The Project Gutenberg eBook of Liekki

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Liekki

Runoja

Author: L. Onerva

Release date: November 6, 2024 [eBook #74689]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1927

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/74689

Credits: Tiiöa Te,pmem

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LIEKKI ***

language: Finnish

LIEKKI

Runoja

Kirj.

L. ONERVA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1927.

SISÄLLYS:

VIRVAA

Viimeinen laivamies

Arvoitus

Leppäkerttu

Sumuneiti

Miksi?

Sa sydän, sydän!

Kun maja nousee

Lumiperho

Talvinen näky

Irtolaisten perhe

Mettiäislento

Aarnihauta

Mainen retki

Elämälle

Liekki

LATUJA JA SATUJA

Singa-Hilla

Akhran koirat ja Sitka

Sulo-Liza

Jalanjäljet

Salakuljettaja ja Vapahtaja

Satu-äijän lyhty

Sipri ja pappi

KYTHERAN VANKI

»Lasziate ogni speranza…»

Leda

Dolce far niente

Nyt ruusut kukkii

Linnunlaulu

Kuutamolla

Muut ei

Yö

Hyräily

Kuori

Ei koskaan

Veräjän suulla

Musta joutsen

Astarten tytär

Hephaistos

Ei ole Kytheraa

Ajaton aurinko

INVITA MINERVA

Invita Minerva

Santa Scala

Uudenaikainen runo

Muodonvaihdos

Fariseukselle

SOIHDUT

Pohjan tähti

Aarni Kouta in memoriam

Omistus

Jumalten keinu

Muistolaulu

Tervehdys Turun yliopiston vihkiäisiin

Sisarvirsi

CREDO

Credo

Laulaja

Tahto

Maailman meri

Hyvä Pietari ja minä

Yön enkeli

Hartaus

Mysteeri

Sokeita

Ennen — nyt

Valkeat kyyhkyt

Vapauden vuoksi

Hiljaisuus

Matkalla

Houkot

Suvi-ilta

VIRVAA

VIIMEINEN LAIVAMIES.

Ma ajelehdin aavalla, yksin ulapalla,

hajalautan hylyllä pirstoutuvalla,

— peru viimeinen parkista »Eteenpäin». —

Se alus oli sorja ja ui kuni kala,

sen miehistökin vankka kuin Rütlin vala

ja sen kapteeni uljahin uros minkä näin!

Sen kansi oli kultaa ja helmiäisen luuta,

sen tuhto tähtineuletta ja masto tarun puuta.

Ei liukkaampaa nähty lie liitelijää…

Sen purjeet oli purppuraa ja kaukokuvitelmaa,

sen lippu laulun silkkiä ja merineitten helmaa;

sen lasti sieluin hukkuneiden helinää…

Ja tiettömillä reiteillä kun haimme tienhaaraa,

niin kokka tunsi komentonsa: aina kohti vaaraa!

ja purjehet puhelivat: reivata ei!

Ja polvillamme kiikkui koko nereiidein kansa;

— ken miestä sukuun suuteli, ken suki hapsiansa. —

Me halasimme hyökyjä ja huusimme: hei!

Me seilasimme seikkailuun, kauneutta kohti,

vain tähti meitä talutti ja päivän käsi johti,

vain Fata morgana, mi häämöittää…

Yli syvyyksien syöksyimme kuin hullut hurjapäiset,

me hehkuimme, vaikk' köli sekä touvit oli jäiset.

Itse piruakaan peljänneet ei toverukset nää.

Nyt kaikki ovat siellä, mistä kenkään ei palaa.

No Herra heitä siunatkoon: he parempaa ei halaa!

Ma ainoa syntinen kellumaan jäin.

Mut yhä, vaikk' on edessäni viimeinen tiima

ja kaarnalastun alta lyö jo aalto ja viima,

ma huudan tapaan entisehen: Eteenpäin!

ARVOITUS.

Yön katto kipunoi

niin kummaa kirjoitusta.

Ken tavata sen voi?

Kuin loppumaton pusta,

joll' aron tuuli soi,

se kiehtoo kaipausta

ja halut haltioi.

Se ruoskii Pegasusta

uhmaamaan Sallimusta.

Päin syöksyn arvoitusta

kuin tuleen lentää koi.

En muuta tehdä voi.

LEPPÄKERTTU.

Leppäkerttu, lennä, lennä,

hyrrä hyvän Maariaisen,

että tiedän kunne mennä.

Käytkö kohti mustaa multaa

vaiko kastekaaren kultaa

lepän lehden nuoren päällä:

matkan saanen samanlaisen.

Mikset lennä, lintu Luojan,

vieri Luojan viitikolla?

Vaiko vaaran, murheen tuojan

virkaa kaihtaa mieles hellä!

Istut hiljaa kämmenellä…

Siis lie sama osa mulla:

varrota ja hiljaa olla.

SUMUNEITI.

Kuin käden vienon viileys

saa kulmilleni mun,

kuin häive, huntu, ilmestys

maan oudon, salatun.

Ah tunnenhan, ah tunnenhan

ma, Sumuneiti, sun!

Yön rimpi olen rauhaton,

yön kuningatar sa,

sun kruunus liljankukka on,

ties niitun untuva.

Oi valtiatar varjon maan,

mua raukkaa rakasta!

On viittas unta viherää

ja silmäsi kuin suo.

Ma tuoksus tunnen, vaikk' en nää,

sun suutas suuni juo.

Ah, sallithan, ah sallithan

mun jäädä yötä luo!

Sun lempes yllein lankeaa

kasteisin pisaroin.

Näin kyynelees mua armastaa

valveeseen aamun koin.

Yölintuna sun povellas

ma kaikertelen, soin…

MIKSI?

On riemua ja tuskaa,

ja tuska tappaa, riemu elättää.

Kell' onni on, ei pyydä enempää.

Ma tunnen auringon ja ankeen sään.

Siis miksi murheen laulajaksi jään?

Vain myrkky myrkyn, suru surun voittaa

ja synti synnin, miekan isku miekan.

Ei päivä kaipaa kultaa runoniekan,

on iloovilla ilo itsessään.

Siks sureville surust' tahdon soittaa,

siks yön ja murheen laulajaksi jään.

SA SYDÄN, SYDÄN!

Sa sydän, sydän,

miks heikoksi niin tehtiin!

Et tahdo, tohdi

rakkaihin muiston lehtiin

et koskea, et katsoa,

sa muuten vaivut niinkuin vaipui rakkaat

ja sykkimästä lakkaat.

Sa sydän, sydän,

maan ääret ovat aavat.

Kun havaat, huomaat:

jokaista kalvaa haavat,

käyt syväksi ja hyväksi

ja oudot veljes, vaikk'et tiedä miksi,

sa tunnet läheisiksi.

Sa sydän, sydän,

sun pakko onhan palaa

kuin paloi parhaat,

maan syli jotka salaa,

ja leimuta ja loimuta

ja antaa se, min annoit rakkahille,

kaikille, — vierahille…

KUN MAJA NOUSEE.

Nyt vast' oon kypsä

ma päivän paahtoon, kun jo saapuu yö,

ja työtä luomaan,

kun kello työn jo lakkaamista lyö.

Nyt vast' oon valmis

kokoomaan tähkät, jotka tuleentui,

kun maat' en tapaa,

kun purteni jo pilvein päällä ui.

Nyt vast' oon harras

siunaamaan hetket, jotka aika soi,

kun sydänsoihtu

jo tuolla puolen aikaa kipunoi.

Nyt vast' oon vapaa

niin liitämään kuin linnut valkeat,

kun omaksensa

jo multaan velkojat mun vaativat.

Ah, liian myöhään!

Ah, sanokaa, näin käykö kaikkien:

kun maja nousee

niin asujaksi kuolo astuu sen!

LUMIPERHO.

Lumi putoo puhtoisena

ylle tumman tien.

Hukkuvainen valkohiude

itse lien.

Kohta jalat matkamiesten

polkee poroks sen.

Kohta uupuu lumiperho

unehen.

TALVINEN NÄKY.

Loi talven taivas suloaan maan hankiin siintäviin.

Jäi silmäni ja sieluni kuin kiinni kangastukseen,

eloni pitkän taipaleen tuhansiin maisemiin:

ma katsoin pieniin tekoihin ja suuriin unelmiin,

raskaaseen vuorinousuhun, raskaampaan lankeemukseen

ja ammoin alta liukuneeseen sorjaan kilpasukseen.

Ja talven taivas suloaan loi hankiin siintäviin…

Ma siinä istuin hangella ja itkin, itkin niin…

IRTOLAISTEN PERHE.

En sukua ma saanut verisitein,

sisarta, veikkoa…

Sit' etsinyt en aattein, mielipitein

maan parhaista.

Mut tukiessain toista heikkoa

ma löysin perheen kanssa lasten monten

ja kodin lämmön kädest' osatonten.

Sain ystäviksein kaikki yksinäiset,

sain heille laulamaan:

»On veren huumat toiseen vetäväiset

valhetta vaiston, haaveen riistaa vaan.

Me yksin tullaan, yksin mennään täältä.

Ja haastellaan

kuin väljän halki, pitkän pilven päältä;

kuin majataloss', iltahämärissä,

miss' sama uupumus ui suloinen

tien kulkijoissa yhteen yöpyvissä.

Yöleirin sen

siroittaa aamu jälleen maailmalle,

vain liesitarujen

himarrus himmeä jää matkaajalle.

Ei yksinäisyys vaikerruksen aihe.

Se tahto elon lain.

Se suurten sielujen on suurin vaihe,

siit' teräs varttuu sauvaan vaeltajain.

Ja voimakkain

on yksinäisin, vapaa rinnall' loisten,

myös iskun iskemähän puolest' toisten.»

Se kuuntelee kuin papin parhaan saarnaa

mua tumma parvi tää.

Ja silmä silmään, käsi käteen jää…

Tuul' leuto leijaa haavepurren kaarnaa…

… Kuin vaimo siunattu käyn unta nähden,

luon elämää

vuoks outoin matkamiesten, veljein tähden.

Me ihmis-irtolaisten perhe ollaan,

niin läheiset

ja kaukaiset kuin kotkat kalliollaan.

On sama suru, eri kyynelet,

on sama taisto, tavat erilaiset…

Sa sielu hymyilet:

Niin, niin, me onnelliset kuolevaiset!

METTIÄISLENTO.

Ne pistivät myrkkyisin piikein

mun oudon ja vennon.

Mut kipuni kestin

ja kukasta kukkaan

ma seurasin reittejä suuren mettiäislennon,

imin silmiini kultaa

joka herhiläissiiven hennon.

Näin juoja oon ollut

mesitäyteisen elämänkennon.

AARNIHAUTA.

On aarnihauta rinta ihmisen.

Mut velhonvalkee välkkää yllä aarteen,

se vartija on vainajain ja niiden sydänten,

jotk' ovat meille salaa yössä lyöneet, säteilleet

ja särkyessään helmen luoneet, helmen antaneet.

Pois vierressänsä, mikä multaan maan

ja mikä pyyteittensä pyörrevirtaan,

ne lipastonsa avaimen vei kukin mukanaan.

Sulkeutuu sielu, kunnes on se kiinni tykkänään.

Ei aarnihaudan hohtoa nää silmä yhdenkään.

MAINEN RETKI.

Kaipuussa aloitin ma matkan tään

ja ajoin takaa taivaan purppuroita,

kumarsin kuuta, päivää; yössä elin,

vaikk' kaikkein tähtein kultaa tavoittelin.

Kun täältä lähden, ikävähän jään.

Kaipuussa toinen toiseen yhdytään,

kädessä käsi viivytähän hetki,

veen rantaa kahden käydään kuutamolla.

Hymyily, kyynel, pitkä eronhetki…

Pois laiva liukuu, häipyy hämärään…

Kaipuussa painan maata kohti pään.

Oi, haavelintu, haudallani soita!

Koin rusko, tähti, heitä kipunoita

maan tuhkaan, joka tahtoi tulta olla,

niin unta mullan alla teistä nään!

ELÄMÄLLE.

Ihminen syntyy kuin hortoon ja uneen.

Ylistetty, että et herpautuneen

siihen suo jäädä!

Levitä lempesi syntinen syli

nuoren, nukkuvan voiman yli!

Heräämään säädä!

Vilkuta virvoin ja vedä harhareitein,

sido sielut ongelmoin ja surun salaseitein,

kasvamaan saata!

Anna portaat korkeat ja tähtikaipuun taakka,

ettei ne koskaan voi kuolemaansa saakka

nousemasta laata!

LIEKKI.

Kaikki, mikä elää halaa,

mulle kuuluu, kuluu, palaa.

Olen laki lakien,

elontahto ikuinen.

Sären kalvaat, kuolleet kuoret,

vaadin vapisemaan vuoret.

Olen suuri suuttumus,

muotoin kaikkein muuttumus.

Vihaan viihtymystä tapaan.

Olen hehku hengen vapaan,

sydänpoltto sankarin,

palo puhtain, ankarin.

Syöksyn syytä, väärää kohti.

Olen sen, ken ottaa tohti,

este eessä empiväin,

myrskylento lempiväin.

Mittaan, miss' on syvä, laaka.

Olen erottaja, vaaka

ihmisten ja peikkojen,

rohkeain ja heikkojen.

Soitan sotaan, vedän vikaan,

isken uhrit äkkipikaan.

Olen valtain kaatumus,

pahain tuho, paatumus.

Tuiskin maita tulenpatsain,

ilmaa halon runoratsain.

Olen laulu punainen

pantu ihmisverehen!

LATUJA JA SATUJA

SINGA-HILLA.

Aron tytär Singa-Hilla

niinkuin yrtti yksinäinen

autioilla kaljamilla

miellytteli mielet kaikki

kasvoillansa kaunehilla,

pyydysteli pyssymiehet

huulillansa punaisilla

makeilla kuin manzanilla.

Asetteli pedon-ansat,

ajoi sutta suopungilla,

kävi öisin satimilla,

merkit veisti velhon puuhun

aron tuuli Singa-Hilla.

Usutteli Urjan poiat,

enin veljet Jaroagan,

urhot tuimat tunturilla,

kunnes kerran kolkon Khairan

mailla noidan noitumilla

sappi puhkes molemmilla,

molemmat sai surman suuhun.

Itkenyt ei Singa-Hilla

eikä nauranutkaan enää,

laulanut ei laitumilla.

Himmeni kuin niittuvilla,

kuihtui niinkuin aron ruusu

uljas, kaunis Singa-Hilla.

AKHRAN KOIRAT JA SITKA.

On napamaan yö.

Ja revontuli loimuaa ulon taivaan alla,

se tyhjyytehen lyö,

se hämärtää ja hivuttaa kuin hulluus, nälkävyö,

enemmän hyytää elämän kuin pakkanen ja halla,

myös avunhuutoon auennehet huulet kulkijalla.

Vain Akhran koirat ne ulvoo.

Ens' yks, sitten toinen, ja molemmat vuoroon,

kunis kaikki yhtyvät loputtomaan kuoroon:

susikoiraa sata ja sata koirasutta

päin kuonot kuoloa, kaikkeutta,

päin äänettömyyttä, päin äärettömyyttä,

vuoks ikuisen tuskan kärsityn syyttä.

Viel' elää Sitka.

Mut niinkuin koira koirain kera ujuttelee kaulaa

ja tahtoo laulaa,

ja äänensä on koriseva, nuotti on vitka…

— Hän peskipomo matkaan pinkoi vetovaljakolla,

on pulkassansa kassapäille kultaa, korupaulaa. —

Nyt yksi hän hurtista taitaa jo olla.

Kuin Akhran koirat hän ulvoo:

»Me ulvomme edestä einehemme niukan,

me huudamme hädässä pakkotyömme tiukan,

tylyn kovuuden kourissa pitkään, pitkään,

kun meitä ei armahda jumalat mitkään,

kun meillä ei sielua ajatella, surra,

vain raataa ja vinkua, ulista ja purra.»

Hän haukkuu kuuta

kera koirain ja menee, suo susille suuta.

Mut ne pyytävät muuta,

ne muistavat kädet, jotka ruoskivat ja löivät,

ne tahtovat lihaa ja luuta

ja nähdä kerta

sen miehen hurmeen, mi itse iski verta.

Ne Sitkan elävältä söivät.

On napamaan yö.

Alaston taivas loimuaa Akhran aukeoilla,

ja veriläikät, ruusut ainoot jänki-iljangoilla

lain vanhan toistaa: haavoitetun susi suden syö.

Mut ruoskijasta Sitkasta, mi lauloi sutten mukaan,

ei tiedä kukaan.

Vain Akhran koirat ne ulvoo.

SULO-LIZA.

Sulo-Liza on illassa Tonavan

Magyarin kelmistä helein.

Ja rakkaus pustan poikaisen

soi kuumin, vetävin pelein.

Mut ilkkua immen on mieli:

»Niin kaukana lempi kuin aamun koi,

sitä mustalainen ei vallata voi,

ei kerjäävä viulun kieli.»

»En ikinä almuja, anonut,

en, en minä kerjää nytkään,

ma vaikkakin sinusta lämpenin

ja sinä et lämmennytkään:

ain' annan ma ruhtinaan lailla.

Soi soitto! Niin rikas on lauluni maa,

että valtakuntia lahjoittaa

voin vasta-anteja vailla!»

Sanoi heitukka, hattua heitti ja läks.

Nyt varjoaan Liza kaulaa

ja aalloilla yöllisen Tonavan

hän sandoliinissa laulaa:

»Mies ylväin, maa mitä kantaa,

oi palaa, niin rikas on lempeni mun,

että suudelman suulle rakastetun

voin vastalahjatta antaa…»

JALANJÄLJET.

Raalan rannalla

valkealla sannalla

merimies morsiolleen hyvästiä heittää,

vannoo Herran valalla

pian jälleen palata.

Neidolla on salaisuus, sen povehensa peittää.

Raalan rannalla

autiolla sannalla

jalanjäljet pienet vievät jyrkän törmän eteen,

kalliolle niemen taa,

— takaisin ei ainoaa, —

kaikki käyvät yhtäälle ja päättyvät veteen.

Raalan rannalla

syksyisellä sannalla

ajelevat aaltoset ja pohjoinen tuulee.

Askeleiden tarinaa

myrsky kauas kuljettaa.

Märssykorin vahti sen kuunarissa kuulee.

Kerran rantaan Raalan

outo ohjaa jaalan…

Jalan pienen jälkiä mies turhaan etsii esiin…

Niinkuin valat kalvenneet

pois on juosseet askeleet,

vajonnehet Raalan rannan pettäväisiin vesiin.

SALAKULJETTAJA JA VAPAHTAJA.

On salakuljettaja vanha kuolemaisillaan.

Hänt' ennen onnesti, nyt ovat ryysyt verhonaan.

Hän unta näkee elost' ollehesta,

ja ohi kuvat kulkee, kierii, vierii menojaan…

— ei leikattu ne lasten aapisesta —,

ei lapsi koskaan lie hän ollutkaan.

Hän taas on syytettynä, seisoo eessä tuomarin,

mi katsoo niinkuin hälle oisi selvää salaisin

ja tiukkaa: »Kaikki tyystin ilmi anna,

mit' olet koskaan kätkenyt sa noihin ryysyihin,

jos kaiken myönnät, ei sua syyhyn panna.

On tilinpäiväs tullut viimeisin.»

Ja salakuljettaja vanha vastaa vavisten:

»Mun horna periköön, jos petän mistään vaikenen:

oon myönyt nahkaa, verkaa ynnä viinaa,

mut repaleet vain yllein jäi, muut' omista ma en,

siis älä köyhää saatanaa sa piinaa,

mies olen tihujen ja kurjuuden!»

Näin tuomari: »On repaleeskin koru kohtuuton,

ne riisu pois, niin nähdään mitä niiden alla on!»

Mies tottelee, vaikk' alla horjuu vaivan,

ja sammaltaa: »Ei syy vain yksin mun, vaan kohtalon…»

Mut tuomari: »Et alaston viel' aivan,

myös kuori kuona sydänkurimon,

ja paatumukses, pahat sanas, herjat manalan,

siks että alaston myös sielus eess' on taivahan.

Ei salakuljetusta mitään viedä

sull' ole lupa valtakuntaan luojas Jumalan.»

Mies huokaa: »Tyhjä olen, muust' en tiedä.»

Jalkoihin lankee herran ankaran.

»Viel' etsi sydämestäs siis», velkoja virkahtaa

ja kasvoillensa valkeus ylhäisen armon saa.

Mies rinnassansa tuntee olon uuden,

kuin ei ois koskaan ollutkaan maan mutaa matalaa…

»Oot salakuljettaja jumaluuden,

suur' mestari näin neuvoo kuolevaa,

kuin sokko olet vierinyt elämän virtaa sa,

katoovaa surrut kultaasi, vaikk' kaikk' on tallella,

mut nyt sä tiedät, miss' on tiedon raja».

»Niin, nyt ma tiedän, kuiskaa hiljaa vanha katuja,

ma tiedän, että olet Vapahtaja…»

Pois nukkui rauhaan aamun koitossa.

SATU-ÄIJÄN LYHTY.

Hän saanut synnyinlahjaksi

ol' lyhdyn sellaisen,

mi yössä hälle neuvoi tien

luo sadun keijujen.

Hän satu-äijäks ristittiin.

Hän lasten riemu on,

kun aina hällä kontissaan

on kasku verraton.

Hän illoin malkaa korpehen

halk' aallon hyrskyvän,

ja siellä prinssit, prinsessat

ja rosvot näkee hän.

Hän tervehtää, hän kättelee

heit' tupatuttuinaan…

Yöt monet seuranpitohon

näin kuluu rattoisaan,

vaikk' onkin metsä autio,

vain meren tuuli soi…

Vain lyhdyn satupeilistä

näyt kummat kipunoi…

Mut kerran, kun hän jällehen

yön selkään samoaa,

hän tosi prinssin, prinsessan

ja rosvon nähdä saa.

Hän säikähtää, hän sumenee,

hän karkaa katveeseen.

Hän valkeana kotiin käy;

on varjo itselleen.

Taas lapset kiertää kertojan:

»Nyt mitä näitkään sa?»

Ens kertaa vastaa vaeltaja:

»En mitään nähnyt ma…»

Suu tarukontin kiinni jäi,

ei koommin auennut.

Näät satu-äijän lyhdystä

ol' liekki sammunut.

Se unesta ja usvasta

loi kuvat tarujen.

Maan karkeahan totuuteen

sokeni silmä sen.

SIPRI JA PAPPI.

Pappi pöntössä pakisi.

Siprin ukko ulkotöissä,

opin lautsalla omalla

koki kansaa kaikenmoista,

sysipäätä syynalaista

Herran vahvalla valolla.

Sinne lykkivät lylynsä

alta temppelin ajoivat

kirkon katrahat koreat,

kuulijat kurinalaiset

haapiohon halvan miehen.

Tuostapa paheni pappi.

Saapui saalahan sijoille,

kotahan kotoisen noidan.

Virkkoi:

»Vaeltelet viassa,

ajat Hornan hiirakolla,

Louhen luudalla lakaiset

lampaat Herran huonehesta,

hyvän Kiesuksen karitsat

Perkeleen tulipesähän,

polttohon ijäisen pätsin.»

Ukko uunilta urahti,

uskon piltti umpisilmä:

»Ei ne ehdi Louhen lapset,

Lemmon linnut liiatenkaan,

saati Kiesuksen karitsat,

maata kirkon karsinassa,

unilukkarin lutissa,

kun on kiire kirkkahilla,

hätä häijyillä rutompi

veden viivaan vieremille,

hyvän paimehen parihin.

Kova on kivinen kirkko,

armo alttarin kovempi

sielun sairahan kokea.»

»Kanta kirkon kalliolla,

Kiesus itse sen takoja.

Tie on taivahan tukala,

ylen helppo helvettihin.»

»Niinp' on tiukka tietäjistä,

kovan käyjästä kysyntä,

joka aukoo armon portit,

voitelee sanan saranat,

papin ylpeän ylätse,

aamusaarnojen alatse.»

Pappi partaansa hymähti:

»Hyvä mieli hyypiöllä

itse paavina pakista,

seista synninpäästäjänä,

koota korkeat kolehdit.»

Sipri siihen säätelevi:

»Lienen laatuisa hyvinkin.

Sanon: jo ollahan ovella,

paratiisin porstuassa,

aika on siirtyä sisälle,

kartanohon kaunoisahan,

itseensä ilosalihin.

Siellä istuu jo isäntä,

julkisen Jumalan Poika

edessä elämän leipä,

taivaan kynttilät kädessä.

Sanovi sanalla tuolla,

suulla haastavi sulolla:

Astukaatte atrialle

armon pöytähän pyhähän,

laverille laupeuden.

Lausuu vielä lauhemmasti

lapsille ladun lavean:

Etkö muista muinaistasi,

tunne et tuttua sijoa?

Tääll' itkit ikäsi pitkän,

ikäsi iloinnet vielä

ylhän Ylkäsi sylissä

manttelissa Maariaisen,

valossa Vapahtajasi,

alla kasvon Kaikkivallan.»

Suuttuu jo pahainen pappi.

Sanan Siprille sihahti,

aatoksen apean ampui:

»Jos ois aika ammohinen,

elo entisen tapainen,

autuudestaan ankarampi,

virkavallalta visumpi,

se sun viskaisi vetehen,

rohdintukkona tulehen,

siinä surkea sulaisit,

katoaisitki katala,

ruman hengen ruumenina,

Saatanan purupaloina.»

Vastasi vakainen vanhus:

»Siin' olen sytenyt synkkä,

kitunut eloni kaiken

tuskissa Jumalan tulen,

pirun pitkän pihdin päässä,

viime tuomion vihassa…»

Kuului kolkutus kodassa.

Sipri siirsi säppeänsä.

Tuosta tungeikse tupahan

jälleen raukka raadollinen,

lammas laumasta erinnyt,

tuli henkensä hädässä

apua anelemahan,

hyvän paapan palsamia

sydänkäärmehen kähyihin.

Sipri haavoja siteli,

valoi voiteella sulalla,

medellä makean mahlan.

Siitä kiukaalle kipusi,

kuutamoisen kulmaluille,

avasi sanaiset arkut,

veti viiet virsikirjat

alta salpojen salaisten

suuren Luojan sulkkusista.

Lentoon siipensä levitti

Taaton tuttavan tuville,

enkelten esipihoille,

Kaikkivallan kartanoihin.

Pappi pyörsi pappilahan.

KYTHERAN VANKI

LASZIATE OGNI SPERANZA…

Ken Kytherassa ollut on, hän mennyttä on miestä,

hän kuoloon saakka kantaa saa sen ihanuuden iestä.

Tuo hälle kaikki kauneus ja riemut elämän,

niin köyhiksi ja halvoiksi ne arvioipi hän!

Tuo hälle rypäl hehkuvin, maa mit' on koskaan luonut,

hän kalkin kalliin työntää pois: on noitajuoman juonut!

Tuo paratiisin omenat; ei viehdy punakuoreen!

On menneeseen hän köytty kuin Tannhäuser Venusvuoreen.

Hänt' tykö kutsu: ohi käy, hän tullut näät on sieltä,

miss' ymmärretään, haastellaan vain jumalien kieltä.

Hän ihmisille outo on, enemmän itselleen.

Hänt' taiat, tarut vetää vain ja vellamoiset veen.

LEDA.

Sa musta pilvi, ilmattaren kantaa

oot raskas liiaten.

Hän kädestänsä pudota sun antaa

maa-emon helmaan.

Sa sirpaloidut sateeks, pisaroiksi,

uit kätköön sammalen.

Mut mistä kulkenut oot, korpipurot soivat,

puut vihannoivat, kedot purppuroivat.

Sa musta murhe, sydämeni kantaa

oot kuorma murtava.

Se kammiostaan pudota sun antaa

maailman mereen.

Sa säryt säveliksi, kyyneliksi,

koht' oot kuin untuva!

Mut missä liitelehdit, surut henkevöityy

ja ihmisrinnat kukkii, hedelmöityy.

Sa kaiu tuska irti kantelostain

ja etsi kantajaa,

mun Ledaani, — jos löydät hänet jostain —

mi sylin avaa

Olympon vihmaa vastaanottamahan,

hedelmän antajaa…

Ja silloin itkun sijaan iloharput soikaa,

kun Leda lempii Juppiterin poikaa!

DOLCE FAR NIENTE.

Näin mielisin uinua päivät

ja uinua yöt

ja unohtaa työt, jotka matkalla jälkehen jäivät —

ja huomisen työt,

vain eilisen onneni muistaa

ja antaa elämän virran viedä ja luistaa

päin suurta tuntematonta

kuin seikkailuun

ja uskoa, että viel' eessäni niitä on monta

kuin vaihdetta kuun…

Maan runsaussarven mettä

ken kerran joi, hän alati janoo: nuoruuden vettä…

NYT RUUSUT KUKKII.

Nyt ruusut kukkii.

Mut ken jos keksis käärmeen,

tuon piileväisen, alla ruusuhiston,

hän antais mulle viime armon-piston.

Nyt huulet hymyy.

Mut ken jos näkis nuolet

mun loppuun riutuneessa rinnassani,

hän salaa itkis pyhää valhettani.

Nyt päivä nousee.

Mut ken jos arvais ansat

tään aamun valaisevan vastaisuutta,

hän kenties kestäisi ei päivää uutta!

LINNUNLAULU.

Lintu se sirkutti oksalla:

sivit sivit siu.

Onko sun onnesi tallella

tiu tiu tiu?

Ei ole luontoa laulella:

vilu virret vei.

Ei ole onneni tallella,

ei, ei, ei.

KUUTAMOLLA.

Syyshimmeä kaislojen helinä

ja yllä valkea kuu,

edessä aaluva kuoleman

ja takana elämänpuu.

Oi kuinka on kasvot kirkkahat

tuon vastasyttyvän kuun

ja kuinka on keveät oksat veen

ja raskaat elämänpuun!

Yön lamppu, loistos verhoa,

oot niinkuin muudan muu:

ei huulten kaari kavalla,

jos suudeltu on suu.

Mut mitä laulaa laine veen,

min kiedoit armasteluun?

Oi, luna mendax! kaislat soi

ja oksat elämänpuun.

MUUT EI.

Muut pety ei,

vain se, ken uskon, unelman on oma

ja joka syösty on, kun peittyy pois

tää pii vein loma.

Muut kärsi ei,

vain se, ken lieto on kuin muusain mieli

ja jonk' on lempi viritetty niin

kuin viulun kieli.

Muut köyhdy ei,

vain se, ken rikkaaks syntymässä luotiin,

vain se, ken vaivaistaloon tapojen

kuin hylky tuotiin.

Muut sorru ei,

vain se, ken täst' ei ole maailmasta,

vain se, jot' taivas kotiin ikävöi

kuin pientä lasta.

YÖ.

Yö on niin tyhjä,

kun yksin on,

yö on niin tyhjä

ja pohjaton,

ja kaikki laulaa kuorot kohtalon.

Yö on niin täynnä

kuun kudelmaa,

yö on niin täynnä

maan hekumaa

ja kaikkeuden virvaa vilkkuvaa.

Ah, kerran mua

liet lempinyt…

Mut milloin, missä,

en tiedä nyt.

Sen sydän unhoon niin on värissyt…

Se vaivoissansa

yöt yksinään

pois luotaan syössyt

on muiston tään,

kuin unta ei ois koskaan nähnytkään.

Yö on niin tyhjä,

kun yksin on.

Täht'aaveet tanssii

ja pimennon.

Oi Herra taivaan, olen onneton!

HYRÄILY.

Kansanlaulun tapaan.

Silloin kun saapuu onneni aika,

niin minut viedään hautaan,

heitetään liinanen silmille

ja suljetaan neljään lautaan.

Silloin kun saapuu häitteni hetki,

niin minut peitetään multaan;

armaani uudessa pirtissäni

vihitään uuteen kultaan.

Silloin kun pääsen matkani päähän,

silloin siell' olen yksin;

armaani käkömme kukuntatiellä

käyskelee käsityksin.

Silloin kun hiljenen hiekkakehtoon,

tuuli vain nuolevi santaa;

armaani vierasta rakastaa

ja vieraalle suukkoja antaa.

KUORI.

Sa olitko suuri tai pieni,

sit' en aatellut silloin,

kun omakses tulin:

olit rakastaja sielun.

Olit laulaja sanattoman laulun,

pyhän säveleen tulkki.

Nyt sävel on kuollut, mut sanat

elää huulilla kaikkein.

Nyt olet sa suuri,

nyt olet sa jokaisen oma,

mut liian pieni mulle:

sa rakastat kuorta.

Ja kuori on kovettanut meidät

ja särkenyt säikehet hienot,

jotka välillämme ennen

kutoivat kauneuden siltaa.

EI KOSKAAN.

Taas saapuu kera kukkien

ja uuden elämän

maan kevät haluun ihmisen

ja luonnon heräävän.

Ma yksin korsi kuutamon

siit' osattomaks jään,

ma yksin katson aurinkoon

kuin pitkään ikävään,

kun leijaa leudot, armaat säät

ja sarat saapuu kukkapäät,

mut kera uuden elämän

ei koskaan saavu hän…

VERÄJÄN SUULLA.

Istun kotini veräjän suulla

Luojan kauniilla kukkakuulla.

Koti ei koti, mut kukka on kukka

Vilvoita polttava pääni,

nurmennukka!

Istun kotini veräjän suulla.

Harakka nauravi veräjäpuulla;

Maantie on vapaa ja portti on avoin…

Ennenkin kulkuriks muutuit

samalla tavoin…

MUSTA JOUTSEN.

Sun kuolinhuutos kuulin kauan sitten,

sa hiilihöyty ukkosvaajainen,

mut sentään liikut joukoss' elävitten,

tulessa valtimoni soudellen.

Oot yhä mulle lähin läheisistä

ja joiut mennehistä.

Et ollut rinnan rikos, katumus,

sa olit rakkaus,

sen mustin mustuus, puuntavaisin puna,

ylhäinen hyvyys tuhoon tuomittuna.

Viel' leikkii eessä liekin kajastus

ja turman muisto,

heikkous pyhä, voimaa ihanampi,

… Kytheran linnan puisto,

sypressipatsain paalutettu lampi

ja siinä joutsen musta…

En saanut rauhaa enkä siunausta.

ASTARTEN TYTÄR.

Soi huilut, soi…

Ma luulen, armas myötä karkeloi

ja uskoo: mullekin on mieluhista

noin viedä tanssiin yksi tuhansista.

Nuo hempukat

kevyttä kenkää, helmaa nostavat.

Mut tytär Dionysoksen, Astarten

ei luotu amoriinein naljaa varten.

Jos rakastan,

ma ylenkatson keimaa hetairan,

min kuvaks kaavannut on lemmen-allas

ja runoks kyynillinen, vanha Pallas.

Jos tanssin ma,

se merkitsee: on eessä kuolema.

Vien piiriin tähdet, hiki huuruu kuusta,

hämärtyy henki, veri syöksyy suusta…

Tulessa siin'

ma jälleen yhdyn suuriin jumaliin,

pois karkeloitsen kauniin elämäni,

hyvitän lemmenhetken hengelläni.

Soi huilut, soi…

Se tanssiin tulkoon, joka kuolla voi!

Se saa, ken Shivan katsetta ei karta

nyt syleillä Astarten papitarta!

HEPHAISTOS.

Hephaistos synkkä sydämessä hakkaa,

lyö raunioiksi, minkä rakensin.

Jo suihkukaivot laulamasta lakkaa,

teeruusuin tuoksut haihtuu tuulihin

ja hyväilevät henkäykset ambran.

Nyt kauniit kaatuu pylvähät Alhambran,

nuo kaaret hennot Itämailta tuodut

ja kuvitelmain kudelmasta luodut.

Korallihattaroiden hiukset

jo hulmuavat päämme päällä tuolla

kuin pakenevat muuttojoutsenet.

Oi armas, ymmärrä, on aika kuolla,

on hetki murtumisen, loppu leikin,

on taru päättymässä tarun sheikin.

Oi, kätke kyyneleesi, kallehin:

näin elämäss' on käynyt ennenkin,

pois juoksee päivä jälkeen päivän toisen,

ei kiitäjää, mi kiinni saada voi sen.

Ja lempi! Soinnahdus vain, vailla valaa.

Ken eli sen, hän vaikenee ja salaa.

EI OLE KYTHERAA.

Ei ole Kytheraa,

on vain hengen haave ja aistien harha,

on vain äänetön yö ja sanaton laulu

ja ääretön tähtien tarha.

Ei ole Kytheraa,

on vain kangastus rannalla taivahan sinen,

on vain siipien lyönti ja syyttävä sylinanto

ja katkera kadottaminen.

AJATON AURINKO.

En luoksesi voi tulla

ma öihin tuhansiin,

mut sentään sätehilläs

mua poltat, poltat niin.

Oi milloin tules hehkuun

tää tomu raukeaa

ja ajatonna aukee

mull' ainehiton maa,

ett' ystäväni nähdä

taas iki-armaan saan!

Me kaksi ijäks luotiin

yhdessä vaeltamaan.

Oi polta tuimemmasti,

mull' on jo kiire niin!

Syleillyt ystävääni

en öihin tuhansiin.

INVITA MINERVA.

INVITA MINERVA.

Pois sormet!

mua neuvovi pääni.

Et syöjä sen rokan,

joka pankollas paistuu,

se katkulta maistuu,

ei ambrosialta,

sanoo muusainkin ääni.

Pois arenalta!

Se on tervattu katto.

Sit' aatellos seikkaa:

siin' naakkakin keikkaa

välill' laaheen ja nokan,

peräpurjeen ja kokan.

Pois sormet!

Se peli on patto.

Se laahaavi arkeen,

luo kielenkin kärkeen,

ja se tarttuu kuin terva.

On invita Minerva!

SANTA SCALA.

Kas mainetta myös sitä ongitaan

ja ongitaankin hyvin.

Miss' samehin loiskivi lammikko,

niin sinne vain syötti syvin!

»On Suomi köyhä, siksi jää»,

siks se, joka kunniasäteen

yli otsansa tahtoo talvehtimaan,

sen ottakoon etukäteen!

Pelaa hyötyri tulevaa perintöään,

ei katso pennyyn, senttiin,

kun pakko on koukut kultaiset

ulos laskea kontinenttiin.

Maan parhaille täällä näät tarjoillaan

vain kalaa mannermaista.

Paras sanankin sankarin väkevän

vähän metropoolille haista.

Mut sitten hän onkin maineen mies,

käy kuiskutus: »kuinka fiini!»

Ja yhteinen kansa kotkottaa:

»olis metka hän Mussoliini!»

Ja kriitikerit kuuluuttaa:

»hän on arbiter elegantiarum.»

Ja rahvas laulaa lurittaa:

»hei liirum, hei sun laarum!»

»Siro käytös» neuvoo: »neroilu

uus on hovi-etiketti.»

Siit' tippakin kansalliskoteihin

on titteli, amuletti!

Tädit korukansia kulttuurin

pölyrätillä pyyhkii ja paijaa.

Ja pojat raitilla rallattaa:

»raiati riiati raiaa.»

Papat tuumii: »Suomi on Europpa,

diplomaatti tuo meidänkin Pentti…»

Ja mammat: »sitten se vasta on maa,

kun nainen on presidentti…»

Jok' ainoa puotilas konsuli on,

jos päässä on kurssit taalan.

Täällä paavin partahan kurkoitetaan,

kuin portailla Santa Scalan…

Mut muumio valmis on maineen mies,

tomuks jauhama kunnian saineen.

Jos eli tai kuoli, samapa tuo:

hän säilyy siivillä maineen!

UUDENAIKAINEN RUNO.

Riihaton monologi.

Uudenaikainen runo,

ma tunnen sinut,

koko sun aapeluksesi osaan

kannesta kanteen

ja kaikki sun ylirealistiset,

konstruktiivis-koneelliset

La Morgue-näkysi:

naisruumiin pantterilevon

ja pienten porttojen

nälkäisten jäsenten

geometria-rytmin

ja Lontoon Hallit ja Piccadillyn

ja esikaupunki-nokeen johtavat

selkäydin-antennit,

polttavilla katukivillä katuvan

Pesupunkka-Magdalenan

ja kuppatautisen Ryysy-Ristuksen,

Rotonden ja Dômen

mulattimallit

ja maalari-epigonit

takaraivottomat

ja kabaretti-laulajain

banaani-metaforat keskiyön aikaan,

jolloin tuo vanha petite différence

leijaa areoplaanilla

ylitse kuilujen,

välillä säätyjen säädyttömäin,

heitellen alas

palopuheita laisser-aller-teorian.

Tunnen myös berliniläisen

Blume-Annan

ja Anna-Blumen,

suurella kirjaimella kirjoitetut

jymysanat

ja ykstavuiset säkeet,

laittomien lait,

ja kolmannen internatsionalen

kiroja sylkevät evankeliumit.

Mein Liebchen,

was willst du noch mehr?

Niin uudenaikainen olen.

Mut milloinkaan

et lohduttanut mua,

sa puhkuva Pacific,

sa uudenaikainen runo,

et ylentänyt, nostanut,

et antanut voimaa

pyrkimään irti

pakkotyöstä henkeä salpaavasta,

jota elämä teettää,

kestämään enemmän

kuin ihminen kestää,

ei, sit' et voinut sa tehdä,

sa lauluton telme;

yhtä vähän kuin mun

laulavan hiljaisuuteni ihmisyystahto

on riittänyt heille,

joilla on kipeä tarve

kieppua kirmassa kinon

ja sylkäistä elämä esiin

karuselli-kiireessä,

vihlovin huudoin,

laatusanoissa pillastuneissa.

Niin vanhanaikainen olen.

Ja sittenkin!

Aika on ilmaa.

Uusi ja vanha sanoja vain,

reklaamikylttejä tyhjiä,

pintojen kuohaa!

Ihminen eilen ja tänään,

työssään ja rakkaudessaan

ja sairaudessaan

on alati sama.

Hän pyytää viileää kättä

polttavalle potilasotsalleen,

hän rukoilee ikuisuutta

katoavaisille kauneushaaveilleen,

ja tahrattunakin tahtoo

ojentaa veljille käden

elämän valheen liejun

suuresta suosta.

Hän vaatii perspektiivejä

ylös ja alas ja sivulle,

kolmeen ulottuvaisuuteen,

— mieluummin neljään —

ja retkeilyalaa

vieteille viiden aistin,

— mieluummin kuuden —

Ken täyttävi nää

hulluinhuoneesta tuodut

tai sinne johtavat halut?

Vain runoilija.

Siks siedetään häntä

itsemurhantekijää,

hullua kroonillista,

surmani entäjä, ukkosenjohdatinta

taivahantulten,

koesimpanssia, seeruminvalmistajaa

elämän ruttoon.

Ilman häntä ei oisi

puhdasta ilmaa,

ei lepoa viisaan,

ei oisi myöskään

maapallon päällä

kuun kanavain karttaa:

pienten porvariskotien

juoksuhautoja parkuvan autuaita…

Mut sit' eivät tiedä he itse,

nuo elämälle pelastuneet

runoseerumin myrkyttämät

sokeat onnelliset.

He voivat hyvin

ja heillä on voimaa elää

ja varsinkin varaa

halveksia

runoja ja runoilijoita.

MUODONVAIHDOS.

Oli mies hän pirunmoinen,

halpa rähjä, vaan ei loinen:

sietänyt ei sielu likaa,

siinä tarpeeks syytä, vikaa!

Oli mies, mi astui suoraan,

— niinkuin luotu hirttonuoraan —

kun ei ollut luihu, laaka,

sai hän mainesanan: raaka.

Oli mies kuin pahin sälli;

sanansa kuin poskimälli,

mädäks haukkui täkykalaks,

minkä muut ties herkkupalaks!

Oli mies kuin kerjäläinen:

risamekko, harripäinen,

— sukat kurtut pauloi nilkan —

maali kaiken maailman pilkan!

Suuttui tuohon: suunsa siisti,

päänsä suki, nenän niisti,

suostui toisten siistein tapaan:

tottui törkyyn, tyytyi rapaan!

Sielunsa näin polo pilas…

Näköpäänsä pöyhkäks silas,

niinkuin hieno käytös sääsi:

kukoks tunkiolle pääsi!

FARISEUKSELLE.

Sanot: »En tee kelleen pahaa

enkä lankee kiusaukseen,

vailla heikkouden vahaa

valmis olen kirkastukseen.

Kiitos Herran, en oo varas,

aina olen puhdas, paras,

puhtaampi kuin puritaani.

Suori tiehes, publikaani:

asun armon kukkulalla!»

Asut puolla paremmalla, tunnet sen, et tunne tätä, mik' on elo jalkais alla, arkitungos, puutos, hätä, tuska alhon astujalla.

Vasta kun käyt kukkulalta

alas alhon lasten pariin,

onnenlaivas lasket kariin,

kuljet vaaran, kuolon kujaa,

vasta sitten sull' on valta,

valta laulaa hallelujaa,

hyvyytesi hynttäntyytä,

— jos on siihen vielä syytä! —

SOIHDUT.

POHJAN TÄHTI.

On yksi Pohjan tähti Pohjan päällä,

on yksi tähden alla heimo täällä,

min Sallima on säännyt määrään samaan:

etäältä sädehtimään maailmalle,

siks kunnes kaikki lain suuren alle,

ikeeseen ihmisyyden kirkastamaan,

maan kansat laajoin veljesparvin taipuu

ja päiväks muuttuu pitkä päivän kaipuu.

Vuossatain vaivat valontemppelimme

ilmoille nosti, toinen toisihimme

näin meidät köyttäin sitkein sydänjuurin,

työn ketjuun raskaaseen ja yhteisehen.

Ei varaa meillä vainoon, kylmyytehen,

ei kiistaan siitä, kuka pienin, suurin,

vaan kell' on sydän kansaan hehkuvaisin

ja rakkauden mitta kukkuraisin.

Ja ken ei rakastaisi synnyinmaata,

min vuoksi työtä enempää ei saata

yksikään heimo antaa uhriks onnen,

uhriksi tulevaisen ihmissaaton!

Tää maa on hellän maammon, urheen taaton,

ja veressämme tunnemme sen ponnen.

Maan kova kamara ei aihe soiman,

me teemme siitä sydämemme voiman.

Ei kaataa kansaa saa sen koettelemukset.

Kodiksi tuntea nää tutut ukset

on käsky meidän, muuten kodittomain,

niin ett' ois kohtalo tään Pohjan Hellaan,

se että maailman kiehtois kauneudellaan,

ei koskaan suistuis otaan nuolten omain,

erheisiin eripuran, uhkaveikan,

— kuin kävi ennen vanhan, kauniin Kreikan.

Rotumme rohkee yöss' on sotaa käynyt.

Ehompi tie nyt eteen ennättäynyt,

kun riemuin nousta saa sen henki vapaa.

Mut jos se vaatis vielä: kaikki vaakaan!

ei petturia olko ainoaakaan!

Se muinaissankarten on sorjaa tapaa:

vuoks yhden kaikki, yksi kaikkein vuoksi.

Jos niin ei käy, suurhetket hiekkaan juoksi.

Korkeiden valtain luottain kutsumukseen

kypsyttää voimme voimaan, siunaukseen

parhaimman, mistä isät näki untaan,

korottaa hengenlaiksi kaipuun jalon

ja liittää pienen Pohjan tuikkeen palon

kauneena ikuisempaan ihmiskuntaan.

Kuin tähdet himmenevät aamun koittoon,

raukeevat taistot rakkauden voittoon.

AARNI KOUTA.

In memoriam.

Muistan sun ma vuotten takaa:

toinen oli aika silloin,

toiset leikit aamuin, illoin,

tulta tuhlata ja jakaa.

Maa ja taivas oli toinen,

toisin hohti kuutamoinen,

päivä, tähdet hetkein hiekkaan,

kirkkahimmin runoniekkaan.

Parvess' säeseppoin nuorten

sun ma muistan, ilakoitsi

siinä lautsat, lauloi, loitsi,

usko siirsi taakat vuorten.

Nuoret oli silloin säkeet,

alttiit tahdon aurat, äkeet

elon kyisen pellon kyntöön,

pegasokset valmiit ryntöön.

Rakkain sulle ratsus virma,

ylin mielikuvain kirma,

tulijoutsen runoleikin,

vei se sitten minne veikin!

Usein urhon lyöneen veikkaa

Klotho kytkee pakkopankaan,

kutoo kuormat kultalankaan

taikka lennon kesken leikkaa.

Tänään uupuu yksi, kaksi,

huomenna taas joku puuttuu…

Hetki hetkeltä näin muuttuu

maailma outo oudommaksi.

Liian varhain maille muiston

vierit purteen Keerein noutaa.

Olkoon tiesi kaunis soutaa

halki Tuonen tumman puiston.

OMISTUS.

Robert Kajanuksen täyttäessä 70 vuotta.

Tähdet on taivaalla kukkia yössä.

Ihminen kukkii elämänsä työssä,

konsa hän piirtää

yöhömme ylhäistä linnunrataa,

vuossatain halki,

ylitse unhon, mi yllemme sataa.

Soitto on suuri suruista luotu,

laulu on sydämien lohduksi suotu

kutomaan siltaa

tähtien, haaveiden sädehelinästä

kansasta kansaan,

jumalten juhliin maan ikävästä.

Meill' oli suurempi ikävä kuin muilla,

kotimme aidattu salon surupuilla.

Kallehin aatos

vaikersi vankina vierahan lain;

joelta Tuonen

joutsenet jäiset joikuivat vain.

Yö oli pitkä Pohjolan mailla,

talvi ja mykkyys kevät-unta vailla.

Silloin hän saapui

sävelten mestari, löi, kipunoitsi,

hyljätyn heimon

voittojen virttä laulamaan loitsi.

Silloin hän saapui, ja uus' tuli aika:

yhdisti kansan Kalevalan taika.

Ankaran painon

alta nous ilmoille Suomen soitto,

kajahti kauas

Väinämön kieli tuo outo ja loitto.

Niin, hän saapui, ja sävelin voitti,

sukupuumme vapauden tuulin huminoitti.

Vapauden virsi,

virsistä valtavin oot elämän!

Kauneuden kannel,

ken sinut viritti, siunattu hän!

Sukupolvet vaihtuu ja vuossadat vaipuu.

Ei tummu koskaan kauneuden kaipuu,

aateluuden tunnus

sielussa korkeiden aurinkolasten.

Ken sitä palvoi,

kuningas on hän maan kuningasten.

Taa ajan säilyy, mi parhaint' on meissä.

Sävelten sankari elää säveleissä.

Miestä, min työtä

Suomen on soittelon sorea latu,

ainiaan kantaa

laulumme laineilla kukkiva satu,

satu, mi suurtuu kuin hengen ikivalta,

nousee kuin aattehet murheiden alta,

viestiä vieden

vastaisuudelle polvesta tästä,

isänmaan urhon

uskosta, taistosta tulenväkevästä.

JUMALTEN KEINU.

Eino Leino in memoriam.

»Kenen korkeat jumalat ottavat keinuunsa kerta»,

hän Olympon lemmitty on.

Hän korkeimmat huiput ja syvimmät kuilut näkee,

tiet kohtalon.

Ei koskaan, ei koskaan hän ole kuin ovat muut,

häll' on Fantasian siivet ja yhdeksän muusan suut.

Ja kun hän liikkuu parvessa elämän lasten,

kaikk' katsovat, haastavat:

»Kuin kummalle tuntuukaan, ohi viistää jumalten

siipi

povet polttavat!

Ei koskaan, ei koskaan hän ole kuin ovat muut,

hänen kauttansa laulavat kaikki pyhän Dodonan

puut.

Ja kun hän poistuu, maan kehä autioituu,

sydän ihmisen yksin jää;

se huokaa: »Taas elo nostaa ja laskee laineitansa,

kuka ymmärtää?»

Ei koskaan, ei koskaan hän ollut kuin ovat muut!

Hän kuului sinne, miss' auringot alkaa ja tähdet

ja kuut.

MUISTOLAULU.

Sun menneeks mainivat, ma sit' en usko.

Ken eli työssään, eläväksi jää.

Ain' askeleittes kaiun kuulee kansa

ja Suomen korpipolut kaikki nää.

Ja viel' on niinkuin vastaan astuis tiellä

tuo tuttu hahmo, — viitta, hattu, pää…

Ma laulan sulle niinkuin ystävälle

kaipaava sydän hiljaa helkähtää.

Sa suuren sydämesi vaateen täyttäin

teit kauneudelle aina kunniaa,

jot' itse harvoin sait — tai liian myöhään,

kun poves hehkuvan jo peitti maa.

Kuin kalliit olivatkaan laulus lunnaat!

Kirpeimmät nuolet meillä parhain saa.

Ma laulan sulle, laulutoverille,

jollaista tääll' en nähnyt kauniimpaa.

Ma laulan sulle, niinkuin meille haastoi

muinoisin suven heljä onnenpuu,

ma laulan sulle, niinkuin talvi-illoin

meill' loisti kohtalomme kuolon-kuu.

Ma laulan sulle rajan tuolle puolen

sen, mit' ei sinne sinkoo ihmissuu,

kuin ikuisuuden eessä meren laine,

mi kuultaa tähtiä ja vaientuu.

Kuin sa, ei rakastanut kenkään meistä,

maan kuorta tätä sydänkukkivaa,

kuin sa, ei syössyt siipiratsullansa

yksikään kauemmaksi taivaan taa.

Nyt irti elon ikäväst' on henkes,

min kaipuu kantoi kohti Jumalaa.

Ma laulan sulle niinkuin pieni peippo

suur'-tuntemattomalle laulahtaa.

TERVEHDYS TURUN YLIOPISTON VIHKIÄISIIN.

Turun viiri, yksi, ylväs

ajantietoon piirtyi niin,

että jos tuo kaunis kaatuis,

koko Suomi murtuis, maatuis.

Valon, tiedon luja pylväs,

siksi sinut tunnettiin.

Aura-joen vihryt parras

kutoo sorjan kirjovyön

ylles muinaismuisteloista,

vuosisatain auringoista.

Tääll' on laulun kanta harras,

valta vanha aatteen työn.

Yhä loiskii Auran laineet,

yhä nousee korkee koi

yli sukupolvein surun.

Yli uuden kevät-Turun

siivittyvät uudet maineet,

Flooran päivät karkeloi.

Jälleen kukat nähdä saamme,

lapset nuoret Apollon.

Terve lyyraa kantamasta,

rakkautta antamasta

sydämelle synnyinmaamme,

alttarille auringon!

Terve teille soittamasta

kanteloa kotoisaa,

jok' on muita herttaisempi,

kieltä, joka soi kuin lempi

himartaissa kullan hasta,

kesäyötä valkeaa.

Terve kuulemasta tuota

kotikuusen huminaa,

palvomasta pyhää puuta,

soutamasta Auran suuta,

valon suuren valtavuota,

joka vierii aikain taa!

Viekää kansa onnen teille!

Teill' on käsky ylhäinen:

tehdä rinnat rikkahiksi,

Suomellemme sykkiviksi!

Terve hengen sankareille

seppelpäille keväimen!

SISAR VIRSI,

Suomen naisten päiville 5.III.1927.

Varhain mainittu on maassa

naisen hellyys, miehen voima,

myöhään oivallettu onni

yhteistunnon aateloima.

Myöhään vapahdettu vasta

vaimo vangin karsinasta

kaitsemahan kalliimpata.

osan saamaan olevasta.

Siitä tiedon maailmalle

saattoi Suomen syrjäissoppi.

Teot tehtiin, työssä nähtiin

suuri oikeudenoppi.

Nähtiin täällä vertaisina

eessä lain työ miehen, naisen,

molemmilla vastuu vankka

ihmisen ja kansalaisen.

Oomme olleet lumiaura

kansakuntain talvimailla.

Viel' on kesä kerkeemättä,

virvet vienot kukkaa vailla.

Retki pitkä, vuodet raskaat.

Kauan kestää kova kirsi.

Sentään nyt jo taivahille

soikoon uljas sisarvirsi!

Naiset vapaat, orjat ennen,

kaikki lyökööt käden käteen,

kaikki tuokoot tullessansa

tupaan tummaan päivänsäteen!

Joka aamu heljemmäksi

saattakohon pirtin sumeen,

joka säen sokealta

pudottakoon silmän lumeen!

Valta viisauden vielä

maailman laupiaamman laatii,

mutta joka voitonseppel

uudet uhrisuitsut vaatii.

Vaatii soihdut hengen kirkkaan,

vaatii uskon, tunnon vakaan,

jot' ei suista pettymykset,

jot' ei peitä kuolemakaan.

Tiedämmehän, tunnemmehan:

käymme kohti aikaa uutta,

käymme kohti ihmisyyden

valoisampaa vastaisuutta.

Oomme rakkauden kansaa,

lapsi alla sydän-alan;

aavistamme aikain salan,

voimme tehdä sisarvalan:

Kaipaa talo ihmiskunnan

naisen syöntä, naisen kättä.

Ei jää uran-uurtajien

pyhä kynnös kylvämättä.

Ei jää koskaan Suomen kodin

kultalanka kehrääjättä.

Paljon täällä työtä tehtiin,

enemmän on tekemättä!

CREDO

quia absurdum est.

CREDO.

Ei mikään haivu hukkaan,

mi tehtiin, kärsittiin,

mi vaipui elon virtaan

tai särkyi säveliin:

sen täytyi olla niin.

Ei turhaa tummat päivät,

ei kerkein kesän sää,

ei suotta surut rinnan,

ikuinen kaipuu tää:

kaikk', kaikki tänne jää.

Jok' uni, mi ol' unta,

jok' aatos armainen,

mi salaa kirjoitettiin

vain lehtiin sydämen,

on työtä jumalten.

Ja kerran aikain päästä,

kun hetki ennättää,

ne luovat uutta unta

ja uutta elämää.

Kaikk', kaikki tänne jää.

LAULAJA.

He luulevat, että ma laulan.

Siin' erehdyttiin.

En laula, en mitään ma sano,

olen mykempi mykkää kalaa.

Sain vain tahdon tavata

lapsen lailla

Yli-taattomme käsialaa.

Niin se on, veljeni, niin.

Sain vain käden ja kaulan,

sain vain kielen ja huulet,

joilla on ikuinen jano

ihmisten tulkiksi tulla.

Muuta ei mulla.

Sain vain tyhjän sielun,

mi heitettiin elämän eteen

syöksymään syöveritse,

kestämään kaikki kohtalon ärjyt ja tuulet.

Ja sanat, jotka kirjoitin veteen,

ne kirjoitti elämä itse.

TAHTO.

Tahtoisin tehdä

syntiä, paljon syntiä

tullakseni ihmisyyden kautta

pyhimykseksi.

Tahtoisin kantaa

maailman vääryyden kuorman

tullakseni marttyyriuden kautta

sankariksi

itseni tähden,

muiden tähden,

puolesta kaikkien,

joissa Jumalan henki elää.

MAAILMAN MERI.

Ma rannalla viivyn ja katson:

meri musta on niinkuin yö.

Ja ikuisen kurjuuden aallot

lianvihreät vastaani lyö.

Miks värjyn ja varron ja viivyn,

miks heity en hetteeseen?

Nuo kuohut ne tuutisi munkin

utuhallavaan turtuuteen.

Miks kuolon kuiluhun katson,

miks käännä en silmiä pois?

Tuoll' ylhäällä taivaan rauha

ja valkeat tähdet ois.

En taivaan tähtihin kuulu,

en kuiluun myllertävään;

ma maan olen värjyvä ruoko,

ja siksi ma rannalle jään.

Sa ääretön taivahan tarha,

niin puhdas ja ylhäinen,

sydänkuormaksi tunnen sun katsees

niin vierovan kaukaisen!

Sa rajaton kurjuuden ryöppy,

omantuntoni tuskana lyöt,

ma syykseni tunnen kaikki

sun riehujes rikostyöt!

Kun ei ole valtaa mulla

sylis ahmiva asettaa,

niin että kuin kalvosta tähtein

näkis kasvonsa kotini maa…

Kun ei ole voimaa mulla

alas kutsua kirkkahat kuut

ja sfäärien soittoon liittää

surun, kuoleman sulkemat suut…

Ma uudet maat sekä taivaat,

yön, päivän yhtenä nään;

kunis onni se oma on kaikkein,

sinis veljeini vierelle jään.

Ma rannalla viivyn ja kärsin,

pelastusta viel' löydä ma en.

Tihut tuntoa vastaan lyövät

elon aaltojen miljoonien.

HYVÄ PIETARI JA MINÄ.

Kun kohta ollaan oudon ovella

ja Pietari mun passiani kysyy

ja päätään puistaa: »Lienet suuri kelmi;

sult' talo tää kait suljettuna pysyy,

mut jos lie sulla joku tunteen helmi

minulle antaa, voisin harkita…»

niin vastaan hälle: »Pois oon jakanut

elämän tiellä helmet kirkastuksen,

mut kaiken tunsin, min voi ihmisrinta,

ilon ja murheen, uhman, talttumuksen,

se Herran puuta oli palavinta.

Nyt on sen tuhka tuuliin varissut.»

Korvaansa kynsii hyvä Pietari:

»Herramme lapsista siis lienet tuhmin

ja synkeällä näyttää retkes pää nyt,

kun tuntees tuuliin tuhlannut oot uhmin,

mut jos ois joku tiedon pisar jäänyt

sinulle sentään, ois se mieleeni…»

Ma vastaan: »Suistot elon virtojen

ma luotasin ja luin pohjimmitse.

Mut kunis sieluun karttui synty syvin,

ma sinis nöyremmäksi kävin itse.

Täydesti elin, huonosti ja hyvin,

sen tiedän vain ma, mitään muuta en.»

Hymyilee vaiti vanha vartija,

mi ajast' aikaan kysellyt on noita

maan tuomisia niinkuin juomarahaa,

helyjä tunteen, tiedon pisaroita,

joit' ei hän pyydä: kamaa halpaa, pahaa…

Hymyilee hyvä taivaan portilla…

YÖN ENKELI.

Äärillä elon myrskyävän rannan

on kotini.

Maapallon kohtalon siipeini alla kannan

ja sitä suojaan niinkuin äiti lastaan,

vaikk' äidin nimeä saa koskaan en,

ma tiedän sen.

Ma yksin olen koko maailmaa vastaan.

Syleilen käden kahden valtamerta,

mi syöksyy päin,

ja sormin vapisevin kätken syyn ja nuhteen

yöss' eläjäin.

Mut sarastaissa kerran aamupuhteen,

välähteen väkevämmän tulta, verta,

ma äiti nimetön

kaikk' kokoon kannan teidät sylissäin

säteiksi Jumalani pyhätön.

Ma teidät kaikki lapsikseni sain,

te ihmiset;

tähtenne teidän särjen taulut lain

eess' syyttäjäin

ja evankeliumiksi muutan tuskat tuhannet,

— ma sydämeenne näin. —

Ma teistä taistelen kuin emo kalleimmastaan

ja teistä eessä taivaan Luojan vastaan.

Ma lepoon laulan sen, ken itkee ikävissään.

Rataanne rakastan.

Oon lohtu kauneuteen kaipaavan

ja toivo tulevan,

jot' ei viel' ole, viel' ei näy missään.

Niin tyhjää työnne on,

te lapset inehmon,

mut kärsimyst' on täynnä tyhjyytenne

ja paremmasta enne.

Ja kerran valmis on tää vaippa kultakuteen,

jot' ihanteista, uskost' ihmisten

ma kehräilen

yön enkeli.

Ja silloin täytetty mun työni on

ja maailman kohtalon.

Taas tarttuu suitsiin säderatsuni,

käyn lentämään

tähdestä toiseen hätää välkkävään

ja haihdun unelmana valkeuteen…

HARTAUS.

Enemmän kuin vettä ja leipää

ma isoan ja janoan sinua, Jumala.

Olen nääntyä janoon ja nälkään,

kun olet niin kaukana.

Mut kuvia silmähän sataa,

jotka hengen hiipuvan polttoa viihdyttää,

ja sieluhun kantaa sävel,

mi soimahan jää:

On talvinen taival pitkä,

ja sentään me elämme lämmöstä, valosta;

on yllämme yössäkin aina

elon luoja ja antaja.

On pilvissä, usvissa voima,

on aurinko, kaikenvoittaja, -kantaja,

valonlähteen rajaton syli,

josta pirskahdin pisara.

Mitä siitä, jos ylhäisin Totuus

niin onkin yksin, korkeella, kaukana,

kun Sinussa me elämme ja liikumme,

sa elävä Jumala!

Mitä siitä, jos auringosta

alas syöstyt me oomme varjojen karkeloon,

kun kasvomme aina vain ovat

päin käännetyt aurinkoon!

MYSTEERI.

Näen unta valvehilla,

unessani valvon rukka.

Siinä auringon ajatus,

siinä kuura kuutamonkin,

siinä mysteeri elämän,

elon onni, onnen hukka.

Taida en tajuta kieltä,

mitä Korkeat puhuvat,

mitä Vallat kirjoittavat

kirjahan poloisen sielun,

jok' on auringon asunto,

jok' on kuun ja kuolon kukka.

SOKEITA.

Ah sokeita me kaikki, kaikki oomme,

maan vaeltajat!

Vain äänet tunkee kovaan kohtaloomme,

nuo ihanat.

Ne kertoo kevään suuren kukinnasta

meit' oottavan,

ne meitä taluttaa kuin pientä lasta

luo Jumalan.

Ah kaikki käymme lume silmillämme

me ihmiset!

Kuin varjo, verho tään on elämämme

yöt tuhannet,

sen harhat, erheet, uskon unikuvat,

jok' askele…

Vast' Ijäiseen kun sielut avautuvat,

me näemme…

ENNEN — NYT —

Ennen,

kun kohtasin ihmisen oudon tai oman

ma mietin:

nään itsellein ijäti vieraan,

on välillä kuilu…

Nyt:

nään sieluni vaellustiellä,

se on minä itse.

Ennen,

kun etäiseen katsoin taivahan tähteen,

ma tunsin:

se kaiken on turhuuden tunnus,

maan matojen pilkka…

Nyt:

se odottavainen on akkuna,

se on minun kotini.

Ennen,

kun iltaisin levolle laskin

tomukuormani viereen,

ma uskoin:

ma nukun ja kohta nään unta…

Nyt:

taas valvon sytytetyin lampuin

ja varron ylkää…

VALKEAT KYYHKYT.

Helluntai-tunnelma.

Valkeat kyyhkyt, viestit ylhät,

siipenne välkkyvät levittäkää.

Väistyvät jääsydän-peikot jylhät,

kun ilolaulunne helkähtää.

Hengen pyhän lempeät kyyhkyt,

saapukaa satuna helluntain,

lientäkää murheen ja tuskien nyyhkyt,

soittakaa kelloja unelmain!

Onnen kutsuna, ihmeenä tulkaa

kutreille kauniin, kukkivan maan,

näyttäkää hopeista, hohtavaa sulkaa,

tietä päivähän laupeampaan!

Puhukaa suulla suuremmalla,

virttä Taattonne virittäkää,

joka on tummille tähtien alla

kirkkaampi kirkkojen kynttilää!

Taitaa jo leuto läntinen tuulla,

liemme jo heimoa helluntain.

Haastamme halumme Jumalan suulla,

kielellä kyyhkyjen valkeain…

VAPAUDEN VUOKSI.

Kun myrskysin,

kun henkeni kapinoi ja uhmasi ja pettyi,

kun sielu poti haavojaan ja silmäkulma vettyi

ja elonhetket ryöpyten ja raueten juoksi,

se kaikk' oli vapauden, vapauden vuoksi.

Kun armastin,

kun sydän paloi, hehkui ja — lemmestänsä luopui,

kun jumalien nektarista hulluksi se juopui,

kun levon sijaan valitsin ma vaivan ja taiston,

se kaikk' oli käskystä vapauden vaiston.

Kun hiljenin,

vierryt en enää sotavankkurin mukaan,

yksin olin niin, ettei tuntenut kukaan,

ei kenkään käteen käynyt, ei pyytänyt luoksi,

se kaikk' oli vapauden, vapauden vuoksi.

Kun etäännyin

rinnalla öisen ritarin rämettä upottavaa,

joss' sumu, liete kulkijalle salahaudat avaa

ja joka surun sulhoille saa kadotuksen suoksi,

se kaikk' oli vapauden, vapauden vuoksi.

Kun raskain syin

ja harteilla kantamus oma sekä muiden

taas korkeuteen katseen loin, ohitse onnen puiden,

ja vasamoiden viuhuessa vaelsin vailla soimaa,

ma siitä kiitän vapauden valkeaa voimaa.

Kun ihmistyin…

kalliit mulle elämän on kasvot moninaiset,

kirvelevät kipunat ja pienet pisaraiset,

itse olen tullut meren pisaraksi tuoksi.

Se kaikki on vapauden, vapauden vuoksi!

HILJAISUUS.

Hengen pelto,

salainen kylvön sarka,

niin hedelmällinen kuin muta Niilin.

Luomispätsi,

kuumuutta mykkää täynnä,

vartoova luojaa vapisevin hiilin.

Hiljaisuus arka,

maa laulun, runouden

ja keinuttuja korkeen tähkävanan.

Näkyjen mahti,

mi kerran voittaa, muuttaa

tekojen myrskyks unelmoivan sanan.

MATKALLA.

Yksin en oo yksinäinen,

olen yksi miljoonista;

näen entispolven silmät,

tunnen riemun tulevista.

Ehk' on eri riennon tahti,

yksi ensin, toinen sitten;

sama eessä juoksun määrä

kuollehitten, elävitten.

On kuin joku kaunis tähti

matkaa ohjais okahista…

Yksin en oo yksinäinen,

olen yksi miljoonista.

HOUKOT.

Mitä siitä, jos liemmekin houkot,

jos lyö meitä laumat ja joukot,

kun emme me mammonan orjiksi saa,

ei saalista sormemme rihkamaa,

joka täyttää sopet ja loukot!

Vain se, mik' ei ole, se on!

Sana tuttu ja tuntematon

tuo tunnus on rientäjäin rauhattomain.

Siit' usko sai uoman ja tuntomme lain

ja retkemme laulelon.

Kun siipeimme iskut kaikaa,

me emme nää paikkaa, ei aikaa.

Ja vaikk' osuu rintaamme nuolenpää,

sen kaipuumme kiihkeä kilpistää,

ja riemumme ilmassa kaikaa!

Monen turmion Turso jo vei,

monen tempasi Lorelei…

Tuhat elämää tuhlata näin ne voi,

jotka Herramme huomisen urhoiksi loi,

vaan taipua, tinkiä ei!

Paras sittenkin säilyy meistä

pois kaikkemme liekehtineistä.

Kun tulta lyö ylhäisten ilmojen sää,

muu murtuva on, vain kauneus jää.

Vielä mainitaan houkkojen teistä!

SUVI-ILTA.

Suloinen, vieno Suomen suvi-ilta,

sun kauttas tunnen, ett' on synnyinmaa

ikuinen armo, lahja jumalilta.

Siunattu ollos metsäin tyyni syvyys,

mi äidin lailla huntuus peitit mun,

kun enin tarpeen oli hellyys, hyvyys.

Ja ylistetty ollos vetten kaari,

mi kultaa kuun ja päivän kuvastit,

kun aita uppos multa onnen saari.

Oi hämäryyttä, vilpoisuutta ehtoon,

kuin turvallisesti se tuudittaa

pois elon helteen alta Tuonen lehtoon!

Hiljainen, harras Suomen suvi-ilta,

sun varjoos sammua ma halajan

kuin aurinko, mi vaipuu taivahilta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LIEKKI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

LIEKKI

SISÄLLYS:

VIRVAA

VIIMEINEN LAIVAMIES.

ARVOITUS.

LEPPÄKERTTU.

SUMUNEITI.

MIKSI?

SA SYDÄN, SYDÄN!

KUN MAJA NOUSEE.

LUMIPERHO.

TALVINEN NÄKY.

IRTOLAISTEN PERHE.

METTIÄISLENTO.

AARNIHAUTA.

MAINEN RETKI.

ELÄMÄLLE.

LIEKKI.

LATUJA JA SATUJA

SINGA-HILLA.

AKHRAN KOIRAT JA SITKA.

SULO-LIZA.

JALANJÄLJET.

SALAKULJETTAJA JA VAPAHTAJA.

SATU-ÄIJÄN LYHTY.

SIPRI JA PAPPI.

KYTHERAN VANKI

LASZIATE OGNI SPERANZA…

LEDA.

DOLCE FAR NIENTE.

NYT RUUSUT KUKKII.

LINNUNLAULU.

KUUTAMOLLA.

MUUT EI.

YÖ.

HYRÄILY.

KUORI.

EI KOSKAAN.

VERÄJÄN SUULLA.

MUSTA JOUTSEN.

ASTARTEN TYTÄR.

HEPHAISTOS.

EI OLE KYTHERAA.

AJATON AURINKO.

INVITA MINERVA.

INVITA MINERVA.

SANTA SCALA.

UUDENAIKAINEN RUNO.

MUODONVAIHDOS.

FARISEUKSELLE.

SOIHDUT.

POHJAN TÄHTI.

AARNI KOUTA.

OMISTUS.

JUMALTEN KEINU.

MUISTOLAULU.

TERVEHDYS TURUN YLIOPISTON VIHKIÄISIIN.

SISAR VIRSI,

CREDO

CREDO.

LAULAJA.

TAHTO.

MAAILMAN MERI.

HYVÄ PIETARI JA MINÄ.

YÖN ENKELI.

HARTAUS.

MYSTEERI.

SOKEITA.

ENNEN — NYT —

VALKEAT KYYHKYT.

VAPAUDEN VUOKSI.

HILJAISUUS.

MATKALLA.

HOUKOT.

SUVI-ILTA.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE