pròdiga fores, per la gent del laci,

de veis metàlics ricament granats

en transparències de groguenc topaci

y en amethystes de crestalls morats.

Avui, exangüe, taciturna esmentes

de ta divícia l'oblidat renom,

y dins ta fràgil petulància ostentes

un gran amor per les boirines tristes

qui vers la posta s'acorruen com

deliqüescents topacis y amethystes.

II.

Y ets tu, Montanya d'Amethystes

y de les màgiques virtuts,

com de pretèrits alquimistes

els soterranis mitg-perduts.

Recargolada en espiral

com diabòlica fumera,

munta, callada y vertical,

una boirina, de l'austera

solemnitat de tos abims.

Quan dels metàlics escorrims

de la tardor ta fas s'enllora,

ab rutilants tonalitats,

de nou sorgeixes creadora

de capcioses venustats.

III.

Y encara tens una altra potència creadora:

l'inalterable forsa d'un equilibri excels…

Ames la llum y t'obres revivificadora

y redressant-te abrasses l'immensitat dels cels.

No fas com les montanyes de la calitja amigues

y de les neus eternes, barrades a tot pas:

ab un gran gest magnànim del cíngul te deslligues

y a tes fillades peixes de la claror que fas.

Y cada impuls atàvic qui alena en ta carcassa

ab una hermita domptes. La teva perfecció

s'enquadra en l'hemisferi, d'abandonar-se lassa

al blau de les altures y al groc de l'horitzó.

Y ets com una piràmide qui lluu definitiva

vibrant ab el ressò de cada petja viva.

IV.

D'altres montanyes diuen

més excel·lents que tu.

Com isolades viuen,

no les coneix ningú.

No les sabem aimar

com t'estimem a tu.

Ton aire casolà

sobre nosaltres lluu.

De qualsevol teulada

sempre't veiem de blau

per sobre una collada

de gleves y d'argiles

com oferint la pau

d'aquelles valls tranquiles.

V.

Ets inconeguda gairebé per mi:

ab benedictina minuciositat

d'una sola banda t'he volgut fruir

dins la cel·la obscura de l'humilitat.

Ab el teu mestratge m'he transfigurat

y aromàtic canto com esqueix de pi.

En tes aigues pures m'he rebatejat

y de tes florides m'he volgut vestir.

¡Plàcida montanya de l'eterna pau!

dins la fràgil copa tremolós hi cau

de mon cor apenes l'hidromel qui lluu,

ofegant l'estèril fortitut del vi.

La dolsor que hi trobis parlarà de tu.

L'amargor que hi hagi parlarà de mi.

Gea

I.

Camins perduts

De la fageda en l'espessor

camins s'hi troben esborrats

qui vers ignotes claretats

porten com màgic guiador.

Ni les primales, ni'ls crestats,

ni les cabrides, ni'l pastor,

saben la gran destinació

d'aquells revolts inesperats.

No mes les fades y paitides

y algunes ànimes cenyides

d'una austeríssima dolcesa,

saben que porten, bosc endins,

a la delícia dels confins

ont sola impera la bellesa.

Decepció

Al cim de la pujada

s'obra el camí, talment

com una balconada

sospesa al firmament.

Y l'ànima pressent

trovar-hi una soptada

immensitat daurada

al bes d'un sol potent.

Mes quan l'esguart s'hi aboca,

enterbolit s'ajoca

y agonitzant el sol.

Y es pert la vista, al lluny,

y la buidor retruny

d'un perllongat udol.

A una pedra blanca

Oh pedra blanca del alzinar,

velleta amiga del dols mirar!

sota una arcada de fullam vert

per ont, qui hi passa, gairebé's pert,

tu hi ets, amiga, com un altar

¡oh pedra blanca del alzinar!

Sota l'arcada de fullam bru

el sol no hi entra: sols, demunt tu,

degota fina pluja d'or fos

qui ton front pàlit fa més hermós.

Plaume arrivar-hi fins ton sagrat,

dins els teus brassos mitg recolzat,

de tes mans rústegues sentint el frec,

de ton cor d'àvia l'aspre batec,

y, a flor d'orella, ton dols parlar

¡oh pedra blanca del alzinar!

El sot del Aremany

Es la vall més fina

del Montseny. Apar

selva nacarina

d'un bell fons de mar.

La terra, amarada,

fins del gat-mesquer

la més lleu petjada

fidelment reté.

Boirines remulles

floten pel cel llis

com dormentes fulles

de nenúfar. Gris,

l'espadat més tràgic

tanca l'horitzó

com el cercle màgic

d'un estany rodó.

Pàlides bardisses,

en flotons subtils,

d'algues blincadisses

retreuen perfils.

Y dins l'abundància

d'aiguamolls y recs,

ab gran elegància

hi enfonsen els becs

oriols aurífics

y endolats merlots

trepitjant, magnífics,

la flonjor dels llots.

Camins y dresseres

s'allarguen solius,

fondes les roderes

y'ls revolts ombrius.

Hi esquellegen vaques

d'oscilants braguers

refregant les taques

dels avellaners.

Un desmai s'agita,

enterboladis,

com d'estalactita

màgic degotís,

envejant la calma

d'un casal tot bru

qui una creu de palma

benehida, lluu.

¡Oh la vall més fina

del Montseny aspriu!

per ésser divina,

sols te manca un riu.

El sot de Ricrós

Com una antiga escalinata indígena

qui ostenta fredes proporcions ciclòpies,

baixa dels cims una riera aixuta,

catarata de còdols.

Amfiteatre d'eternals pedreres,

els blocs sorgeixen cantelluts, prismàtics,

supervivents d'un estingit exèrcit

qui, vacilants, perduren.

Ja les cuirases d'aram verge entelen

fils de verdet y dels capmalls degota

rovell sanguini, rosegant els polsos

bruns, cadavèrics.

Santa Fe, primaveral

Al fons del prat l'hermita,

dins la gelada vall,

tremola de petita.

Quan del petit batall

dins el cloquer mesquí

ressona el primer toc,

un núvol de satí,

com medalló barroc,

avensa inesperat

de la blavor del cel

per l'ònix laborat.

Després ressona un bel

qui puja, en la quietut

d'un bell fondal perdut.

El pla del Gorn

Al cim de la boscúria, darrera d'un turó,

el Pla del Gorn descansa, immens y amurallat,

com una gran safata d'anónim trevallat

oculta a l'avidesa del màgic horitzò.

Y quant l'anèmic ségal s'adressa agarbellat,

sobre el rostoll pastura, magnífic, un tudó.

Ab una guilla jove conversa un vell tuixó

ab ironies d'una senil gangositat.

Dues miloques neden per sobre l'infinit

y l'aucellada tímida corra a amagar-se a joc.

Entre acerades mates d'espessa tremoleda,

ab l'embanyada testa caiguda sobre el pit,

apunta la sarcàstica procacitat d'un boc

qui un adversari digne de fit a fit obseda.

El pla de Malataup

Oh Pla selecte y equilibrat,

esquisidesa de les altures!

guardes misteris d'edats futures,

reminiscències del temps passat.

Dels cimals grisos l'austeritat

vetlla tos somnis de jovenesa.

Els faigs s'aturen de timidesa

devant l'enigma de ton sagrat.

L'herba t'es blana y el cel t'es blau;

el fret t'aumenta la transparència

y es tan profonda ta evocació

qu'en mitg d'aquella serena pau

s'hi sent l'angoixa de l'imminència

d'una vibràtil aparició.

Tribut a Coll Pregón

A n'en Francesc Galí, pintor

I

Quan del Montseny l'escardalenca altura

se revesteix de maternal ufana

y dels cimals en l'arrogància vana

una congesta pòstuma fulgura,

hi ets devinguda clot de l'hermosura

¡de Coll Pregón oh taca esmeragdina!

qui, ab una lleu ondulació divina,

la gràcia atenys de la bellesa pura.

Clapeja el faig de retallades mates,

en òvals de paneres y safates,

de ton herbei la cabellera solta.

D'una fontana qui a tes ombres nia,

ressona la discreta melodia

fent més solemne la quietut qui't volta.

II

T'exalten les cingleres cantelludes

com safata de místiques ofrenes.

¡Benhagen tes dresseres, mitg perdudes

sobre el caire ondulant de tes carenes,

car preparen les ànimes torbades,

a la contemplació de tes serenes!

Les buida el gran esfors de tes pujades

y tu son ésser de quietuts omplenes.

Dues fagedes, igualment obscures,

esdevenen porugues y aclarides

al circumdar ta esmeragdina prada.

Y dels abets les altes positures,

t'enquadren les planures pressentides

y del espai la claretat daurada.

III

Els cap-vespres d'estiu llarcs y apacibles,

a l'hora en que's barregen de la lluna

y del ponent les tremolors sensibles,

dels hieràtics cimals per la vedruna,

devalla una corrua de primales,

ab brandaments de qües y d'esquelles.

Al invadir tes seductores gales,

cloent d'ubriaguesa les parpelles,

folles potegen ab deliqui august

de tes flonjors l'exhuberància humida.

Y passa ab calma sornaguera, adust,

el vell pastor de la mirada freda

qui aguissa el ca y gesticula a mida

qu'el seu remat s'interna a la fageda.

A una montanya innominada

Oh montanya de gràcia fora-mida

qui de fondals, collades y carenes

t'ufanes y tortures presumida

com una dona petulant qui apenes

sota les randes y les sedes fosa,

de cintes vàries y de flocs cenyida,

ab una inclinació complimentosa

a un idolàtric parlament convida!

Una boirina ostentes per capell

qui d'ombra esgaia ta serena cara

les plomes estrafent d'un rar aucell.

Y un tènue vel de boira baixa encara

ab una senyoril indiscreció

fa palpitar la teva perfecció.

A la montanya dels vernets

Oh montanya qui tens una collada

qui dos turons descomparteix iguals!

ets tota repartida y conreuada

en diminutes feixes graduals.

Tens les parets margeres ab les verdes

clapes dels pàmpols qui no fan rahims,

plenes d'esllabissades y d'esquerdes

d'ont ragen de la feixa els escorrims.

Y té diferent amo cada feixa.

Y cada una es d'una faisó mateixa.

Una dressera puja atrafegada

atravessant, lleugera, la collada.

Darrera la collada ¿hi ha el cel blau

o un altre dols sojorn d'eterna pau?

Les Cabrades

Oh montanyes escarpades,

abundantes en turons,

en minúscules collades,

en dresseres y recons,

en afraus inesperades,

en llambordes y saulons,

en masies y ramades,

en gatoses y en plansons

encorvantse de vellura

colectiva y prematura!

sou el rústec mirador

per guaitar la gran estesa

del Montseny, tota palesa,

qui sobrix de l'horitzó.

A la montanya d'en Sala

Oh tu, montanya cavilosa y trista

de les alzines y les rocateres,

qui't cenyeixes de gorcs y de cingleres

ab una fam d'austeritat mai vista!

quan Mestre Sol, caduc, torna alquimista

y escampa arreu metàliques fumeres,

ab les daurades claretats postreres

t'envolta una aureola d'amethysta.

Tu dins l'orgull de l'abstinència goses

menyspreuant l'abundància de les coses.

De ta boca, tancada com una urna,

mai n'es sortida mística pregària.

T'aplanes y t'enfonses voluntària

ab una indiferència taciturna.

Les Agudes

La gran montanya es blanca de neu tornassolada

de blau y rosa pàlits com despullat infant.

Y joguineja sobre la neu, com una fada,

la llum qui es tota gèlida y es tota fulgurant.

Y les Agudes tremen del fondres aparent

com una pell felina. Y en llarga fumerola

s'enlaira de la neu l'alè fet aureola.

Y es una escala blanca l'endormiscat torrent.

La gran montanya es llisa. No té fondals ni grops.

Rasa de neu, s'exalta fins arrivâ al cimal.

Tallada en sec, hi afina, precisa y enquadrada

pel cel metàlic sort al udolar dels llops.

No mes la taca negre y aguda, sempre igual,

dels grans abets sobrix, vetusta, resignada.

Les montanyes blaves

Oh que'n son d'hermoses, des del finestral,

les montanyes blaves del llunyà horitzó

com la mole immensa d'una catedral

rabejant-se en ones d'eternal claror!

Son com un enigma ple de claretat

pels vidents qui miren ab esguart humil.

Foses les boscúries en llur sí esblaimat,

son de cares llises y de llis perfil.

Com de la matèria l'esquisit anhel,

son les serres verges de la creació:

per això s'adornen dels colors del cel,

per això reposen sobre l'horitzó.

Enquadrant, solemnes, boscos infinits,

tòrrides planures y ufanors de prats,

tenen el misteri dels indefinits

y la reialesa dels il·luminats.

Com somrís floreixen, de llurs cims entorn,

les congestes blanques, del atzur escreix,

totes desmaiades quan afina el jorn,

totes resplandentes quan el dia creix.

¡Oh que'n son d'hermoses, des del finestral,

les montanyes blaves del esplèndit lluny,

com la mole immensa d'una catedral

qui dels segles mira com l'aigat s'esmuny!

Els cimals

El blau del cel ab ses buidors serenes

atragué les planures terrenals.

Del xuclament brollaren les carenes,

rosari de collades y cimals.

Els cimals estengueren llur domini,

ungits per l'ígnia mà dels temporals,

de les congestes ab el candi armini,

de llum cerclats ab atributs reials.

Y alhora esdevingueren paorosos,

ab gestes qui restaren immortals

y's prodigaren, fèrtils y amorosos,

en cascates, boscúries y covals…

Tals encara avuy son. Es infinita

la gamma de turons y de fondals

qui a llurs peus se dilata y precipita

ab estrèpits eterns y universals.

Mes per sobre els estrèpits y distàncies

ells s'esguarden ab aires jovials

y calmen ells ab ells les rudes ànsies

ab pacífics col·loquis fraternals.

Visió de la plana

Des d'un relleix minúscul perdut en la carena

¡com la mirada's llensa per l'infinit espai!

y troba la planura mes pàlida que mai

com una vella taula de geroglífics plena.

Sota una boira inútil, monòtona y obscena

la gran ciutat dormita en aparent desmai.

Soptadament les notes d'un rústec virolai

rellisquen en la blava quietut de la serena.

A voltes una fulla qui's gronxa al dols embat

del ventitjol, destapa y tapa una ciutat.

A voltes una branca feixugament s'inclina

y oculta mitja plana ab gràcia femenina.

A voltes la foguera d'un abrandat rebrot,

com una escampadissa d'encens, ho engoleix tot.

Oh poesia nova dels ignorats recons!

si'l teu devot no hi troba

esplèndits horitzons,

hi descobreix nous mons

qui en l'insignificància

respiren la fragància

dels grans secrets pregons.

Tot interessa allí:

el branquilló qui oscila,

la cuca qui vacila

al pendre un nou camí.

Car tot es gegantí

del home en la presència:

ell té l'omnipotència

d'un vers alexandrí.

¡Oh poesia nova

dels horitzons tancats!

si'l teu devot no hi troba

espais ilimitats,

hi descobreix esclats

d'ingènua bellesa…

Son les intimitats

de la naturalesa.

II.

A l'aigua, divina joia

I.

Oh voluptat divina!

De cara en el xargall,

me raja gola avall

l'onada nacarina.

Y'm sento una infantina

carícia de frescor,

y d'íntima claror

la fas se m'il·lumina.

Y apar la boca fresca

un degotís de bresca.

Y'n surt una boirina

de perfumat halè.

Y el cor batega ple

de voluptat divina.

II.

¡Divina voluptat!

com dins un medalló

fulgura en ta claror

mon rostre il·luminat.

Com fina tremolor

de maternal carícia,

t'escorres ab delícia,

deixant-me la visió

car passes molt lleugera

y ab un refrec jovial,

com una matinera

donzella ab son brial,

qui duu una restallera

de flors al devantal.

III.

¡Oh l'aigua nacarina,

germana de la llum

qui't perts, feta polsina,

com volador perfum,

qui cantes nit y dia

y, en pròdic devassall,

cascadejant avall,

escampes l'alegria!

de ta carícia pura

la màgica flonjura

amoixa la natura,

com una mà de nina

el front de la padrina

¡oh voluptat divina!

A les fonts

Vostra infantina apariència

tanca subtils maturitats:

us despulleu de la ciència

al descobrir les claretats.

Vostra divina transparència

¡com us llibera dels pecats!

Ab una alegre inconsciència

feu reguerols enjogassats.

¡Y com forgaveu caviloses,

en vostra mòrbida vellesa,

seguint les vetes del metall!

Mes ja son totes glorioses

y ab una eterna jovenesa

resplandireu com el crestall.

Endressa

Ab la vibrant corva del raig,

sou belles dones de cor net

y gràcil forma. Per xò us faig,

ab l'elegància d'un sonet,

un geomètric brollador

qui, ab sa marmòria blancura,

palpitarà ab vostra flonjura,

refulgirà ab vostra claror.

Quan l'agonia ponentina

irisarà vostres crestalls,

tremolareu ab més divina

emoció. Quatre cavalls,

de vostre raig en la polsina,

s'empinaràn ab llurs plomalls.

Al cor de la boscúria, el fontinyol suau

de penjarelles d'herba com filagarsa cau,

com fil de clavicordi que polsen ab llurs dits

les tímides Paitides de dies y de nits.

Al cor de la boscúria hi brolla el fontinyol.

Quan la tempesta exhala son perllongat udol

y les afraus ressonen ab grans estremiments

com una església buida, oberta a tots els vents,

ell sona ab un dolcíssim remor de floviol

qui esboira la tempesta y renovella el sol.

A una font inaccessible

Oh bella font reclosa!

al mitg d'un espadat,

la teva gràcia arrosa

l'ondulació d'un prat.

Ets un tresor tancat:

ningú arriscar-se't gosa

car ta pendenta llosa

fulgura d'humitat.

La teva gentilesa

se pert inutilment.

Ets com una princesa

qui, en amorós torment,

s'endinsa en la bellesa

del mal d'anyorament.

La font de les paitides

Entre les feixes escalonades,

quiscuna d'elles com un retall,

brollen tes aigues mai estriades

com ansa llisa de pur crestall.

Ton marge dona preclara userda.

Les cuscuetes beuen de tu.

D'una pomera qui ja s'esquerda

neda en tes aigues el fruit madur.

Quan les pageses tornen de missa

ab la caputxa plegada al bras,

tasten de l'aigua bellugadissa.

Y quan reprenen, testes, el pas,

senten aroma de la pahissa,

troben la calma de llurs quintars.

El torrent

Demunt la tranquila

blavor transparent

clapant-se ab l'argila

que hi deixa el torrent,

s'aplanen les mates

de vern ufanós

hont furen les rates

cercant-hi redós.

L'anguila qui forga

dispersa un estol

de barbs qui en la gorga

dormiten al sol,

y fugen ab gràcil

temensa. Nedant

un tòtil ab fàcil

destresa, galant

convida a son àpat

senzill (d'amagat

del pare galàpat)

l'alegre veinat.

Hi van les reinetes

saltant per deport

Hi acuden marietes

y alades del hort

profús d'estramonis,

de gresa y de call.

L'espia-dimonis

fugint d'un cavall- de-serp ¡com s'afua,

vibràtil, fulgent,

fregant ab la qua

la gorga dorment!

Divines falgueres,

d'un vert d'ombradís,

les prades voreres

cenyeixen d'un fris.

Apunten les banyes

dels tímids cargols,

moventes montanyes,

concèntrics revolts,

d'un màgic imperi

de gnoms y follets

amics del platxeri.

Esquàlits y frets,

els prega-deus ploren

demunt els fanals

que, esplèndits, decoren

com flors cerebrals.

D'ufana pletòric,

sobrix el torrent,

brunyit, esculptòric

com monstre d'argent.

Y, fèrtil d'argúcies,

prodiga a ruixats

viventes minúcies

per boscos y prats,

com ona de vida

qui baixa del cim,

com dea sorgida

marmòria del llim.

Salut! oh preclara

caricia fulgent!

Dels àmbits que amara,

s'amara el torrent.

El gorc negre

Sinistre gorc de misterioses aigues,

d'aigues qui mai han reflexat el dia,

d'aigues qui mai als visitants corpresos

han somrigut ab vibracions concèntriques.

De ton ocult amagatall esguardes

com un triangle malehit obrin-te,

ab veis metàlics qui dins teu fulguren,

arbres sanguinis de ton ull de cíclop.

Y per tes penyes ennegrides llisca

un doll escàs y perllongat qui't besa

calladament, no com banal cascata.

¡Tant feixuc es ton absorbent mutisme!

De ta mirada dins l'espill immòvil,

no mes d'un roure gegantí s'hi mira

el tronc acèfal, clapejat de molsa,

supervivència d'un trofeu macàbric.

Una catifa sepulcral t'enronda

de branques nues y d'arrels decrèpites

y d'esquelets y de clofolles buides,

qui han fet de tu son eternal ossari.

L'aigua't sobrix ab parquetat y, oculta

entre disformes, agrisades roques,

molt cautelosa y tèbia's precipita

dins altre gorc qui es ta fidel imatge.

Un laberíntic corriol, de boixos,

de bruc y grèbol vorejat, per sota

d'alzines corves y pollades mena,

llimant esqueis, fins ton sagrat recinte.

¡Oh gorc! dins tu les mitgevals llegendes

com un sabbat intermitent perduren.

Un roc profà tan fondament t'irrita,

qu'ompla ta fas de virulents bombolles.

¡Oh mític gorc! ton cabalístic signe

no oblidaré mentres el cor m'aleni

car ens mirarem fixament alhora

àvits, quiscún, de penetrar-nos l'ésser.

En va ton fons escorcollar volia…

ocult restà dins ton sagrat misteri;

mes, tu'm mirares, y ton ull de cíclop

sí qu'hi arrivà fins a trobar-me l'ànima.

La cascata de Sant Segimón

A Don Joan Alcover, Poeta

La posta declina

tenyint d'escarlata

l'oculta safata

d'aigua esmeragdina.

Lluminosa y fina,

salta la cascata

com un raig de plata

dins una boirina.

La flonjor traspua

de la penya nua

qui al saltant s'acosta.

Les flors amarades

s'engronxen pausades

reflectint la posta.

Vora les feixes passa el rec

com diminuta professó:

quan el rupit hi enfonsa el bec,

vibra una estela de claror.

Passa manyac y en abundor,

com una llum encativada,

y apar sa fina ondulació

la cabellera d'una fada

la cabellera qui fulgura

d'una isolada fada pura,

la cabellera d'ambrosia…

la bona fada… la cansó

qui serva l'íntima alegria

dels anyellets del Bon Pastor.

Al rec

Ta mare es la fosca,

ton pare el torrent.

Quan deixes la tosca

resclosa dorment,

callat t'acorrues

com noi encongit

y apenes traspues

del llit enfondit.

Mes quan il·lumina

la glòria del sol

ta cara infantina,

t'arrenques el dol

y ets l'aigua qui canta

joiosa tot l'any,

y ets herba odoranta,

llumínic tirany,

cascata divina

qui salta, subtil

com gràcil boirina,

com pluja d'abril,

brunyida safata,

marmori trespol

qui d'ales de plata

reflexa un estol,

y ets forsa manyaga

qui's lleva dejorn

y agita com maga

les ales d'un torn

qui's fon en la gorga

y el cup del molí

y ab ímpetu forga,

xiulant tremolí,

omplint de bromera

l'obscur carcabar,

qui's torna riallera

baixant al quintar.

¡Y com te dilates,

ubèrrim, festiu,

per sota les mates,

clapant d'argent-viu

les cols ufanoses,

el tendre enciam,

les canyes pomposes

ont jau l'aviram!

La totxa mainada

se't fica de peus

y, estàtica, bada

guaitant els trofeus

qui branden, sospesos

d'un ars punxagut,

esclops y pagesos

calsots de vellut.

La tàpia remulles

tacant-la de blanc.

Te'n portes les fulles

com gleves de fanc,

y alegre devalles

per vora el camí

sembrant de vitralles

ton pròdic satí.

Ton doll qui fa via

brunyeix el palet

qui, erèctil, l'estria

d'un grop de paret.

Trovades les joies

primeres del cant,

discret t'aconvoies

ab tot vianant

contant-li ab murmuris

tes sàbies virtuts,

benèfics auguris

qui els llavis sorruts

esqueixen tot-d'una

d'un íntim somrís.

Escombres la runa

d'un arbre estantís

qui tomba decrèpit.

Saltant irisat,

ab màgic estrèpit

inondes el prat.

Y, fèrtil, amares

les gleves a fils.

Les herbes avares

t'hi xuclen subtils.

Y trobes la gresa

qui't torna al torrent

ont dorm la feresa

de fosca imponent,

el pare y la mare

qui un jorn te parí.

La vida't fou cara,

mes viure es morir.

Endressa.

¡Oh rec! el poeta

te brinda, insegur,

l'ofrena qui estreta

y llarga es com tu.

Uranos

I.

Alquímies solars

Oh sol, oh màgic poderós

qui sense filtres ni coliris

verses la gamma de ton iris,

tornes l'espai de tos colors!

La teva alquímia es sobirana:

ab magistral facilitat,

prodigues, lúcit, ton esclat

per les montanyes y la plana.

La pedra atenys filosofal.

Quan te passeges triomfal

com un Rei Mides qui no mor,

la teva llarga vara poses

sobre la cendra de les coses…

y ressorgeixen fetes d'or.

Sol de primavera

Oh germà sol! tu ets

el nostre bon amich.

Com un rellotge antic

te miraràn mos nets.

Com un hereu bonic,

jugues no mes qu'ab rets

de seda. Gaires plets

no hauràs, sabent-te ric.

Ets ric de poesia.

Te dones de bondat

y ab ton senzill posat

escampes l'alegria

disolta en un ruixat

de rica pedreria.

Assolament

Oh sol enamorat de la naturalesa!

com un aimant frenètic l'ungleges ab tos dits

y ofegues de sa boca oberta els alarits

y tornes d'escarlata sa pàlida nuesa.

Y poc a poc recremes ab ton alè sos pits,

y tos cabells revolten sa cabellera estesa.

Quan abandones l'àpat de tos plaers finits,

romàn estenuada de tanta ubriaguesa.

Y quan te perts incòlum, de nou atemperat,

com el caliu qui resta de flamejanta pira

se troba l'inquietut qui omplia ton esprit,

y ab una mà s'apreta el cor adalerat

y, sanglotant de nafres, llagrimejanta's mira

la sang y llet qui fluen de les canals del pit.

Cansó del sol-solet

A Na Maria Antònia Salvà

Sol-solet

vine'm a veure

que tinc fret.

I.

Corre, vina,

sol-solet.

La padrina

mor de fret.

La fadrina

de tristesa.

Jau, despresa,

la cortina.

Atravessa

l'aire net

ben depressa,

sol-solet,

que ja afina

la padrina.

II.

Corre, vina,

sol-solet,

La fadrina

mor de fret.

L'infantina

de tristesa.

Jau, despresa,

la cortina.

Atravessa

l'aire net

ben depressa,

sol-solet,

que ja afina

la fadrina.

III.

Corre, vina,

sol-solet.

L'infantina

mor de fret.

La polsina

de tristesa.

Jau, despresa,

la cortina.

Atravessa

l'aire net

ben depressa,

sol-solet,

que ja afina

l'infantina.

IV.

Corre, vina,

sol-solet,

La polsina

mor de fret:

cau y afina

sobre el llit.

La cortina

s'ha podrit.

Atravessa

l'aire net

ben depressa,

sol-solet,

que ja afina

la polsina.

V.

Corre, vina,

sol-solet.

Corre, vina,

mata el fret.

La cortina

s'ha podrit.

S'esbossina

fins el llit.

Floridura

d'humitat

s'ha posat

en l'obscura

sepultura

del passat.

Sol y vern

Oh pobre sol decrèpit d'hivern, qui d'un cel gris

el teu esguart passeges melangiosament

pels àmbits sense vida, com un convalescent

qui de sa cambra guaita l'emblanquinat y'l fris.

T'envolta una boirina qui't deixa opac y llis.

La neu devalla com un escarbotament.

Ressonen les campanes indefectiblement.

S'allarguen les carenes com un desert pedrís.

Un gran xiprer nevat s'adressa com un fus.

Sota un cobert de gleves, una captaire tus.

Sinistrement l'aborda el vigilant mastí,

mes quan la vella el crida, poruc, no gosa anarhi.

Y sembla que tot d'una la neu s'ha d'atrevir

a envolcallarte com d'un espectral sudari.

Lluna florida

Oh lluna tota blanca

com lliri esparpellat

demunt l'inmensitat

de la serena estanca!

Com per demunt la tanca

de ton redós sagrat

la via làctea abat

la seva llarga branca.

Y neden les estrelles

en la dorment llacuna

profusament, com una

legió de maravelles,

minúscules petxines

qui's baden, nacarines.

Lluna clàssica

Idol eròtic de les nits serenes,

alba divisa qui en l'espai fulgura!

pàlida gassa d'humitat apenes

trenca la pura

clara delícia de ta fas. Banyades

sota l'estèril claretat sumorta,

dormen tranquiles per igual, les prades

fines y l'horta.

Sobre el cansanci d'una cara atenta

frígida llisques, feta llum palpable.

Núbil t'abrasses, cara avall llisquenta,

núbil y amable.

Lluna freda

Oh lluna

brunyida,

cenyida

per una

lleugera

garlanda

qui branda

sobrera,

com d'àgil

ridorta,

la fràgil

estàtua

qui, fàtua,

cau morta!

Invocació

Oh sideral ostentació precisa

com geomètrica signe lapidari,

del hemisferi dins la volta llisa

giravoltant com eternal horari!

per sobre els cambis del humá desvari,

serena marques, d'equilibri augusta,

ab l'anagrama de cada hora justa

la volubilitat del calendari.

Propícia déixa'm escrutar l'enigma

que'l sabi astròlec, obcecat, no veu.

La lluna roja t'es fatal estigma,

la lluna blanca tímit corifeu.

Y l'aureola qui ta fas enllora,

de pluja o neu t'es, al hivern, penyora.

Estel·lària

Com els tres blandons

de les tres Maries

passen els Trillons

per les altes vies.

Y creuats de mans

y en humils rengleres

munten els Pilans.

Salten joganeres

les Cabretes qui

cerquen la pastura

per l'immens jardí

qui, sadoll, fulgura.

Al finar l'hivern

el pagès colombra,

com un drama etern

palpitant en l'ombra,

passâ el Pobre y'l Ric.

Va al devant el Pobre

qui malversa un xic

de lo que li sobra.

Y ab afició

marxa el Ric darrera

pidolant claror

sideral sobrera.

Roda, aprés, un món

de gentils Cambrilles.

Abundantes son

com d'unes fandilles

de satí molt blau

fines anticuel·les

dignes del sarau

d'unes damisel·les.

Ve després l'Estel

de la Nit o el Dia,

llàgrima del cel,

font de poesia.

L'estival Camí

de Sant Jaume sura

com un rejolí

d'ambrosia pura.

Y giravoltant

sens deixar rodera,

els dos Carros fan

circular carrera.

Cada estrella diu

son instant, precisa,

y no més somriu

en la volta llisa

com atleta fort,

la vital fixesa

del Estel del Nort,

al zenit sospesa.

Diferenta nit

signa cada estrella:

l'àmbit infinit

es no més per ella.

II.

Ponent

Oh càlit buf qui portes

del calitjós ponent

sentor de fulles mortes,

d'ingrat ensopiment!

furant per totes bandes,

resseques les viandes,

portes arreu l'aixut,

y vas caient per terra,

com presoner de guerra,

de pla, sota l'escut.

Tramontana

Reina sobirana

de la terra plana,

li retorna el seny

al besâ el Montseny.

Com una marxanta

porta dins la manta

son infant de pit

y, ab rialla freda,

palpa d'una cleda

l'ufanô ab el dit.

Llevants

De monòtona oradura,

plovisquegen obstinats.

Giravolten de fretura,

trontollosos, desgrenyats.

De quiscuna cabellera

brolla encar, balansejant,

un agònic rejolí,

y ab la vista riallera

s'entrebanquen encalsant

el bell arc de Sant Martí.

Flora

I.

Lletania de les petites herbes

Almorratxa immensa,

virginal Montseny:

ton devot comensa.

Dóne'm el teu seny

per cantar-te ab una

vera humilitat

la llaô a quiscuna

de tes herbes. Nat

vora tes masies,

l'amargant donzell

té les picardies

d'un xarel·lo vell.

Màgica retorta

d'esperit vital,

concentrada porta

flaira cerebral

dins la nacarada

cendra qui s'estén

per la cizellada

tremolor d'argent

de la fina tija

gairebè subtil

com letal prohija

d'un amor senil.

D'una flor menuda

s'enriqueix l'hisop,

monacal beguda,

plàcit aixarop;

d'una moradenca

flor que ja no té

quan l'escolà el trenca

per un sal-passer.

Viu la farigola

de brancatge sec

resignada y sola,

esperant el frec

dels vestits de seda

del divendres sant.

Malmetent la cleda,

munta verdejant

l'ufanosa mata

del llorer diví

qui'l fullam dilata

sobre el romaní

de la Verge pia,

tremolós y pur,

vaga lletania

dins un temple obscur.

¡Oh la broida feta

de cargolaments

qui, mondana, alleta

refinats torments;

pèrfida regina

d'esplendent saló,

en la més felina

reconcentració!

Les marastres gruen

l'ufanor del gall

y per cresta lluen

blanquinós plomall.

Llur perfum convida,

casolà com neix,

per guarnir l'eixida

a trencâ un esqueix.

Rost amunt disfruta

l'estepar l'olor

de la diminuta

salsa de pastor

y sobrix l'orenga,

baladrera com

una mallerenga,

per quiscún tocom.

Ab la mil-y-fulla

el fonoll germà

creix per ont-se-vulla

perfumat y clar

com seguit d'ombrel·les

dins un gran jardí

ont les damisel·les

fossin a lluhir.

¡Oh la dulcamara!

rastrejant humil,

d'un no-res s'ampara.

Son groguenc pistil

brilla com xinxeta

dins el vas morat

d'una campaneta.

Del petit veinat

son l'eterna festa

sàlvies a desdir,

les d'olor modesta,

doctes en guarir,

les d'aflotonades

mates de vellut

qui, al tornâ espigades,

de son ull aixut

treuen esquisida

vertical de flors

d'auria mel ungida.

Dins l'august repòs

l'alta belladona,

la dels negres ulls

fulgurants en l'ona

feminal dels rulls,

de tan sàbia y forta

gairebé fa por.

Cap cervell comporta

la terrible olor

de valeriana

qui al devot felí

mata d'un nirvana

que no pot capir.

Mes l'emperadora

del Montseny florit,

qui, reial, decora

son magnànim pit,

es l'humil ginesta

de sagrada olor

qui'l vesteix de festa

com a altar major.

¡Glòria a la regina

del Montseny florit,

gala femenina,

papelló esquisit,

flama rutilanta

del estiu naixent,

del espai qui canta

bell estremiment,

qui en l'esmeragdina

selva qui no mor,

versa una divina

polsaguera d'or!

Elogi de les falgueres

Oh falgueres qui sou totes obertes

com un desmai d'infaust enamorat!

les gotes de rosada son ofertes

per decorar vostra subtilitat.

El vostre vert adolescent es tímit

com els ulls blaus d'un princep cativat

qui, en l'estretor d'inexorable límit,

es ignorant de tota immensitat.

¡Oh falgueres qui sou tan acavades

que prescindiu de tot banal perfum!

entorn les vostres mates vellutades,

es tota verda la meteixa llum.

Esbarzers

Oh esbarzers

de les fines

mores bres

y d'espines

erissats!

per la lluna

matisats,

sou com una

gran aranya

de montanya

diligent,

qui vigila

fora-vila,

si ve gent.

El plansó

D'arbres caiguts els enderrocs l'esguarden

y ell d'un vert clar la vestidura's posa,

y son tant dòcils ses neixentes fulles

que al pas de l'aura acatament rendeixen.

Als raigs de sol qui d'esgaiada arriben,

traspua llum y misticisme alhora,

y se'n adorna el bosc com una església

ab la tenyida llum de les vitralles.

Una dolsura's dilueix pels àmbits

y'ls aucells s'hi rabegen silenciosos,

y'ls papellons se desparellen, tímits,

y les bolves devenen florescències.

Dels castanyers en les horribles baumes

per les escletxes de l'escorsa espien

els sàtyrs qui tremolen de pahura,

purificada al contemplar la selva.

Dels fontinyols en els bassals, escolten,

treient el cap, les blanques dones d'aigua

y ab els ulls verts, ploroses, s'estasien

y se'ls hi fon la vermellor dels llavis.

¡Oh pietat de la feresta selva

per l'ignocència dèbil evocada!

en les afraus recòndites perdura,

purificant-les del trepitg dels homens.

Avellaners

Oh'ls avellaners

d'a la vora el riu

qui cada any son més

y més pròdics! diu

qu'al venir l'estiu,

els bernats-pescaires

solen ferhi niu.

No son pocs ni gaires

els qui inciten, grats,

a tallâ un bastó

blincadís, lluent,

de capsals carrats,

qui es un companyó

fort y pacient.

Figuera

Oh figuera, l'àvia plàcida, badoca,

dilatant les tèbies fulles maternals

com les dues flonges ales d'una lloca,

retreient llunyanes notes pastorals!

Llagrimots de vella, branden ja les figues

sobreixint les múltiples granes a ruixats.

Oprimint-se en caixes, omplen les botigues.

En cistells llarguíssims, taquen els mercats.

Saberuda's mostra l'àtica figuera:

quan Adam y Eva foren en pecat,

procedint com una gran caramasera,

somrigué pietosa d'íntima bondat,

y oferí, discreta, l'ampla pampolada

qui aixopluga, fèrtil, tota la fillada.

Alzina

Oh la fortalesa

de la corva alzina!

tot el bosc camina

cap a la vellesa,

y ella resta encare

impassible y dura.

Sa verdor perdura.

Es del bosc la mare.

L'hivern es vingut.

Cauen les aglans

ab gran lentitut.

Un senglar, perdut

de la nit avans,

afamat hi acut.

Pomera

L'herba dallada novament rebrota

els prats vestint d'una altra primavera.

Carregada de fruita, la pomera

s'hi aixeca al mitg, esquarterantse tota.

Com prolífica mare, consumida,

d'aspres en forca s'arrepenja lassa,

en fruites prodigant la vida escassa

ab una hermosa profusió de vida.

Y la corona el devassall de pomes,

impregnant-la de rústiques aromes,

y criden per ses branques els aucells

disputantse les fruites ja madures,

y somniant maternitats futures,

mor la pomera quan la deixen ells.

Albes

Vora els rierals

blanquegen les albes,

isolades, balbes

notes hivernals.

Es llur cabellera

de glas y d'argent.

Son la primavera

gairebé neixent.

En la tarde freda,

dins el blau intens

de la volta amplíssima,

les albes de seda

son un glop d'encens

sota una Puríssima.

Abets y faigs

El faig es gòtic com l'abet.

Mes l'abet puja fosc, aspriu,

sòbries les fulles, el tronc dret,

car es d'un gòtich primitiu.

Mentres el faig, trèmol, somriu

ab son fullatge transparent

ont l'esquirol hi penja el niu,

car es d'un gòtic floreixent.

L'abet es gòtic com el faig.

Son les agulles dels cimals

ont de la llum s'hi trenca el raig.

Son les agulles sobiranes

de les eternes catedrals,

immòvils, pàlides, llunyanes.

Pi

Dins la quietut vespertina

reposa tan cristià

que sembla una bizantina

teulada de campanar.

Com rajolí de cant plà

degota humitat divina.

L'aucella qui'n vol copsar,

devota, la testa inclina.

Del caire net d'una roca

pren embranzida la soca

ab estalocs de brancam,

y aixampla la copa enlaire

llensant espirals de flaire,

gràcil teiera d'aram.

A la noguera de la plana del Sastre

A Mossen Miquel Costa, Mestre en Gai Saber

Rica de fruits, pletòrica de sava,

mes guardant l'equilibri de la forma,

ab la gran soca que ni un grop deforma,

mostra's encar la venerable esclava.

Apar que tota sa energia esbrava

en imitar la sobirana norma

qui al arbre típic de l'Arcàdia informa

al ritme suau d'aquella mar tan blava.

Ses arrels qui's perllonguen invisibles,

com els vèrmens forgant a les palpentes,

sols Deu pot dir en quins indrets pasturen.

Y ses branques, nervudes y inflexibles

ab tant de pes s'inclinen reverentes

y fins a flor de terra no s'aturen.

Al castanyer de les nou branques

Ets milenari. Tens la soca plena y llisa.

Quatre homes no la poden, minúsculs, abrassar.

Y ets canelobre de nou tanys qui's subtilisa

en nou blandons mirífics d'improvisat altar.

¡Oh 'ls nou germans, esplèndits bessons, qui de la soca

ubèrrima s'exalten, apoteòssic chor!

l'espessa copa agiten quan l'aura freda els toca

com els blandons mirífics la flamarada d'or.

Als teus companys de prada qui, desgarbats, baumats,

t'admiren com prodigi d'aquella rassa impura,

ab alta compassió te'ls guaites subjugats.

Per entre tes pomposes arrels l'aigua s'atura.

Y al teu voltant la prada, com un sagrat jardí,

estén les seves verdes catifes de satí.

La baga de castanyers

Ab femenina gràcia s'adorna la carena

de la tupida baga, deixant no mes al nu

un caire geomètric de l'ondulant esquena

com un escot de túnica al enquadrâ un tors bru.

Oh la tupida baga! ella incansable trena

ses pàlides garlandes com laborat tapís,

y les allarga totes al cel com una ofrena,

o deixa que rodolin, ab desconhort sumís.

Dins ella, com les venes blavenques y morades

qui dins la pell fulguren d'un brill alabastrí,

se perden les dresseres subtils, ramificades,

com xarxa laberíntica d'oriental jardí.

Y encara hi vaguen ombres d'esporuguides fades

quan s'hi fragmenta, espessa, la boira del matí.

Endressa al M. R. P. Fra Rupert M. de Manresa

¡Oh Vos qui sou un místic devot de la bellesa

y qui sentiu ab l'ànima del Pare Sant Francesc

y ameu dels circumloquis l'urbana esplendidesa

y sou un metafísic subtil, cavalleresc!

us plau entrâ a la baga un dematí molt fresc

quan ja Fra Sol les fulles arruixa ab timidesa.

Dins ella mai s'hi troben crudels paranys de besc.

Tracteu a la natura com a una gran marquesa.

En l'una mà el diurn qui tanca l'oració,

en l'altra mà els Dialecs del immortal Plató

y tal vegada encar l'Epístola d'Horaci,

per sota galeries de jaspi groc y vert,

la vostra silueta molt lentament se pert

ab elegància digna d'un cardenal del Laci.

La fageda

Oh la gran fageda,

la dels troncs de seda

com vestit d'albat,

la de branques fines

y d'esmeragdines

fulles! agrisat,

un esquei s'enarca:

com feixuga barca

solca ton fullam,

ta catifa augusta

qui's tenyeix, adusta,

de colors d'aram.

L'esquirol s'aplana,

d'una branca blana

rosegant tranquil.

Una aranya ab pena

feinadora trena

son monòton fil.

Pàlida fageda

de fulgors de seda,

de fullatge vert,

dins el teu domini

l'aura d'estermini

temorega's pert.

Pàlida fageda

una mica freda

de beatitut,

dins ta fosca ubaga

un camí divaga

d'estasi perdut.

L'alzinar d'en Sala

Magic alzinar,

selva primitiva

ont perdura, viva,

d'algún deu pagà

l'ombra fugitiva!

si no's veu passar,

prou son bruit arriva

fins el roquissar.

¿D'una antiga rassa

serves la carcassa

convertida en llot?

¿O de ta tortura

la ciutat futura

cobrarà l'escot?

Elegia triomfal

Entre el quintâ y la baga passa el camí de sorra

marcant de la carena l'egrègia excelsitut;

el cel a abdues bandes li paga servitut,

el vent de tota petja la petulància esborra.

Sols hi anguileja, balba, pel cim de la carena,

la professó de cendra dels olms penitencials

qui ab soques monstruoses y branques desiguals

fatídics arrosseguen del viure la cadena.

Dels monjos centenaris del bosc son la corrua

qui de l'escala ascètica les summitats ha hagut

y ab brandaments senils prodiguen la virtut

de l'aureola esplèndida de cada testa nua.

De la ridorta gràcil, de l'eura cenyidora

caigueren les garlandes desfetes a llurs peus

y son com uns cilicis inútils, com trofeus

qui l'encorvada soca proclamen triomfadora.

Ni la destral, ni l'aixa, ni'l mall, ni les grans serres

dels serradors, llur fusta sagrada han profanat;

no mes el foc dels núvols, en glavi transformat,

immola una hecatombe de tràgiques desferres.

Y l'esperit dels arbres caiguts, vibrant perdura

en l'esperit dels arbres qui's flecten penitents,

qui dels germans qui foren y dels germans vivents

la comunal grandesa prediquen ab dolsura.

Entre el quintâ y la baga passa el camí de sorra

marcant de la carena l'egrègia excelsitut;

el cel a abdues bandes li paga servitut,

el vent de tota petja la petulància esborra.

Sols hi perdura, balba, pel cim de la carena,

la professó de cendra dels olms penitencials,

qui ab estrafetes soques y branques desiguals,

canten alhora ab una fogositat serena.

Endressa a D. Francesc Cambó

Era una tarde esplèndida d'acavament d'Agost.

Sota els vells olms decrèpits medieu l'hemisferi.

Als vostres peus s'obria, com dominat, el rost.

Les humitats baixaven d'un màgic asceteri.

Ab vostres ulls qui xoquen d'intensa voluntat,

talment interrogaveu, al lluny, els horitzons.

Sovint un monossílab d'agudes inflexions

la calma sobirana trencava, inesperat.

Y fit a fit guaitaveu la posta gegantina.

El sol, com un agònic atleta triomfador,

queia demunt la sorra dels núvols purpurina.

Y Vos, ab la mirada oberta d'emoció,

tenieu dins de l'ànima d'atleta nacional

tota la ratlla blava del Canigó al Puigmal.

A la campaneta

Caputxa, caputxeta,

morada campaneta,

emblema de martiri!

es ton pistil un ciri

de casta cera groga.

Duus una verda soga

de penitència dura.

Però com ets tan pura

te basta la tristesa

de veure't incompresa

per no tenir fragància.

Me plau de ta elegància

la perfecció severa

qui, menyspreuant austera

tot fugitiu aroma,

senzillament s'acroma

d'una morada vesta

qui al teu demunt, xalesta,

fulgura ab la carícia

d'un hàbit de novícia.

Al clavell de pastor

Oh clavell

de pastor,

jovincell

llucador!

Tens prohija

de lluhir

llarga tija

de satí

com poncelles,

de paper.

T'esparpelles,

matiner,

com senzilla

vermellor

d'una filla

qui al balcó,

dona fútil

comiat

a l'inútil

estimat.

En l'aurella

del donzell

mitg vermella

¡oh clavell!

algún dia

lluhiràs,

de l'aimia

y d'ell, las.

¡Oh clavell

de pastor,

jovincell

llucador!

A les minúscules avellanes

Oh quimèrics

atuells!

¿sou esfèrics

cascabells

de la testa

d'un follet,

de congesta

cara-net,

o l'enfàtic

picarol

d'un simpàtic

esquirol?

Dins la menuda nou,

tal volta un món de fades

de trenes irisades

independent s'hi mou,

y, quan a fora plou,

circumden afollades

les grogues flamarades

ont lentament s'hi cou

l'elíxir de la vida…

Y en tant, la nou marcida,

caient de la noguera

de microscòpic hort,

prop d'una carretera

se consumeix de mort.

Oh peres d'inefable pulcritut!

vostra dolsura gola avall se fon

ab un sentit de distinció pregón

àdhuc en llavis del pagès golut.

Sou com endevinalles y joguines.

Per les trapaceries d'un infant

minúscules s'engronxen les Regines

y les Perxals y les de Sant Joan.

Per les dones humils, caramaseres,

rodolen marge avall les Formatgeres.

Les Bergadanes cauen per tardor.

Les d'Aigua son per qualque boca fina.

Y's fan ab salsa gairebé divina

les de la suculent Festa Major.

II.

A les abelles

Oh les abelles sapientes

aureolades per la llum,

dins una boira de perfum

giravoltant a les palpentes!

sou generoses y valentes

car enfonseu vostre esperó

quan una gota de dolsor

elaboreu per les sedentes

goles innobles de la gent,

y vostra aixam colèric tresca

quan, ab la dèria de la bresca,

ordona tels de cera pura

en holocauste a la futura

glòria de llum del Sagrament.

Al puput

Oh puput! la tua

corva del plomall,

sense el devassall

de la taca nua,

fa anyorar la qua,

fa anyorâ el plomall

de la catatua

o del papagall.

Té, però, una fina

mostra de tapís

ab la femenina

distinció d'un fris,

y un color trencat

de complexitat.

A la gràcil mustela

Perllongada

com la mà

d'una fada,

l'ondular

t'es diví.

Fores digne

pergamí

ab el signe

de les branques

de la sang

y ab les taques

d'ònix blanc

qu'ab tes dents

y ab tes fines

ungles tens

per joguines.

Fantasmagoria nocturna

Dorm la boscúria submergida

en l'humitat de la serena.

Al clar de lluna brilla plena

d'una penombra sense vida.

Les filigranes d'unes fades

suren com algues displicentes

qui, d'un sol raig amanyagades,

s'entortolliguen flonges, lentes.

De les esquàlides carcasses

sobrixen polpes qui son grasses

com nuvolades de pecat.

Darrera trenes llefiscoses

s'obren mirades cavernoses

ab degotissos d'humitat.

Gnoms

Deveniu geperuts

en la fosca perduts

de covals subterranis?

¿Sou d'argent y brillants

mal-carats guardians,

rodolant ab els cranis

dels incauts forgadors?

¿Sou les mascles viriors

dins un àtom minúscul?

¿Sou el seny impulsiu

devingut argent-viu?

A la llum del crepúscul,

com uns taups diminuts

penetreu resoluts

per les cambres tancades.

Y sou barbes, talment,

de vius caires d'argent

onejant perllongades,

qui pels recs y camins

van trescant selva endins

ab les cames petites,

formiguetg penetrant

qui malmet ab l'encant

els remats y cullites.

Fantasia

A D. Joaquim Ruira, autor de “Marines y Boscatges.”

Aflotonades

dins els estanys

juguen les fades

a fer paranys.

Glateix quiscuna

d'algún pastor

la galta bruna

tèbia d'olor

de la montanya.

Vetllen subtils

com una aranya

darrera els fils.

L'una a defora,

fingint rezel,

dins la revora

del líquit tel

mostra l'ufana

d'un pit nacrat.

L'altra s'aplana

mitg de costat

marcant la pura

corva del tors.

L'òval ab cura,

pàlit d'esfors,

l'altra revela,

closos els ulls,

deixant estela

d'ones y rulls.

Eixa la galta

rosa no més

tímida exalta,

de l'aigua al bres.

L'orella atenta,

nenúfar blanc,

una altra ostenta.

Netes de fanc,

bombolles pugen

d'un bes ocult

y en l'aire fugen

cercant l'estult

qui'ls cercles mira

del aigua fins

qu'ubriac s'hi tira

perdent-se endins.

Per xo les fades

dints els estanys

juguen plegades

a fer paranys

mostrant la nua

gràcia del cos.

¡Ay del qui grua

tastar-ne un tros!

Ubriac se llensa

dins el parany

sens cap defensa

contra l'engany.

Malignes fades

per tots indrets

surten montades

en foc-follets.

Y, a un cop de vara

transfigurat,

el foll qui hi para

resta encantat.

Y el porten totes

dins un coval

d'ont plouen gotes

d'un ritme igual

qui fredes salten

per sobre d'ell.

Saltant, l'esmalten

com un joiell.

Y regalimen

per l'ampla fas

y, dures, llimen

el front y el nas.

S'acaramullen

en tènues fils

y'l cos despullen

dels vells perfils.

Y, ab infinita

calma, es tornat

estalacmita.

D'humà posat

no'n queda rastre.

Tot es perdut:

dins la pilastra

s'oculta mut.

No mes hi alena

quan tot se mor,

sofrint la pena,

son pobre cor.

Exode

Oh la verdor primaveral dels prats!

Semblen talment esbarjos ignorats

de fades com la neu. Quan al estiu

la terra's bada y tota cuca viu,

moren les fonts. Llavores les paitides

qui de les deus aixutes son fugides,

baixen pels recs d'humitejada molsa

als prats eterns. Discretament hi espolsa

l'oretg les fulles, y una pluja suau

sobre les nues fugitives cau.

Y elles, al ritme de les fredes gotes

demunt la pell, enriolant-se totes,

descapdellen fantàstiques sardanes

ab les galtes vermelles com magranes,

ab els cors bategants de cansament

y ab els cabells abandonats al vent.

Y guaita el sol per entre vimeneres,

y albes y verns y freixes y pomeres,

y, en cercles diminuts, ab una ullada

deixa quiscuna nuditat tigrada…

Y arriva un jorn en que la llum afina

y brolla de la terra la boirina

y tot sembla entelat. L'aigua rienta

torna pels recs aixuts. Se transparenta

la sorra en ses entranyes. Ab afany

de nou l'herba assaona. Tomba l'any

com la carcassa d'un gegant difunt.

Llavores les paitides sot amunt

s'entornen, gracialment xipollejant

en l'aigua qui pels recs va devallant

vers les prades qui dormen solitàries

a l'ombra de les albes centenàries.

Nocturn

Un molí qui s'enruna, de sinistre misteri

esvahint-se en les ombres. Un abet gegantí

d'opulència nafrada, qui, ab agònic imperi,

el brancam arrossega per demunt del molí.

Un abet cadavèric. Un molí qui s'enruna.

¿Emergiren tal volta d'un meteix, antic, maig?

Del molí dins la gorga s'hi reflexa la lluna.

De l'abet per les branques s'hi destria son raig.

Tribut a l'hermita de Sant Marsal

I.

De Sant Marsal l'hermita es aclofada

sota la neu. Remulles d'humitat

son les parets qui serven la teulada

per ont miola tristement un gat.

D'una canal penja un carmell glassat.

Quan son deu-hores, lentament degota

y un mont de neu s'hi acaramulla sota

al feble sò de l'enllosat gastat.

Vibra argentí de la campana el toc.

La tanca es plena de verdet. Podrida,

esclata en pols la llenya vora el foc.

S'hi escalfa l'hermitana escoturida,

y l'hermità d'un cap d'escala crida,

mitg adormit, que no's veu neu enlloc.

II.

Es l'hort minúscul diminuta plana

ont apenes dels màrgens s'hi endevina

la vertical esllabissada y fina.

Sota la neu, la col d'hivern s'aplana,

de fret cremada. Lentament camina,

ab els esclops y ab el magall feixuc.

el capellà cara-vermell. Y esbrina,

una per una, si ja treuen lluc

les cols d'hivern. Segueix el ca darrera

lladrant al bruit de la montanya entera

qui s'esmicola en vaporosa allau.

Les boires passen ab la cara molla

y per demunt la fugitiva colla

rutila en calma sempiterna el blau.

III.

A la capella hi es encarcarat

el Sant Patró qui ab una mà enrampada

la llàntia beneeix entrenyinada

y les tenebres, ab solemnitat.

De fret y pols y neu s'es entelat

el finestral d'agònica mirada.

A un fons de pica l'aigua hi es glassada.

La fusta cruix ab llastimós esclat.

A mitja-nit avensa la pahura

tapada ab una llarga vestidura.

Demunt l'antiga llosa abacial,

com un espectre, rígida s'atura.

Y, al parpelletg del llustre matinal,

s'enfonsa en la callada sepultura.

Cementiri

Oh cementiri qui sembles una horta!

tens una font qui's prodiga sumorta:

la creu de roure magnànima y forta.

A cada banda li fan companyia

com Sant Joan y la Verge Maria

dos xiprers grocs de senil melangia.

Encastellat en la gràcil carena,

brilles metàlic y fret de serena,

com la safata, deixada l'ofrena.

La simetria de tes sepultures

(blanques de cals les senzilles motllures

de les arcades severes y pures)

no com un atri de graves canonges,

mes com el plàcit jardí d'unes monges,

vol tarongers carregats de taronges.

Quan a la nit, tremolós de fretura,

passa un follet d'estrafeta figura,

plora de veure ta casta dolsura.

Y, apaibagada l'interna revolta,

per no trovar-te, poruc, fa una volta,

de compunció mormorant una absolta.

Sant Miquel dels Barretons

Sant Miquel

té l'hermita

prop del cel,

qui gravita

tan petita

com un niu.

Y somriu

d'infinita

complascència.

L'estridència

de la plana

sobirana

no li arriva

gaire viva.

Goigs de la mare de deu de l'arola

Mare de Deu de l'Arola

qui sou pura netedat!

guardeu-nos de la verola,

guardeu-nos de tot pecat.

La vostra hermita es humida

y ab flaires de bestiar.

Per l'enllosat de l'eixida

l'herba s'hi veu agambar.

Trenyines d'or l'endomassen

ab desiguals penjarells.

Les vostres llànties s'hi glassen

al caure dels oripells.

Mes Vos hi regneu contenta

com dins el rovell de l'ou,

y sou callada y lluenta

tant si fa sol com si plou.

Us posen una corona

qui llampegueja en l'altar.

Sou petiteta y rodona

com grana a punt d'espigar.

Y el vostre Infant es l'espiga

qui esqueixa el tel dels ermots.

Teniu parada botiga

de pans de cera y ex-vots.

Sou una mare pagesa

qui deixa un rastre de pa.

Us cal no mes l'arquimesa,

la ganibeta a la ma

y els xiscles de la mainada

formiguejant-vos pels peus…

¡Y us deixen abandonada

ab els tuixons y guineus!

¡Mare de Deu de l'Arola

qui sou pura netedat!

guardeu-nos de la verola,

guardeu-nos de tot pecat.

Kronos

I.

Aubada relligiosa

A n'Iu Pasqual, Pintor

Tota callada es la natura

d'espectació. La nit es pura.

Cap a les serres de llevant.

el blau s'aprima rutilant.

Y dels pollancres la renglera

es com de monjos fila austera,

com una gran comunitat

qui surt a rebre el pare abat.

L'himne dels grills finà tot-d'una

Els tòtils son dins la llacuna.

D'un ciri ocult es cada estrella

diminut flam qui s'esparpella

entorn la lluna, solemnial

com l'enflocat ciri pasqual.

No brilla al bosc una foguera.

L'aubada apunta riallera

ab la delícia d'un somrís.

De la natura creix l'encís.

Mes dins la calma sobirana,

vibra de sopte una campana

y sona el toc de l'oració.

Passa, resant-la, un segador.

A les parets de la cofurna

truca de nou l'aura diurna

Y obren de dins. Surt el remat

a la pastura, adalerat.

Y s'inicia en la boscúria

la complicada voladúria

del aucellam qui duu als petits

cuques, aranyes y mosquits.

Y entre els repics de les esquelles

qui's balandregen com mamelles,

sobrix, puríssim, l'espignet

del floviol. L'espay es net

y de les altes serralades

baixen aurífiques riuades.

Un migradíssim rat-penat

qui trampeleja enlluernat,

cau d'un ginebre entre les pues

restant penjat de totes dues

ales pel tel. Corra el sagal,

per rematarlo, ab un parpal,

mentres el vell pastor murmura

malediccions. El gos d'atura

llensa, enigmàtic, un udol…

D'entre l'aubada surt el sol.

Jocs de llum

La boira baixa tapa les serres de llevant.

Del líquit sideral se'n forma un tel de nacre

qui recobreix per dins la volta rutilant

ab els irisaments d'una conquilla. Sacra

com incruent misteri, l'aubada s'esparpella.

Per entre els plecs de boira filtrant la nova llum,

s'escampa com l'aroma dels rams d'una capella

qui omplen la selva tràgica de virginal perfum.

Queden ungits de púrpura metàlica els cimals.

La boira s'encabrita com monstres ideals.

Una boirina pren tonalitats de perla,

cenyint ab la seva ombra la fràgil clariana.

Triomfa el sol després y, horitzontal esberla,

s'allarga flamejanta la blava mar llunyana.

Cel rogent

El cel es net com un estany d'aygua de neu

qui s'esparpella, ignot, al cim d'una montanya.

Per les collades passa lliscant el vent de Deu.

Y tot l'espai es roig d'una fadiga estranya.

Corra a ajocar-se el gall. La poltra eguina al jas.

Udolen els clivells de portes y de tanques.

S'esbotzen les finestres esbatanant-se franques.

Les teules arrencades s'engrunen pels quintars.

El cel es net com un estany d'aigua de neu.

No mes en l'angle de les serres ponentines,

s'estratifiquen llargues y rutilants boirines

que subtilisa encara, passant-hi, el vent de Deu.

El sol per una de les boires mitg-partit,

ràpidament s'enfonsa com, d'un estoc, ferit.

Posta bèlica

Dins una calma tràgica, la fantasmagoria

desplega l'estridència d'un gran combatnaval

ab les coloracions d'un Turner qui destria

policromats celatges d'una finor carnal.

Pomposament feixugues de l'íntima potència,

navilis son les boires, soperbament armats,

qui deixen com un doble seguici d'opulència

una fumera en l'aire y onades pels costats.

Y sobre un fons metàlic hi llampegueja el blanc

de les arboradures com esquelets-fantasmes.

Y tot l'espai tremola d'intermitents espasmes

com una mar encesa de bullidora sang.

Y el sol naufraga ab una detonació en colors

y, ab l'esplosió, el miratge soptadament cau fos.

Posta aristocràtica

Els núvols en garlandes lluhint tornassolats

avensen cap el sol ab fines cerimonies

petjant del hemisferi safirs y calcedonies

com belles dames y galants aparellats.

Les dames ab les testes discretament nevades,

les cares purpurines, els ulls enriolats

y'ls brassos emergint de mànegues folgades.

Els cavallers ab blanques perruques enquadrats

y ab les casaques pàlides y ab mitges d'alba seda.

Un devassall trepitgen de riques flors de lis.

Y'l sol enorgullit, ab complacència freda,

olímpic atravessa com un segón

Lluís XIV, ab la casaca de ric satí vermella

y ab el gran ceptre d'or per única parella.

Posta bíblica

Vers el ponent caminen les llargues nuvolades

per la planura eterna del gran desert tot blau,

com de moltons ubèrrims innúmeres remades,

com de les dotze tribus la fugitiva allau.

S'encorven els prolífics cap-pares centenaris.

S'adressen els atletes en àgils esquadrons.

Cimbregen les donzelles com delicats palmons.

Y arrenglerats ondulen pacífics dromedaris.

Una columna aurífica marca al devant la ruta.

El sol, com un decrèpit Moisès, callat escruta,

des d'un cimal, l'esplèndit país de promissió,

fins que devalla al antre d'ignota sepultura.

Son pàlit front encara tempestejant fulgura

ab l'arrogància indòmita d'un africà lleó.

Posta litúrgica

Al P. Ignasi Casanovas, S.J.

Dins l'immortal basílica tomba la festa diurna.

El sol passa emblemàtic com ensenser barroc

y el rastre sideral, com fragmentada espurna,

s'es desplegat magnífic entre espirals de foc.

Dels tòtils invisibles la melodia alterna

ab el cant pla del cèfir qui passa poc a poc.

En la vesllum s'enarca, piramidal, un bloc,

com d'un abat eximi la sepultura eterna.

Y dins l'espai revolen polsines impregnades

d'olors de cera y d'oli de llànties apagades.

Y cau la fosca, lenta, com un tapís de dol.

Y brilla en l'hemisferi la lluna alabastrina

com una Santa Fas qui, pàlida, s'inclina

ab la mirada tèrbola d'un estingit gresol.

Tremolor nocturna

El firmament tremola d'un ofegat respir.

Els astres hi titilen com bolves d'un perfum.

Els rats-penats revolen com borrellons de fum.

Els foc-follets ondulen pel clos del cementir.

A flor de terra vibren escarbatons de llum.

Per sobre d'ells s'engronxa calladament un llir.

Les herbes totes dansen ab capritxós albir.

Envolta les masies una carnal farum.

Al fons del bosc obseden aparellades nines

de llop. A la teulada brillen fulgors felines.

Al campanar les òlives, fosforescent rosari,

el ràfec il·luminen com espectral sudari.

Y les fogueres nítides, com acerats dardells,

cenyeixen de les serres els mitgevals castells.

Clar de lluna

En el silenci de la nit tranquila,

ressonen els murmuris ignorats.

La lluna sobre un riu l'ombra perfila

dels boscos riberencs enllà esfumats.

Una humitat el firmament destila

qui impregna tots els sers endormiscats

y de la terra puja un baf d'argila

com de les lloses dels palaus tancats.

En l'horitzó's retallen esblaimades

les cimes de llunyanes serralades

com una taca de perfils gegants.

Y en lo recòndit de la selva obscura,

en la pols dels camins dorm la pahura

qui's desxonda al trepitg dels caminants.

Nit de nadal

Les fúlgides estrelles tremolen de calfrets.

Metàlica relluu de neu la gran carena

com una catedral qui's bada en la serena.

Al seu demunt fulguren escalonats abets

qui la blavor retallen d'alegories plena,

com les subtils agulles de caires fins y nets.

Les dotze batallades, com dotze apòstols drets,

la mitja-nit exalten al cel com una ofrena.

Com un cimbori puja la cima entre dos freus.

La lluna se li posa al front com uns trofeus.

En la boirina apunta la boca d'un coval.

En el silenci vibren murmuris y cansons.

Y les estrelles com angèlics caparrons

circumden l'invisible pessebre de Nadal.

II.

Tardoral

Oh la selecta melangia

de les boscúries tardorals

quan d'una plàcida ironia

fugen les pompes estivals!

Quan les catifes cruixidores

dauren els màrgens dels camins.

Quan de trofeus y de penyores

branden els flàcits escorrims.

Quan la natura s'estasia

devant l'enigma del hivern

com pressentint la poesia

d'aquell hermós decaure estern.

Tota d'aram lluu la solana

del sec fullatge no caigut.

Tremola buida la cabana

y encara es tèbia de virtut.

Ab una forsa jamai vista

brota del jaspi d'occident

una aureola d'amethysta

qui's dilueix pel firmament.

D'una pletòrica elegància

de pedreria agobiats,

ab bizantina petulància

passen els núvols complicats,

petjant solemnes l'hemisferi

de crysolits y de safirs,

ab lassituts de Baix-Imperi

cansat de normes y d'albirs.

D'una cigonya endarrerida

sona tristíssim el gemec.

Una becada presumida

sàbia pelluca vora el rec.

Y solitàries son les vies

ont no s'hi troba cap pastor.

Y son tancades les masies

al primer toc de l'oració.

De les canals pengen resseques

gleves de molsa com un niu.

Estarrufades, les xibeques

cerquen dins elles el caliu.

Y plou del cel una tristesa.

Y no s'enlaira cap perfum.

Dins l'autumnal esplendidesa

una alegria s'hi consum.

Hivernal

Una callada intimitat respira

la conca neta del fullatge espès.

Y del cimal, rostos avall, se mira,

de bardissam desprès,

com el torrent esplèndit se dilata

ab un esclat d'imperial remor

coronament d'invicta serenata

al glas triomfador.

L'eternitat de les montanyes sura

demunt la pluja del fullam malalt.

Darrera els troncs ja despullats fulgura

l'ondulació immortal.

La lluna ostenta nitidesa augusta

com monolític panteó de glas,

y besa alhora la caverna adusta

y la dormenta fas

del quiet bassal qui congelat descansa

dins una pica del abeuredor.

Y joguineja d'una gerra ab l'ansa,

darrera un finestró.

¡Gerra subtil! pletòrica's refia

de l'alta lluna y la serena nit,

per confitar l'espessa ratafia

qui endolsirà un seguit

de goles seques, d'infantines boques,

vora la flama del magnànim foc,

suavisant les ensucrades coques

deliciosament poc.

Gelada

El dia es curt. L'aubada

apunta inesperada,

anunciant l'hivern

qui neix y sembla etern.

La nit fou estrellada.

Fulgura la gelada

com un immens llensol

estès als raigs del sol.

Es blanc arreu per terra:

pels sots y per la serra.

Demunt el cast armini,

com dins el seu castell,

passeja el fret novell

designis d'estermini.

Desglas

La terra es dura.

Els troncs, humits

de floridura.

Diàfans, brunyits

prismes de gel

com estotx fí

tanquen d'un brí

tija y arrel.

Y ab el desglas

l'estotx afina.

Ja'n surt un bras

de palla fina.

Ja'n surt, remulla,

alguna fulla.

Nevada

El cel es gris

com una llosa.

Arreu se posa

la neu. Aixís

que apunta el día,

els borrallons

dansen, segons

llur fantasia.

Uns de costat

topen y cauen.

Altres s'ajauen

sobre el teulat.

Y son els arbres

com uns plomalls

fets de crestalls

de pàlits marbres.

Mes quan la llum

completa l'obra

són canalobre

qui no's consum.

Fulgura un iris

en cada brot.

S'abranda tot

l'espai de ciris.

Ja el sol es nat.

Y la neu, sota

l'arbrat, degota

com un ruixat

de cera pura.

De cada brí

torna a lluhir

la floridura.

Primaveral

Primavera

surt del niu.

Matinera

li somriu

la llum nova

del espai.

Y ella ho troba

tot més gai.

Primavera

surt del niu.

Ab fal·lera

salta el riu

qui's desglassa.

Redressat,

fa una passa

més el blat.

No rosseja

ni es groc, no,

mes oneja

llucador.

Té l'espiga

d'un vert gris.

Par que siga

malaltís,

tan esbelta

tija el duu.

Tot s'empelta.

Gràcil lluu

la florida

virginal,

esquisida,

solemnial,

de pruneres

y atmetllers,

primiceres,

primicers

de corrues

immortals.

Brillen nues

pels cimals

les congestes

del hivern

més xalestes

qu'un estern

ab pubilla

mullerat,

rica filla

d'hisendat.

Dins el pàlit

bosc hi lluu

del esquàlit

cingle nu

la potència

del ossam

feta ardència,

com d'aram

casc magnífic,

recobert

d'or mirífic.

Quan el vert

del bosc pàlit

siga fosc,

del esquàlit

cingle tosc,

aleshores

tot l'aram

ab revores

de fullam

ple de gràcia

lluhirà

com l'acàcia

d'un quintar.

Primavera

surt del niu,

mainadera

del estiu.

Les primeres fulles

Les primeres fulles,

gracioses cares

d'humitat remulles,

s'inician clares.

Moradenques, fines,

d'arrugat vellut,

s'obren entre espines

ab indecisió

com un atribut

de la Passió.

El silenci parla

Oh l'embadaliment de la natura!

indefinible estat de poesia

quan res desequilibra l'armonia

d'aquell instant de calma qui perdura.

De sopte l'enigmàtica ventura,

com ànima sadolla d'alegria,

esclata en vagorosa melodia

qui a flor de terra imperceptible sura.

Es la veu del silenci. Quan impera

la quietut, del misteri sobirana,

ella's desxonda tímida y lleugera,

de mil remors vessant la filigrana.

Y dupta el cor si es una veu llunyana

o'l suau respir de la natura entera.

Roinetg

Roineja encara;

la pluja fina

apar divina,

com d'una rara

constel·lació

la nacarina

titilació.

Subtil patina

l'espai entela.

Y, dins el marc

alabastrí,

com àuria estela

fulgura l'arc

de Sant Martí.

Pluja

L'aixut impera assolador.

Surt la devota professó

de peticions y desagravi

costes amunt. Diuen qu'un avi

d'esperiència, ha vesllumat

el petit núvol cobejat

qui de la pluja es senyal certa.

La terra jau, de set oberta.

El petit núvol displicent

creix per les serres de ponent

y duu la pluja desitjada.

Cada montanya conquistada

se fon dins ella ab gradual

entelament. Torna el sagal

ab la remada a tota pressa.

El gall olímpic se redressa

y ab un heròhic espignet,

ales batent y qua-dret,

canta victòria. La pubilla,

aixoplugant-se ab la fandilla,

encalsa llesta l'aviram.

Una fadrina ve del camp.

El masover tresca ab l'aixada

girant els recs. Y la mainada

salta de goig inconscient.

Ja de la pluja porta el vent

una alenada y un murmuri

qui del miracle son auguri.

Comensa a ploure. Cada gota,

al caure a terra, aixeca tota

una fumera de polsina.

Y dos coloms y una gallina

obren les ales, aplanats

de benhauransa. Y els arbrats

les fulles baden ab delícia

a la magnànima caricia,

car ja la pluja en un seguit

de fils d'argent s'ha convertit.

¡Oh la puríssima tonada

del gotellam per la teulada

y aquella aroma qui bentost

faràn les gleves! El rebost

n'envejarà la suau dolsura

filla del cor de la natura.

L'ordi qui jeia colltorsat,

se posa net y redressat

y, ab natural cortisania,

d'agrahiment reverencia

madona pluja. Un bombolletg

floreix demunt el safaretx.

Mes ja una dèbil clariana

esqueixa l'ombra de la plana.

Corren pels vidres entelats

gotes y fils. Arrasserats

vora del foc, en desagravi

resan encara l'àvia y l'avi.

Quin pler me dona, sobre els càlits brins

d'herba agegut y ab una sòn esterna,

endevinar darrera els parpres fins

un cel immens qui, olímpic, enlluerna.

Y sentî el pes d'aquella gran blavor

sobre el meu cos y sobre les montanyes,

y buidar-me tot jo dins ses entranyes

ab un esllanguiment sense dolor.

Y recordar confosament encara

que aquella mar qui els àmbits acapara,

besa després timidament la posta,

com dins la cala, gairebè divina,

besa l'onada joguinosa y fina,

l'àuria garlanda de l'oberta costa.

Calma sopita

La terra es lassa d'un gran aclaparament.

Els horitzons s'esfumen en la calitja grisa

parpellejant monòtons. S'escampen lentament

els tocs de l'oració per la planura llisa.

L'aire es feixuc y tebi. El sol cau aplomat.

Les fulles se retorsen com d'encenalls les brases.

El cel fulgura com els ulls d'un enfebrat.

Y s'arrossega el fum per sobre de les cases.

Amortallant les aigues dels torrentals aixuts,

hi sobreneden tels d'ullades taciturnes.

Els pobles ensopits vegeten sorts y muts.

¡Oh! ¿quan vindrà un estrèpit de tempestats nocturnes?

Pluja qui passa

La nuvolada avensa al pas, ventruda y grisa,

per l'opressió d'angoixa de la serena estanca,

com una llarga onada, avans de rompre, llisa,

y desplegant un ròssec de sederia blanca.

Els falsiots cridaires porten la grata nova.

Com borinor d'abelles ressona l'atrahut.

Les masoveres pleguen l'encara humida roba.

La nuvolada arriba fins a trobar l'aixut.

A les primeres gotes de pluja, pert l'audàcia,

y, ab una indecisió d'imponderable gràcia,

romàn immòvil. Marxa, després, varal enllà.

Y guaiten els pagesos com l'ample turbonada

prodiga en altres terres la pluja desitjada.

Y novament rebaten les eines pel quintar.

Pedregada

La nuvolada es fora. Brilla, manyac, el sol.

Les teules qui gotegen fulguren ab bells iris.

L'arcova es plena encara d'una sentor de ciris.

Les masoveres ploren ab tràgic desconsol.

Fumeja arreu la pedra com estingit gresol,

y a claps tremola viva com un planter de lliris.

Les branques se retorsen en símbols de martiris.

Saluda el gos d'atura la tarde ab un udol.

Esmicolades tomben les fruites y les fulles

qui una catifa semblen de palpitants despulles.

Ab placidesa lluen com mai els espadats

ab frèvoles garlandes de pedra acurullada

en el relleix minúscul de cada graonada.

La terra brilla nua y els àmbits serenats.

Passades les tormentes

¡quina riquesa els verts!

les fulles son lluentes

y'ls horitzons oberts.

Per cada greny destila

suavíssim fontinyol.

En cada esquitx titila

un microscòpic sol.

De cada soca estalla

l'engrunadís baumat.

Per cada brí de palla

tremola un fil daurat.

Ab la frescor divina

qu'exhala el bosc humit,

una sentor molt fina

se n'entra endins del pit.

Ni un clap de boira entela

de la blavor l'estany.

El sol deixa una estela,

regalimós del bany.

Dialec de madona poesia y els

quatre temps, apel·lats hivernal,

primaveral, estival y autumnal.

A N'Eugeni d'Ors, Glosador.

(Comensa madona poesia:)

Jo soc ¡oh temps! l'eternitat divina

qui petja les mudables contingències

y, assaborint les múltiples essències,

les moridores formes il·lumina.

La meva oculta destra femenina,

amanyagant-vos ab igual dolsura,

m'ha tramès la magnànima fretura

d'assadollar com pluja diamantina

qui ma reial predilecció conciti

ab l'artifici de la més pregona

subtilitat. Cap de vosaltres quiti

siga del terme que ma gràcia us dona.

Jo triaré qui de vosaltres siga

el més aciensat de la quadriga.–

(Argüeix hivernal:)

–M'escau la rigidesa del fret y la blancura,

y soc com una estàtua de perfecció en el món.

La barba'm cascadeja pel buit de la cintura

com una gran congesta qui ha rossolat del front.

Un arabesc m'enjoia d'incrustacions d'estrelles

en cercles ordonades, en espirals y dracs.

Y en la blavor dels ulls me neden les parpelles

com dues boires sobre l'horitzontal d'uns llacs.

Les frèvoles garlandes d'un estingit domini

s'aplanen sota el ròssec de mon folgat armini.

Darrera meu s'adressa la magna solitut.

Y ab una mà gelada aquieto la natura.

Y en l'infinit exalto la tràgica figura

com el relleu marmori d'un sepulcral escut.–

(Replica madona poesia:)

–Te plau la rigidesa del fret y la blancura

y tens al front un caire d'arrugues massa net.

L'ossada se t'arqueja per sobre la cintura

qui les buidors ostenta d'un rígit esquelet.

Un arabesc t'envolta d'incrustacions d'estrelles

qui al teu demunt escampa la gràcia d'un calfret.

En l'humitat dels ulls te neden les parpelles

y tens la veu ingrata d'inveterada set.

Les frèvoles garlandes d'un estingit domini

rebroten més ufanes després del estermini

y novament floreixen ab gràcil colorit.

Y dins la falda tombes de la gentil natura

qui maternal te bressa y ab esquisida cura

y poc a poc t'adormes com un infant de pit.–

(Argüeix primaveral:)

–Jo tinc l'adolescència

qui es inquietut divina.

La meva pell es fina

de blava transparència.

Jo tinc la vaga norma

de viure esbatanat,

d'ageurem en la forma

com un alegre orat.

La gràcil cabellera,

obrint-se al meu darrera,

fa ressaltar, magnífica,

la nuditat del cos

qui, ab tremolor prolífica,

cau amarat de flors.–

(Replica madona poesia:)

–La teva adolescència

lleugerament gravita.

Com un hermafrodita

despertes complascència.

Ets com l'oberta essència

d'una àmfora petita.

Dificilment cogita

la teva impaciència.

Tes gracies femenines

te posen malaltís.

Poruc de les espines,

t'esblaimes fonedís.

Y tens coloracions

molt pàlides, per fons.–

(Argüeix estival:)

–Tinc l'exuberància de carnal figura

com una ampulosa mole tropical.

Aimo la gatzara qui en l'espai fulgura

com la pirotècnia d'un combat naval.

Soc com un atleta virolat y obès

enflocat ab llarga pompa triomfal

qui feixuc camina de son propi pes

al compàs monòton d'un balder tabal.

Aimo la cridòria del vermell y'l groc

y la petulància d'aquell blau intens

y dels verts sinistres al metàlic xoc

y l'esclat aurífic del mitjorn immens.

Mes quan la parpella tanco malaltís,

aimo veure un núvol de calitja, gris.–

(Replica madona poesia:)

–Tens l'exuberància de carnal figura

y feixuc camines de ton propi pes.

Dels colors qui vibren més de la natura,

aimes la cridòria com badoc pagès.

Roig de care guaites, d'opressió sorrut,

histrió sanguini de vi tèrbol ple.

Sòpit t'endormisques com tità vensut.

T'ubriaga, tebi, ton mateix alè.

Ames l'anarquia del espandiment.

Fàcil te prodigues sorollosament.

Mates la boscúria, mates el sembrat,

d'abrassar-los massa. Y ets cella-agarrat.

Y't sacseja el llavi moll y truculent,

y una taca hi brilla de color morat.–

(Ergüeix autumnal:)

–Soc un devot de la ciència

de les subtils coloracions.

Aimo les formes per l'essència.

Cullo les fruites dels plansons.

Ab una llarga esperiència,

faig atrevides professons

de nuvolades. L'estridència

fonc en suaus combinacions.

Y revesteixo l'hemisferi

d'una patina de misteri,

d'una discreta melangia,

d'una magnífica armonia,

d'una divina temperansa

feta diluvi de gaubansa.–

(Conclou madona poesia:)

–Ets un perfecte cavaller

de la gran llei de l'elegància.

Guaites la mort ab petulància.

Tens el secret del viure be.

Guardes la clau de la ciència.

De l'equilibri l'alta norma.

Aimes les formes per l'essència.

Cerques l'essència dins la forma.

Tens les divines venustats

d'aquells ponents aureolats

de calcedònies y amethystes…

¡Vina a mos llavis emporprats

ont hi floreixen voluptats

de circumloquis optimistes!–

Psyquis

I.

Oda a la masovera

Salut, oh masovera de rumbejants esclats!

Demunt ta pell daurada com antiquíssim bloc,

tes galtes purpurines hi dansen ab el xoc

dels gallarets qui taquen l'ocre estrident dels blats.

Els negres azabetges dels ulls, com tos bonics

fulguren, ab irònic somriure complascent,

o com un gorc s'aturen devant l'encalmament

dels horitzons diàfans o dels recorts antics.

Ton pit, sota la gràcia del gipò vell, segur

de la secreta calma del seny qui's dressa fort,

ritmicament s'exalta desafiant la mort

qui l'ànima rosega de cada fruit madur.

Tos brassos qui s'allarguen, freturen abrassar,

ab una esgarrifansa de voluptat als dits,

les conegudes testes de tos infants petits,

les pròdigues cullites del afanyat quintar.

Y ta cintura es grossa com centenari tronc

esbadiat en branques y carregat de fruits

qui no han deixat dins l'ample fullatge gaires buits

–¡oh tristes ciutadanes del cimbrejar de jonc!–

Ton ventre't fa endarrera, maternalment pompós,

prometedor d'innúmeres convexitats anyals;

y es com un tabernacle de tos secrets rituals

qui's manifesta al poble, sagrat, esplendorós.

El vol de tes faldilles s'aixampla fregadís.

Feixugament tremola del ritme de ton pas,

y de tos peus ampara la contorsió que hi fas

quan quiscún d'ells t'aguanta com un carreu macís.

Y sembles una Mare de Deu omnipotent

de la dolsor que versa la gràcia de tos mots.

Y ets com la providència dels fills y dels nebots

y dels fiols qui't miren ab sant encantament.

Y ets tota tu solemne del fill que dus al bras

com un trofeu simbòlic de ta vital passió.

Y triomfanta petges els camps la tardor

y't sents talment senyora majora dins el mas.

¡Salut, oh masovera del viure virolat,

qui ets l'esca de la casa, la joia del marit!

Eternament fulgura sobre aqueix món neulit

com de l'antiga pàtria l'esqueix immaculat.

Son onze ja'ls bailets y quatre son les mosses.

Ells son escardalencs. Elles son totes rosses.

La mare en cada part no sembla filla d'Eva:

tres dies fa no més de llit y al quart se lleva.

L'hereu es un atleta més corpulent que'l pare.

La gran sembla germana segona de la mare.

Dos fadristerns bessons se cuiden de les terres.

Un altre es el pastor qui tresca per les serres.

Hi ha dues noies més qui van a la costura

y fan de porcairoles y creixen de cintura

y son les mainaderes qui aguanten la quitxalla

y pel bressol adoben les màrfegues de palla

y ab bruc y ginesteres, avans de la batuda,

escombren l'era càlida, y porten la beguda

als homens qui les garbes carreguen, a la feixa.

Y encara'n venen d'altres d'una faisó meteixa.

La cuina es enllosada ab rierencs y moles:

pels reguerols hi juguen quatre marrecs a boles.

Quan surten de la cort les vaques gegantines,

corra un menut darrera, fent esses y tintines,

y ab una perxa atura cada ambulant montanya,

sumisament creienta al esperó de canya.

Els més petits, descalsos, trepitgen rocs y brossa.

Tenen els ulls mitg-clucs de carn, la boca grossa.

Y mengen, ab els plats sobre el llindar, la coca,

les trumfes, l'escudella… Talment a frec de boca,

el famolenc canic els pren una mossada

de pa moresc, y ells resten boca-badats. Irada,

els renya la germana més gran, encar petita.

D'aquesta gran cadena de vides, infinita,

no més n'hi falten dues. S'obriren, dissortades,

al sol canicular, y foren assolades.

Encara no sabien l'oculta llet materna.

Les sopes y les cabres els foren dida eterna.

Son onze ja de bruns y quatre ja de rosses:

els altres qui vindràn ¿seràn bailets o mosses?

El senyor mestre

El senyor mestre, un ex-seminarista

curt de cabals, d'ingenis y de vista,

porta una gorra de vellut molt fosca

per ell sorgida ab elegància tosca.

Y porta un gec qui d'altra esquena encara

la conformació delata rara.

Y en la butxaca fonda un calendari

porta del any passat y un vell diari

qui ja no surt y que ningú llegia.

D'una masia va a l'altra masia

repartint als bailets, de la ciència

els rudiments y l'inesperiència,

a cambi de la sopa y la verdura

car altra menja considera impura.

Es pacífic y té la parla trista

y acala sempre, vergonyós, la vista,

y parla d'utopies, visionari,

glosant conceptes del antic diari.

Y la quitxalla de pagès se'l mira

com un espectre qui de la cadira

l'utilitat coneix, de la verdura

l'apetitosa flaira, la dolsura

de l'escudella espessa, y del Rosari

l'imperiosa tradició. Y ab vari

posat de displicència taciturna

guaiten del foc l'enjogassada espurna.

La núvia a ciutat

El desbocat passeig,

els llums de la ciutat,

el tràngol despietat,

provoquen ton maretg.

Esvalotada't veig

passant entre'l brugit,

de bras ab ton marit

per ofegâ'l pantetg.

Y't sembla cambiat

el món soptadament,

y't trobes diferenta

y't creus haver deixat,

molt lluny, una parenta

com tu, precisament.

L'hermità

Porta llosses per les nines

y medalles de llautó.

Ven estampes y joguines

y llibrets de la passió.

Arrivant dona el bon dia

part enfora del cancell.

Els infants de la masia

formiguegen vora d'ell.

Ja'ls hi mostra la capella,

recolzant-la en el llindar.

D'una cambra surt la vella.

De la cuina surt el ca.

Compareix la masovera

ab el seu menut a bras.

Ell se fa una mica enrera.

Ella avensa un altre pas.

Com un buf de tramontana

agarbulla enjogassat

les rondalles de la plana

ab les verbes de ciutat.

Ja li ven escapularis

y dos ciris benehits,

confegint-li dos rosaris

que tenia mitg-partits.

Pregunta ella ab galania

si li lleu de descansar.

Ell se n'entra a la masia

com un pare capellà.

Ja li allarguen l'ampla tassa

fins a dalt plena de ví.

Ells els conta lo que passa

per l'aplec de Sant Martí.

Ja arreplega la capella

y'ls hi dona l'adeussiau.

Del portal se'l guaiten ella

y el menut cara-babau.

Y ell s'allunya ab cortesies

aturades d'hermità

pensant noves galanies

per si un dia pot tornar.

Mossa d'hostal

Roja de sol y de luxúria,

brega ab les tasques y'ls aimants

y multiplica ab cega fúria

ses renoueres mans.

Tot son cabell s'aplaca enrera,

en trena vil recargolat,

com una insòlita crinera

de poltre domenyat.

Sota la roba desinvolta

com dos cadells salten els pits.

Del front convex sota la volta,

pengen dos ulls petits.

Com una indòcil vaca brava

obra els badius de bat a bat,

y, de tants palps, com una esclava

ne porta el cos macat.

De la secreta forma nua

n'ix homenívola bavor

qui dels vestits, quan ne traspua,

arrenca un tremolor.

Roja de sol per la boscúria,

roja de feina pel veinat,

com un gran àpat de luxúria

pròdigament parat,

deixa, quan passa carregada

ab el cabàs obert, curull,

com un halè de mitgdiada

o de paller remull.

El bort

En la planura grisa d'un cel inanimat

la còrpora's destaca d'un home estintolat.

La barretina esquàlida, com una flor vermella

li tomba colltorsada tapant-li mitja cella.

La cara es tota roja com xerigot, del ví.

Les venes s'hi cargolen com cuques de verí.

El blanc dels ulls es vitri com testos de rejola.

La boca sembla una ansa lluhenta de cassola.

Y son recargolades y fines com un tel

les grans orelles qui retallen l'ample cel.

Com una escarbotada panotxa el nas s'inclina.

S'obra el gambeto com l'escorsa d'una alzina

y ab rigidesa enquadra la llenca del tricot

y un goll inverossímil qui gairebé no pot

balandrejar-se. Freguen sobre els tormells les grenyes

d'acartronades calses. D'inútils espardenyes

embotornats sobrixen feixugament els peus.

Es el pastor qui arrenca els brassos de les creus

y les canals de fusta de cada font que troba.

Es el pastor maligne qui, ple d'astúcia, roba

sols per fer mal. Y viu d'aglans a tot estrop.

Y garroteja son mastí qui sembla un llop.

Quan veu passâ una mossa, tremola embadocat.

Quan palpa les ovelles ab l'incentiu doblat

de la carnal fretura y de la miopia,

d'un baballut rogall ab la monotonia,

retreu les delectances de son compare el bóc.

Y les ovelles entren sumisament a joc.

Quan d'un bon tret de fona cama-trencada deixa

qualque primala, el riure sa fesomia esqueixa.

Quan bromejant el criden altres pastors, fa'l sort

per amagar l'estigma original: es bort.

Dinar de festa major

A N'Esteve Monegal, Pintor

La sala gran es plena de flaires y rialles.

Ab blau de la bugada, les blanques estovalles

fan ressaltar les cares vermelles y lluents

de les alegres noies, dels baladrers parents.

De les soperes puja la boira de la sopa

y tèrbola s'aplana quan ab el sostre topa.

Y dos porrons circulen, eternament curulls,

qui fan espurnejar de joia tots els ulls.

Y l'escarola brilla com d'una cornucòpia

les fragmentades corves. De la cullita pròpia

es el farcit de peres qui neden en la salsa.

L'innúmera quitxalla cinicament trasbalsa

les coses endressades fins que no'n queda un tros

sencer. Sota la taula grinyolen per un os

l'esquàlida canica y un foraster basset

y una ferotge gata, de nines ab verdet.

Y una forsuda mossa de colzes cantelluts,

rigidament cossada y de badius peluts,

bleixant d'angúnia porta la monstruosa plata

ab una llebra, com un dia la safata

ab l'ensagnada testa, la bella Salomè.

Se fon el pa de fleca a llesques sense fre.

Y encara després venen els ànecs y capons

replens de prunes seques y en abundor, segons

la tradició prescriu. Y encara ve un cabrit

esquarterat y al forn barbarament rostit.

La dringadera aumenta de gots y de coberts.

Els ulls qui no s'adormen, fulguren massa oberts.

Les galtes son lluentes del riure y del menjar.

Un pit de dona salta del giravolt que fa

quan un compare irònic de falsa rialleta,

pessiga la vehina ab la subtil palleta

d'una cadira. Xisclen les noies bojament

sota les manotades calmoses del jovent.

A un cap de taula, sòpit, el vell ubriagat

solemnement sacseja el goll embotornat.

A l'altre cap, serena, vigila la padrina.

A fora, la quitxalla molesta la pollina

o s'embutxaca fruita. Aumenta el rebombori

qui degenera prompte en bacanal desori,

quan se destapa la garrafa d'aiguardent.

El vell, desensonyant-se, reclama enteniment.

Oda a la noucentista propietaria

del Montseny, madamisel·la

Pietat Renom

A vos, Senyora, qui teniu dominical

poder gairebé sobre tota la gran montanya

(car vostra hisenda com horitzontal peanya,

de Rocs-Cremats s'allarga fins sota Sant Marsal)

les serres montsenyenques us fan acatament

y son per vos obertes com el Passeig de Gràcia.

Heu dit a les carenes, dominadora: –Plàcia

a mes gentils sirventes amplificar l'ambent.–

Y encara per la selva, com àgil amassona,

en un corcer trescavau, fogós, a tot galop,

ab vostre groom darrera qui, d'esma ja, esperona

com en imaginària persecució d'un llop.

Com diminuta olímpica plena d'enuig letal,

calladament rodant sobre una pols aurífica,

talment atravessaveu en un landeau, magnífica,

entre la polsaguera d'un mal cami-veinal.

Mes ara, en automòvil de rutilants metalls,

les costes embesteix la vostra perspicàcia.

Sobre el sedós coixí, darrera dels crestalls,

la vostra fas saluda com al Passeig de Gràcia.

Y passegeu el tedi subtil de l'existència,

ab una tremolor d'aristocràtic fret

y cavileu, frenètica de vostre omnipotència,

per traspassar l'obstacle darrer qui s'alsa dret.

Y en vostre esprit revolen mefistofèlics balls.

Hi dansa el nou progecte d'una ample carretera

qui, el bosc esmicolant de la montanya entera,

ab corves impossibles, us porti a Matagalls.

Llavors haurà assolida la vostra ambició

la joia faraònica de domenyar la cima

y, en vostra caretel·la d'avans airosa y prima,

podreu escalâ els núvols per veure l'horitzó.

El vell

Es el padrí renyaire, corcó de la galvana,

qui duu una catracòlica pagesa y ciutadana,

qui ja la barretina per rústica ha deixat

y dels senyors odia, per tradició, l'emprat

capell, y duu una gorra d'un trist color de cendra.

Es el padrí, la soca baumada: mes engendra

indefectiblement cada any un nou rebrot

qui esponerós li puja fins a abrassar-lo tot.

Es el padrí qui té les dobles a la gerra

y sab de la montanya fins l'últim palm de terra.

Es el padrí xaruc quan el mal temps l'abat:

mes quan el deixa en pau, torna entenimentat.

Es y serà rebec mentres no acluqui l'ull,

l'amo qui dirà això jo vull y això no vull.

Mitgdiada eterna

El sol canicular, de tropical crinera

com una serp de foc qui, sibilant, s'enarca

fa trontollâ al compàs que la cigala marca,

l'estèril solc polsós de l'ampla carretera.

A l'ombra insuficient d'esquàlida figuera

s'hi aclofa l'hostal vell ont, embrutit, descansa

el traginer colrat qui cerca delectansa

en la frescor propícia d'anònima hostalera.

Esclaten les panotxes de blat-de-moro al hort.

Pululen les alades ab musical acort.

De flaires de celler s'inonden els afores.

Les jàceres fumades se contorsionen brusques.

Y, dins l'antic rellotge monumental, les busques

fatídiques senyalen eternament dotze-hores.

Vora el sumort vilatge, la carretera dura

en corva rapidíssima soptadament se pert.

La pols, com una cendra de malvestats, el vert

dels plàtans oficials cobreix de floridura.

Sovint passen feixugues carretes grinyolant

ab un pagès darrera qui, catxassut, ostiga

els bous ab un renec. Corvada en sa fatiga,

porta una mossa un feix de llenya, murmurant.

Y quan ha sonat l'hora d'abandonar l'estudi,

inesperada esclata, com infernal preludi,

la cínica gatzara dels mal-criats bailets.

La creu de terme s'obra de rocs caixalejada.

Y el Crist escarbotat, aparta la mirada

d'aquella mena d'homes tan bestials y frets.

Com una boira passa l'enterro del albat.

Les filles de Maria porten la caixa blanca

guarnida ab campanetes cullides al veinat.

El dol, escàs y rígit, el llarc seguici tanca.

Devant, el capellà qui resa dignament.

Après, de les companyes la pàlida corrua.

Dels invisibles ciris la llumaneta nua

retalla com una ombra l'asserenat ambent.

Y encara una boirina de pols darrera el dol.

La creu de la parròquia duu penjarells de sol.

Y guaiten les poncelles obrint-se com un ull

de llàgrimes nocturnes calladament remull.

Saltironant minúscula, tritlleja la campana

soptada pel refrec de l'ànima germana.

Tragedia lluminosa

Sota una mitja volta ont s'hi rebat el sol,

hi ha el saferetx. Y l'aigua s'estén com un llensol

d'ondulacions molt lentes. No més qualques estones

com una pell tremola, sentint d'aquelles dones

qui renten, la caricia del foll pessigolletg.

Y tèrbola s'agita pel càlit saferetx.

Les dones son vermelles de colzes y de cara.

Tenen els ulls plorosos del vi de la gatzara,

mes implacables forguen dins l'aigua y ab enuig;

sembla, talment, que lluiten ab el llensol qui'ls fuig.

L'aigua s'ageu retuda de nou pel saferetx.

Enlleminida guaita, però, el carnal pantetg

dels pits qui sovint salten per sobre dels gipons

com d'opulent resclosa els màgics borbollons.

De sopte un bou s'acosta, atret pel remolí.

Esporuguides fugen les dones. Resta allí

el brau indòmit: guaita la gran escampadissa,

y, ab desconhort magnífic de mascle, gira al cel

els ulls de foc y exhala un perllongat bruel

qui ofega l'argentina, llunyana cridadissa.

Desprès la testa abaixa, s'acosta al rentador

y beu una glopada ab gran delectació

com si de l'aigua tèrbola cerqués en la virtut

la flamarada interna d'aquell botí perdut.

II.

A la masia

Oh masia xacrosa y endolada!

si un dia fores diferent de tu,

per obra de natura transformada

tens la dolcesa de lo qu'es madur.

Ja la negror t'ha esdevingut daurada.

L'eura mitiga de ton caire el nu.

Floreixen les canals y la teulada.

A sota el ràfec l'aureneta hi duu

cavalls-de-serp y cuques argentines.

Comodament terregen les gallines

vora ta llar, profètic esperit

qui traspua de llum per tes esquerdes.

Demunt tes grogues feixes y les verdes

clapes de bosc, com elles t'ets vestit.

Posta arbitraria

Demunt la llar pairal

hi llengoteja el foc

qui ressegueix d'un soc

l'escorsa desigual.

A fora, esclata el xoc

suprem del temporal.

Sona confós el toc

de l'hora capvespral.

Quan les vaixelles tosques

reflexen a les fosques

el llengotetg qui mor,

la cuina llu clapada

com entre la brancada

llunyana posta d'or.

Rebost

Emblanquinat per dins, entrenyinat de fora,

com un convent exhala benèvola frescor.

En un recó la gerra que tapa un tovalló,

un àpat suculent fa somniâ avans d'hora.

Del embigat sospesos, graviten els pernils,

mostrant un d'ells la sana rojor d'una ferida.

Una fragància puja fins arrivâ a l'eixida,

d'un enfilall esplèndit irradiant de fils.

Una renglera innúmera de pans abonyegats

s'allarga vora el sostre. Reposen, admirats,

en un prestatge, els pots d'espessa confitura,

qui alternen ab formatges ullats, alabastrins.

Y, respirant la pols qui a flor de terra sura,

secretament dialòguen dos plàcits ratolins.

Cambra

Es tota emblanquinada com una cel·la y té

una finestra plena d'aufàbregues rodones.

Les aurenetes hi entren com unes papellones.

A un raig de sol fulgura un aigua-beneiter.

El llit pairal ostenta pletòric respatller

qui's dressa en la penombra discreta de l'arcova.

Y d'un armari de paret vessa la roba

una fragància antiga de boles d'aromer.

L'empostissat es net y llis. La calaixera

d'incrustacions d'ivori y d'eban ramejat,

com un altar major de poble reverbera;

guardant la palmatòria del combregar. Penjat

un vell trabuc s'empolsa. Y afinen de grogor

uns tristos goigs de Sant Isidro Llaurador.

Porxo

Es el raser mes dols de tota la masia.

De part de fora vistes, semblen cataus de fosca

les dues grans arcades fetes de pedra tosca.

En la pilastra una eura manyaga s'hi congria.

Esbatanat, contempla la mitgdiada augusta.

En la foscor ressalta, ja grisa, la barana

de castanyê: hi reposa l'immòvil sargantana

com una esberla fina de la meteixa fusta.

Les aurenetes volen entorn del embigat

ont tenen, de petites curull, el niu penjat.

Del ràfec qui, al devant, aeri's precipita,

despleguen les aranyes un prodigiós filat.

Y en un recó bucòlic, de testos enquadrat,

les mans sobre el gaiato, l'avi cap-blanc dormita.

Els pallers

Com una professó de genis tutelars

sobrixen, corpulents, de la pairal teulada

qui vora d'ells s'aplana humil y consagrada

per la fumera dels calius familiars.

Jugant a fet s'hi encalsa l'innúmera mainada.

N'arrenca un brí llarguíssim un indolent pastor

y rosegant-lo hi troba recòndita dolsor.

Per entre el boll dispersa, terreja la llocada.

Y son ventruts y guarden mitja cullita anyal.

Y una fragància deixen de palla, massa intensa.

Quan el mal temps arriva o quan l'hivern comensa,

fulguren més aurifics al mitg del temporal.

Y'l masovê'ls acata com un esclau sumís

car son per ell les torres dels murs del paradís.

A la parella de les vaques

Oh parella pacífica, feinera!

la vostra testa s'ofereix al jou

qui recull la penjanta barballera.

La vostra qua displicent se mou.

El vostre front triangular es dur.

Brilla l'espai, de vostres ulls endins.

Vostres badius son molt oberts y fins.

En vostres banyes una corda lluu.

El vostre llom acarenat s'adressa.

De tant llaurar, desconeixeu la pressa.

Vostres mamelles un encuny de mà

serven, ja buides. Vostra pell es neta

y gastada pel tronc de la carreta.

Sou lentes y constants en trevallar.

Al fidelíssim ca

Oh fidelíssim ca

qui pagues les marfugues

del amo! cinc verrugues

t'enjoien. Al lladrar,

lladres tant fort y clar

y ab tanta bonhomia,

que'l teu lladruc desnia

un sentiment humà.

Soportes la mainada,

respectes la llocada,

dormites vora el foc,

convius ab tos col·legues,

els plats de cuina fregues

y no fas nosa enlloc.

El reial paó

Bell paó

radiant!

ets l'encant

del pastor.

Mostra, aurífic,

ton ventall,

geroglífic

devassall.

Per ta rara

petulància,

tens encara

l'elegància

que no sent

nostra gent.

L'horta

Ab la bellesa d'una mare forta

qui somrient alleta sa fillada,

ubèrrima, senzilla, dilatada,

sota el camí veinal reposa l'horta.

De presseguers dolcíssims clapejada,

exhala una frescor qui reconforta

y de sos camps la gradació variada

omplena el marc de la caiguda porta.

Els corriols l'esgaien fonedissos,

els reguerols, simètrics, l'atravessen,

les verdures hi ostenten un vert sà,

els margens ben cuidats formen pedrissos,

d'ocultes deus els regalims hi vessen

y s'hi rabeja un aire casolà.

El veinat

I.

Oh les petites cases del minuciós veinat

quiscuna ab un paller y un forn y la cisterna

ab una corriola y un canti abonyegat

y l'era qui de boll aurífic enlluerna!

Un corriol ondula per assolir-vos totes.

Els vostres cans el pas senyalen de la gent.

Teniu panotxes y rodells sobrers de botes.

Y l'aviram pastura desvergonyidament.

Les vostres feixes son minúscules, secanes.

Demunt dels enllosats hi dormen sargantanes.

Us enjoieu alhora de malves y llorer,

de romaní, de sàlvia y d'herba caixalera.

Y alguna de vosaltres es sota la noguera

com una aucella tímida qui fuig del esparver.

II.

Mes quan l'hivern impera, sou totes arraulides.

Els vostres cans no saben lladrar sino ab udols.

Quan es de nit dialoguen xibeques y mussols.

Filagarsades pengen les parres consumides.

Escaina per etzar la prematura lloca.

L'antic aroma d'herbes tè flaira d'estantís.

Es groc de les juntures l'humitejat pedrís.

D'un xiprer vert no mes l'ombra fatal us toca.

Quan d'una aubada freda l'intemperansa lluu,

us enrogiu de fret lleugerament galanes.

De vostres cuines ixen flairades casolanes.

De la finestra oberta ne penja un forc madur

qui branda ab les secretes cantúries de Nadal

y ab la forana audàcia del tràngol hivernal.

Pastorals

El pastor

El pastor vell sordeja del torb qui, udolador,

regolfa en les cingleres y pels cimals s'aplana.

Ab un encorvament de xacres y galvana

devalla pels dissaptes a provehî'l sarró.

El seu remat pastura tot sol per la carena,

y ell porta en la mirada la perennal visió.

Com un selvatge tímit s'amaga en un recó.

Y, endormiscant-se, aclama la vaca de llet plena.

Enfonsa la mà seca per l'àrit costellam

del gos d'atura. Parla no mes qu'ab la mainada

qui del sarró li pren, en rotllo vora el flam,

el floviol de boix, la fona ben trenada.

Y l'endemà, diumenge, se'n torna a la montanya

ab el sarró feixuc y una alegria estranya.

Entorn del òbit

Entorn del òbit de pollada alzina

trampelejant grinyolen els garrins

d'una rosada tremolô infantina,

blans y minúsculs com petits coixins.

Obstinats forguen, sens motiu, endins

l'humida terra qui els unglots els taca.

Llur borrissol té caires argentins.

Y quan els veu la corpulenta vaca,

maravellada, l'ample testa inclina,

y ells, aterrats, galopen bosc enllà.

La porcairola invàlida els domina

tractant-los com una ignocent joguina,

y mira els lloms flexibles llustrejar

sota l'escata de la pell albina.

A'l bany

Vora el bassal assoleiat

l'ànega passa atrafegada,

potes y bec d'un to daurat,

nèta com roba de bugada.

Gronxa feixuga, estarrufada,

sobre el tupit encatifat,

pomposament endiumenjada

ab son abric tornassolat.

Y les minúcies de sa prole,

sardanejant entorn la mole,

àvides forguen dins el llot.

Y, al invadir l'estany d'argent,

se deixen dur per la corrent

com unes bolves d'escardot.

Visió tardoral

En un decliu suavíssim, la prada, encara verda,

l'exuberància mostra de suculent pastura.

Les vaques s'hi rabegen ab l'herba a la cintura,

fregant ab les mamelles l'exuberància gerda.

Una pomera ostenta la soca ab una esquerda

del llamp, y dues branques socarrimades, mortes.

Mes son de tantes pomes les altres tres colltortes,

que besen ab les fulles els trèbols y l'userda.

Els penjarells qui branden, acurullats de pomes,

entre el fullatge brillen com ponentines bromes.

La copa's balandreja com femení ventall.

Y algunes pomes cauen com un aucell morent

qui, rodolant per l'herba, s'obra cami, talment.

Y tomben dins de l'aigua, perdent-se rec avall.

La càndida badella

Oh càndida badella!

com un segell sagrat

de ta nobilitat,

al front dus una estrella.

Ta vista s'esparpella

ab diafanitat.

Tremoles de novella

y saltes de bondat.

Y tens el morro encara

de llet materna moll,

que ja una dona rara

te penja arràn de coll

una feixuga esquella

¡oh càndida badella!

Quaresma

Pregona la naixenta primavera

un gradual allargament del dia.

Del més intim recó de l'establia

tèbia s'enlaira una remor lleugera.

El fret agònic enutjat impera

trucant a les parets de la masia.

Al voltant de la llar, tota alegria,

somriu la joia en la mirada austera.

Penja d'un mur la vella de quaresma.

El jaio, qui'l rosari mena d'esma,

s'endormisca sovint. Una vegada

se redressa no més, y, ab veu cansada,

comensa el Pare-Nostre a Sant Martí

per que les cabres puguen ben bocquir.

El pla de la Calma

L'àrida calma ondula com un immens desert.

El sol, a frec de terra, com borralló s'hi pert.

El cel fulgura plàcit: s'estén per l'infinit

com nítida llacuna de cignes blancs. La nit

assotja avidament darrera les Agudes.

La lluna plena surt d'afraus inconegudes

y gesticula immòvil, sanguinolenta d'ira.

D'uns carboners apunta, cingles avall, la pira.

En la monotonia dels rasos hi pasturen

les solitàries vaques: de tant en tant s'aturen

y exhalen un bruel de cara a l'establia

llunyana. D'una boira minúscula's desnia

la tremolor. De cabres, ovelles y crestats

alhora s'acorruen per entre els espadats

pacífiques remades. La polsaguera immonda

ab sa farum de llana la comarcada inonda.

Y, en mitg del remolí, brassegen els pastors,

y xiulen de les fones els rocs udoladors

qui a voltes cama-trenquen o escapsen qualque banya

ja consentida. Aborden ab alegria estranya

de subaltern els cans d'atura mal-carats.

Mes per demunt l'insòlita negror dels espadats

y de la vasta calma de serenor divina,

la Creu de Matagalls perdura gegantina.

Y les remades salten, rostos avall, de dret.

De Coll-Pregón arriven soptadament al net.

El sol ja s'ha perdut. La llum s'ha fos. La lluna

s'ha tota esblanquehit y perfilat com una

donzella a qui l'edat torna gentil, prudent.

Y la corona tot l'estol del firmament.

Ja envolten el corral de sinuós teulat.

Ja'l remat es a dins. La porta s'ha tencat

y pel llindar balder traspua el color groc

que escampen els tions des de la llar de foc.

Cinegètiques

Contemplant el cider

Oh placidesa de romandre

en la barraca, ab l'escopeta

disposta sempre en la mà dreta,

y en l'altra mà, caient de mandra

qualque volum d'André Chenier!

Sempre a l'aguait, quatre o cinch hores,

la vista erranta per les vores

y per les branques del cider,

l'aurella atenta a la cridòria

dels gaigs! La flauta d'una merla,

de tan propera, fa estremir.

Un espetec canta victòria…

Tomba una griba qui s'esberla

de caure, ubèrrima, al camí.

Guatlla captiva

Canta la guatlla blat-segat

per entre el ségal. Y peona

balandrejant-se. No s'adona

de que al demunt hi té'l filat

com un subtil entrenyinat

qui refregant per les espigues

fa temoregues les formigues.

Sona un botet precipitat.

De sopte una ombra li sorgeig

manotejant amenassanta.

Arrenca el vol y, ja captiva,

sent qu'una grapa l'oprimeix…

Una altra guatlla encara canta

y una altra vola fugitiva.

Fallida

En un mitgdia gris de tòrrida bavor,

per entre el blat-de-moro d'envidriades fulles,

ab una gran pallola comprada a un segador,

ab les ulleres fosques y ornat ab les despulles

d'una sotana esquàlida, passa el Sr. Rector,

vers els rostolls qui marquen la ratlla dels amprius.

Ja dins l'amagatall, aclama les perdius

ab les polifonies d'un escotxinador.

Ja un perdigot respòn, de zel adalerat.

D'una volada 's llensa al mitj del blat segat

y, al cim d'un còdol, guaita escotxinant rebent.

El bon Rector somriu de goig infantilment

y quan repara qu'es propicia l'ocasió,

el perdigot ja vola vers un parany millor.

Els serradors

Les rabassudes aixes, l'escardalenca serra

y les destrals de mànec d'alzina esbelt y llís

en escampall de fi de festa son per terra.

Y sura un grat perfum de llenya voladís.

Y l'herba de la prada grogueja del aixut

clapada arreu ab cercles d'una foguera estinta.

Del xarracar monòton afina l'atrahut.

Entre les vores passa el riu com una cinta.

Els serradors aixequen rectangulars pilons

de llates y quadrats, de posts y de taulons.

La gràcia de les corves qui omplien la boscúria,

les saves ab l'empenta del vi d'una centúria,

tot dorm en els anònims pilons acurullats,

de geomètrics caires y sostres alternats.

El molí

I.

Tot el molí trontolla del aigua qui, brunzenta,

fa rodolâ'l ciclopi rodet de cor d'alzina.

Pel carcabar xocant ab esplosió argentina,

s'escorra per les negres llambordes opulenta.

Y roda al seu impuls l'oculta ferramenta

ab infernal estrèpit. La filoseta dansa.

Brunz el feixuc volant qui, ben collat, descansa

en l'arbre incommovible qui tot l'impuls regenta.

De la sotana immòvil broten esquitxs de foc.

El molinê, ab ulleres, d'una altra mola pica

els reguerols simètrics, més obstinat que'l roc.

Al marc d'un finestrò un vidre fès repica.

Y en un prestatge salten, ab folla tremolor,

sis plats, una sopera, dos cantis y'l porró.

II.

Y'l moliner, deixant la tasca pacienta,

aboca altra quartera de blat a la tramuja,

de blat lluent y fresc com un varal de pluja

qui's fon al xuclador del canalot. Rebenta,

la mola se'l ne du y, ab una giravolta,

l'escampa sota seu, frenètica el tritura

y raja el blat d'avans, tornat farina pura,

entre el xerricament d'una eternal absolta.

El moliner linfàtic, per escalfar la sang,

enfonsa arràn d'aixella el bras a la farina

y'n treu una grapada y escampa la polsina

y, emblanquinat, sorgeix com un atleta. Blanc

té'l borrissol dels brassos, les celles y la testa…

Per tot sembla que hi hagi passat una congesta.

III.

Y semblen les trenyines subtils carmells de glas.

Tots els relleus son blancs. Nevades son les tanques.

Els sacs traspuen pols. Y les parets son blanques

demunt la sutzetat del fum qu'hei ha romàs.

La molinera té nevat el prim del nas.

Y duu'ls cabells albins com una cortesana.

Y té una flor de neu en cada galta blana.

Y aixeca boires pàlides ab l'aire de son pas.

La resignada cara, de perfecció, palpita.

Ressalta l'azebetge dels concirosos ulls

qui del espai anyoren la compassió infinita

y d'una vaga pena d'amor semblen remulls.

Y en les convexitats del ventre maternal

fulgura la nevada polsina d'un cimal.

IV.

A fora hi ha la calma, la clara transparència

ont floten els murmuris y les boirines d'or.

Dins un bassal s'esplaia, marmòria, l'opulència

dels ànecs y les oques ab monorrítmic chor.

Les sommogudes gleves qui envolten l'ampla soca

qui dels pigots fou víctima y ara ageguda cruix,

pletòrica esgarrapa la previsora lloca.

Quan troba la becada color de rosa, cluix,

y en boira escampadissa hi acuden els petits

qui trampelegen, àvits de pellucar quelcom.

Al seu entorn pululen marietes y mosquits,

cavalls-de-serp vinguts d'un amagat tocom.

Y aflotonats cimbregen, ab corpulències balbes,

els rengles de pollancres, els freixes y les albes.

Els carboners

Els carboners son negres com infernals titans

y en la negror dels rostres fulgura el blanc dels ulls

y una filera indòmita de dents com uns esculls.

Son mal-carats y guaiten la gent com uns infants.

En rotllo vora el plàcit remor de la foguera,

conversen del ofici tant profitós avans,

y mentres fan deu-hores calents de peus y mans,

ompla el bailet dos cantis ab aigua de riera.

Al arrivar la nit, se'n van a la barraca

y, aflotonats demunt el jas de la fullaca,

furtivament contemplen el poble llunyedà,

y quiscún d'ells hi troba sa dèbil llumaneta.

Y pensen en la dona qui'ls té la roba neta

y'ls hi ofereix les dolses primícies del quintar.

Poema

Ed ecco un lustro subito trascorse da tutte parti per la gran foresta.

Dante.

Preludi

(Parla el poeta:)

Mirant el bosc ab persistència

m'esdevé'l temps eternitat

y se'm transforma l'existència

en un llarc somni improvisat.

Y tot jo quedo obsessionat:

el bosc se'm torna pròpia essència

y de mon jo la conciència

se fon dins l'ampla immensitat.

Y veig els arbres per dins meu,

y les arrels veig dins la terra,

veig les entranyes de la serra,

veig els cimals sota la neu.

Y al fons de tot m'hi veig a mi

guaitant dins meu el bosc lluhir.

Génessi

Plau-me vagar per la boscúria sol,

lluny de poblat y fora de camí,

obrint-me jo mateix un corriol

qui's tanca apenes ha servit per mi.

Car la mare natura es indulgent

y als qui la cerquen al filial orgull,

lluminosa se'ls fa a l'enteniment

y'ls deixa el cor de casta unció remull.

No hi van aixís els homens de ciutat

qui sols la cerquen per fressats camins.

Mes tampoc se'ls hi mostren la vritat

y la bellesa qu'hi reposen dins.

No hi he sentit pas mai l'isolament

de la boscúria en els secrets obscurs,

no mes aquell suau deseiximent

de les ciutats y dels negocis llurs.

Car la selva no es com un cementir

ont regna el xuclament de la buidor.

Es com el verb de misteriós respir

ont de l'essència impera l'atracció.

¡Oh de la selva concepció integral!

La terra, en un excés de plenitut,

al foc de la paraula divinal

esbategà en l'immensa solitut.

Y d'ones ab concèntrics remolins,

de les arrels l'enigma sorprengué.

Y's prodigà com els ciclons marins

de troncs variats en abundós planter.

Y'ls troncs, ab llur empenta de gegants,

s'allargaren en branques y rebrots,

subtilisant-se en fulles elegants

qui s'agitaven trèmoles com mots.

Y'ls mots se desprengueren a la fi,

d'ales vibràtils en voluble estol,

y per volta primera s'estremí

l'espai al ritme de llur màgic vol.

D'aleshores que'l bosc purificant

xucla de terra el delicat perfum,

y té pels cors son admirable encant

y pels esguarts sa misteriosa llum.

Oriental

Com una eterna emanació de Brahma

Aditi fecondíssima's dilata

y en l'anorreament de son nirvana

de Surga beu en la soperba tassa.

Sa pell morena que Savitri imflama

prompte adquireix tonalitats daurades

y'ls bells Maruts en son halè cavalquen

y en sos replecs s'oculten els Rakchases.

Y Aditi jau en sa nuesa plàcida

que vetlla dia y nit Varuna casta,

y a cada part es més feconda mare

y aumenta ensemps de plenituts y gràcia.

N'es tan replena de vital ufana

que de sos pits torrents de llet regalen

y en el mar de sa llet esdevé blanca

y corpulències tropicals s'hi banyen.

En la magnificència sobirana

de sos cabells qui tomben en cascates

nien reptils y aucells de totes castes

y dels Asures les legions s'hi encalsen.

Y Brahma's mira en la nuesa plàcida

de la feconda Aditi, car n'es pare,

y troba l'unitat en el nirvana

de ses emanacions multiplicades.

Y s'estremeix de complascència tanta

que vibra l'univers en ses entranyes

com al fugir, d'un llargandaix, la mare,

vibren els pits sota la tela blanca.

El més potent y filosop dels ratges

es una bolva del respir de Brahma

qui en els cabells d'Atili al emboscar-se,

se pert de nou dins l'unitat sagrada.

Pagana

I.

La forsa y la bellesa

lluytant engendren el dalè;

la forsa luxuriant ab la mirada opresa

y la bellesa ab un perfum serè.

Els faunes son la forsa

de les arrels y'ls troncs, brutal,

qui plora regalims de sava per l'escorsa

ab un deliqui horriblement sensual.

Les nimfes son la gràcia

dels papellons multicolors

qui, mentres al etern voler de Zeus plàcia,

coronaràn les testes dels Amors.

Els faunes son l'imatge

dels grans penyals abonyegats

qui, reclinant-se al pit de la terra selvatge,

coven de llops cataus inesplorats.

Les nimfes son les blanques,

flonges escumes de les deus

y'ls cèfirs indiscrets qui amanyaguen les branques

ab un eròtic xiuxiuetg de veus.

Els faunes son el signe

del mascle etern, l'indòmit boc,

ab els llavis humits d'una bromera indigna

qui'ls regalima com retràctil moc.

Les nimfes somrosades

son l'etern femení, bell y caigut,

y brillen en l'espai, soltes y arrahimades,

ab un engronxament de lassitut.

Els faunes luxuriosos

cerquen les nimfes incitants

y perseguint-les folls s'hi arrapen llefiscosos,

afalagant-les ab grolleres mans.

Del bosc les maravelles

son el palau de l'inquietut

y, de l'orgia als crits, ressonen totes elles

com la sonora caixa d'un llahut.

II.

Morta decau la festa

tombant dels faunes bicornuts

al pes de la disbauxa la maliciosa testa,

closos els llavis de gatzara muts.

Y dins la calma augusta

la flauta sona del gran Pan

ab una entonació melòdica y robusta.

La fidel Echo vibra al ressò del cant.

Y dura l'armonia

fins qu'un orgíac baladretg

trenca la nova calma al culminar mitgdia.

De Dionisos passa el festiu cortetg.

Y resta Pan, sospesa

la sacra flauta encara als dits,

boca-badat y erranta la vista ab la palesa

recansa d'Echo de granítics pits.

Y quan se fon, perduda,

la delirant profanació,

declina el jorn esplèndit, y'l bosc, com una druda,

sinistrement espia en la foscor.

III.

Declina el jorn magnífic

y ab el cap-vespre adolescent

passen lleugeres cabres, seguint el boc prolífic

qui flaira el rastre ab sensual esment.

Y Príap va al darrera,

d'àuries abelles coronat,

arràn de gola ab una monòtona ranera,

y ab el gran nas de plètora morat.

Feixuc com una garba

segueix darrera, emperesit,

en cada roc minúscul sotraguejant la barba

demunt la pètria ostentació del pit.

Enlaira, oscada y nua,

com un trofeu amenassant la fals,

quan s'entreté, cansada, la sedejant corrua,

avans d'empendre novament l'encals.

Vers l'ombra qui convida

cabriolejant fuig el remat.

Ab un gran gest d'imperi, la druda malehida

mostra son jas soperbament parat.

IV.

Y mentres en la calma de l'humitat nocturna

s'hi dilueix la tèbia frisansa sexual,

del cel presideix Hècate, severa y taciturna,

de la vetusta maga l'evocació espectral.

Devalla fins al antre del ignorat coval

y aspecta la cruenta labor del malefici

y, trepitjant la víctima tombada en sacrifici,

sospesa les entranyes ab fruició letal.

Y mentres en la calma de l'humitat nocturna

s'hi dilueix la febra del goig generador,

del cel presideix Hècate com sideral espurna.

Y, en tant que d'ella aparta l'eròtica remor,

dels grans udols agònics la tràgica estridència

ab un somrís acull de freda complacència.

Cicle forestal

Síntesi

Oh anònimes llegendes d'aroma mitgeval

qui en vostre detallisme senzill y pintoresc,

tancaveu l'aspra essència d'un món cavalleresc

amic de les tenebres, devot de l'ideal!

Quelcom de primitiu, quelcom de sepulcral

nodria aquell món mitg romànic, mitg tudesc

ornat ab l'ignocència, la nuditat d'un fresc,

o ab la feixuga pompa d'antic castell feudal.

Creixia per demunt del burc la catedral

com una aspiració magnànima y subtil.

Floria en els vestits la joia de l'abril

entorn de la severa caputxa monacal.

Baixaven del recòndit imperi del Sant Graal

els cavallers invictes de cara jovenil.

Planava la feixuga pahura del any mil

com una esgarrifansa de l'ànima immortal.

Per l'obrador petit bregava el menestral,

somreia l'infantina dins un ambent de mesc,

trincaven en la sala les copes del refresc,

temien les corones l'enuig pontifical.

Ab prèdiques omplien la plassa rectoral

els frares del Roser, de pur catalanesc.

Aparellats trescaven els fills de Sant Francesc

y s'estremia el born del gran combat campal.

D'eix món policromat la nota desigual

clamava ab estridències de sana joventut

qui s'agitava sota la gran decrepitut

de la boscúria excelsa, d'imperi universal.

Dins els feréstecs àmbits del temple forestal

creixien les hermites flairoses de virtut

y de la creu de terme fugia esma-perdut

el gran estol macàbric de l'esperit del mal.

Els penitents

Dins la caverna al bosc perduda

fan penitència els penitents.

Els baixa un àngel la beguda.

Pugen a Deu llurs pensaments.

Un cap de mort es llur breviari

ont hi contemplen fit a fit

el geroglífic llegendari

per la meteixa mort escrit.

Humils enfonsen mans y rostre

de l'aspra terra dins el fanc

y de la cova fins el sostre

esquitxs arriven de llur sang.

Els llops els donen el bon dia

y les guineus la santa nit

y cada aucell els hi aparia

ab una brossa el jas del llit.

Dins la caverna solitària

fan penitència els penitents,

y a Deu endressen llur pregària

enamorats y macilents.

Parlen no mes qu'ab llur presència.

Llur pell ja sembla un pergamí

ab les grogors de l'abstinència,

ab les arrugues del patir.

Ja no s'arrapen voluptuosos

els ulls aixuts de tant plorar:

son transparents y lluminosos

de la claror qu'a dins hi ha.

Treuen llurs galtes la florida

d'una recòndita vesllum

qui mostra be no es estingida

la flama interna que'ls consum.

En la boscúria centenària

fan penitència els penitents

y ab la virtut de llur pregària

deixen els boscos ignoscents.

Trilogia femenina

I. Fades

Quan l'apacible aubada entre les fulles

allarga els dits qui en la buidor tremolen

y enriqueix la boscúria endormiscada,

ab els detalls de la policromia,

floreixen dins el benestar dels àmbits

imperceptibles vibracions eròtiques

y, ab un esboirament mes atractívol

que la meteixa realitat, somriuen

boscúria enllà les temptadores fades.

¡Oh les tímides fades! Son la gebra,

son la neu, son el glas, son la blancura,

feta carn impalpable y somrosada.

Floten llurs trenes indolents y mostren

l'aurífic guspiretg de les espigues,

de la rosada matutina l'iris.

Tenen l'esguart d'unes blavors estranyes,

com les del cel, enlluernadores, pures,

com les dels gorcs, hipòcrites, sinistres.

Els llavis son com pètals de rosella

de tant vermells, tan delicats y trèmols.

Y s'arquegen llurs brassos selectissims

com d'una gerra cenyidores anses.

Y son els pits com dues fonts de nèctar

qui degoten suaument. Les papellones

hi volen al entorn enlleminides

formant com una boira escabellada

qui de les fades la cintura oculta

deixant veure no mes l'esquisidesa

d'uns peus rosats qui demunt l'herba floten.

¡Oh les trèmoles filles de l'aubada,

netes del sol, amigues de l'escuma,

qui dominen la selva ab la potència

de llur gran timidesa femenina!

Es llur potència llur meteixa gràcia,

y aquella carn tant lluminosa y buida,

y aquell halè tant fresc, tant aromàtic,

y aquell mirar darrera un vel de llàgrimes.

¡Oh'l foc de llur presència! Elles, les tímides,

les qui d'una ombra, esporuguides, fugen,

encisen els pastors de cor de roca

y ab llurs peuets trepitgen els gaiatos

y de tocar en el floviol aprenen

a frec meteix dels babejosos llavis…

Y'ls braus pastors de cor de roca obliden

els remats llurs y el jas de llurs barraques

y apedreguen irats el gos d'atura

per que, fidel, no'ls hi seguesca els passos

quan ells segueixen, bosc endins, les fades.

II. Les bruixes

Al punt de mitja-nit l'espai s'ompla de bruixes

ab els esguarts, de sòn vermells com les maduixes

passat el Juny. Sorgeixen del fons de les esquerdes

de penjarells vestint com de trenyines verdes.

Y ab els cabells humits dansen al clar de lluna,

ab els cabells anèmics com algues de llacuna.

Vora els camins deserts s'arremolinen llordes

y un esvalot retruny de riallades sordes

qui als vianants esglaien. S'encalsen afollades

rostos avall, cercant les aigues encalmades

dels gorcs, d'ont a les vores, horribles se despullen.

Ab quin deliqui's gronxen! Ab quin platxeri's mullen!

De ventre amunt sobrixen, folgant per les onades,

les filles de la lluna. Son velles y xuclades

com un manyoc d'arrels. Els caires de llurs nines

mostren el brill metàlic d'unes fulgors felines.

Y'ls pits els hi sacsegen, a cada sotregada,

com pellingots inútils. La dura carcanada

dels geps, apunta sota la pell negra y tivanta.

El nas inverossímil, ressec. La fas penjanta.

Les galtes enfonsades. La llengua viperina

sortint de l'ample gola com una llarga espina.

¡Oh les malignes bruixes, frenètiques y velles,

qui en la foscor s'empaiten ab bots y tamborelles!

Al vianant aborden com una allau canina

ab els unglots fendent la boira vespertina.

Y'l vianant poruc no sab si's pampelluguen

sos ulls esbadocats o si les bruixes juguen.

¡Les bruixes! la potència de l'ombra taciturna,

l'esgarrifansa tètrica qui ab ales d'au nocturna

se llensa al cor del home, deixant-hi la basarda…

Bell punt l'aubada nova discretament esguarda,

s'encalafornen súbites en llurs cataus de roques

y dins les més petites esquerdes de les soques

baumades, ont hi tenen, quiscuna, jas y estable

y alquímies, ont aprenen de llur compare el diable

y ont passen el sant día barbotejant rebeques

o immòvils y callades com rengle de xibeques.

III. Les paitides

¡Oh les paitides decadentes

flor de l'escuma capvespral

qui de les tardes macilentes

decoren l'urna sepulcral!

Brollen de l'aigua qui destila

pels fontinyols a regalims.

Tenen l'aroma de l'argila

y la mirada dels abims.

Son glacials y son malaltes

d'un excessiu esllanguiment.

La palidesa de llurs galtes

beu l'humitat del firmament.

Son porcellanes transparentes

d'un tò verdós y esgroguehit,

les qui salmegen, displicentes,

ab un remor indefinit.

La cabellera els baixa llisa

sumisament y llargament,

y les perllonga y feminisa

y les poleix complidament.

Llur cara es fina y estirada.

Al coll esbelt y nacarat

de cada orella l'arrecada

devotament li fa costat.

Deliquescents estalactites,

pengen els pits en la buidor

y de rosades infinites

ploren els fils ab tremolor.

Y encar oscila a cada banda

un bras llarguíssim y desprès

com penjarella de garlanda

qu'ha descenyida el propi pes.

Y les falgueres les coronen

y'ls arrelams desconeguts

les amanyaguen y apetonen

com uns tentacles diminuts.

Mes dels bassals la transparència

deixa entreveure ab art subtil

d'aquelles formes l'excel·lència

com una qua de reptil

qui, en espiral recargolada,

palpa, lasciva, les parets

fins encauar-se en l'irisada

gruixa de llim y de palets.

¡Oh les paitides decadentes

d'un hibridisme esdevingut,

ombres qui lluen macilentes

del jorn qui fina en la quietut!

Son la florida malaltissa

d'un estrabisme germinal,

son d'un inquiet cervell qui frissa

la sospirada vertical.

El diable

El diable de la selva es vert

y cap-viu com un llargandaix.

Escanya l'aucellet qui naix.

Amoixa l'escorsó llibert.

Espia, arrupit y despert,

y mormora de baix en baix.

Trevalla més que cap bastaix,

mes dins de la selva s'hi pert.

Escomet a les porcairoles

y entabana els joves pastors.

Es amic de les xerinoles.

Ressegueix les festes majors.

Tasta el pa moresc y'l vi vert,

mes dins de la selva s'hi pert.

Cristiana

I.

Magnifica al Senyor la gran boscúria

obrint-se com un temple gegantí

ornat ab els trofeus de la vellúria

y'ls emblemes ocults de l'avenir.

Els vents qui hi passen ab callada fúria

les orgues ideals fan estremir

y plana llur feréstega cantúria,

mística y sòbria com un res llatí.

Y dels troncs les honrades fesomies

somriuen al fullatge de les voltes

d'ont pengen irisades tremolors

qui en la infinita suavitat dels dies

ab les bolves de llum brillen revoltes

formant alegories de colors.

II.

Magnifica al Senyor la gran boscúria

en espirals de místiques olors,

perdent-se tota feminal luxúria

de l'incorrupta llenya ab les sentors.

No es el plaer qui enganyador convida;

es Deu qui hi parla car l'instint regeix.

Per xo la selva es una font de vida

que cap concupiscència enterboleix.

Per xo en eterna joventut perdura

y esdevé mare, conservant-se pura,

y ses amors son castes y fecondes.

Deu, qui ho fa tot ab ordre y ab mesura,

posà de l'equilibri la dolsura

als brots mès alts y a les arrels més fondes.

III.

Magnifica al Senyor la gran boscúria

car del Senyor les maravelles canta

ab les notes vibrants de la cantúria,

del ritme intern ab l'armonia santa.

Canta el poder qui en ses arrels traspua,

la bellesa qui engendra sa armonia,

l'amor qui alades multituts congria,

la Trinitat que en símbols perpetua.

De la natura en el castíssim pit,

sembla talment una esmeragda fina

reflectint les blavors de l'infinit.

Y'l Senyor s'hi enmiralla embadalit

y al home de ciutat li crida: –¡Vina!–

Y frega l'esmeragda ab el seu dit.

Les grans desolacións de la natura

I.

Dins la blavor tranquila

d'un cel immaculat

al flanc de l'espadat

una turgència oscila.

Y tomba ab cruixedera

de faigs, y, feta allau,

com un ossari ajau

la gran verdor primera.

Mes, com flexibles joncs,

sobrixen dels grans troncs

caiguts y recoberts

de seca molsa grisa,

els tanys de pàlits verts

y d'alba tija llisa.

II.

La selva milenària s'es cremada.

Ni un tronc en peu les flames han deixat.

Talment l'ira divina hi es passada

en el corcer de l'impetuositat.

S'aixeca la sinistra fumerada

de les runes que'l foc ha respectat

en espirals de freda magestat

encresponant el blau de l'estelada.

El sol vetlla l'horror d'aquelles cendres

ab una llum qui aumenta llur tristura.

Mes sota el càstic qui, fatal engendre's,

y que'ls pagesos miren ab pahura,

al cor meteix d'aquella terra dura,

s'infla el llevat de les boscúries tendres.

III.

Ja pels fondals ressona l'etern destralejar

y tomben els pollancres en comunal estiva,

vora els camins blanqueja la fusta encara viva

y cremen les alzines en el fumós altar.

¡Oh bosc! t'es arrivada la mort definitiva.

Prou els abets la senten, impàvits, avensar,

ab una involuntària compassiò aflictiva

vers la fageda tímida que veuen tremolar.

De ton sagrat misteri s'haurà perdut l'encís

y esdevindrà la serra com un sepulcre llis,

y'l sol, ab un esclat de venjatiu menyspreu,

demunt les teves soques proclamarà la guerra,

y estroncarà les fonts y assolarà la terra

y aixafarà l'humana copdicia sota el peu.

Excelsior

Comiat

I.

Adeu, Montanya d'Amethystes

y de les màgiques virtuts!

De tos fondals inconeguts

n'he tret primícies noucentistes.

Mes ja fulguren dèbils, tristes,

les acavalles de mon cant.

Per tos secrets, mercadejant,

planen copdícies jamai vistes.

Tota'm penetres cor endins.

Y mos confins son tos confins.

Y tot mon cor batega ab tu.

Y ab tes fulgors mon esguart lluu.

Mes a la fí la visió mor,

feta un indigne grapat d'or.

II.

¡Adeu eternament, Montanya mia!

Ja no seré per tu lo que soc ara.

Darrera un dia empeny un altre dia.

Mai mes la veu del cor tindré tant clara.

Y es que del temps l'intemperansa avara

ja en mi llunyanes senectuts congria.

Y es que dins la meteixa poesia

batega forta la mudansa encara.

¡Adeu eternament! La joventut

te deixo com macàbrica penyora.

Al esborrar-te avui de mon escut,

mon cor fidel com un infant t'anyora.

M'empeny d'una aura nova el dols embat.

¡Siga, oh Montseny, com era ab tu, sortat!

III.

¡Oh Beatriu eterna! ¡Oh poesia santa!

De la natura deixo el cercle, y, admirat,

te trovo com un àngel de clara llum ornat

qui espera, dret encara, al vianant qui canta.

Volem a un altre cercle. Fulgura esmeragdina

com una estrella pàlida la porta qu'he deixat.

Ja se'ns-e'n obra un altra com un rubí ensagnat

qui tanca el cercle màgic d'una ciutat llatina.

Y encar per les altures llampega transparent

y rutilant y blanca de perles y diamants,

la porta del gran cercle de la ciutat futura.

¡Oh Beatriu eterna! fins a tos peus d'argent

en súplica s'allarguen les meves dues mans

y ton esguart benèvol sobre mon cap s'atura.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LA MONTANYA D'AMETHYSTES ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

La montanya d'amethystes

A la montanya d'amethystes

I.

II.

III.

IV.

V.

Gea

I.

II.

Uranos

I.

II.

Flora

I.

II.

Kronos

I.

II.

Psyquis

I.

II.

Pastorals

Poema

Pagana

Cicle forestal

Trilogia femenina

Cristiana

Les grans desolacións de la natura

Excelsior

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE