Miehetön kylä
Date: 2025-01-02T00:00:00+00:00
Keywords: Historical fiction; Village communities -- Hungary -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Miehetön kylä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Miehetön kylä

Author: Kálmán Mikszáth

Translator: Toini Kivimäki

Release date: January 1, 2025 [eBook #75014]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto Oy, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/75014

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MIEHETÖN KYLÄ ***

language: Finnish

MIEHETÖN KYLÄ

Kirj.

Kálmán Mikszáth

Suomentanut

Toini Kivimäki

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1929.

Maantieteellisessä luettelossa on seuraavat pari riviä Szelistyestä: »Szelistye, Szebenin maak., Szelistyen piiriä, 3,750 as., 1,964 rakenn., tuomioist. Nagyszebenissä, piirioik. omassa kaup.; rautat.-as., lenn., säästöp., postitoim.»

Neljä ja puoli vuosisataa sitten, niihin aikoihin, jolloin hänen ylhäisyytensä Mikael Szilágyi oli Siebenbürgenin käskynhaltija, ei Szelistyestä vielä olisi voitu kirjoittaa näin paljoa.

Silloin ei kaupungissa ollut näin monta asukasta, ei rautatietä, yhtä vähän kuin siihen aikaan olisi voitu nähdä siellä sähkölennätinlankaa, säästöpankin katolla mehiläiskekoa tai kuulla edes postitorven toitotusta. Mutta kaikista näin luetelluista asioista ei ainoakaan ole juuri se, mitä kaupungilta puuttui, mutta maantieteellinen luettelo ei liioin vielä nytkään kerro mitään kallisarvoisimmasta, mitä siellä on.

Siihen aikaan oli vanha Mikael Dóczy, Johan Hunyadin entinen uskottu ja linnanpäällikkö, Nagyszebenin esimiehenä. Hän koetti Nagyszebenin kreivinäkin palvella isäntäänsä alati hyödyllisesti siten, että keräsi ja lähetti hänelle sotamiehiä tienoolta ja omilta kaupungin lähistöllä olevilta maatiloiltaan, jotka kasvattivat voimakkaita isoluisia romanilaisia nuorukaisia. Johan Hunyadin tarvitsi vain sanoa: »Vielä tuhat miestä, Mikael!» — ja hän haali kokoon tuhannen. »Vielä tuhat, Mikael!» — ja hän keräsi kokoon pojatkin, jotta vaaditut tuhat miestä voisivat lähteä. Sillä paavi vaati silloin paljon verta. Hänen pyhyytensä näet lietsoi näitä sotia, ja jos sangollinen turkkilaista verta piti vuodatettaman, maksoi se aina puoli sangollista unkarilaista verta. Paavin käsityksen mukaan se oli otollinen teko rakkaalle herra Jumalalle.

En tiedä, mikä oli Jumalan käsitys asiasta, mutta varmaa on, että tästä tukuttain vuodatetusta verestä, joka oli suurimmaksi osaksi unkarilaista, oli havaittavissa vain se näkyvä seuraus, että siitä alkaen soitetaan kaikissa kristittyjen kirkoissa kelloa keskipäivän aikaan, kuten hänen pyhyytensä paavi oli säätänyt, Belgradin taistelun muistoksi, koska voitto ratkesi juuri hetkellä, jolloin aurinko oli tavoittanut taivaanlaen keskikohdan.

Ah, hyvä Jumala, kuinka kalliiksi meille tulikaan tämä soitto! Ja kuinka vähän se merkitseekään vertauskuvana! Sillä kukapa enää tietää vieraissa maailmankolkissa tai edes täällä maalla jossakin pikkukylässä, kun kirkon iso kello alkaa alakuloisesti läppäillä, että sen äänissä Unkarin sielu itkee kaatuneita esi-isiään.

Totisesti, voin sen sanoa, näistä sodista ei koitunut paljon näkyväistä hyvää.

Näkymättömästä hyvästä en tosin voi kertoa, sillä se on Jumalan salaisuus. Eihän olisi sekään asia, josta nyt aion puhua, voinut tapahtua ilman näitä sotia.

Mutta minun täytyy aloittaa sanomalla, että hänen ylhäisyytensä käskynhaltija Mikael Szilágyi oli vuonna 1458 alkusyksyllä Fogarasissa monilukuisen ja loistavan seurueen kanssa valakialaisen voivodin vieraana.

Kuninkaamme olivat näet aina antaneet Fogarasin valakialaiselle voivodille läänitykseksi sillä ehdolla, että tämä suojelisi heitä turkkilaisilta. Valtio oli siihen aikaan ylimalkaan vahan toisenlainen kuin nykyisin. Silloin se osoitti valtaansa siten, että se kykeni antamaan toisille yhä lisää; nykyisin se loistaa siten, että se osaa ottaa toisilta yhä enemmän. Vaikeata on ratkaista, kumpi on oikea menetelmä, sillä silloinkin kaikki ärjyivät valtiolle, ja nykyisin on laita samoin.

Szilágyi oli siis syyskauden alussa Fogarasissa voivodin vieraana ja kävi usein metsästämässä kauriita Lumivuorilla, joiden kauneutta hänen seuralaisensa ylioppilas Baltasar ylisti komein latinankielisin säkein. Se oli ihanaa tienoota, jossa vilisi taimenia ynnä riistaa. Metsäsikoja tuli parvittain alas kentille, ja ylhäiset herrat kiipeilivät kauriiden perässä jopa »Strungu draculun», sen hirvittävän kuilun partaalle asti, joka kulkee Negoi-vuoren pohjoispuolista kuvetta pitkin.

Siellä oli monenlaista pyyntiä. Alppien juurta peittävästä mustikkavarvikosta syöksyi joka hetki ruskea karhu tömistellen esille. Lempeät peurat saapuivat lähteelle sammuttamaan janoaan. Tiheälehväisissä metsissä taas räpistelivät koirasmetso ja pyy, ja korkealla halkoi ilmaa korppikotka.

Sitten vaikenivat metsästystorvet moniksi päiviksi, riistanajajat hajaantuivat, ja aroiksi peloitetut otukset palasivat tyyssijojensa lepoon. Mutta lumihangilla harhailevat kauriit voivat tyyninä katsella kuvaansa Jezere Girszovin järvestä ja muista suonsilmistä. Näin väliaikoina voivodi järjesti vaihteeksi Fogarasin linnaan komeita juhlia vieraansa kunniaksi, sillä suae aetatis oraculum fuit nuoren kuninkaan enona ja myöskin kaiken vallan pitäjänä, jonka ainoa tutuksi käynyt ja laajalle levinnyt lause kuului: »Oikeudenmukaisuus on kaunis, jopa hyvä asia, mutta kun on valta, voi tulla toimeen ilmankin sitä.»

Eipä hän siitä tosin paljoa välittänytkään. Mutta hän oli pohjaltaan hyvä ihminen, pehmeäsydäminen, iloinen, kuitenkin myös äkkipikainen. Hänen toimistaan tuntee itsepäisen, omavaltaisen luonteen, turhamaisen, kunnianhimoisen ihmisen, mutta samalla älykkään valtiomiehen. Huvitteluissakaan hän ei unohtanut velvollisuuksiaan valtion päämiehenä.

Aamulla varhain hän kuunteli isä Ambrosiuksen messua, sitten otti puheilleen anojat ja lähetystöt, edelleen Budasta saapuneet kuriirit ja lähetti niiden mukana käskyt ja vastaukset takaisin.

Siihen aikaan hallitseminen ei ollut yksinomaan nimen pitkäveteistä kirjoittamista. Kovin monta hupaista välikohtausta kietoutui kirjavasti vakaviin, epämiellyttäviin tehtäviin.

Hauska juttu oli sekin, kun hovituomari Gabriel Sándor tuli ilmoittamaan, että ulkona odotteli muuan naislähetystö.

»Mitä naisia?» uteli maaherra.

»He ovat Szelistyestä», vastasi hovituomari.

»Missä on Szelistye?»

»Se on minun omaisuuttani», huomautti nuori Georg Dóczy, Nagyszebenin juurivalittu ispaani, joka pääsiäisenä kuollutta isäänsä surren oli pukeutunut mustiin kiireestä kantapäähän ja nyt seisoi muiden ylimysten joukossa.

»Tuokaa heidät sisään», käski maaherra. »Kuuntelemme heitä mielellämme jo senvuoksi, että ne ovat serkku Dóczyn maaorjia.»

Pian senjälkeen astui huoneeseen kymmenkunta valakkilaista naista, luisevia, leveäharteisia, rotevalanteisia olentoja. He olivat pyhäasussaan, yllä kirjaillun rintalapun koristamat kureliivit, päässä kirjavan verkon ja lasihelyjen somistama hilkka.

He eivät olleet kovin kauniita, eivät liioin kovin nuoria, mutta kuten
Paul Bánffy sanoi: »Pula-aikana kävivät nekin laatuun.»

Yksi naisista, näköjään vanhin, Marjunka-niminen, asteli rohkeasti käskynhaltijan eteen, heittäytyi polvilleen, ja hänen suustaan lähti valakkilaisia sanoja solkenaan kuin hirssijyviä reikäisestä säkistä.

Maaherra kuunteli häntä käsivarret ristissä rinnalla kärsivällisesti, nojaten vuoroin toiselle, vuoroin toiselle jalalleen. Mutta lopulta hän ei enää jaksanut, vaan sanoi hovituomarille:

»Tukkikaa toki tuon suu ja sanokaa mitä he ovat tuoneet mukanaan.»

Siihen aikaan oli vielä tapana, että lähetystöt aina toivat mukanaan jotakin, näin suurille herroille tietysti jotakin erikoisen harvinaista: kaksipäisen lampaan, maahan joskus piilotettuja sekä sittemmin esille kaivettuja vanhoja astioita ja rahoja tai jättiläiskokoisen maissintähkän, jota paikkakunnalla pidettiin ihmeenä, lyhyesti, jotakin miellyttävän vähäpätöistä.

»Nouse siitä, typerä vaimo, eikä hiiskahdustakaan enää!» komensi hovituomari Marjunkaa. Sitten hän sanoi maaherralle: »Naiset eivät ole tuoneet mitään, mutta he vaativat jotakin.»

»Mitä sitten?»

»Teidän ylhäisyytenne olisi annettava heille miehiä.»

»Ovatko he mielettömiä?» kuohahti käskynhaltija.

»He sanovat, että kun heillä oli miehiä, he eivät osoittautuneet kitsaiksi kuninkaalle, joka yhä uudestaan vaati paljon sotamiehiä. Szelistyeen ei jäänyt ainoatakaan täysikasvuista nuorta miestä. Kylässä asuu vain naisia. Pappi ja lukkari ovat kylän viimeiset miehet, mutta nekin lähentelevät jo molempia mustia niittomiehiä. [Molemmat mustat niittäjät merkitsevät rahvaankielessä kahta seitsemää, siis 77 vuotta.] He ovat muka vain antaneet miehensä lainaksi, ja nyt olisi teidän ylhäisyytenne annettava ne takaisin, ja elleivät ne ole enää tallella, jos ne ovat kaatuneet taistelussa, pitäisi teidän ylhäisyytenne toimittaa toisia tilalle, sillä toinen käsi pesee toisen, ja mikäli kuningas haluaa edelleenkin Szelistyestä sotamiehiä, täytyy niiden ensin syntyä, ja sentähden…»

Szilágyin käheä nauru keskeytti tulitin puheen.

»Hahaha, hohoho! Totta tietysti!» Ja jälleen hän nauroi niin, että kyyneleet vierivät hänen silmistään. »Miehiä he tarvitsevat. Jumalauta, se panee nauramaan. Ja ne ovat sinun naisiasi, Georg? No, ovatpa ne pahassa pulassa. Mutta missä sinä olet? Älä piileskele noin. Laske ääni itsestäsi, Dóczy.»

Dóczy oli murheellisena mennyt ikkunan luo. Käskynhaltijan sanat palauttivat hänet esille.

»Tunnustaakseni totuuden, armollinen herra serkkuni», sanoi hän änkyttäen, »minun Jumalassa lepäävä isäni on tosiaankin vienyt miehet viimeistä kappaletta myöten sijoittaakseen ne autuaan korkeasyntyisen herra Johan Hunyadin sotalaumoihin, niin että alueitteni pellot viruvat paljaina eikä minulla ole niistä laisinkaan tuloja. Minultakin puuttuu miehiä, teidän ylhäisyytenne, mutta minä en valittele.»

»Se merkitsee, että iloitset naisten ylenpalttisuudesta», nauroi maaherra tullen jälleen hyväntuuliseksi. »Et tietenkään voi valitella, lurjus.»

Kaikki herrat hymyilivät ja katselivat himoiten valakittaria, jotka puolestaan nyt rohkeampina hymyilivät heille uhittelevasti. Vain Baltasar, ylioppilas, jolla oli untuvanraikkaat kasvot, loi katseensa kainosti alas, kun hän pöytäkirjan yli kumartuneena tavanomaisesti merkitsi siihen anojien toiveet ja maalasi ensin alkukirjaimeksi koukeroisen F-merkin, joka näytti kuin mikäkin hämähäkinverkolta. Hän teki sen kaulalla riippuvasta pikku pullosta, jossa oli punetta. Toiset kirjaimet hän piirsi tavallisin merkein isosta tolposta ottamallaan musteella.

»Femina e Szelistyenses supplicant viros a rege (Szelistyen naiset anovat kuninkaalta miehiä).»

Linnantornissa alkoivat nyt kellot soida, ja hovipoika tuli ilmoittamaan Szilágyille, että päivällinen oli valmis, ja tiedusteli, halusiko hän syödä heti vaiko myöhemmin. Sillä näin suuren vallanpitäjän varalle keitettiin siihen aikaan niin ylhäisen kestitsijän luona kuin voivodi oli monta kertaa päivällinen. Jos Szilágyi sanoi, ettei hänen ollut vielä nälkä tai että hänellä oli muuta puuhaa, pantiin valmiit ruokalajit yksinkertaisesti syrjään tai jaettiin köyhille, ja keittäjät, keittiöpojat ja monet paistivartaankääntäjät ryhtyivät valmistamaan uutta päivällistä. Jos mahtava vieras sensijaan katsoi ajan otolliseksi noudattaa ruuat pöydälle, alkoivat kellot uudelleen kilistä, ja kaikkialla linnassa nousi kuumeinen kiire ja touhu. Kamaripalvelijat, lakeijat, yliviinurit juoksivat edestakaisin, mustalaiset kiipesivät viuluineen ja symbaaleineen parvekkeille, mutta tykkimiehet juoksivat porteille jo aikaisemmin panostettujen ruutimörssärien ääreen, sillä kun maaherra istuutui pöytään, kumahtivat mörssärit, jotta ympäristö kuulisi ja maaemokin vavisten tuntisi, että hänen armonsa juuri silloin suvaitsi nauttia sen valmistamia tuotteita — olihan se vallan suuri kunnia maaemolle.

Tunnusteltuaan tovin ruumiillista olemustaan Szilágyi oli tajuavinaan heikkoa liikettä vatsassa; hän viittasi siis hovipoikaa viemään sanan, että ruuat voitaisiin tuoda pöytään. Sitten hän ryhtyi käsittelemään esillä olevaa asiaa.

»Naiset», sanoi hän hovituomarille, »ovat jossakin määrin oikeassa. Sieltä täältä voitaisiin lähettää heille joitakin taistelukyvyttömiksi tulleita tai kotinsa ja kontunsa menettäneitä sotamiehiä. Sanokaa heille siis, että täytämme heidän toivomuksensa. (Hän käytti mielellään monikkoa ikäänkuin olisi kuningas.) Ja kysykää, kuinka monta miestä he suunnilleen tarvitsisivat.»

Baltasar, ylioppilas, merkitsi innokkaasti myöskin päätöksen: »Gubernator promisit (maaherra lupasi).»

Mutta hovituomari tulkitsi päätöksen naisväelle.

»Hänen ylhäisyytensä herra käskynhaltija täyttää armollisesti toivomuksenne, Szelistyen naiset, ja kysyy teiltä, montako miestä tarvitsette.»

Sen kuultuaan naiset puhkesivat ilohuutoon ja ryntäsivät korkean herran luo; polvilleen langeten he tavoittivat hänen pitkää orvokinsinistä pukuansa suudellakseen sen lievettä sen ajan tavan mukaan.

»Hei, canis mater», ärjyi hovituomari, »lähdettekö siitä heti tiehenne? Mitä te syljette herra käskynhaltijan viitan täyteen? Nouskaa ja sanokaa minulle pian, montako miestä tarvitsette, ja menkää sitten hiiteen!»

Naiset nousivat, panivat päät yhteen kuin hanhet ja ryhtyivät neuvottelemaan, aluksi vain kuiskaten, mutta pian yhä vilkkaammin, kovasti räkättäen, niin että lopulta melkein kävivät toistensa tukkaan kiinni.

»Ettekö vieläkään ole sopineet?» ahdisti heitä herra Aleksander Benedek.

»No katsokaamme siis, montako sielua on kylässä?»

»Kolmesataa.»

»Mutta joukossa on miehiäkin?»

»Pappi, lukkari ja muutamia poikia, jotka vielä juoksentelevat lyhyissä housuissa.»

»Montako miestä te siis haluaisitte?»

Marjunka, kypsyneessä iässä oleva nainen, joka oli lähetystön johtaja, kohotti kulmakarvansa korkealle otsaan syvästi miettien, sitten hän laski käden sydämelleen ja vastasi:

»Kolmesataa, domnule, jokaiselle sielulle yksi.»

»Mieletöntä!» kiivastui hovituomari; »sisältyyhän sitäpaitsi noihin kolmeensataan sieluun kehittymättömät tytöt ja raihnaiset vanhukset».

»Epäilemättä.»

»Silloinhan jokaiselle teistä tulisi enemmän kuin yksi mies.»

»Hyvä Jumala!» huokasi muuan nuori nainen, jolla oli sysimustat hiukset, ja loi katseensa häveliäästi maahan.

»Ja olisiko se niin kovin paha asia?» tokaisi toinen nuori rohkeakatseinen nainen, jonka kasvot punoittivat kuin omena ja jonka otsa oli täynnä näppylöitä.

»Ah, hyvä herra Aleksander Benedek, jalosukuinen suuri herra», huusi Marjunka nauraen, ja hänen valkoiset hampaansa loistivat (kaksi puuttui jo).. »Katsohan vain, kuinka monta ampiaista liehuu yhden ainoan ruusun ympärillä eivätkä ruusut tai ampiaiset ole siitä millänsäkään.»

»Naiset, naiset», torjui hovituomari heitä, päätään pudistaen, »älkää ahmiko liikaa. Välittäkää hiukan Jumalastakin. Sillä totisesti te suututatte hänen ylhäisyytensä, ja hän peruuttaa, mitä on teille luvannut.»

Naiset hämmästyivät ja sopivat lopulta siitä, että käskynhaltija saisi antaa heille niin monta miestä kuin voi; kuitenkin tulisi hänen antaa ne niin pian kuin suinkin.

Suureen kuninkaalliseen kirjaan siis merkittiin: »Gubernátor promisit.» Ei kissakaan raapisi sitä siitä enää pois.

Mutta on olemassa vallan toisenlainenkin kirja: kohtalon kirja. Ja siihen oli nyt kirjoitettu, että nuori kuningas Matias eräänä päivänä otattaisi vangiksi ja sulkisi Világosin linnaan enonsa, kaikkivaltiaan Mikael Szilágyin, ennenkuin tämä ehtisi pitää huolta Szelistyen naisista.

Naiset olivat toimittaneet asiansa käskynhaltijan luona, mutta Szelistyen pappi välitti sen Jumalalle huonosti, kun ei osannut hankkia käskynhaltijalle tarpeellista lykkäystä. Pikku Matiaksen eno oli tehnyt hänestä, vangista, kuninkaan, mutta tämä teki sen korvaukseksi enosta vangin.

Tällaisia narrimaisia vaihtokauppoja tapahtuu usein maailmanhistoriassa.

Se oli suuren kuninkaan ehkä ainoa väärä teko, ja merkillistä on, että hän juuri senvuoksi sai nimen »Matias Oikeamielinen».

Sillä Mikael Szilágyin sädekehä oli jo suunnattomasti haalistunut. Onhan se luonnollista. Onpa käskynhaltijan kädessä lapio tai luuta, lyödään toinen tai toinen yhtä helposti hänen kädestään. Ja olemme kuulevinamme, kuinka kuorma-ajurit, matkustavaiset, jotka kengityttävät hevosensa, kirjeitä kuljettavat esiratsastajat tuovat tiedon Szilágyin vangitsemisesta pieniin kylätaloihin ja kuinka pikku aatelismiehet hengähtävät helpotuksesta: »No, Jumalan kiitos!» ja pohtivatᵥ keskenänsä päivän, viikon ja kuukauden tätä suurta tapausta.

»Ai, ai sitä pikku Matiasta, kukapa olisi uskonut? Tuhat tulimmaista, omaa enoaan hän tällä tavalla käsittelee!»

»Mutta juuri se siinä on kaunista. Mikä on oikein, on oikein. — Hänestä tulee vielä suuri kuningas!» Ja sillä oli Matiaksen kohtalo ratkaistu. Kansan sydän avautui hänelle ja omaksui hänet: sillä jos haluaa päästä kansan sydämeen, pitää tehota sen mielikuvitukseen.

Mutta nuori kuningas itse, jolla kylläkin oli luja käsi, mutta samalla pehmeä sydän, alkoi pian pahoitella asiaa. Unettomina öinä näyttäytyi eno hänelle usein laihtuneena, parta hoitamattomana ja syyttävin katsein.

Päivällä taas hän luki äitinsä silmistä eräänlaista salaista tuskaa.

Kohtalon tahdosta joutui eräänä päivänä hänen käsiinsä se kirja, johon Baltasar hänen enonsa käskystä oli merkinnyt valtiolliset asiat; siihen oli merkitty erilaisia anomuksia ja lupauksia.

Kuningas selaili sitä ja arveli, että olisi kohtuullista täyttää nämä lupaukset, sillä mitä käskynhaltija on sanonut, on lopultakin yhtä paljon, kuin jos kuningas olisi sen sanonut.

Tapahtui siis, että muun muassa Szelistyen naisten asia uudestaan sukelsi esiin; se kummallinen merkintä, jossa kuninkaalta pyydettiin miehiä ja käskynhaltija lupasi toimittaa niitä, herätti kuninkaassa tavallista vilkkaampaa uteliaisuutta. — Mitä hullua! — ajatteli hän. — Pitääpä heti tutkia.

Blasius Prónayn käskettiin lähteä Nagyszebenin kreivin, Georg Dóczyn, luo ja tiedustella asian laitaa, sillä kuningas tahtoi täyttää, mitä hänen enonsa oli luvannut.

Tämä tiedustelu sattui perin huonoon aikaan. Pienet jutut häviävät muutoin suurten joukkoon, mutta Buda oli nyt rauhallinen: ei ruohonkorsikaan värissyt politiikan kentällä. Ei ollut muuta keskustelun aihetta kuin ne erilaiset suunnitelmat ja päähänpistot, kuinka kruunu saataisiin takaisin.

Mutta tästäkin aiheesta oli harrastus jo katoamassa; vanha Gara oli ratkaissut sen: »Joko raudalla tai rahalla.»

Siihen ei ollut enää mitään lisättävää. Lyhyesti sanottuna, hovissa oli kurkkusesonki, ja Prónayn matka oli oikea herkkupala.

Toimettomat hovipojat, äitelät hovimiehet käyttivät sitä kiihoittavien juttujen ja huonojen sukkeluuksien aiheena. Ylioppilas Klemens kirjoitti tietysti Ujlakin toimesta häväistyskirjoituksenkin nimeltä »Ratsuhevoskanan matka Siebenbürgeniin».

Niinkuin tiedämme, ei tuo kurja runo säästänyt itse kuningastakaan.

Mutta myöskin vakavat piirit moittivat herra Prónayta, että hän ryhtyi moiseen tehtävään.

»Eikö hän häpeä», sanoivat he äänekkäästi nauraen. »Ihminen, joka jo kampaa itseään pyyhinliinalla!» [Se merkitsee: hän on kalju.]

Bánffy sanoi eräillä päivällisillä Czoborin luona: »Kuningas tahtoo tehdä vielä suuremman ihmeen kuin Jeesus. Jeesus on yhdellä kalalla tyydyttänyt ties kuinka monta miestä, mutta kuningas lähettää yhden vanhanpojan ties kuinka monelle sadalle naiselle.»

Sukkeluudet sinkoilivat sinne tänne; ne olivat tosin laadultaan karkeat ja sopivat niihin raskaisiin saappaisiin, kypäriin ja panssareihin, joita silloin käytettiin.

Hienot hiotut huomautukset uinuivat vielä niiden kivien alla, joista kerran rakennettaisiin kouluja.

Mikä on totuus, on totuus. Ainakin oli turha lähettää Prónayta Siebenbürgeniin, sillä kuningas sai kotonakin kuulla Fogarasissa tapahtuneesta kohtauksesta. Bánffy, Rozgonyi ja Kanizsay, jotka siihen aikaan kuuluivat Szilágyin seurueeseen, antoivat hänelle siitä tietoja.

»Teidät majesteettinne tekisi järkevimmin, jos kokoisi kaikki sokeat miehet koko maasta ja lähettäisi ne Szelistyen naisille, sillä kautta kunnian ja autuuden, kauniita he eivät ole.»

Tämä kaikki ei paljoa haitannut asiaa. Siitä puhuttiin. Se ei tee mitään, puhuttakoon vain! Mutta paha johtui siitä, että nuo vähäpätöiset myrkytetyt nuolet, pienet neulanpistot, leikillinen pilkka suututtivat rouva Prónayn, o.s. Magdalena Gálsyn, Elisabet Szilágyin [Elisabet Szilágyi oli kuningas Matiaksen äiti] rakkaimman hovinaisen.

Siksi siitä tuli suuri tapahtuma, ja nainen voi helposti siirtää surunsa toisen naisen sydämeen, niin että Elisabet soimasi kuningasta siitä, että tämä oli upottanut Prónay-raukan vanhan pään näin rivoon juttuun pannessaan matkan hänen tehtäväkseen.

Matias hymyili.

»Ah, kiltti äitiseni, älä usko hoviväkeen. Sinunhan tulisi tuntea heidät. He näkevät kaikki kierossa valossa ja kertovat sen vielä kierommin. Nyt on kerta kaikkiaan puhe siitä, että erään tienoon miehet ovat kuolleet sukupuuttoon ja pellot viruvat kesantona, joten naiset siis vaativat työvoimaa.»

»Häpeämättömät oliot», sanoi rouva Elisabet halveksivasti; »sinä et toivottavasti ole mokomaan suostunut?»

»Se ei ole minun vallassani», vastasi kuningas. »Mikael Szilágyi on jo järjestänyt sen asian, ja minä haluan, että hänen määräyksensä pysyy pyhänä.»

»Niinkö?» sanoi kuningatar-äiti otsa synkistyneenä. »Siis Mikael
Szilágyi — tosiaankin nyt hän onkin vain Mikael Szilágyi.»

»Tarkoitan, eno —»

»Voisit lisätä: enoni, 'rangaistusvanki'. — Voi teitä lapsia!»

Ja kyyneliä valui hänen kauniista, sinisistä silmistään. Matias tuli ilmeisesti liikutetuksi.

»Kuinka hyvä onkaan, äiti kulta, että voitte itkeä. Nähkääs, kuningas ei saa itkeä milloinkaan, ja kenties hänenkin sydämeensä usein koskee, mutta itkeä hän ei saa. Kuningas on todellinen vanki, orja, koska hän tietää olevansa kuningas. Hän ei saa olla turhantarkka eikä arka. Teidän silmissänne asiat näyttävät toisenlaisilta, koska voitte nähdä niistä vain yhden puolen. Kun asia on tällainen, että Szelistyeen on toimitettava miehiä, jotta maa jälleen jotakin tuottaisi, silloin se on teidän silmissänne järkevä aloite, mutta kun naiset vaativat miehiä itselleen, pidätte te sitä häpeämättömänä. Kuningas sitävastoin käsittää sen samaksi, sillä kuningas ei saa ajatella vain sitä, että pelto työntää kortta, vaan että myöskin syntyy sotamiehiä.»

»Ja mihin sinä tällä kaikella tähtäät?» kysyi Elisabet terävästi.

»Sitä, rakas äitiseni, että on vaikea sekaantua kuninkaan asioihin.»

»Ymmärrän, teidän majesteettinne», sanoi korkeasukuinen rouva ylevän pilkallisesti ja poistui huoneisiinsa pää ylpeästi koholla.

Niin paljon hän kuitenkin sai aikaan, että hän riisti kuninkaalta halun puuttua tähän asiaan, ja vaikka Blasius Prónay liitti kertomukseensa Nagyszebenin ispaanin anomuskirjeen, ei Matias ryhtynyt minkäänlaisiin toimenpiteisiin.

Kuninkaitten muisti ei sekään ole parempi seulaa: pienet jyvät putoavat, ja isot jäävät.

Kului vuosi, taisipa kulua puolitoista, kun kuningas Anna Drágffyn häissä säkenöivän ilotuulisena tapasi eräässä salissa Georg Dóczyn, Nagyszebenin ispaanin.

»Kas, sinäkin olet täällä, Dóczy? Mitä uutta kuuluu. Siebenbürgenistä, kerro! Kuinka voivat uskolliset saksilaisemme ja kelpo romaanialaisemme?»

Puhuteltu kumarsi syvään.

»He osoittavat teidän majesteetillenne nöyrää kunnioitusta.»

»Entä naiset, joista minulle mainitsit? Mitä naisia ne taas olivatkaan?» naureskeli kuningas.

Kolme neljä läsnäolijaa ehätti hänelle selittämään.

»Szelistyen naiset.»

»Vallan oikein, Szelistyen naiset, kuinka he nyt jakselevat?»

»He odottavat yhä, mitä heille on luvattu», vastasi Dóczy hymyillen.

Kuningas vaipui mietteisiin, ja hänen otsalleen ilmestyivät historiallisesti kuulut kolme ryppyä.

»No kah, asia ei olekaan niin helppo, kuin te arvelette. Sillä Bánffy on sotkenut laskelmani aika lailla. Bánffy sanoo, etteivät ne naiset ole vähääkään kauniit. Niin — silloin asia on ylen vaikea, sillä kenet voin sinne lähettää. Taistelukyvyttömiksi tulleet sotamiehetkö? Sekö olisi palkkio heidän sodassa suorittamistaan palveluksista, että heidät viskataan ilkeitten noita-akkojen kynsiin? Vai lähettäisinkö sinne muukalaisia sotavankeja siirtolaisiksi? — Hyvä Jumala, ne karkaisivat sieltä ehdottomasti!»

»Teidän majesteettinne järkipäätelmä on nokkela ja täydellinen», vastasi Nagyszebenin ispaani leikkisästi; »vain lähtökohta ei ole oikea, sillä Szelistyen naisia voi pikemminkin sanoa kauniiksi kuin tavallisiksi».

Kuningas naurahti.

»No, selvitä se asia Bánffyn kanssa, sillä en tiedä enää ketä uskoisin, tai paremminkin (ja hän vilkutti silmää), lähetä minulle pieni mallikokoelma nähtäväksi.»

* * * * *

Kun peltomies kylvää, putoaa hänen vakastaan moni jyvä vakoon, moni tien oheen, moni joutuu lintujen noukittavaksi, eikä näistä vartu tähkäpäätä.

Kuningas on suurempi herra, mutta ei kaikista hänenkään sanoistaan kehity tähkäpäätä; niistäkin menee moni hukkaan, monessa ei ole laisinkaan siemenitua. Jos kuningas on viisas, ei hänen tule puhua paljoa (ellei hän ole, tulee hänen puhua vieläkin vähemmän), sillä pienempi paha on, ettei hänen jokaisesta sanastaan kehity tähkäpäätä, suurempi paha on, jos moni sana työntää tähkäpään, vaikkei olisi tarviskaan. Niinpä hänen on pidätettävä paljon siitä vähästäkin, mitä hän voisi puhua.

Mitä tapahtui nytkin? Vain paholainen olisi voinut sen keksiä!

Helluntaiksi kuningas meni Várpalotan huvilinnaan. Se oli kuninkaan meluisa nuorenmiehen asunto (rouva Ujlaky oli kastanut sen »Kiirastulilinnaksi»).

Kim kuningas halusi viettää iloisesti päivän, pari, vetäytyi hän sinne uskottujen tovereittensa kanssa, Czoborin poikien, nuoren Kanizsayn, Paul Guthin, Gregor Rozgonyn, lyhyesti, eräitten ikäistensä ylimysten seurassa. Hänen italialaiset opettajansa, hänen oppineensa ja valtakunnan mahtimiehet, jopa Szilágyikin, olivat sen näin järjestäneet.

Juventus ventus: saakoon hänen päänsä levähtää paljosta oppimisesta ja nauttikoon hän myöskin nulikkavuosien iloista.

Siellä voivat nuoret miehet syödä, juoda, telmiä, painiskella, lyödä palloa, mitä vain teki mieli. Monesti he paiskasivat nuoren kuninkaankin maahan, eikä se ollut majesteettirikos, sillä Várpalotassa oli nimenomaan suuri tasa-arvo elämän erikoisuutena. Jääkööt hovitavat Budaan.

Tänäkin vuonna he olivat kerääntyneet helluntaiksi linnaan.

Kuningas itse tuli Mujkó-nimisen narrinsa kanssa helluntain edellisenä perjantaina. Suurin osa tovereista saapui lauantaina aamupäivällä, vain Stefan Báthory vasta myöhään illalla karauttaen paikalle kuuluvalla tammallaan, Lipityksellä.

Häntä tervehdittiin meluavasta.

»Mistä sinä tulet? Missä olet näin kauan kuhnustellut? Ei kai sinulla ole ollut seikkailua?»

»Tulen suoraa päätä Budasta.»

»Mitä uutta sieltä aamun jälkeen?»

Hän aloitti kertomalla tuoreimmat maan ja hovin uutiset. Äkkiä hän puhkesi käsiään paukuttaen sanoiksi:

»Ah, majesteetti, minkä ihmeen ihanan naiskolmikon Georg Dóczy onkaan lähettänyt Szelistyestä malliksi!»

»Mitä sanotkaan!»

»Kasteesta ja kukkasista kudottuja haltiattaria! Koko Buda juoksi ulos heitä kummastelemaan, kun he päivällä ajoivat kaupunkiin nauhoin koristelluissa vaunuissaan.»

»Ovatko he todella niin kauniit? Etkö laske leikkiä, Báthory?»

»Teidän majesteettinne saa puhkaisuttaa silmäni, jos tulee ilmi, että olen milloinkaan nähnyt kauniimpia.»

»Jumaliste!»

»Mitä heille on tapahtunut?»

»Teidän majesteettinne poissaollessa puhutteli valtakunnanpalatini heitä.»

»Mitä palatini heille sanoi?»

»Olen kuullut hänen armonsa nipistäneen heitä poskesta — sellaisesta ei voi vanhuskaan pidättyä — mutta en tiedä, mitä hän on sanonut heille. Todennäköisesti joko että heidän on odotettava kuningasta tai että riittäisi, kun hän on heidät nähnyt. Hän kyllä todistaisi heidän kauneutensa…»

»No, niin hän toivottavasti ei ole sanonut», keskeytti hänet kuningas; »olisihan ollut viisainta, jos hän olisi lähettänyt heidät suoraan tänne. Jumaliste, meitä ilahduttaisi hiukan lörpötellä ja laskea leikkiä yksinkertaisen paimenkansan lapsellisten tytärten parissa. Mitä siitä sanotte, hyvät herrat?»

Kaikki iloiset toverit hyväksyivät kuninkaan sanat. Olisivathan he yhtyneet niihin, vaikka niistä olisi kehittynyt vaara, saati sitten nyt, kun niistä vain voi tippua hunajaa.

»Olisi hyvä lähettää esiratsastaja heitä hakemaan!» esitti Barnabas
Drágffy.

»Kutsunko jonkun?» tiedusti Gregor Rozgonyi, kaunis kotkannenäinen poika, innokkaasti tarttuen tähän ehdotukseen.

»Oho! Malta hiukan! Sitä pitää ensin miettiä», torju Matias, joka pikku asioistakin mielellään filosofoi. »Tämä juttu ei sittenkään ole tavallinen, eikä siinä suinkaan ole mitään järkevää. Ergo (siis) se on narrimainen asia; niinpä on kysyttävä narrilta neuvoa. Kutsukaa tänne Mujko.»

Neljä miestä riensi hakemaan narria. He etsivät häntä kuin nuppineulaa, kunnes vihdoin löysivät hänet karjatarhasta sikolätin edestä, missä hän oli tutkivinaan sikojen röhkinää. Sillä koko hänen taitonsa perustui tällaiseen. Hovinarria ei tule kuvitella sellaiseksi kuin heitä kirjoissa kuvaillaan: että sukkeluus ja äly heistä noin vain tupruaa kuin laava Vesuviuksesta. Kaikkea vielä! Kaikki keskiajan narrit eivät ole lausuneet niin paljon älykkäitä mietelmiä, että ne täyttäisivät kymmentäkään sivua.

Nerokkaat ajatukset olivat yhä harvinaiset kuin valkoiset korpit, itse
Versaillesin hovissa — saati sitten Mujkólla.

Mujkó ei ollut muuta kuin aika miellyttävän näköinen, roteva, rappiolle joutunut entinen ylioppilas, joka, jos hänestä olisi tullut sotilas tai jotakin muuta hyödyllistä, olisi hyvinkin tullut toimeen. Mutta elää tyhjäntoimittajana miellytti häntä paremmin. Hän oli tavallinen boheemi, jolla oli hiukan vilkkaampi järjenjuoksu kuin ympäristöllä ja jonkun verran matkimiskykyä.

Hän huvitti isäntäänsä epäilyttävän arvoisilla kepposilla ja sukkeluuksilla. Hän osasi erinomaisesti jäljitellä kaukaista koiranhaukuntaa, kissan naukunaa, Elisabetin hovinaisten keinuvaa käyntitapaa ja heidän kasvojensa eleitä.

Mutta parhaiten hän matki Ladislaus Garaa, entistä valtakunnanpalatinia, niin että usein, kun hän pöydän alle piiloutuneena alkoi puhua entisen palatinin äänensävyyn, jokainen olisi voinut vannoa, että sieltä kuului hänen armonsa ääni ja että palatini oli jonkun erikoisen ihmeen kautta joutunut sinne.

Mujkó toimitettiin pian paikalle. Hän tuli pitkin harppauksin, päässä leipävasu, joka alinomaan putoili, mutta aina kun se putosi, sieppasi hän sen jalallaan kiinni ja nosti sen, yhä jalallaan, takaisin päähän. Tällaisiin temppuihin olivat herrat tietysti rajattomasti ihastuneita.

»Kuule, narri», puhutteli kuningas häntä, »anna meille nyt viisas neuvo»..

Ja hän kertoi narrille Szelistyen naisten tulosta Budaan ja että heidän matkansa tänne oli nyt pohdittavana.

Narri virnisti (hän näkyi tekevän sen vain virkansa puolesta), sitten hän alkoi puhua samaan äänensävyyn kuin arkkipiispa, mikä herätti yleistä iloisuutta.

»Hm, ymmärrän sinut, veljeni Kristuksessa, oi kuningas (hän kohotti kulmakarvansa otsaan). Sinä haluat rauhoittaa omaatuntoasi, ja siihen kelpaa laastariksi narrin sana. Totisesti minä sanon sinulle, sinä teet juuri samalla tavalla kuin jos kottarainen kysyisi rastaalta: saako maistella kiellettyjä rypäleitä?»

Kuningas hymyili ja kysyi kärsimättömänä: »No, mitä rastas siihen vastaa?»

»Rastas viheltää näin: Teidän majesteettinne, herra kottarainen, jos haluatte olla säädyllinen, älkää kysykö minulta syntiseltä rastaalta, vaan vaivautukaa kääntymään pellonvartijan puoleen. Kysyköön teidän majesteettinne Granin arkkipiispalta.»

»Hahaha!» nauroivat herrat. »Eipä olisi hullumpaa! Mitähän hänen korkea-arvoisuutensa siitä arvelisi?»

Matias hypisteli pukunsa pieniä hopeanappeja hieroen niitä vuoron perään käsiensä välissä, kuten hänellä oli tapana, jopa myöhemminkin, kun hän oli hämillään eikä voinut sillä hetkellä tehdä päätöstä. Mutta tätä kesti vain minuutin verran.

»Arkkipiispat ovat», sanoi hän iloisesti, »tuiki varovaisia tyyliniekkoja, Mujko-ystäväni. Herra arkkipiispa vastaisi minulle kenties, kuten hänen edeltäjänsä kerran: Nolite timere, bonum est; si omnes consentiunt, ego non contradico. [Älkää pelätkö, se on hyvä, jos kaikki suostuvat, en minä väitä vastaan.] Mutta tämä vain sivumennen sanottuna. Varovainen arkkipiispa on varsin paikallaan. Mutta mitä on sanottava varovaisesta narrista, jollainen sinä olet? Silloin on maailma jo nurinniskoin. — No, olkoon niin, hyvät herrat, kääntäkäämme se päiväksi nurin ja oikein perinpohjin! — Rozgonyi, anna käsky, että esiratsastaja valmistuu noutamaan Szelistyen naiset. — Panemme Várpalotassa toimeen narrimaisen pienen kujeen. — Järjestä muu kaikki keittäjämme, Paul Thegen kanssa. — Mutta näissä pidoissa — pankaa se tarkoin mieleenne, hyvät herrat — käännetään kaikki ylösalaisin: lakeijoista tulee ylimyksiä, mutta meistä palvelijoita, jotka heille tarjoilevat. — Ymmärrätkö minua, Báthory?»

»Kyllä, kuinka vain asia otetaan, majesteetti, ymmärrän — enkä ymmärrä.»

»Ja asia on kuitenkin perin yksinkertainen! Katsokaa! — Jos kohtaisimme naiset ylimyksinä, niin meitä eivät palvelijat voisi käskeä käyttäytymään säädyllisesti, mutta jos he ovat herroja, niin me määräämme, että heidän tulee pysyä siivolla. Se on ensimmäinen pykälä. Niinpä palvelijat eivät uskalla tehdä mitään pahaa, eikä voi nousta puhetta siitä, että herrat olisivat käyttäytyneet jollakin lailla huonosti. Näin ei siitä voida Budassa jaaritella. Jos me sittenkin huvittelisimme hiukan tuttavallisesti, pantaisiin se palvelijoiden tiliin, se on toinen pykälä. Kolmanneksi saamme ne monet hupaiset kepposet ja kirjavat pilat, jotka tästä hullunkurisesta tilanteesta syntyvät.»

Iloiset toverit yhtyivät riemuiten tähän ehdotukseen ja kuiskailivat tuiki salaperäisinä keskenään. (Siihen aikaan ylistettiin suuruuksia vielä harvoin vasten kasvoja.)

»Hänellä on pikku sormensa kynnessä enemmän järkeä kuin meillä yhteensä tyhjissä kalloissamme.»

»Ja milloin naiset saapuisivat?» kysyi Anton Vojkffy.

»No suunnilleen ylihuomenna aamupäivällä — pitää niin järjestää.»

»Mutta pila vaatii suuria muutoksia.»

»Palvelijat pitäisi oikeastaan pukea loistovaatteisiin.»

»Purppuraan ja samettiin.»

»Aivan oikein — häikäisevää komeutta pitäisi olla.»

»Totta kyllä», sanoi kuningas, »mutta täällä Várpalotassa meillä ei ole juhlapukuja. — Ja se on paha kohta, sillä te olisitte kenties nykyisissäkin pukimissanne tarpeeksi hyviä valtakunnanherroja, mutta palvelijat eivät kelpaa teidän vaatteissanne. Synnynnäisen ylhäisyyden ja alhaisen sukuperän välillä on varmaan silminnähtävä ero, ammottava aukko. Jumala on niin määrännyt, en tiedä miksi, mutta ei ole pitänyt sitä tärkeänä, sillä hän on sallinut, että hyvä räätäli voi täyttää tämän aukon. Välttämätöntä on, että väkemme näyttää joltakin, muutoin voisivat jopa Szelistyen naisetkin päästä pilan perille. — Tehän tiedätte, että naisilla, vieläpä niinsanotuilla tyhmilläkin, on erikoisia kykyjä ja vaistoja. — Niin, niin, asia pitää hyvin järjestää; olipa hyvä, että siitä mainitsit, Vojkffy. — Lähetettäköön vaunut Budaan noutamaan pukuja; Mujkóa varten on sitäpaitsi tuotava vanha käytetty kärpännahkaviitta.»

* * * * *

Kirjailijat, näyttämöt ja varhaisemmat maalarit ovat levittäneet vääriä luuloja entisajan herrojen puvuista. Emme voi kuvitella heitä muuten kuin juhla-asuisina, kaikissa papukaijan väreissä, nyöritetyssä sametti- tai kirjosilkkipuvuissa, sapeli kalisemassa.

Mutta entisajan suurmiehetkään eivät aina istuneet maalarin mallina tai astelleet kruunauskulkueessa.

Kreivi Czobor tai herra Gara kävivät välillä tallissa tarkastamassa hevosia ja pellolla satoa, ja silloin tällöin, jos asianomainen oli leski, pistäydyttiin myös talonpoikaistaloissa hiukan leikkiä laskemassa kauniin naisväen kera, eikä heillä tällöin ollut panssaripaitaa tai kirjosilkkistä husaarintakkia yllä, eivätkä he panneet päähänsä jalokivien ja höyhentöyhdön koristamaa hattua.

Juhlapuku oli siihen aikaan yhtä toisarvoinen kuin nytkin, eikä jokaisella herralla sellaista ollutkaan, tai ainakaan se ei välttämättä ollut hieno. Usein kävi saman perheen kolme sukupolvea hovissa samaan krispiniin puettuna, jolloin mainitun vaatekappaleen kyynärpäät tai muut kohdat saattoivat olla paikatut.

Kirjailijamme ja oppineet miehemme, jotka ovat tehneet tutkimuksia tältä alalta, ovat kohdistaneet huomionsa vain hovipukuihin; niinpä me nyt tarkoin tiedämme, millaista pukua esi-isämme eivät ole pitäneet, mutta kukaan ei välitä siitä, jota he ovat pitäneet.

Ylhäisen herran arkipuku erosi tavallisen miehen puvusta vain siinä, että kangas oli hienompaa lajia. Se oli osoittamassa, millainen asema sen käyttäjällä oli. Yläruumista peitti useimmiten sininen tai musta, sivulta halkinainen puolalaistyylinen viitta, joka oli vähän nyöritetty. Sitä sanottiin siihen aikaan »kabadioniksi». Matiaksella itselläänkin oli tällainen mustasta sametista tehty nuttu; nykyaikaisen näköiset ahtaat mustat unkarilaiset housut ja pieni pyöreä hattu täydensivät puvun.

Vain juhlapuvut vaihtelivat usein eri kuninkaitten aikana, sillä ne olivat tavallisesti erilaatuisten ulkomaisten vaikutteiden alaisia; arkipuku sensijaan pysyi samanlaisena kautta vuosisatojen.

Hovimestarit eivät katsoneet kannattavan koskea niihin, eikä se olisi ollut mahdollistakaan, sillä koristepuutarhan kasveja on kyllä helppo muutella, mutta suunnattoman niittymaan ruoho pysyy sellaisena kuin se oli.

Pienaateliset edistivät kyllä erinäisten muotiesineiden leviämistä, usein tuntematta niiden merkitystä. Niinpä tulivat esim. kamelikurjensulkien sijasta kurjensulat nyt yleiseen käytäntöön, ja ne kiinnitettiin hatun takaosaan. Se oli pelkkää imartelua: Johan Hunyadi-vainaja piti niitä näin (Wienin hovikokoelmaan kuuluvassa kuvassa).

No niin, koko maa pysyi uskollisena, ja harvainvaltakin meni äärimmäisyydestä toiseen.

Hiljan vielä katseltiin halveksien Hunyadi-suvusta polveutuvaa kuningasta, eikä sitä suinkaan salattu, mutta kun hän oli sulkenut enonsa vankilaan ja kukistanut keisari Fredrikin kanssa liittoutuneet sissit, syöksyivät kaikki pelästyneinä hänen jalkoihinsa.

»Kas vain, pikku kuningas osaa siis puhuakin? — Se on jo vallan toista.»

Bysanttilaisuus otti Budan hovin asuinpaikakseen. Sen mukana saapui loisto ja häikäisevä komeus; jokainen pyrki mielistelemään kuningasta ja yritti erilaisin verukkein tunkeutua hänen luottamukseensa.

Ei siis ole kumma, jos Dóczynkin mieleen oli jälleen muistunut kuninkaan pila, että hänen pitäisi lähettää pieni näytekokoelma Szelistyen naisia.

Hän oli lisäksi ahne. Kansa sanoikin häntä »nälkäiseksi Dóczyksi». Ansaitakseen denarin hän olisi vaikka nylkenyt nahan hyttyseltä. Ja hänen maatilansa kohoisivat verrattomasti arvossa, jos Szelistyen naisten narrimainen toivomus tuottaisi hänelle jonkun satasen miehisiä maaorjia.

Siihen aikaan ei kysytty, kuinka monta auranalaa joku omisti, vaan kuinka monta maaorjaa.

Vaimo ja mies olivat tilanomistajan käsityksen mukaan yhteensä kaksi sielua, mutta vain yksi ruumis, papin mielestä taas kaksi ruumista, mutta yksi sielu.

Dóczy ei siis hidastellut, vaan antoi väelleen määräyksen haalia koko tienoosta läheltä ja kaukaa täydellisiä kaunottaria. Sillä eihän niiden välttämättömästi tarvinnut olla Szelistyestä. Olihan ongelman ratkaisu perin selvä: jokainen Szelistyen nainen ei voinut olla kaunis, mutta jokainen kaunis nainen voi olla Szelistyestä kotoisin.

»Est modus in rebus.»

Pian löydettiinkin Nagyszebenistä liinatukkainen leski.

Kaitselmus oli riistänyt häneltä puolison kaksi viikkoa kestäneen avioliiton jälkeen. Mies oli ollut tavallinen suutari. Hänet oli päästetty pinteestä, sillä hänen ei nyt enää tarvinnut saappaita saumata; Jumala olkoon hänelle armollinen. Ja Dóczykin oli samalla pelastettu, sillä hänellä oli nyt valmiina rakennuksen perustus.

Nainen oli häikäisevän kaunis ja vaaleaverinen. Hänellä oli hienot pitkähköt kasvot, pehmeät ja valkoiset kuin lumi, lisäksi mitä ihanimmat siniset silmät ja varsi kuin kauriin.

Dóczy lupasi hänelle talon ja kolme palstaa Szelistyestä, jos hän muuttaisi sinne ja sitoutuisi lähtemään Budaan, mikä lopulta koituisi hauskaksi helluntaihuvitteluksi.

Hän saisi kylpeä maidossa ja hunajassa. Kuningas antaisi hänelle varmasti runsaasti lahjoja.

Kun kaunein vaaleaverinen nyt oli löydetty, antoi Dóczy määräyksen prefektilleen, herra Paul Rostólle: »Ja nyt haettakoon, tummaverinen kaunotar hänen rinnalleen.»

»Miltään ei ole helpompaa. Minun tarvitsee vain poiketa vuoron perään valakkilaisiin kirkkoihin, kun juhla-asuinen naisväki on sunnuntaisin koolla.»

Vanha Rostó ylpeili siitä, että hän oli asiantuntija naiskauneuden alalla, ja kävi tosiaankin yhdestä valakkilaisesta kirkosta toiseen, sillä kauniita naisia on haettava niistä.

Kaikella onkin oma paikkansa.

Näissä pienissä kirkoissa on itse neitsyt Mariakin muuttunut tummaveriseksi.

Rostó löysikin sitten Marginenistä ihmeen kauniin tytön, joka olisi omiaan lumoamaan kuninkaankin katseen, vuohipaimenen tyttären, nimeltä Vuca. Hänen silmänsä olivat sysimustat ja loistivat kuin tähdet, tukka pikimusta, ja kun sitä tarkasteli auringonpaisteessa, näytti siinä olevan sininen välke kuin pääskysen siivessä. Hänen olivinvärisellä hipiällään kukkivat ruusut, kuten sisäinen puna kuultaa kypsästä persikasta.

Mutta ei ollut helppoa saada Vucaa Szelistyen asukkaaksi. Hänen isänsä oli valakkilaisen voivodin maaorja, ja tyttö oli seuraavasta pyhäimniesten päivästä merkitty kuuluvaksi tämän hoviin.

Senvuoksi oli nyt ryhdyttävä neuvottelemaan.

Voivodi vaati suoralta kädeltä paimenesta ja hänen tyttärestään kolme täysveristä ratsua. Rostó antoikin ne hänelle avokätisesti.

»Omne trinum perfectum.»

Kolmanneksi oli nyt saatava nainen, jolla oli kastanjanruskeat hiukset.

Huhu kertoi sellaisesta, eräästä Anna Gergelystä, joka asui Málnásissa,
Háromszékin maakunnassa.

»Hankkikaa hänet itsellenne, herra Rostó, jos teissä on miestä!»

Kookasrakenteinen, voimakas nuori nainen, jolla oli uhkeat lanteet ja ryhti kuin keisari Fredrikin keihäsmiehellä, mutta jalat pienet kuin sokerileivosenkelillä ja suloiset kasteenraikkaat pikku kasvot.

Ah! Kuinka kaunis lienee ollutkaan äiti, joka oli synnyttänyt hänet!

Entä hänen ihanat pähkinänruskeat silmänsä ja pitkä tukka! Vahinko, että orton-päähine sen peitti, sillä jos hän olisi päästänyt sen hajalle olisi se ulottunut hänen nilkkoihinsa asti. — Puhuaksemme jälleen silmistä, milloinkaan ei ole nähty pettävämpiä kuin ne. Kun hän loi katseensa johonkuhun, olivat ne tummanvihreät; kun joku toinen katsoi häntä silmiin, näyttivät ne tummansinisiltä.

Herra Paul Rostón kunnianhimo oli siinä määrin herännyt, että hän ei levännyt ennenkuin oli saanut Ann Gergelynkin (kanoilla ja leivoksilla) suostumaan Budan-matkaan.

Viikkoa ennen pääsiäistä he vihdoin voivat lähteä hyvin pyntättyinä, nauhakoristeisilla hevosilla.

Herra prefekti itse saattoi naiset Budaan.

Dóczy ei saanut edes nähdä heitä.

»Älkää katsoko heihin, sillä niin totta kuin Jumala minua auttakoon, ette lähetä kuninkaalle ainoatakaan heistä. — Noudattakaa neuvoani.»

Kaunottaretkin valmistautuivat niiden suurten elämysten varalle, jotka heitä odottivat.

Maria Schramm ajatteli yhä sitä suurta lahjaa, jonka hän saisi kuninkaalta, kuten sadussa sanotaan: »Valitse, tyttäreni, mikä silmääsi ja sydäntäsi miellyttää!» ja kysyi saksilaiselta sielunpaimenelta ujosti, mikä kuninkaan omistamista esineistä oli kallisarvoisin.

»Se, mitä hän pitää päässään suurissa juhlatilaisuuksissa.»

Vuca ei kysellyt mitään.

Hän oli yksinkertainen pikku olento. Hän osasi vain nauraa. Hän oli mielissään, kun pääsisi kuninkaan eteen, näkisi paljon vieraita seutuja, saisi kauniita uusia pukuja ja ajaa kuin linnanneiti kauniiden hevosten vetämissä vaunuissa tiukujen soidessa. Matkalla hän saisi lisäksi syödä jatkuvasti paistoksia ja leivoksia.

Voisiko maailmassa olla enää mitään ihanampaa?

Älykäs Anna Gergely neuvotteli ennen lähtöä isoisänsä kanssa, kuinka hänen tulisi esiintyä kuninkaan hovissa ja hänen edessään.

Nokkela vanha veijari mietti kauan, ennenkuin vastasi.

»Syö vain, kun sinua pakotetaan, puhu vain, kun sinulta kysytään, ja koska suuret herrat tekevät kaikki päinvastoin kuin tavalliset viisaat ihmiset, tee sinäkin, typykkäinen, kaikki niin kuin et oikeastaan haluaisi tehdä, päinvastoin kuin mitä tekisit, ellet olisi heidän parissaan.»

Niin he sitten lähtivät hyvällä tuulella ja heidän takanaan kuormavankkurit, joissa oli elintarpeita ja keittäjätär. Vankkureissa oli kasarit, pannut ja vuodevehkeet. He panivat majatalon pystyyn minne halusivat, useimmiten jonkun lähteen lähettyville. Ne nukkuivatkin samassa teltassa. Siihen aikaan oli matkustaminen vielä huvittelua.

Poloinen herra Rostó tuumiskeli usein: »Voi, olisinpa kahtakymmentä vuotta nuorempi!»

Täytyy myöntää, että he olivat näpsiä olentoja.

Herra Rostó huomasi lopulta, etteivät he niinkään kaihoten odottaneet tuloa Budaan kuin viimeistä pysähdysasemaa, missä sitten aamulla avattaisiin se iso vasikannahalla päällystetty arkku, joka vankkurien pohjalla heloitti niin kauniin punaisena. Sinne oli pantu talteen häikäisevät aarteet: uudet puvut, jotka he panisivat ylleen viimeisenä aamuna matkatakseen niissä Budan linnaan. Oikeat taiteilijat olivat ne valmistaneet Nagyszebenissä kallisarvoisista hienoista kankaista.

Mutta olipa siinä nähtävää, kun he pukeutuivat.

Herra Rostón pikku silmät revähtivät ihailusta suuriksi kuin paarman silmät.

Maria Schramm sai pitkän, mustan, kamelinkarvaisen morit-nutun, hopeasolkiset, tummansiniset kazabajkaliivit, niinikään hopeasolkiset pikku kengät. Hänen kullanvaaleat hiuksensa peitti toiselta sivulta csepesz-hilkka, joka kehysti kasvot puoliympyrään ja jonka poimut ulottuivat olkapäälle asti.

Pikku Vuca pani ylleen maailman somimman katrinkaesiliinan. Solakan vartalonsa ympärille hän kietoi hienosta keveästä kankaasta kudotun vyöruusukkeen. Lisäksi vielä kauniit hopealankateosten tapaan somistetut pienet anturakengät, joiden nauhat kiersivät siroja sääriä polviin saakka.

Jos olisi täytynyt ratkaista, kuka heistä oli kaunein, olisi se tehnyt ihmisen kaistapäiseksi!

Entä Anna Gergely sitten!

Ah, pyhä Maria ja Josef, kuinka kaunis hän oli! — Punakukallisessa sinisessä hameessaan ja kahisevassa ripsuesiliinassaan, jonka toinen syrjä oli viehättävän kiemailevasti käännetty. Siihen sopivat mainiosti keltaisesta sahviaaminahasta tehdyt saappaat. Päähänsä hän oli kietonut hunnulla varustetun ortonin.

Tänään tuskin tiedetään, mikä orton on.

Ne kauniit naiset, jotka muinoin niillä komeilivat, elävät nykypäivinä enää vain kasveina. Mutta mitä sanonkaan »enää vain». Voisin yhtä hyvällä syyllä sanoa »jälleen». Kasveina he elävät jälleen, ja luonto panee jälleen niiden päähän kruunun — neitsytseppeleen — tai jonkun muun kirjavan koristeen somistamaan heitä. — Heistä tuli tomua ja tuhkaa, nyt he ovat vain kasveja, ja Jumala tietää, mitä heistä vielä tulee — mutta tuskin enää naisia. — Vain he osaisivat elvyttää ortonin uuteen elämään.

Orton ei muuten ole joutunut hautaan, sen näkee vieläkin, tosin vain neljännen luokan naisten päässä, jossa se on vielä syvemmälle haudattu kuin jos se olisi peittynyt viiden vuosisadan unhoon.

Ortonhan ei lopultakaan ole muuta kuin liina, jota käsityöläis- ja talonpoikaisvaimot vielä tänäkin päivänä pitävät. Mutta kuten turbaanikaan ei ole muuta kuin liina, kunnes sitomistapa sen tekee turbaaniksi, niin tuli huivista vasta sitten orton, kun pää oli sen sisällä.

Kuningas Matiaksen aikana käyttivät kaikki naiset Ortonia, kreivitär, lukkarinemäntä ja talonpoikaisnainen — vain sitomistapa vaihteli.

Oi, orton, orton, sinä kielevin kaikista vaateparsista! Tuon vuosisadan koko runollisuus asusti sinussa, sinä kadehdittava liinanen! Sinä hengitit itseesi hiusten tuoksun ja ilmaisit paljon sellaista, mitä nykyinen hattu salaa.

Ortonin sitomistavalla oli aina oma merkityksensä, paitsi ikään ja mielialaan nähden. Sillä iän ja mielialan meidän alitamme naispukukin ilmaisee, mutta orton lörpötteli vielä paljon muuta.

Keski-ikäinen emäntä sitoi sen omalla tavallaan, molemmat päät riippumaan, sureva leski kietoi päät kaulan ympäri, ja ylimielinen nuori nainen jälleen toisin; liina oli sidottu taakse hiussolmulle, ja päät riippuivat vapaina. Jos orton oli painettu syvälle otsaan, merkitsi se kieltäymystä: »Minua ei saa katsella.» Jos otsa oli vapaa, tiedettiin, että sen kantajatar halusi miellyttää. Jos orton oli huolimattomasti luisunut, niin että vähän tukkaa oli näkyvillä, sanottiin: »Tässä olen, minä riudun!»

Sitten oli vielä värien kieli: »punainen orton, sininen orton, keltainen orton. Jos leskellä oli pitsireunainen orton, tiesi se hyviä myötäjäisiä.

Varallisuustasoa osoitti aine: palttina, taftisilkki tai silkkiharso; viimeksimainittu oli sallittu vain aatelisnaisille, jotka suurissa juhlatilaisuuksissa panivat ortonin tai csepesz-hilkan päälle vielä hatun.

Mutta tällä kertaa olivat naisemme turhaan pyntänneet itsensä. Vanhan Budan linnan (se oli jo sidoin vanha) pääportin luona sulkivat vartijat heiltä tien.

»Mikä on asianne, hyvät naiset, kaunottaret?»

Herra Rostó vastasi heidän puolestaan: »Olemme matkalla kuninkaan luo.»

»Kuningas ei ole kotona.»

»Missä hän sitten on?»

»Várpalotassa, jossa ei kukaan saa häntä häiritä.»

Herra Rostó raapi korvantaustaan ja murisi jotakin sentapaista, »että kuninkaan pitäisi aina olla Budassa», niinkuin vesiruukun, josta jano sammutetaan, aina tuli olla samassa paikassa, pikku penkillä tuvan edessä.

»No, hitto vieköön minut, jos tiedän, mitä meidän nyt on tehtävä, lapsikullat.»

Suuri ihmisjoukko oli kokoontunut ympäröimään heidät; tuollaisissa paikoissa on katu täynnä tyhjäntoimittajia.

Komeat ritarit ja palatinit pysähtyivät katselemaan kauniita naisia.

Missä on hunajaa, siellä on pian ampiaisiakin. Yksi ja toinen yritti aloittaa keskustelua. Kuinka häpeämättömiä ovatkaan kaupunkilaisherrat!

»Mitä te tuotte, herra serkku?»

»Sen voin sanoa vain kuninkaalle», vastasi herra Rostó pidättyvästi; »paha kyllä meille, ettei hän ole kotona».

»Hänen sijaisensa, valtakunnanpalatini, on tavattavissa.»

Herra Rostó mietti: »Tosiaankin, lähdenpä palatinin luo. Ellei se hyödytä, ei se vahingoitakaan.»

Ei ollut helppo päästä valtakunnanpalatinin puheille.

Herra Mikael Országh oli ylen suuri herra.

He odottivat runsaan tunnin, kunnes ovenvartija vihdoin avasi heille oven ja laski heidät sisään.

Valtakunnanpalatini, kumarainen, valkohapsinen ja valkopartainen vanha herra, hämmästyi ikihyväksi nähdessään kolme kaunotartamme. — Tuntui kuin kolme sulotarta olisi seissyt hänen edessään, viehättävinä, pelokkaina ja lumoavina.

Herra Rostó kokosi voimansa pitkään latinankieliseen puheeseen, mutta jo muutaman sanan perästä hän takertui.

»Älkää kiusatko itseänne suotta», keskeytti valtakunnanpalatini hänet ja kääntyi sitten ystävällisenä naisten puoleen.

»Mitä lähetystöä te olette?»

»Ei tämä ole mikään lähetystö, teidän ylhäisyytenne, vaan mallikokoelma.»

»Mallikokoelmako?» kummasteli palatini. »Ette kai ole oikein tolkussanne. En ymmärrä teitä.»

Sitten herra Rostó perin hämillään ja vähän väliä sotkeutuen kertoi koko jutun alusta saakka. Hän oli Nagyszebenin kreivin prefekti, ja kun kuningas oli halunnut saada Szelistyen naisista malleja, lähetti Nagyszebenin kreivi täten pyydetyt naiset todistukseksi, että he olivat kauniit, j.n.e. Mutta koska hänen majesteettinsa kuningas ei ollut Budassa, olivat he tulleet hänen sijaisensa luo.

Palatini hymyili.

Perintätavalle uskollisena hän otti somaa pikku Vucaa leuasta ja sanoi sitten kierrellen harmaita viiksiään: »Ah, hyvä mies, on kyllä totta, että olen kuninkaan sijainen, mutta en kykene edustamaan häntä kaikissa asioissa, ja minusta tuntuu, että tämäkin kuuluu niihin.»

»Mitä teidän ylhäisyytenne siis neuvoo meitä tekemään?»

»Odottakaa, kunnes kuningas tulee takaisin.»

Järkevästi sanottu, muuta neuvoa ei ollut. Herra Rostó läksi siis ensi töiksi etsimään asuntoa. Hän tunsi Budan majatalot hyvin, koska hän oli nuorena ollut kreivi Andreas Baumkirchnerin, nykyisen Pressburgin kreivin, kamaripalvelijana. Hän tiesi, missä molemmat majatalot »Oravainen» ja »Musta puhveli» sijaitsivat. Ne seisoivat yhä vielä silmä vastatusten sillä paikalla, missä aatelispalatsien rivi loppui, siinä missä nyt on valtiovarainministeriö, mutta »Oravaiseen» kuului vielä osa Matiaskirkon tonttiryhmää.

Saavuttuaan paikalle he jäivät neuvottomina seisomaan molempien samannäköisten talojen eteen.

»Mustassa puhvelissa» oli vilkas elämä käynnissä. Avonaisesta ikkunasta kuului iloista puheensorinaa, ja silloin tällöin tulivat vieraiden päät näkyviin. »Oravainen» taas näytti hiljaiselta, kuolleelta (vaikka neitsyt Marian kirkon kellot juuri äsken olivat ilmoittaneet vasta puolipäivänajan), kuin lumotulta linnalta. — Siellä ei varmaankaan ollut ainoatakaan vierasta, sillä isäntä itse istui penkillä oven edessä ja soitti viulua.

»No kumpaanko poikkeamme, tipuseni?»

»Orava on kauniimpi kuin puhveli», vastasi Anna Gergely, joka tarkasteli oven yläpuolella olevaan syvennykseen sovitettua oravaa.

»Hm», tuumi herra Rostó, »mutta puhveli on voimakkaampi».

»'Oravainen' on hiljainen paikka», arveli lempeä Maria Schramm.

»Hm», sanoi herra Rostó, »mutta 'Puhvelissa' tarjoillaan varmaankin parempaa viiniä; muutoin ei sinne tunkisi niin paljon vieraita».

»Ah, hyvä Jumala, kuinka ihanaa soittoa!» huusi pikku Vuca, Rostón lemmikki, ihastuneena. »Menkäämme sinne, jalosukuinen herra».

Nyt Rostó ei voinut vastustella, ja he poikkesivat siis »Oravaiseen», jonka isäntä ällistyi suunnattomasti ja lopetti viulunsoiton siihen paikkaan.

»Mitä haette?» kysyi hän uteliaana.

»Päivällistä ja majapaikkaa», vastasi Rostó, »hevosille tallia ja rehua. Annatteko vai ette?»

Tämän kuultuaan majatalon isäntä riuhtaisi lakin päästään ja huusi täyttä kurkkua majatalon sisähuoneisiin: »Äiti, äiti, vieraita on saapunut!» Sitten hän kääntyi tulokkaihin päin: »Heti paikalla saatte mitä haluatte, olkaa vain hyvät ja astukaa sisään.

Isännän huudoista sipsutti esille vanha äiti, jolla oli jäykäksi silitetty valkoinen palttinahilkka, laahustavat tohvelit, valkoinen esiliina ja vyöllä kaliseva avainkimppu. Voi nähdä, ettei hän ollut uskonut pelkkää huutoa, vaan tuli itse omin silmin katsomaan sitä suurta ihmettä, että »Oravaisessa» oli vieraita.

»Ai, ai, siis todella… ah, pikku kullat» (hän katseli kauniita tulokkaita tarkoin); »jokaisen tomuhiukkasen puhallan pois istuimiltanne, kun olette näin kunnioittaneet meitä. Minulla on hanhia ja kanoja, jokainen niistä karhun kokoinen.»

Ja hän hyöri ja pyöri kuin hyrrä, ja vanha palvelijatarkin pääsi liikkeelle, ja neljännestunnin perästä alkoi sellainen keittäminen ja paistaminen, että kaikki Szentgyörgyin ja Garan koirat kokoontuivat keittiön eteen ahmimaan sieltä tulvivaa hienoa tuoksua.

Muuten ei majatalolla siihen aikaan ollut paljon merkitystä, kun jokainen talo oli vieraille avoin, Majatalo ei ollut niin tuiki tarpeellinen vieraita varten, kuin paremminkin porvareita itseään varten, sillä mitäpä he kotona ikävissään tekivät varsinkaan milloin heillä ei ollut vieraita? Sitäpaitsi miellytti senkin synkän vuosisadan ihmisiä päästä porvarillisesti joskus ulos ja elää hetki aviovaimotta.

Sen ajan porvarit olivatkin jäyhiä miehiä, vähän toisenlaisia kuin nykyiset. He kuluttivat yhä maineen leipää, jolla he jo niin kauan olivat ravinneet itseään. Heidän muistissaan ja perimätietona eli vielä suuri vallankumous, jolloin Budan porvarit Ludvig-pappinsa johtamina juhlallisesti syöksivät paavin pyhän Pietarin istuimelta.

Paavi ei tätä päätöstä noudattanut, mutta sehän on hänen yksityisasiansa. Voitto oli kuitenkin heidän.

Ne nauttivatkin siitä, mutta suurten tekojen muistosta voi iloita vain viinilasin ääressä puolueettomana alueella, missä samalla voi hiukan meluta. Lyhyesti, majatalo oli porvareille itselleen välttämätön.

Mutta yksi riitti kaupungille, kahta se ei tarvinnut. Sen johdosta oli »Oravaisen» ja »Puhvelin» välillä ankara kilpailu, jopa niin sanoaksemme ikuinen sota.

Nyt oli »Puhveli» huudossa, vieläpä hyvin vahvassa.

»Puhvelin» isäntä oli kolmisilmäinen, Wolfgang, joka siihen aikaan, kun Ladislaus Hunyadi mestattiin, oli seissyt tehottavan kansan joukossa ja joka sitten, kun pyöveli vielä neljännen kerran vauhtia ottaakseen heilutti kirvestään, oli syöksynyt hänen kimppuunsa ja antanut hänelle sellaisen korvapuustin, että mieheltä oli heti toinen silmä vuotanut kuiviin.

Siitä alkaen hän oli kansan suosiossa, ja yleinen mielipide liitti hänen silmänsä arvomerkiksi sen silmän, jonka hän oli puhkaissut mestaajalta, sanomalla häntä kolmisilmäiseksi Wolfgangiksi.

Tämä teko tuotti Wolfgangille satumaisen rikkauden. Porvarit olivat ottaneet »Mustan puhvelin» muotiin, tosin uhraamalla »Oravaisen», jonka pihalla ja kynnyksellä rehoitti rikkaruoho.

»Oravaisen» isäntä, Wenzel Korják, jonka liike aikaisemmin niinikään oli menestynyt melko hyvin, yritti monta keinoa pelastautuakseen joutumasta täydelliseen perikatoon. Hän tarjoili parempaa viiniä, keitti parempaa ruokaa, mutta turhaan: koko kaupunki oli ja pysyi rakastuneena »Mustaan puhveliin».

Sitten hän alensi hinnat.

Mutta se se vasta paha juttu oli, sillä se vain tehosti »Puhvelin» hienoutta.

Hän koetti kaikkia maailman keinoja, kävipä tapaamassa Kulifinytó-vanhusta, Besnyön satavuotista munkkia, jonka valkoinen parta kronikan mukaan ulottui polviin saakka ja joka antoi neuvoja ruhtinaille ja kreiveille mitä erilaisimmista vaikeista ja epämiellyttävistä kysymyksistä. (Hän elelikin sitten varsin hyvin Besnyön luostarissa ja paisui kuin hämähäkki.)

Rukoiltuaan turhaan hyvää Jumalaa Korják vetosi asiassaan Kulifinytón viisauteen ja lähti pyhiinvaellusmatkalle Besnyöön.

Hän valitti munkille »Oravaisen» taantumista ja omia turhia ponnistuksiaan; sitten hän lausui munkille seuraavat sanat: »Oi, sanokaa minulle, isä, mitä minun on tehtävä, mihin ryhdyttävä ja kuinka taivutettava ihmiset, jotta he kävisivät minun majatalossani.»

Satavuotias Kulifinytó siveli maailmankuulua pitkää partaansa ja vastasi seuraavasti: »Sinä, poikani, älä puhu; kenenkä kanssa sinä haluaisitkaan puhua? — Puhukoon karitsa hevoselle. — Oletko ymmärtänyt? Sillä enempää en sinulle totisesti sano.»

Eikä hän sanonutkaan enempää, mutta Korják ei liioin ymmärtänyt häntä.

Mitä karitsaa ja mitä hevosta se Kulifinytó lienee tarkoittanut?

Hän oli tosin hyvän neuvon palkaksi tuonut kolme karitsaa, mutta hevosesta ei ollut mainittukaan. Olisiko Korjákin pitänyt käsittää asia niin, ettei hänellä ollut ymmärrystä enempää kuin hevosella, koska hän salli munkin uskotella hänelle mitä tahansa? Mutta sekin oli mieletöntä, sillä karitsat hän oli kerta kaikkiaan luovuttanut, ja mikä kerran joutuu munkkien haltuun, sille ei kukaan enää milloinkaan puhu.

Poloinen Korják oli kotimatkalla tulla kaistapäiseksi tätä sekasotkuista neuvoa tuumiessaan, kunnes kotona hänen äitinsä arvasi, kuinka se oli selitettävä.

»Näetkös, poikaseni, se tarkoittaa tietysti soittoa, sillä hevonen puhuu lampaalle, kun käyrällä kosketetaan viulun kieliä.»

Hyvinkin mahdollista, että munkki tarkoitti soittoa, sillä käyrä on tehty hevosen jouhista ja kielet karitsan suolista. Piti siis saada ohjelmaan soittoa.

»Oravaisen» nuori isäntä riensi hankkimaan soittokunnan, jonka tuli soittaa iltapäivisin.

Mutta sillä hän teki itsensä ihan naurettavaksi, sillä mustalaissoittokaan ei houkutellut ketään hänen taloonsa.

Palkatut kuusi ruskeaa miestä soittivat tyhjille seinille, muut eivät kuunnelleet kuin korkeintaan sirkat, jotka itsekin soittelevat.

Kun öisin kurkisti ikkunasta sisälle, oli näky suorastaan aavemainen: nuo kuusi mustalaista istuivat yksikseen ja soittelivat otsa hiessä tanssikappaleitaan. Moni erikoisen taikauskoinen kuvitteli näkevänsä ilmestyksiä.

»'Oravaisessa' pitävät vainajien sielut tanssiaisia. Kuusi mustalaista soittaa heille, ja haamut pyörähtelevät piirissä ja karkelevat zsárdasia ja palotásia, niin että luut luskuvat.»

Kaupungissa kerrottiin siitä moninaisia hirveitä juttuja.

Valtakunnan suuret vainajat kuuluvat pitävän siellä tanssiaisiaan. Ladislaus Hunyadi karkeloi Maria Garan kanssa muiden pyörivien mukana ja pitää irtihakattua päätänsä kainalossaan… Muuan varteva haamu kiepsahtaa tuon tuostakin tanssiparin luo, sieppaa pääkallon kantajansa kainalosta ja leikkii sillä pallolla tunnin ajan. Se on Brankovicsin, serbialaisen voivodin, sielu, ja se on hänen haudantakainen rangaistuksensa eräästä tunnetusta kirjeestä… Rouva Szapolyai-vainaja kuuluu ratsastavan sinne joka yö pukilla… Mutta sen voi nähdä vain, jos on syntynyt Lucian päivänä hetkellä, jolloin iltatähti nousee. Muut kuolevaiset näkevät siellä vain kuusi tämän maailman mustalaista, jotka siellä soittelevat.

Osittain nämä kummitusjutut, osittain kalliit kustannukset saivat Johan Korjákin luopumaan tästä viimeisestäkin keinosta, josta oli koitunut vain se hyöty, että hän oppi ikävissään itse soittamaan viulua.

Senvuoksi hän pani soittokunnan viralta ja mietti juuri itsekseen, eikö hänen olisi ryhdyttävä katsomaan itselleen toista toimialaa, haudaten katkeran mielialansa ja synkeät ajatuksensa alakuloisen laulun säveliin, kun vanha Rostó saapui szelistyeläisnaisineen.

Korják avasi heille kauneimman huoneensa ja kattoi sitten pöydän. Senjälkeen hän ryhtyi keittiöpuuhiin päivällistä varten — kun äkkiä alkoi ruokasalista kuulua kovaa kilinää ja meteliä.

Hän syöksyi paikalle katsomaan, olisiko koira ehkä vetänyt jotakin permannolle. Mutta taivaan vallat, mitä oli tekeillä! Kaksi hovilaista siellä koputteli sinettisormuksellaan pöytään huutaen: »Hei, isäntä, isäntä!»

Heidän kannuksensa kilisivät, heidän sapelinsa kalisivat; niiden ääni hiveli ihanasti hänen korvaansa.

»Mitä haluatte?» sopersi poloinen Korják pelästyneenä, sillä hän luuli, että hänet vangittaisiin.

»Viiniä me haluamme ja parasta lajia, yksi, kaksi, kolme, heti!»

Hän toi heille viiniä ja hieroi kummastuneena silmiään.

Näistä kahdesta soreasta upseerista oli sillä välin tullut kahdeksan.

Nämäkin vaativat viiniä, ja kaksi ensiksi tullutta alkoi udella:

»Onko totta, että Szelistyen naiset ovat majoittuneet tänne?»

»En tiedä, mistä he ovat, mutta vastikään tuli tänne kolme naista erään vanhan herran seurassa», vastasi isäntä joltisenkin ylpeästi.

»Ovatko he hyvin kauniit?»

»En ole tarkkaan katsonut — pyydän alamaisimmin…»

»Olette narri, Korják, tietysti he ovat. — Mutta missä he nyt ovat ja mitä he tekevät?»

»He haluavat päivällistä.»

»Tulevatko he tänne syömään?»

»Kyllä, tänne he tulevat.»

Ja hän osoitti katettua pöytää, jolla ohutkaulaisessa astiassa heloitti kolme helluntairuusua.

Ah, Korják ei ole narri. — Hän tietää jo, mikä on kohtuullista.

Kun hän puheli upseerien kanssa, kävi ovi ehtimiseen; taukoamatta se kääntyi saranoillaan, kun uusia vieraita tulvi sisälle, milloin kokonainen magnaattiseurue, milloin taas joku porvari, linnan ylimielisiä iloisia hovipoikia, vanhoja keikareita, paksuja, kaksoisleukaisia talonherroja, joukossa joku »Mustan puhvelin» kantavieraistakin. Mikä taivaan ihme olikaan tapahtumaisillaan!

Herra Korják ihan kauhistui. Mitä oli hänen majatalolleen tapahtunut?
Tämä ei voinut tulla Jumalasta; se oli varmaankin paholaisen kepponen.

Vaikka hän olisi jakautunut kymmeneen osaan, ei hän olisi ehtinyt tuoda viiniä sitä haluaville ja muun touhun ohessa jokainen halusi puhua hänelle — kymmeneltä taholta häntä huudettiin:

»Yksi sana, Korják!»

»Tulkaa tänne, isäntä!»

»Oletteko kuuro vai mitä?»

Ja jokainen kyseli tietoja taloon saapuneista vieraista, kuiskaavalla äänellä ja tuiki uteliaana ja jännittyneenä.

Ahaa — nyt hän ahtoi ymmärtää — kauniit talonpoikaisnaiset toivat nämä monet vieraat!

»Tulen, tulen!» huusi hän milloin sieltä, milloin täältä. Kovasti meluten hän syöksyi hikoilevana ja huohottavana portaita alas kellariin noutamaan viiniä.

Toiselle vanhalle palvelijattarelleen hän oli uskonut vieraiden palveluksen, mutta toisen hän lähetti Hafnerkadun varrella asuvan veljensä luo, jolla oli siellä lihakauppa, sanomaan, että hän tulisi koko joukkonsa kanssa avuksi, sillä vieraat olivat hyökänneet valtaamaan »Oravaisen».

Kun Szelistyen naiset tulivat ruokasaliin istuakseen päivällispöytään, olivat jo kaikki paikat, joka nurkka ja kolo niin täyteen sullottuna, että vanhalle Korják-rouvalle jäi tuskin tilaa tuoda pöytään ja viedä pois lautaset, joilla höyrysi ihania, juuri valmistettuja ruokia. — Ja yhä tuli uusia vieraita.

Katsokaa, nyt tulee haukanpyynniltä palaava loistava seurue.

Mukana ovat herra Losouczy ja herra Dragffy metsästystorvet kupeella.

No niin, kaupunkiin oli salamannopeasti levinnyt tieto, että kuninkaan malliksi haluamat Szelistyen naiset olivat saapuneet ja majoittuneet »Oravaiseen». Tuossa tuokiossa koko Buda oli liikkeellä. Sillä ne piti nähdä, vaikka olisi ollut puolikuollut!

Kun ei sisällä enää ollut vieraille tilaa, iloittiin siitä, että saatiin paikka pihalta tai oven edestä.

Mutta kaikella on rajansa. Vihdoin ei ulkonakaan ollut yhtään sijaa; tosin oli nyt suloisen leuto kevätiltapäivä, eikä viini Korjákin kellarissa ollut vielä loppunut, mutta vaikka koko ympäristön tuolit ja pöydät oli haalittu yhteen, ei niitä sittenkään ollut tarpeeksi.

Korják pöyhkeili riemusta; hänen kasvonsa loistivat iloa ja tyytyväisyyttä, ja kiitollisena hän katseli Szelistyen naisia.

Taivas, kuinka kauniita he olivat!

Varsinkin pikkuinen tummaverinen, joka aina nauroi!

Tuo hymy voitti auringonpaisteenkin.

Vanha rouva Korják sipsutteli ja huojui hänkin vieraiden parissa, mutta nainen on aina nainen, sillä hän ei pitänyt vierastulvaa onnen ensimmäisenä hymynä kuten hänen poikansa, vaan ainoastaan tilaisuutena kostaa kaiken sen, mitä hän vuosikausia oli saanut kestää nöyryytyksen kärsimystiellä, ja kun pöydät ja tuolit loppuivat, lähetti hän palvelustytön »Mustan puhvelin» emännän luo seuraavin terveisin: »Rouva majatalonemäntä lähettää terveisiä rouva majatalonemännälle ja pyytää, että rouva lainaisi hänelle tyhjät pöytänsä ja tuolinsa, sillä meillä ei vieraille enää ole istumapaikkoja tarpeeksi.»

Tämän kuultuaan ei »Puhvelin» emäntä, vaikka jo lähenteli kuuttakymmentä, hidastellut, vaan syöksyi päätä pahkaa nurkkaan hakemaan luudan ja olisi varmaankin piessyt sanantuojan pahanpäiväisesti — mutta samassa hetkessä tuli paksu, verevä kolmisilmäinen Wolfgang, joka juuri oli etsimässä laskuja pöytälaatikosta, äkkiä näiden sanojen johdosta tulipunaiseksi vihasta ja kaatui lattialle huutaen: »Sen hävyttömyyden Korják saa vielä maksaa!»

»Voi minua!» huusi puhvelinemäntä sydäntäsärkevästi ja pudotti luudan.

»Hän on kuollut! Apua! Vettä, vettä!»

Hän kumartui miehensä puoleen, jonka pään hän otti käsiensä väliin. Mutta hyväsydäminen Verona, »Oravaisen» palvelijatar, juoksi noutamaan vettä ja alkoi pirskottaa sitä sairaan päälle. Mutta isäntä tunsi vasta sitten helpotusta, kun kiireesti paikalle kutsuttu Konstantinus Koszta, budalainen kirurgi, saapui ja iski hänestä suonta, sillä — se oli tapahtunut — kolmisilmäinen Wolfgang oli saanut halvauksen.

Verona palasi kotiin tärkeännäköisenä; hän jaksoi töin tuskin odottaa, kunnes sai kerrotuksi asian isäntäväelleen.

»No, tuolla vastapäätä on tekeillä kaunis paisti: 'musta puhveli' on saanut halvauksen.»

Korják ja hänen äitinsä pelästyivät.

»Kas vain, se se herättää ihmisissä taas pahaa verta.»

Mutta tapahtuikin päinvastoin.

Kun vieraat saivat kuulla tapauksesta, sanottiin yleisesti: »Se on omansa sille kateelliselle koiralle! — Siinä näette! Kun Korják-rukalla kerrankin on pari vierasta, suuttuu hän niin, että saa halvauksen. Korják sitävastoin on vuosikaudet hiljaa ja alistuvasta kärsinyt kohtalon raskasta kättä. Entä kuinka erinomaista viini täällä on, ja huoneistokin, Jumala tietää miksi, on täällä miellyttävämpi kuin 'Puhvelissa'.»

Lyhyesti sanoen, halvauskohtaus vei ihmiset Korjákin puolelle.

Sillä onni on sellainen: kun se kerran suosii jotakuta, punoo se suojatilleen seppeleen vaikka hänen vioistaan.

Szelistyen naiset lähtivät iltapuolella herra Rostón kanssa katsomaan kaupunkia, varsinkin liikkeitä ja myymälöitä, joissa venetsialaiset ja kreikkalaiset kauppiaat näyttelivät ihania tavaroitaan. Siitä huolimatta virtasi vieraita yhäti »Oravaiseen», sillä tiedettiin naisten palaavan sinne illalliselle.

Koko illan, tunkeili siellä ihmisiä, ja majatalon lähettyvilläkin vilisi väkeä.

Illallisen aikaan kiiruhti moni ylpeä korkea herra, joka muutoin ei astunut jalallaankaan tavalliseen majataloon, tekemään tuttavuutta herra Rostón kanssa, saadakseen tilaisuuden hiukan puhutella kuuluja Szelistyen naisia.

Huomenna olisi seurapiirin halutuin henkilö se, josta sanottaisiin:
»Tuo vekkuli oli eilen Szelistyen naisten kanssa tekemisissä.»

Niin, sellainen on muoti, tuo voimakas kiihoitin! Vähäpätöisten jumalatar, mutta mahtava; samalla tavalla se hallitsee Zeuksen, Jupiterin ja Jehovan aikana. Eikä kristilliseen jumalakäsitteeseen kuulu vain kolme persoonaa — neljäs on muoti.

Vaikka Szelistyen naiset noin kymmenen ajoissa vetäytyivät huoneisiinsa mennäkseen levolle, huvitteli väkijoukko »Oravaisessa» vielä keskiyöhön saakka, ja kun aamupuolella yötä vihdoin tuli rauhallista, ja emäntä vapisevin käsin levitteli pöydälle päivän suuret rahatulot, taalareita ja kultarahoja, sanoi hän pojalleen: »Tiedätkö, poikani, mitä saamme kiittää tästä päivästä?»

»Szelistyen naisia.»

»Sinun viuluasi», oikaisi äiti, »niinkuin veli Kulifinytó sanoi».

»Mitä tarkoitat, rakas äiti?»

»Olen puhunut naisten kanssa, kun vein heidät makuulle. Molemmat pitemmät ovat leskiä. — No, sanoppas, oletko koskaan nähnyt näiden veroisia kaunottaria? Jospa olisin mies, Johan! Mutta mitä minun pitikään sanoa? Aivan oikein, kolmas on neito, valakkilainen tyttö. No, onneksi olemme kotoisin Grosswardeinista ja osaamme romaniankieltä, ja minä voin siis jutella hänen kanssaan. — Onpa se kerrassaan soma olento! Kaikki on hänessä somaa, mitä näet ja mitä et näe. Ymmärrätkö minua? Olin läsnä, kun hän riisuutui. Eikö totta, nyt jo ymmärrät? Punastutko? Katso minua silmiin, Johan! Pikkuinen miellyttää sinua? — Mutta mitä minun vielä pitikään sanoa?

— Niin, kun siinä puhelin hänen kanssaan erilaisista asioista, tuli sekin puheeksi, minkävuoksi he olivat poikenneet tänne eivätkä 'Puhveliin'. Silloin hän kertoi, että se vanha herra, joka toi heidät tänne näyttääkseen heidät kuninkaalle, halusi poiketa 'Puhveliin', mutta pikku Vuca, sillä Vuca on hänen nimensä, oli kuullut sinun soittosi ja siitä ihan haltioissaan pyytänyt, että majoituttaisiin tänne. — Näetkö, on sittenkin hyvä, kun karitsa puhuu hevoselle. — Mutta mitä minun piti sanoa? Ahaa, kyllä jo tiedän. Päässäni pyörii se ajatus, että hevosen pitäisi jo puhua lampaalle. Tämä tyttö tuottaisi meille onnea; puhu siis hänelle. Jumala itse on lähettänyt hänet luoksemme. Minulla on taikauskoinen aavistus, että meidän ei pitäisi päästää häntä käsistämme. Tosin hän on vain talonpoikaisnainen, mutta vähät säädystä — hän on kauniimpi kuin ruhtinatar. Jos olisin sinun sijassasi, en laskisi häntä enää täältä, vaan ottaisin hänet omakseni, menisin hänen kanssaan naimisiin — mitä minun vielä piti sanoa? Sain hänet tunnustamaan, ettei hänen sydämensä ole sinulle vieras.»

»Mitä sanottekaan!» huusi Korják säihkyvin silmin.

Niin sattui sitten, kun naiset aamulla tulivat aterioimaan, että Korják ojensi kummallekin leskelle ruusun, mutta Vucalle kaksi, valkoisen ja punaisen.

Molemmat rouvat katsoivat toisiinsa kasvoillaan pilkallinen ilme, ikäänkuin olisivat tahtoneet sanoa: »Katsokaapa tuota töllistelijää, joka pitää tyttöä meitä sievempänä.»

Rostó tiuskaisi hänelle puoleksi leikillä: »Kuulkaa isäntä, kuinka uskallatte antaa etusijan yhdelle suojateistani? Se jää kuninkaan tehtäväksi.»

Korják vastasi romaniankielellä, joka kummastutti kaikkia, enimmän kuitenkin Vucaa: »Kuningas arvostelee vain silmillään, mutta minä katselen myös sydämelläni!»

Vucan kasvot hohtivat kuin tulisoihtu, ja hän loi katseensa ujosti maahan.

»Mitä sinä puhut, senkin peto?» huusi julmistunut prefekti.

»Minä sanon, teidän armonne», ja isännän ääni muuttui juhlalliseksi, »että kun naiset menevät hänen majesteettinsa luo vaatimaan miehiä, saavat he heti yhden, nimittäin minut. Antakaa minulle neito vaimoksi, teidän armonne.»

Vuca hypähti tuolilta seisomaan ja aikoi juosta tiehensä, mutta ovelta hän jälleen kääntyi takaisin; silloin olisi ehkä voitu kuulla hänen sydämensä lyövän, ellei herra Rostó olisi nostanut sellaista meteliä.

»Olisinko minä narri, kuuletteko? Oletteko menettänyt järkenne? Minäkö hajoittaisin vaivalla haalitun kokoelmani?»

Mutta silloin hän tukki suunsa kädellään. Hän muisti äkkiä lörpötelleensä tyhmyyksiä — eihän hänen sopinut paljastaa, että Szelistyen naiset oli koottu.

»Muutoin», jatkoi hän rauhallisesti, »emme ole tulleet tänne naimaan, toisin sanoen, että he menisivät naimisiin. Me etsimme täältä miehiä emmekä tuo tänne naisia. Eikä tyttökään tahdo, ei ainakaan toistaiseksi. Nyt on ensimmäinen tehtävämme päästä kuninkaan eteen. Kuningas antaa meille vallan toisenlaisia miehiä, eikö totta, pikku veijari?»

Hän etsi silmillään Vucaa.

»No, puhuhan toki, pikku unikko, anna hänelle rukkaset!»

Mutta pikku »unikko» asteli lanteitaan keinuttaen vilpittömänä kuin turmeltumaton lapsi Korjákin luo ja laski kätösensä hänen suureen kouraansa sulkien silmänsä, ikäänkuin ne olisivat äkkiä vuotaneet häneltä pois.

»Sinä miellytät minua», sanoi tyttö rohkeasti; »minä tahdon tulla vaimoksesi… majatalon emännäksi».

»Hitto vieköön hameväen!» raivosi herra Rostó, ja asiasta olisi varmaan noussut kamala riita, ellei Verona-palvelijatar olisi juuri tällä hetkellä riuhtaissut ovea auki ja hengästyneenä huutanut: »Kuninkaallinen airut!»

Avatusta ikkunasta voi nähdä ja kuulla kuninkaallisen esiratsastajan pihalla hyppäävän vaahtoavan ratsunsa selästä ja tiedustelevan Szelistyen naisia.

»Täällä minä olen!» huusi vanha prefekti ja pisti harjaksisen päänsä ikkunasta.

»Te ette ole nainen», vastasi esiratsastaja yliolkaisesti.

»Naiset ovat myös täällä. Minä olen tuonut ne tänne.

Mitä hänen majesteettinsa käskee tehdä heille?»

»Teidän pitää huomenna toisena helluntaipäivänä päivällisaikaan tulla hänen eteensä.»

Määräys tuotti Rostólle suurta iloa.

»Vai niin, kuningas tietää siis jo, että olemme saapuneet. Hän lähettää meitä noutamaan. Se on hyvä merkki, lapset, oikein hyvä merkki. Hän haluaa nähdä meidät, se on suuri asia! Me lähdemme matkalle varhain aamulla, sillä puolipäivän aikaan hän haluaa nähdä meidät luonaan; ehkä hän pyytää meitä jäämään sinne päivälliselle.»

Loistavia, utuisia mielikuvia ilmestyi hänen näköpiiriinsä. Hän maalasi mielessään vastaanottokohtauksen, minkä jälkeen hän lapsen lailla hajoitti kirjavat rakennuskivet sommitellakseen niistä uuden rakennelman. Se oli hänestä ylen huvittavaa, hän kun oli jo tällä pitkällä matkalla eläytynyt seikkailuun siinä määrin, että piti itseäänkin szelistyeläisnaisena.

Tähän iloiseen mielialaan sekaantui myöhemmin hienoista tyytymättömyyttä.

Vucan ja isännän välillä syntynyt rakkaus kehittyi ihmeellisellä tavalla, kuten Amaryllis-kuningattaren kirsikkapuu, joka kahdessa tunnissa versoi siemenestä, sai lehdet, työnsi nuput ja alkoi kukkia.

Korják näytti piittaavan perin vähän siitä, että hänen talossaan tänäänkin kävi suunnaton joukko vieraita (niin että kolmen naapurivaimon täytyi tulla keittiöpuolelle apuun). Hän meni iltapäivällä vielä kerran herra Rostón ja tämän seuralaisten huoneisiin, mutta nyt äitinsä seurassa, ja pyysi toistamiseen Vucan kättä.

»Minä en voi luovuttaa häntä», vastasi ukko äkeissään.

»Siitä ei tule nyt mitään.»

»Mutta minä tahdon saada hänet miehekseni ja saankin», uhmasi tyttö.

»Vaiti, sammakko! Sinä olet Georg Dóczyn maaorja, ja vain hän voisi määrätä kohtalosi! Sinä olet nyt sitäpaitsi matkalla kuninkaan luo, ja Jumala yksin tietää, mitä hän teille tekee.»

»Minä en mene kuninkaan luo», sanoi tyttö, »nyt en ainakaan».

Ja hän polki jalkaa kuin raisu varsa.

»No, saammepa nähdä!» raivosi prefekti nyrkkiä heristäen.

»Ainoastaan jos panette minut kahleihin, teidän armonne, voitte viedä minut täältä, muutoin ei. Näin kahlehdittuna kuljetettakoon minut kuninkaan eteen; siellä kyllä sanon hänelle, 'oikeamieliselle', miksi minua näin kohdeltiin.»

Mutta siihen haihtuikin hänen rohkeutensa viimeinen pisara — hän alkoi itkeä.

Vanha Rostó oli hyväsydäminen ihminen, raivosi vielä tuokion, sitten alkoi silitellä Vucan korpinmustaa tukkaa ja yritti rauhoittaa häntä kauniin sanoin.

»No, älä tee tyhmyyksiä, sydänkäpyseni, se voisi tärvellä kauneutesi, ja silmäsi tulehtuvat. — Tule järkiisi, pikku Vuca. — Huomenna tähän aikaan voit minun puolestani itkeä mielin määrin, mutta nyt et saa. Voi sinua pikku hupakkoa, minäkö panettaisin sinut kahleihin! Kuinka mokoma ajatus juolahti mieleesikään? Kytkeä kahleihin sirot nilkkasi! — Silloinhan olisin kelvollinen hirtettäväksi.»

Mutta kaikki rauhoituskokeet ja kaikki lupaukset olivat turhia. Pieni olento ei ottanut lauhtuakseen, ei tahtonut syödä eikä juoda, vaan itki yhä.

Iltapuolella Rostó lähti erään korutavarakauppiaan luo, jonka hän sai houkutelluksi avaamaan myymälänsä, ja osti Vucalle pitsejä ja nauhoja. Mutta tyttö halusi vain Korjákin; uhmaten hän viskasi kaikki sievät tavarat permannolle.

Prefekti väänteli epätoivoisena käsiään mitä oli tytölle tehtävä?

Hän tunsi romanilaisveren; hän tiesi, kuinka itsepäisiä romanilaiset ovat. Jutusta tulisi ikävyyttä, vieläpä häpeää!

Toisaalta hän pelkäsi Korjákin asettuvan vastarintaan.

Vihdoin pitkän sisäisen taistelun jälkeen hän piti järkevimpänä — necessitas frangit legem — sopia siitä, että vuohi saisi syödä kylliksensä ja hänellekin jäisi ruohoa.

Hän selitti Korjákille juhlallisesti, että tyttö tulisi hänen omakseen, jos hän lähtisi huomenna hangoittelematta kuninkaan luo ja esiintyisi siellä kiltisti.

»Annatteko kunniasananne, teidän armonne, että tuotte hänet minulle takaisin?»

»Hyvä», huohotti Rostó ja tarjosi hänelle kätensä.

»Sellaisena kuin viette hänet täältä?»

Rostón käsi peräytyi.

»Sellaisena kuin saan hänet takaisin.»

Ja nyt peräytyi Korjákin käsi. Hän nauroi pilkallisesti, ja hänen hampaansa nirskuivat. »Mitä hänestä jää jäljelle, tarkoitatte?»

Prefekti kohautti hartioitaan.

»No, kulta voi kuningasta käskeä?»

Silloin miehet joutuivat sellaiseen toraan, että herra Rostó tahtoi heittää Korjákin ulos huoneesta ja Korják herra Rostón koko majatalosta.

Edellinen uhkasi lähteä palatinin puheille, jälkimäinen sanoi vetoavansa Elisabet Szilágyiin, joka aina katkaisi kärjen mokomilta jumalattomuuksilta. Vasta sydänyön korvissa, kun muut vieraat jo olivat hajaantuneet, solmittiin rauha Korjákin äidin välityksellä (sillä kinastelevat miehet eivät puhuneet enää toisilleen).

Sovittiin seuraavasta: Vuca lähtisi toisten Szelistyen naisten mukana kuninkaan luo (olihan kuningas kunnianmies, joka ei ajatellut pahaa). Mutta Korják lähtisi myös heidän matkaansa ajomiehenä (sillä Korják oli urhea poika, joka osasi torjua kaiken pahan).

Niin he sitten lähtivät: aamuhämärässä herra Dóczyn kuulut, nauhaniekat vaunut alkoivat vieriä Veszprémin suunnalle. Korják istui, päässä pyöreä hattu ja yllä Dóczyn liveripuku, ajopenkillä ja yllytti hevosia usein ruoskansivalluksin.

Naiset olivat uupuneina uinahtaneet. Ja vain kun vaunut tärskähtivät tavallista ankarammin, aukenivat milloin mustat, milloin siniset silmät. Täysin valveille he tulivat vasta kun polttava aurinko alkoi kutkuttaa heidän kasvojaan ja paahtaa niitä punaisiksi.

»Kukko kiekuu!» huusi herra Rostó leikiten heidän korvaansa. »Herätkää, kanakullat, ja sinäkin, kananpoika!»

Hymyillen he aukaisivat silmäparit ja hieroivat sormillaan niistä unenrippeet.

Hei, Majmuna-haltiatar, matkaasi metsään!

Ah, se oli tosiaankin ihana metsä, joka etäältä tummanvihreänä viittoili heille!

Rostó selitteli heille: »Se on Bakonyn metsä, siellä asuu kuuluisia rosvoja.»

Toisella puolella, kaukana, niin etäällä, että silmä tuskin ylti sinne, näytti sininen silkkikangas olevan vedetty niittyjen katteeksi.

Herra Rostó sanoi: »Se on Balaton järvi; siellä asustavat vedenneidot.»

Ihana oli sekin tienoo, jota he nyt ajoivat. Heidän vaununsa kulkivat kapean kyläpahasen laitaa, salavien reunus tämän kauniin puron vartta pitkin. Niityt olivat täynnä valkoisia kukkia.

Kylän kirkontornista kuului kellojen läppäily.

»Kah, siellä soitetaan jo messuun.»

»Vasta ensi soitto», rauhoitti Korják kääntyen ympäri.

Hän oli aika soma ajomies, päässään pyöröhattu, johon oli pistetty kamelikurjensulka, ja yllään punanauhainen, sininen dolman-levätti.

Purossa, joka milloin kaikkosi, milloin palasi näkyville, oli pikku lapsia uimassa. He polskuttelivat siinä vallattomasti. Heidän vaatteensa, pienet koltut, pienet pojanhatut, litteänappiset pikku liivit, oli pantu pieniksi kääröiksi puron rantapensaikkoon, kussakin käärössä lapsenpuku.

Pikku vekaroita odotti rannalla heidän isoäitinsä, joka huutaen torui heitä: »Tulkaa jo pois vedestä, te vielä vilustutte.» Yksi lapsista nousikin vedestä, ja isoäiti alkoi pukea sitä.

»Hm», tuumaili Vuca, »tuo vanha rouva on kovin nokkela».

»Miksi niin luulet, lapseni?» kysyi herra Rostó uteliaana.

»Koska hän osaa pukea lapset ja antaa kullekin heistä sopivan vaatekappaleen. En voi käsittää, mistä hän voi erottaa, mikä lapsista on poika, mikä tyttö.»

Tämän kuultuaan kaikki purskahtivat äänekkääseen nauruun, ja ajomieskin kääntyi katsomaan taakseen onnellinen hymy huulillaan.

Mutta herra Rostó huusi päätänsä pudistaen: »No, onpa siinä pikku hupakko, oi millainen hupakko, ja kuitenkin hän haluaa kaikin mokomin naimisiin! Hitto naisväkeä ymmärtäköön, minä en totisesti ymmärrä.»

* * * * *

Várpalotan linna oli kukkulalla samalla paikalla, jonka nykyisen linnan mahtavat portit, komeat holvit ja ylpeät tornit ovat vallanneet.

Matiaksen hallitessa rakennus oli vallan toisenlainen; se oli eriskummainen goottilaisen ja romaanisen tyylin sekoitus, mutta sen on aika jo kauan sitten korjannut pois.

Muurarit, jotka myöhemmin toisten omistajien aikana rakensivat sen uudestaan, antoivat sille jälleen toisen ulkonäön, silloisen kuosin mukaan barokin.

Vanha linna on ikiajoiksi hävinnyt vaikka pohjamuurit kuuluvatkin olevan entiset. Mutta mitä se merkitsee? Kun tyttö kuolee ja toinen pukee yllensä hänen nuttunsa, ei edellistä ole silti olemassa.

Matiaksen huvilinna on kadonnut. Sormusta pitelevä korppi [Matiaksen vaakuna. Siitä nimi Matias Corvinus. — Suom.], joka komeili rakennuksen päädyssä, leijailee nyt elävänä sen yläpuolella.

Moni muukin asia on senjälkeen muuttunut. Ihana Bakonyn metsäkin on siirtynyt kauemmaksi. Metsänkaatajien lauma on ajanut sen pakosalle.

Matias tulee täällä mieleen vain, kun puutarhaa kaivettaessa tavataan hopeasolki tai kannus tai pöyhitystä mullasta löydetään vanha liivinnappi; se on kai joskus koristanut kauniin Anna Gergelyn vartaloa..

Hylätyn puutarhan nurkasta kohottaa siellä täällä joku pähkinävarpu päätänsä. Kukapa tietää, eikö sen varvun esi-isä viisisataa sukupolvea sitten ollut siittänyt niitä vitsoja, joilla Matias oli uhannut keittäjäänsä: »Várpalotan kepit ovat lukemattomat!» kun pöytään oli tuotu hauki ilman maksaa. Sillä tapainturmelusta oli jo siihenkin aikaan, ja sitä on tänäkin päivänä; sitä ei aika voi auttaa, eivät muurarit tai puunkaatajat.

Muuten on perin ikävää, että niistä suurista itsevaltiaista, jotka ennen Matiasta ja hänen aikanaan varastivat niin paljon, ettei ainoastaan kansarukka, vaan myöskin poloinen kuningas Ladislaus Dozse jäi puille paljaille, historia ei kerro mitään. Se pysyy salaisuutena, vanhentuneena ja haalistuneena vaiteliaisuuden vaipan alla.

Nimenomaan vain Andreas Pogra-parasta kronikka tallettaa sen maininnan, että hän oli kavaltanut hänen käsiinsä uskotun hauenmaksan.

Olipa sentään onni, ettei mestari Andreas Pogra vielä sinä päivänä, jolloin odotettiin Szelistyen naisia, tiennyt vuosisatojen yli ulottuvasta häpeästään, sillä se olisi kiusannut häntä. (Senvuoksi on hyvä, etteivät kuolevaiset näe tulevaisuuttaan.) Hän keitti ruokia niin innostuneena ja niin kunnianhimoisesti kuin Várpalotaan olisi odotettu kolmea kuningatarta.

Porisevissa astioissa ja pannuissa oli kaikkea, mikä maailmassa on hyvää.

Mutta jottei ruoka tärveltyisi kauan valmiina seistessään, kadottaisi makuaan ja jotta kaikki osattaisiin panna oikealla hetkellä kasareihin, putkiin ja pannuihin, sijoitettiin torniin vartiosto, jonka tuli ilmoittaa, kun Szelistyen naisten vaunut tulisivat näköpiiriin.

Päivällishetki oli jo käsissä, kun tornivartija lopulta puhalsi torveensa.

Heti alkoi kaikkialla linnassa ankara meno ja touhu ja juoksu.

»He tulevat, he tulevat!» Jokainen taisi jo osansa. Pian pian! Yhden piti vielä pukeutua, toisen sijoittua juhlasaliin »hänen majesteettinsa kuningas Matiaksen» viereen, kolmannen avata portti, mutta ensin kokeilla, kuinka se kävi. Hovipoikien piti asettua portaille, varjostimen kantajain etupihaan, minne vaunut pysähtyisivät, ja viuhkanpitäjien vasemman käytäväoven pieleen. Pian, hyvät herrat, joutukaa!

Siebenbürgiläisvaunut olivat vihdoin saapuneet linnan kivisen ulkomuurin kupeelle.

»Olemme perillä», huusi Korják. »Tulemme oikealla hetkellä; aurinko on keskitaivaalla.»

Tiukujen kilinältä ja valjaitten natinalta ei voinut kuulla heidän sydämensä kovaäänistä jyskytystä, mutta epäilemättä oli ahdistava tunne vallannut heidät: suuren tuntemattoman pelko!

»Katsokaa nyt tarkoin, missä on portti», huomautti Rostó ajomiehelle, »jotta tiedämme, mistä sopii mennä sisälle».

»Tuolla seisoo kaksi keihäsniekkaa; totta kai siellä on portti.
Ajakaamme sinne Jumalan nimessä.»

»Entä ellei meitä lasketakaan sisälle», arveli Vuca.

»Varmasti lasketaan», kerskasi herra Rostó; »ensinnäkin, koska kuningas itse on lähettänyt noutamaan meitä, ja toiseksi, koska minä tulen Nagyszebenin kreivin edustajana.»

Ja tosiaankin, heti kun vaunut pysähtyivät, laskivat vartijat peitsensä.

Herra Rostó katseli ylpeänä ympärilleen.

»No, mitä minä sanoin? — Tuhat tulimmaista!»

Samalla hetkellä kääntyi portti saranoillaan kuin näkymättömän käden kiepauttamana ja avasi houkuttelevana molemmat puoliskonsa.

Hevoset astelivat välinpitämättöminä suuren puusillan yli (mistäpä ne olisivat tienneet, minne olivat menossa), ja portti sulkeutui jälleen.

He olivat pihalla, mutta mitä sanonkaan, pihallako? He olivat keskellä paratiisia, sillä linnan etupiha oli täynnä erilaisia, ihmeellisiä, heille tuntemattomia kasveja, kukkia, pensaita ja puita, joiden latvoissa kaikenlaiset linnut visertelivät, jotta pienet kielet olivat haljeta.

Ah, mitä kaikkea siellä olikaan! Tuhannen ja yhden yön loisto ja komeus! Kukkasarkojen vieressä oli puupaaluihin kiinnitettyjä kirjavia lasipalloja, joissa voi nähdä kuvansa; eräässä pienessä talossa oli kaksi kahlehdittua elävää karhua. (Mitähän pahaa ne poloiset lienevät tehneet?) Entä väen paljous! Kirjavaa palveluskuntaa kaikenvärisissä puvuissa! Ja tämä kaikki näytti vain odottavan heitä. Se oli tuiki kummallista ja kuitenkin juhlallisesti mieltä ylentävää. Herra Rostó riuhtaisi hatun päästään kuin ei olisikaan Nagyszebenin kreivin edustaja. Taustalla oli henkivartiosto kunniakujana; pistinten kärjet välkkyivät ja loistivat polttavassa auringonpaisteessa.

Naiset eivät tienneet minne katsoa. Mutta sotilaat olivat sittenkin kaikkein hauskimmat. Vain arka Maria Schramm etsi katseillaan seipäitä, sillä kuninkaan luona pistetään ihmisten päät seipäiden kärkiin. Näin kerrotaan saduissa.

Mutta älkäämme ihmetelkö naisia, kun tavaton näky sai hevosetkin itsepintaisiksi. Esihevonen nousi takajaloilleen ja hirnui. Eräs esiratsastaja kiiruhti tarttumaan sen ohjaksiin.

Sitten astui vaunujen luo isonenäinen nuorukainen, ilmeisesti jonkinlainen hovivirkailija, hopeinen taistelunuija kädessään ja tervehti herra Kostoa kohteliaasti hattuaan nostaen, minkä jälkeen hänen armonsa riensi panemaan hatun päähänsä voidakseen ottaa sen jälleen käteensä vastatessaan tervehdykseen.

Sitten puhui ensinmainittu: »Jumalan rauhaa, tervetuloa Várpalotaan, teidän armonne ja tekin, Szelistyen naiset! Nouskaa vain vaunuista, jos suvaitsette!»

Näin sanoen hän viskasi taistelunuijan, jonka ohikulkeva palvelija otti huostaansa, ojensi kätensä pikku Vucalle, joka istui selin ajomiehen vieressä, tarttui hänen vyötäisiinsä sen ajan tavan mukaan, heilautti häntä ilmassa ja antoi hänen liukua maahan; kaksi muuta lakeijaa, tai keitä lienevät olleet, teki samoin Anna Gergelylle ja Maria Schrammille.

Poloiset, suloiset olennot eivät puhuneet sanaakaan; he huohottivat vain pelokkaina heidän käsissään kuin pikkulinnut kissan kidassa, kummastelivat ja tuijottivat ympärilleen, punastuivat eivätkä tienneet minne katsoa, minne mennä.

Ja nyt, ennenkuin he olivat ehtineet tointua hämmästyksestään, juoksi esiin — ei edes tietty mistä — kolme pientä hovipoikaa, yllään kirsikanpunaiset husaarintakit, jalassa keltaiset saappaat ja kupeella pienet sapelit. Hovipojat kumarsivat syvään ja — oi, kuinka ihastuttavaa ojensivat kullekin heistä kukkavihon. Siinä oli punaisia kamelioita ja valkoisia kieloja.

Naiset ottivat ne vastaan, ottivat ne todellakin vastaan, mutta he eivät vielä koskaan olleet nähneet niin ihania kukkasia. (Kotonahan oli vain malvoja!) Mutta he hymyilivät kukkasille kuin vanhoille tutuille. Eihän kukka voi olla tuntematta toista.

Nyt erosi piiristä kolme varjostinta kantavaa lakeijaa, jotka asettuen kunkin naisen vasemmalle puolelle avasivat viheriät päivänvarjot, niin että auringonsäteet pääsivät vain hipomaan kuulujen szelistyeläisnaisten kasvoja.

Kulkue lähti liikkeelle. Voi, hyvä Jumala kuinka hullunkurista ja kuitenkin sievää se olikaan, kun he astelivat näin juhlallisesti avattujen päivänvarjojen alla!

Etunenässä käveli isonenäinen poika, pidellen jälleen kädessään kohotettua taistelunuijaa, jonka hän taas oli löytänyt ties mistä.

Hänen takanaan tuli Anna Gergely ylpeänä kuin todellinen kuningatar. Hän ei katsellut oikealle eikä vasemmalle, ikäänkuin olisi nähnyt tällaista jo kotonaan.

Heitä seurasi Maria Schramm epävarmoin hoippuvin askelin, pää painuksissa.

»Mikä sinua vaivaa?» kysyi varjostimen kantaja.

»Ah, pelkään kovin pyörtyväni.»

Sitten tuli pikku Vuca, astuen teeskennellyn pienin askelin ja keinutellen lanteitaan kuin kotona paimentaessaan vuohia.

Kerran tai kahdesti hän kääntyi taakseen katsomaan Korjákia, hymyili tälle, iski silmää heiluttaen lapsellisesti kukkavihkoa oikeassa kädessään.

Kulkueen lopussa tulla vetelehti herra Rostó, joka ei voinut olla tuntematta katkeruutta, kun hänen osalleen ei tullut minkäänlaista kunnianosoitusta, vaikka koko valikoima oli hänen ansiotaan. Hänellekin olisi pitänyt tuoda varjostin. Se ei olisi vienyt kuningasta häviöön.

Lisäksi piti Vucan ylimielinen käytös häntä alinomaisessa pelossa, ja hän yritti näyttää tytölle tyytymättömyyttään tekemällä harjaksisilla kulmakarvoillaan lakkaamatta merkkejä, kun Vuca kääntyi katsomaan taakseen, mutta tyttö ei kertaakaan kääntynyt katselemaan häntä.

Varjostimenkantajat olivat koreita poikia ja taisivatpa olla oikeita veitikoita, sillä he liimasivat katseensa naisiin, niin että näihin valui hehku, joka oli voimakkaampi kuin mitä kuumimmat auringonsäteet olisivat synnyttäneet, ellei päivänvarjo olisi niitä lieventänyt.

He käyttivät lyhyen matkan hyväkseen, ei vain herkutellakseen silmillään, vaan myös vallattomaan lörpöttelyyn.

»Ovatko miehet siis Szelistyessä niin tuiki tarpeen?»

Kaunis Maria Schramm ei ollenkaan vastannut kysymykseen, vaan puri huultaan.

»Oi, älkää kysykö minulta mitään, koko maailma pyörii silmissäni tässä kuumuudessa.»

»Jos aiot pyörtyä, armaani», sanoi varjostimenkantaja vallattomasti, »niin tee minulle palvelus ja pyörry nyt syliini, sillä myöhemmin viuhkankantajat ottavat sinut huostaansa».

Maria hymyili ja pisti peukalon ilkamoiden hampaittensa väliin (sillä nainen osaa ärsytellä, vaikka olisi puolikuollut).

»Silloin saatte kauan odottaa.»

Taistelunuijaa kantava nuorukainen kääntyi tuon tuostakin Anna Gergelyn puoleen ja aloitti keskustelun hänen kanssaan.

»Pelkäätkö kuningasta, serkkuseni?»

Anna Gergely väänsi kasvojaan, mikä teki hänet vieläkin kauniimmaksi.

»Ei hän minua syö.» Sitten hän lisäsi: »Enhän ole varastanut mitään.»

Varjostimenkantaja kumartui hänen puoleensa.

»Varo, kaunis pikku nainen, varo, sillä ennenkuin aurinko laskee, ehdit vielä varastaa monta sydäntä.»

Nyt taistelunuijaa pitelevä kääntyi jälleen.

»En olisi odottanut Szelistyessä puhuttavan niin hyvää unkaria.»

Nyt he olivat saapuneet linnan holvikäytävään. Kun he olivat päässeet pylväiden pariin, kumarsivat nuo kolme varjostimenkantajaa ja hävisivät.

Yksi niistä hiipi isonenäisen ohi ja kysyi hiljaa: »Mitä teidän majes —»

»Hiljaa! Sido kielesi kiinni. He ovat lumoavia. En olisi milloinkaan uskonut. Jos Szelistye on kauttaaltaan tämän näköistä, rakennan sinne ensi talvena linnan itselleni.»

»Ja minusta tulee linnanvouti, eikö totta, armollinen herra?»

»Se olisi sama kuin uskoisi silavan koirien huostaan.»

Solakat hovipojat, joilla oli yllään valkeat kullalla kirjaillut silkkivaipat, vapauttivat varjostimenkantajat. Jokaisella heistä oli riikinkukonsulista tehty viuhka kädessä. Nyt katseli sata riikinkukonsilmää ja kaksi hovipojansilmää noita suloisia kasvoja.

Viuhkojen suhiseva ja liehuva liike toi viileän henkäyksen painostavaan kuumuuteen.

Kuinka ihanaa, kuinka miellyttävää! Ehkä se ei ollutkaan tuulahdusta, vaan pelkkää kuvittelua. Samantekevä, nouse, nouse, kuin olisit oikea tuuli, työnnä liiallinen kuumuus kasvoista, huumaannu ruusujen tuoksuista, saata pienet hiussolmusta luisuneet kutrit liikkeelle, jotta ne voisivat kisailla miesten silmillä.

Niin he astelivat sokkeloista, kaikuvaa holvikaarta pitkin toiseen pihaan, josta portaat veivät ensi kerrokseen.

Portaiden luona odotteli kuusi husaaria, kolmen vihreällä silkillä päällystetyn kantotuolin ääressä. ‘

»Nyt teidän on istuttava noihin», määräsi isonenäinen.

»Tuohon pieneen taloonko?» kysyi Vuca. »En ole mikään viiriäinen enkä istu siihen.»

Herra Rostó polki jalkaa.

»Viiriäinen et ole, se on varmaa, mutta hanhi sinä olet, sen voin sanoa. Etkö tiedä, kenen luona sinä olet nyt? Etkö pelkää, että kuningas heti antaa hakata pääsi poikki?»

»Ah, mitäpä hän tekisi poikkihakatulla päälläni?»

Anna Gergely istuutui kantotuoliin, noudattaen neuvoa, jonka vanhus oli kotona hänelle antanut.

Ei Mariakaan vastustellut; viuhkojen löyhyttely oli muuten saanut hänet jälleen virkoamaan.

Kun Vuca näki sen, ajatteli hän: »No, koska nuokaan eivät arkaile, ei minunkaan tarvitse pelätä.»

Hän hypähti kantotuoliin kuin orava ja huusi vain kerran, kun husaarit tarttuivat kantotuolin edessä ja takana oleviin tankoihin ja kohottivat hänet ilmaan kuin höyhenen.

»Ah, hyvä Jumala! Kunpa ette vain pudottaisi minua!»

Ensi kerroksen suuri ritarisali oli täynnä hirvensarvia ja aseita, ja keskellä oli kullattu valtaistuintuoli.

Siellä kuningas vastaanottaisi Szelistyen naiset.

Tässä huoneessa vallitsi rauha kuin kirkossa tai hautaholveissa.
Askeleet kaikuivat juhlallisina marmoriliuskoilla.

Herra Rostó otti taitavasti kaksi porrasta kerrallaan päästäkseen tunkeutumaan edelle.

Isonenäinen järjestelijä sanoi hänelle: »Onko teilläkin ehkä aikomus päästä sisään, herra serkku?»

»Sen kyllä uskon», vastasi Rostó lyöden rintaansa.

»Ja minä sanon teille, että olisi paljoa parempi, jos päästäisitte naiset yksinään sisälle.»

»Mitä vielä!»

»Te voisitte mieluummin sillä välin jutella hiukan minun kanssani.»

Herra Rostó raivostui ja puhkesi sanomaan: »Hitto sinun kanssasi jutelkoon, poika. Minun herrani, Nagyszebenin kreivi, jos ehkä olette hänestä kuullut, jonka edustajana muuten olen täällä, ei ole lähettänyt minua jalkojen luo, vaan olen tullut pään luo ja siinä pysyn.» »Tunnetteko ehkä kuninkaan?»

»En, en ole häntä vielä milloinkaan nähnyt.»

»No hyvä, käykää sisään ja johtakaa naisia.»

Eteisestä he tulivat odotussaliin, jonka neljässä nurkassa seisoi neljä kuninkaallista henkivartijaa paljastetuin miekoin. Neljä miekkaa laskeutui yhtaikaa tervehdykseksi; näytti siltä kuin olisi yhtaikaa salamoinut jokaiselta neljältä ilmansuunnalta.

Sitten avautui sisäoven korppivaakunan koristamat puoliskot, ja häikäisevässä ympäristössä näkyi kuningas, joka istui kullatulla valtaistuimella, päässään haikaransulilla koristettu purppurainen hattu; jalokivin somistettu miekka virui hänen polvillaan. Toiset korkeat herrat seisoivat paljain päin puolikehässä valtaistuimen ympärillä.

Ah, tämä näky oli liikaa! Se oli liikaa itse herra Rostóllekin, entä sitten naisille! Hämillään, huojuen astui ukko etualalle.

Naisten näyttäytyessä syntyi merkillinen liikehtiminen, kummallinen aaltoilu, eräänlainen ihailun kohina Siellä täällä kalisi miekka tai sivulle liukunut mente-nutun ketju. Menteissä, miekoissa ja hattujen töyhdöissä kimaltelivat opaalit, smaragdit ja rubiinit häikäisevän värikkäinä.

Kuningas viittasi heitä hymyillen astumaan lähemmäksi

Herra Rostó astui vielä kolme askelta ja heittäytyi sitten polvilleen; naiset tekivät samoin.

Ai, se oli vahinko. He olivat ihanine vartaloineen seistessään paljoa kauniimmat.

Polvistuminen rumentaa naista. Näyttää kuin tulppaani murtuisi juuri kellon kohdalta.

»Nouskaa!» sanoi kuningas ystävällisesti.

Herra Mikael Rostó nousi seisomaan ja aloitti saman latinalaisen puheen, joka jo valtakunnanpalatinin luona oli jäänyt häneltä kesken. Siellä hän oli päässyt viidenteen lauseeseen, täällä hän joutui ymmälle jo kolmannessa, ja silti puheessa oli niin kaunein värein esitetty Szelistyen tienoon surullinen tila: isännättömät pellot, joissa ei ollut kyntövakoja, kirottu kylä, jonka kentillä eivät pikku lapset leikkineet, koska lapsia ei syntynyt, kylä, jossa ei kukaan milloinkaan ollut kuullut kehtolaulua.

»Riittää jo», sanoi kuningas ystävällisesti. »Tunnemme tarkoin toivomuksenne ja sen kurjuuden, johon alituiset sodat ovat saattaneet teidät. Mielellämme vapautamme teidät puheen pitämisestä, kelpo ukko, koska olette korupuheiden, puhekäänteiden ja muiden puhetaiteellisten kuvien ja koristeiden sijaan tuonut paljoa miellyttävämpiä eläviä kuvia.»

Näin sanoen hän astui valtaistuimeltaan ja tuli suoraan naisia kohti. Hän oli purppuraisessa, kärpännahalla reunustetussa viitassaan komea kuningas. Suuret rubiininapit loistivat hänen kullalla kirjaillulla valkoisella dolmanillaan, mutta saappaita koristi ommeltujen ruusujen asemasta smaragdeista tehty apilanlehti.

Entä mente-nutun solki, vyö — kaikkia koristivat tulta säkenöivät jalokivet. Hänen ulkoinen asunsa oli ystävien kesken kymmenen kylän arvoinen.

Ensiksi hän puhutteli Anna Gergelyä romaniankielellä.

»Oletko leski vai tyttö?»

Vapisten Anna Gergely vastasi: »Puhun vain unkaria, teidän majesteettinne.»

»Kysyin, oletko leski?»

»Olen, teidän majesteettinne.»

»Haluaisit kai mielelläsi uusiin naimisiin?»

Annan kasvot sävähtivät hehkuvan punaisiksi, ja ääni kuoli hänen huulillaan, kun hän sopersi: »Asianhaarojen mukaan, teidän majesteettinne.»

Kuningas pyörähti korollaan, kuten vastaanotossa on tapana, ja puhutteli Maria Schrammia unkariksi: »Mistä johtuu Szelistyen kansallispukujen erilaisuus?»

»Puhun vain saksaa, teidän majesteettinne», vastasi Maria pelokkaasti, katse maahan luotuna.

»Oletko saksitar?» kysyi kuningas nyt saksaksi.

»Olen.»

»Sinulla ei ole miestä?»

»Hän on taivaassa», vastasi nainen maireasti.

»Mikä miehesi oli?»

»Parkkuri.»

»Ah, ei hän sitten ole taivaassa», naurahti kuningas, »sillä sinne pääsevät vain puhdaskätiset».

Sitten hän lähestyi Vucaa, jonka rintalappu ilmaisi hänelle, millä kielellä häntä oli puhuteltava. Kuten näkyy, kuuluu kuninkaankin virkaan harjaannusta.

»Kuinka vanha olet, pienokainen?»

»Sen voisi sanoa vain isäni.»

»Mutta et kai sentään ole vielä naimisissa?»

»Hänen tukkansa on koristeltu nauhoilla, majesteetti», huomautti lähellä seisova Mikael Rostó. Joku ylimyksistä (ehkä Kroatian banus, ellei Bosnian kuningas) sysäsi vanhusta kylkeen ja lausui hiljaa seuraavan ojennuksen: »Oppikaa tapoja. Kuninkaalle saa vastata vain se, jota hän puhuttelee.»

»Öhöm», mutisi herra Rostó ja painoi häpeissään päänsä nutunkaulukseen.

»Onko sinulla jotakin toivottavaa?» kysyi kuningas Vucalta.

»Sitä, että teidän majesteettinne päästäisi minut täältä niin pian kuin mahdollista», vastasi Vuca vilpittömästi ja notkisti toista polvea sirosti.

»Tiedätkö, että olet vallan liian kaunis, jotta sinut niin helposti päästettäisiin?»

»Tiedän sen hyvin — kotikylän paimenet ovat sanoneet sen jo minulle »

»Oikea kedonkukka», virkkoi kuningas herra Rostólle. »Voin sanoa vanhus, ettei Szelistyen tarvitse hävetä. Onko siellä enemmänkin tällaisia naisia?»

»Keskimäärin he ovat kaikki tuollaisia», vastasi Rostó silmää räpäyttämättä.

Hänen majesteettinsa suvaitsi keskustella pitemmälti vanhuksen kanssa, jonka kasvot loistivat ylpeydestä.

Valtakunnan herrat seisoivat sillaikaa ryhmässä äänettöminä ja kunnioittavina. Mistään hinnasta kukaan ei olisi uskaltanut puhutella naisia. He katselivat näitä kuin pyhimyksenkuvia on tapana katsella.

Sitä suurempaa huomiota tämän ankaran hovijäykkyyden rinnalla oli omiaan herättämään, kun peremmällä salin nurkassa joukko alempiarvoista väkeä, ilmeisesti palveluskuntaan kuuluvaa, keskusteli ja nauroi ihan vapaasti. Sellaisia ovat nykyajan palvelijat. Heidän parissaan oli myöskin se isonenäinen nuorukainen, joka oli opastanut kulkueen sisälle.

Huoneen nurkkauksessa riippui hassunnäköinen kuva. Se esitti naista tai paremminkin naisen selkää. Tätä kuvaa ne veitikat katselivat.

Isonenäinen selitti heille: »Tuo on loihdittu kuva; sillä on ihan tarina.»

»Ah, todellako?»

»Kuningas Andreas toisen mukana taisteli pyhässä maassa myöskin muuan maalari, Drumont-niminen, joka ilmeisesti oli liitossa pirun kanssa. Saatuaan tiedon puolisonsa murhasta tuli kuningas rajattoman murheelliseksi, varsinkin koska hänellä ei ollut yhtään kuvaa vaimostaan eikä hän näin ollen milloinkaan enää saisi nähdä rakastettunsa piirteitä. Ritari Drumont sanoi hänelle: Näin kuningattaren usein Visegrádissa, maalaan hänen kuvansa ulkomuistista. Hän maalasi siis kuvan, ja kun häneen taistelussa sattui sarasenilaisen nuoli ja kuningas ratsasti hänen luokseen, sanoi hän ympärillä seisoville: Avatkaa rensselini ja antakaa kuninkaalle sieltä löytyvä palttinakangas! Kuvaa katsellessaan huudahti kuningas: Se on tosiaankin kuninkaallinen puolisoni, mutta mitä oletkaan tehnyt, poloinen Drumont, olethan maalannut hänet selin katsojaan, enkä nyt enää koskaan saa nähdä hänen piirteitään. Kuoleva kohottautui kyynärpäittensä varaan ja sanoi: Älä ole suruissasi, kuningas, ripusta kuva sisäsaliin, jossa vastaanotat väkeä, ja kun joku kerran sanoo sinulle totuuden, kääntää kuningatar kasvonsa teihin.»

»Kuningatar ei tietenkään ole kääntynyt», huomautti muuan roteva poika, joka puoli tuntia sitten oli ollut varjostimen kantajana.

»Kyllä sentään. Tarina kertoo kuvan muinoin riippuneen Andreaksen neuvottelusalissa. (Isäni osti sen eräästä dalmatialaisesta luostarista.) Kuva pysyi pitkän aikaa sellaisenaan, mutta kerran hyökkäsi muuan keltaisen käskykirjeen suututtama pienaatelinen paljain punaisin käsivarsin kuninkaan saliin huutaen: Kuningas, sinä olet sokea ja häijy — nyt saat rangaistuksesi! Tällöin kuva kääntyi ja katseli kasvot läsnäoleviin päin kuningasta ja aatelismiestä, joka pelästyi niin tämän ihmeen nähdessään, että syöksyi päistikkaa palatsista.»

»Hitto vieköön», sanoi eräs toinen noista julkeista lakeijoista, »jos minä olisin hänen majesteettinsa, käskisin viedä kuvan Budaan, suoraan neuvottelusaliin».

Isonenäinen nuorukainen hymyili ja sanoi hiljaa: »Jättäkäämme se tekemättä, ystäväni. Sillä kuvaan liittyvä taikausko on joko väärä, ja silloin sen kuljettaminen ei maksa vaivaa, tai se on tosi, ja silloin minun täytyisi alinomaa heittää neuvonantajani ulos salista, koska he eivät puhu totta, tai kuvan, koska se ei käänny.»

Tällä hetkellä meni kärpännahkaviittainen kuningas suoraan puhujia kohti, jolloin isonenäinen astui muutaman askeleen häntä vastaan.

»Onko teidän majesteettinne tyytyväinen?» kysyi kuningas hiljaisella äänellä.

»Sinä olet suoriutunut aika hyvin, Mujkó. Olenhan aina sanonut, että on vain vaikea päästä kuninkaaksi, muu sujuu sitten helposti.»

»Mitä minun nyt on tehtävä?»

»No, lupaa ennen kaikkea, että Szelistyeen tulee miehiä. Sitten käykää päivälliselle. Me istumme viereisessä salissa seurueelle varatun pöydän ääressä, ja minä käyn usein teitä katsomassa. Naiset ovat vietävän kauniita, vain hieman kainoja.»

»Pieni valakkilainen tyttö on rohkea kuin tiikeri.»

»Nuori saksitar on paljoa sievempi.»

»Mitä meidän on tehtävä päivällisen jälkeen?»

»Te vetäydytte tietysti huoneisiinne ja jätätte paikkanne meille; vain sinä kuninkaana otat ruhtinaallisesta oikusta osaa palvelijoittesi huvitteluun.»

»Entä lahjat?»

»Aivan niin, Mujkó! Se on kuninkaalliselle arvolle kuuluvaa. Päivällisen loppuessa sanot heille, että jokainen heistä saisi valita itselleen puolison ja jonkun lahjan.»

»Mutta entä jos joku heistä valitsee suurimman kultavadin?»

»Niin hän saa sen.»

»Ja mitä tapahtuu valitulle puolisolle?»

»Se ratkaistaan sitten. Joko valittu ottaa sen, joka hänet valitsi, tai ei ota, mutta se jää minun huolekseni. Sillä kai heillä on niin paljon älyä, että valitsevat teistä, jotka käytte kullalla kirjailluissa viitoissa.»

Kaikki tämä näytti siltä kuin hallitsija jakaisi määräyksiään; isonenäinen poistuikin heti salista. Mutta kuningas istuutui valtaistuimelleen ja sanoi juhlallisesti »Kunnioitettava vanhus ja te Szelistyen naiset! Me olemme keskustelusta sekä teidän kanssanne että toisten tulleet siihen varmaan käsitykseen, että pyyntönne on oikeutettu eikä sitä vastaan ole mitään muistuttamista Viekää siis rakkaalle uskotulle miehellemme, Georg Dóczylle, Nagyszebenin kreiville, kuninkaallinen tervehdyksemme ja lupauksemme, että ensimmäinen sotavankien joukko pannaan asumaan Szelistyeen. Ja nyt me vapautamme teidät Jumalan nimeen, jääden muuten alati teille suopeiksi.»

Hän astui valtaistuimelta ja siirtyi hitain juhlallisin askelin viereiseen saliin, jonne koko hänen hovinsa seurasi häntä.

Vain muuan pyntätty herra, ilmeisesti ylijuomanlaskija, jäi saliin ja puhutteli herra Rostóa ja naisia seuraavin sanoin: »Hänen majesteettinsa haluaa kutsua teidän armonne luokseen nauttimaan lusikallisen lientä, samoin myös teidät, Szelistyen naiset.» Ja näin sanoen hän vei heidät alakertaan, jonka suureen ruokasaliin jo oli katettu kulta- ja hopeasilainen pöytä. Ilma oli kukkien tuoksun kyllästämä, ja noin sata lakeijaa hääri pöydän ympärillä.

Isonenäinen nuorukainen oli lähtenyt vastaanottosalista aikaisemmin kuin muut. Häneen oli tarttunut vastustamaton halu liikuskella joutilaana; hän pyrki ulkoilmaan, vapaaseen luontoon…

Hänen suuret pyöreät kasvonsa loistivat tyytyväisyydestä. Hän tunsi nuoruuden miellyttävää kutkutusta suonissaan. Hänen tanakka vartalonsa uhkui voimaa, täysin keuhkoin hän hengitti puutarhakuusten tuoksua.

Ja nähdessään itsensä yksinkertaisissa kuluneissa vaatteissa lammikon kalvon heijastamana hän huusi samalla riemusta: »Kuinka ihana onkaan tämä vapauden hitunen! Minusta tuntuu kuin nämä vaatteet olisivat sen siivet.»

»Mikä narri olenkaan!» mutisi hän sitten itsekseen. »Kun minulla ei ole omia vaatteita yllä, kuvittelen, etten ole oma itseni, ja juoksen omassa palatsissani edestakaisin kuin mikäkin kepposia hautova vallaton poika. Ja mitä hyötyä minulla on valepuvustani, kun näitä kyläläisiä lukuunottamatta kaikki tietävät, kuka olen. Olisin varmaankin vapaampi purppuraisessa dolmanissani, ellei kukaan tietäisi kuka olen.»

Näin itsekseen filosofoiden hän joutui ulkopihan päähän asti eikä huomannut, että joku hiipi hänen perässään, ennenkuin hänen edessään seisoi mies. Silloin hän vavahti.

»Mitä haluatte, serkku?»

»Tahtoisin puhua sanan, pari kanssanne, nuori herra, vai kuinka minun on teitä puhuteltava?»

»Se on oikein, ystäväni. Te olette siebenbürgiläinen ajomies, eikö niin?»

»Kyllä, minä olen siebenbürgiläinen ajomies. Haluaisin pyytää teiltä palvelusta, sillä näenhän että teillä on kuninkaallisessa palveluskunnassa sananvaltaa, ettekä ole viides pyörä vaunuissa.»

»No, en voi kieltää, että minulla on tuossa talossa eräänlainen vaikutuspiiri.»

»Juuri niin. Sitäpaitsi teillä on niin avoimet rehelliset kasvot, että äkkiä sain luottamuksen teihin uskaltaakseni esittää toivomukseni.»

»Entä mikä on toivomuksenne?»

»Kuulin, että tänne tuomani naiset on kutsuttu kuninkaalliseen pöytään syömään päivällistä valtakunnan herrojen rinnalla.»

»Miksikä ei? Kuningas ei ole liian ylpeä istuttaakseen köyhätkin ihmiset pöytäänsä.»

»Varsinkaan, jos on alushame päällä.»

»Hm, näen, että teillä on terävä kieli.»

»En sano enää sanaakaan, jos nuori herra on vihainen.»

»Sanokaa vain mielipiteenne, koska kerran olette aloittanut.»

»No, minä arvelin, että päivällistä syötäessä on läsnä sekä aterioivat että palvelevat.»

»Totta kyllä. No entä sitten?»

»Ja silloin olisi mahdollista, että minäkin pääsisin palveluskunnan joukkoon; minun pitäisi vain pukea liveriin.»

»Hm», sanoi isonenäinen, »eihän se ole vallan mahdotonta, mutta…»

»En vaatisi sitä ilmaiseksi, tai kuinka…» sanoi nyt Korják siirtyen asian pulmalliseen puoleen, ja hakiessaan taskustaan esille kaksi taalaria hän katseli ensin ympärilleen, oliko kukaan näkemässä, ja sujutti sitten rahat hienolla tavalla nuoren miehen takin taskuun.

Isonenäinen hymyili tälle tempulle, mitä Korják piti hyvänä enteenä.

»Eihän asia ole vaikea, ja katsokaas, minulle se kuitenkin on… kovin tärkeä. Monilukuisten lakeijain joukossa ei minua ollenkaan huomata.»

Isonenäinen näytti epäröivän, otti molemmat taalarit taskustaan ja katseli niitä.

»Hitto vie, mutta kuningas suuttuu, jos hän saa kuulla vieraan todistajan olleen läsnä.»

»No, eihän ole tarpeellista, että hän saa sen tietää.»

»Minun täytyisi kuitenkin pettää häntä.»

»No, mitä vielä! Niinkuin ei häntä petettäisi sata kertaa päivässä!»

»Häntäkö petetään? Kuningastako? Mitä sanottekaan? Kukapa häntä petkuttaisi?»

Korják nauroi niinkuin nauretaan lasten yksinkertaisille puheille.

»No itsekukin.»

»Se on mahdotonta», väitti isonenäinen vakaasti.

»Tuhat tulimmaista! Minäkö tässä juttelisin narrimaisia asioita?» kiivastui Korják. »Tässä meillä on heti tämänpäiväinen tapaus, Szelistyen naiset. He ovat yhtä vähän Szelistyestä kotoisin kuin tuo torni tuossa meitä vastapäätä tai suihkukaivo tuolla. Yksi on Háromszékista, toinen Fogarasista ja kolmas Nagyszebenistä. Vanha Rostó pitää kuningasta pilkkanaan uskotellessaan hänelle, että naiset ovat Szelistyestä. Mutta eihän nuori herra vain ilmaise kenellekään, mitä minä tässä olen hyvässä luottamuksessa kertonut.»

»Minä olen unkarilainen.»

»Näen, näen kyllä, että unkarilainen äiti on synnyttänyt teidät; senvuoksi olenkin turvautunut nuoren herran apuun.»

Isonenäinen nuorukainen rypisti otsaansa, ja hänen silmistään leimahti salamoita. Korják havaitsi tämän vihertävän valon ja käänsi vaistomaisesti katseensa muualle. Noilla läpitunkevilla silmillä oli, kun ne säkenöivät vihaa, sellainen kauhua herättävä kiilto, että niiden edessä eläimetkin vapisivat.

»Jumala minua varjelkoon, en totisesti uskalla katsoa teitä silmiin; ne pistävät kuin nokkoset.»

»Te olette avannut ne sepposen selälleen, kelpo ajomies», sanoi isonenäinen hymyillen.

»No, minä avaan ne teille vielä paremmin», vastasi Korják salaperäisesti. »Sillä tällaisessa kuninkaallisessa linnassa ei juuri mikään ole totta. Ei sekään, että minä olen ajomies.»

»Mikä sitten?»

»Minä olen budalaisen majatalon 'Oravaisen' isäntä.» Isonenäinen poika hämmästyi, mutta ei ilmaissut sitä.

»Ah, älkää puhuko pötyä! Minkä takia olette sitten piiloutunut tuohon liveriin?»

»Sillä on oma tarinansa. Totuus kasvaa taivaassa, rakas nuori herra, mutta valheen juuret varttuvat talon lähettyvillä jokapäiväisessä elämässä. Paholainen kantaa niille lannoitusta, jotta ne kasvavat paremmin. Siis, helluntailauantaina majoittuivat nämä naiset talooni. Miksi sen kieltäisin? Minä vanha aasi rakastuin pieneen valakkilaistyttöön. Hän ei myöskään näyttänyt olevan minulle vieras, ja niin puhuimme asiat valmiiksi. Vanha Rostó on myös antanut suostumuksensa, vaikka yhä vielä pelkään hänen metkujaan, sillä hän on siebenbürgiläinen, ja niillä on kaksinkertainen äly. No hyvä, asia olisi sitä myöten selvä. Mutta hän sanoi, että tyttö olisi ensin vietävä kuninkaan luo. Nyt ole varuillasi, Johan! Kotona en jaksa kestää suurta epätietoisuutta, ajattelin, ja siksi lähdin ajomiehenä mukaan.»

»Valakkilaistyttö on siis morsiamenne? Alan jo ymmärtää asian…»

»Senvuoksi haluaisin mielelläni päästä ruokasaliin, jotta voisin nähdä, mitä hänelle tapahtuu.»

»Ah, mitäpä hänelle saattaisi tapahtua? Eihän häntä heti syödä?»

»Ei kai, rakas nuori herra», sanoi isäntä. »Mutta ei vallan pitkää aikaa sitten, minulla oli ihanasti kukkiva ruusu, joka heloitti ruukussa ikkunalla. Sitten minun kiltti äitini aikoessaan kastella sitä otti vesiruukun asemasta tärpättiastian. Ruusulle ei tapahtunut mitään, se ei sillä syönyt itseään, mutta ruusuun tuli nyt suloisen tuoksun asemesta epämiellyttävä haju. Vihdoin heitin sen ikkunasta pihalle.»

Isonenäinen poika tuli miettiväiseksi.

»Tunnetteko kuninkaan?» kysyi hän tuokion kuluttua.

»Olen nähnyt hänet kahdesti, mutta tuntisin hänet tuhansien joukosta.»

»Tosiaanko?» sanoi toinen epäillen. »Minkä näköinen hän siis on?»

»Vaaleaverinen tanakka poikanen; päätään hän pitää hiukan vinossa!»

»No kuulkaa, siitä ei tule mitään, että pääsisitte sisään lakeijan liverissä, sillä lakeijat tuntevat toisensa ja hälyttäisivät, jos näkisivät muukalaisen Israelissa, mutta jos annatte minulle ne kaksi taalaria, otan tehtäväkseni huolehtia morsiamestanne ja ilmoitan teille heti, jos häntä uhkaa vaara.»

»Kunniasanallanneko?»

»Tässä käteni.»

»Mutta älkää olko mikään siansorkka», sanoi Korják puristaen tuttavallisesti hentoa pientä kättä.

Jo aikaisemmin oli kuulunut vasemman tornikellon soitto, joka kutsui vieraat ruokasaliin; nyt kumahtivat mörssärilaukauksetkin merkiksi, että päivällinen oli alkanut.

»Nyt hänen majesteettinsa istuutuu pöytään», huomautti Korják, joka budalaisena tunsi hovimenot, ja itsekseen hän lisäsi: »Minun Vuca-rukkani on myös heidän joukossaan.»

»Niin», sanoi isonenäinen nuorukainen, »tänään annetaan komeat päivälliset. Hankin teillekin pullon viiniä.» Ja näin sanottuaan hän riensi ruokasalia kohti ajatuksissaan pohtien juuri kuulemaansa.

»Vai sillä tavalla! Dóczy-kuoma siis ajatteli, että kuningas, se tyhmä narri, joka uskoo kaikki, menisi hänen satimeensa! Hyvä niinkin, näköjään kuningas uskookin kaikki — mutta sälyttää hänen hartioilleen sellaisen taakan, että hänen armollaan on siinä kantamista koko ikänsä. No, minä teen, mitä hän haluaa, mutta vain pitääkseni häntä ikuisessa ahdistuksessa.»

Iso ruokasali loisti satumaisen upeana. Vieraat olivat jo aloittaneet liemen, kun isonenäinen astui sisälle ja liittyi eräiden toimettomina tuijottavien palvelijoiden pariin.

Pöytä notkui sekä monien maljojen, kultaisten ja hopeisten kukkakulhojen että lautasten painosta.

Pöydän yläpäässä istui kuningas, hänen oikealla puolellaan Anna Gergely ja vasemmalla puolella Maria Schramm. Heitä vastapäätä istui Vuca, joka hymyili heille yhtenään. Ja kun parvekesoittajat ottivat vauhtia iloiseen säveleen, ei hän voinut pidättyä keinuttelemasta ruumistaan soiton tahtiin, jolloin hänen nauhoitettu palmikkonsa kiepsahteli hurmaavasti sinne tänne. Jokaisen naisen takana seisoi kaksi hovipoikaa, toinen kaatamassa lasiin makeaa vermuttia tai tokayta, toinen löyhyttelemässä viileyttä.

Sitten tulivat ruuat vuoron perään, niin moninaiset, ettei isä Jumalakaan olisi pystynyt laskemaan niitä. Kaikki suoritettiin jykevän upeasti. Keittiöpojat toivat ruuat etusaliin, missä husaarit ottivat ne haltuunsa ja veivät edelleen ruokasaliin.

Jokaisen ruokalajin ilmestyessä esille nousi ylimmäinen keittiömestari, sahraminkeltaiseen attilaan pukeutunut harmaahapsinen vanhus, joka istui Vucan vieressä, otti husaarilta tarjottimen, meni kuninkaan luo tarjotakseen hänelle ja notkisti joka kerta toista polveaan.

Hänen majesteettinsa joko teki kieltävän eleen merkiksi, ettei hän välittänyt ruuasta, tai viittasi pöydän alapäähän, missä ylimmäinen ruuanmaistaja istui herra Rostón vieressä. Ruuanmaistaja otti palasen, maistoi sitä ja maiskutti hieman kieltänsä (se kaikki kuului hovitapaan) ja selitti sitten Habét saporem (maukasta on). Senjälkeen keittiömestari vei ruuan jälleen kuninkaalle, joka nyt rauhoittuneena otti siitä mieleisensä annoksen.

Milloinkaan ei kuningas ole niin pelännyt tulevansa myrkytetyksi kuin tänään kuningas Mujkó I. Miltei jokaisen lautasen hän lähetti ylimmäisen juomanlaskijan mukana ylimmäiselle ruuanmaistajalle, italialaiselle lääkärille Antonio Valvesorille, ja puheli tälle kaiken aikaa italiankielellä pöydän yli. Hän kertoi kaikenlaisia hupsuja juttuja kuulusta Lyrilla-kuningattaresta, joka sairastuttuaan antoi määräyksen: »Jos minä kuolen, on molemmat lääkärini haudattava elävinä minun kanssani». Nämä tosin sitten kokosivatkin pienet älynsä yhteen parannuskeinoja miettiessään, mutta lopulta kuningatar kuitenkin kuoli ja sitten tapahtui, niinkuin hän oli määrännyt. Kaunis kuningatar lepäsi Orleansin rehevässä maassa tuuhealehtisten öljypuiden varjossa, sopimattomasti kyllä, mutta rauhallisesti, molempien lääkärien välissä.

»Kuningatar oli älykäs nainen», vastasi ruuanmaistaja, »ja virkatoveritkin voivat olla tyytyväiset: he lepäävät kuninkaallisissa haudoissa».

Sillä välin ylijuomanlaskija alinomaa täytti kuninkaan pikarin uudelleen.

Ylijuomanlaskijaa ei kiusattu niin paljon kuin ylimmäistä ruuanmaistajaa, jopa kuningas suorastaan selitti: »Ei ketään kuningasta ole milloinkaan myrkytetty viinillä, sillä mahdotonta on ajatella pahantekijää, joka ei pahoittelisi hyvän viinin maun pilaamista.»

Päivällinen oli oikeastaan pingoitettu ja ikävä. Herra Rostó mietti itsekseen: »Nagyszebenin kotoiset sikotanhutkin ovat paremmat.» Mutta kyllä hän puhuu toisin tästä päivällisateriasta, istuessaan kotona Nagyszebenissä katsellen karkeloa, kun sikoteurastuksen jälkeen saa pitkinä iltoina syödä ja juoda rennosti.

Yhden seikan voi todeta: aina puhui vain kuningas, alati vain hän. Muut näyttivät olevan pelkästään pyntättyjä töllistelijöitä, vaikka hyvän päivällisen luonteenomaisia piirteitä pitäisi olla, että kaikki puhuvat yhtaikaa. Se on niinsanottu amabilis confusio, kun viinirypäleen mehu muuttuu päässä kirjaviksi ajatuksiksi.

Ja rypälemehu oli hyvää, mutta ankara hovitapa ei sallinut sen päästä oikeuksiinsa — paha periköön sen keksijän! Herra Rostólla ja naisilla oli muuten riittävästi hupia, kun he saivat katsella tätä menoa. Voi voi tätä korkeiden herrojen joukkoa! Mikä määrä kallisarvoisia pukuja, kuinka paljon jalokiviä! Niin ne välkkyivät ja säihkyivät niitä liikuteltaessa kuin kuvastimet! Mutta ei salikaan ollut vallan vähäpätöinen. Laki kuvasi taivaankupua taivaankappaleineen ja tähtineen, pantuina siihen asentoon, missä ne olivat Matiaksen ensi kerran nähdessä päivänvalon. Seinät olivat kauttaaltaan venetsialaisten kuvastinten peitossa, ja mille taholle katselikaan, yhtä monta Vucaa oli näkyvissä. Entä ikkunat! Ne olivat kirjavaa lasia, siihen aikaan vain harvoin nähtyä. Tässäkin palatsissa oli vain tähän yhteen huoneeseen pantu lasi-ikkunat; muiden suojien ikkunat olivat lakkakankaiset, öljyyn kastettua paperia tai läpinäkyvää maalattua silkkiä. Seinävierille oli pantu yhtämittainen rivi marmoripenkkejä, joita peittivät kultakudonnaiset pielukset, sillä Matiaksenkin aikana oli paljaalle kivelle liian kovaa istua.

Näillä penkeillä istuivat omassa ryhmässään useinmainitut laiskottelevat palvelijat tai oikeammin, kuten kai jo tiedämme todelliset suuret herrat oikean kuninkaan seurassa, lyhyesti »Kiirastulilinnan» kultainen nuoriso.

Ne ainakin pitivät hauskaa. He nauroivat ja juttelivat melkein äänekkäästi, eikä se herättänyt minkäänlaista huomiota, sillä soitto hämäsi vilkkaan keskustelun kuulumattomaksi.

»Kuinka hyvin se vekkuli näyttelee kuningasta», sanoi, nuori Stefan
Báthory lopen ihastuneena Mujkóon.

»Ihan tässä läkähtyy nauruun.»

»Hän liioittelee», tuumi Czobor; »hän ei lopultakaan näyttele osaa hyvin. Kuningas, joka ei milloinkaan unohda olevansa kuningas, on tavallisesti liian vähän ihminen.»

»Siinä sanoit totuudenrippeen», virkkoi Matias hyväksyvästi.

»Katsokaa, katsokaa sitä hirtehistä, kuinka kaihoisasti hän silmäilee nuorta saksitarta.»

»Minusta näyttää, että Mujkó on kuningas vain pinnalta; pöydän alla hän sensijaan kuhertelee sievän naikkosen kanssa. Hänen iso saappaansa näyttää olevan vallan sopimattoman lähellä naisen pientä jalkaa. Katsokaa vain, kuinka pikku raukka punastuu yhtenään.»

Bánffy kohautti olkapäitään.

»Riihtä puivan hevosen suuta ei saa sitoa.»

»Hm, emme voi hänen tilalleen panna Georg Lábatlaniakaan», ilkamoi Báthory. [Sanaleikki: Lábatlan merkitsee unkarinkielessä jalatonta miestä. — Suoni,]

Tämän karkean pilan kuullessaan Matias rypisti otsaansa, sillä se palautti hänen mieleensä hänen uskollisen linnavoutinsa, herra Lábatlanin, jonka Mikael Szilágyin keittäjä oli nolannut niin häpeällisellä tavalla; siitä kulki niihin aikoihin pilkkalauluja, jotka eivät säästäneet kuningastakaan.

»Mitä minun pitikään sanoa», puuttui Vojkffy kerkeästi puheeseen (hänkin näkyi olevan epähieno, sillä hän oli ilmeisesti johtunut ajattelemaan Szilágyin keittäjää ja siitä nälkäänsä), »milloin me oikeastaan syömme päivällistä? Minun vatsassani on jo soinut päivälliskello.»

»Minun puolestani vaikka heti», sanoi Matias: »sittenpähän asiasta on päästy. Pyöreä pöytä on katettu.»

He pujahtivat yksitellen sivuovesta, vain kateellinen Báthory ei malttanut, kumartuessaan ottamaan lattialta tahallaan pudottamaansa sinettisormusta, olla käyttämättä tilaisuutta katsellakseen Mujkón jalkoja, jotka kumminkin (sanottakoon se Mujkón kunniaksi) olivat liikkumattomina kahden pienen punaisen saapasparin välissä.

Sitten hävisi Báthorykin pienestä sivuovesta »Mariansaliin», joka oli saanut nimensä niinsanotuista Marianikkunoista. Nämä olivat ohueksi hiottua agaattia, joka oli pantu lyijyrengaspuitteihin ja joka heikensi huomattavasti huoneeseen tunkeutuvia auringonsäteitä.

Se oli komea, viileä huone. Siinä oli pyöreä pöytä, jonka ääressä nuori kuningas harrasti perinnäistapaan kuuluvaa kuningas Arthurin ritarillisuutta Stefan Drágffyn esiintyessä Lancelotina. Salissa ei ollut muita huonekaluja kuin iso leikkauksin somistettu kaappi, niitä kuuluja mestariteoksia, joita firenzeläinen mestari Benedetto da Majano valmisti, ja »pyöreä pöytä». Ah, siihen aikaan tämä pyöreä pöytä merkitsi paljon. Se oli nuorten ylimysten unelma, toive. Merkitsi suurta tulevaisuutta, kullanpuhdasta luonnetta, jos jostakin sanottiin: »Hän on istunut linnan pyöreässä pöydässä.»

Nyt heitä istui siinä yhdeksän, eivätkä he pitäneet sitä suurena kunniana, eivät liioin ajatelleet tulevaisuutta, vaan nyreilivät, kun liemi oli kylmää. Kuningas varsinkin oli huonolla tuulella.

Keittiömestari kysyi vapisevalla äänellä: »Käskeekö teidän majesteettinne, että lientä lämmitetään?»

»Mene hornaan ehdotuksinesi! Vie liemi pois ja tuo tilalle jokin paistos.»

Sitten hän lisäsi kääntyen tovereihinsa:

»On kolme asiaa, joita en harrasta, ja ne ovat: uudestaan lämmitetty liemi, lepytetty ystävä ja parrakas nainen.»

Nyt tuotiin pöytään paistetut ruokalajit, kalat, ristikolla paahdetut liharuuat, ja liemi oli unohdettu. Ateriointi on oikeastaan vain verotyö, joka valmistaa tien viinille, jotta se soluisi helpommin vatsaan.

Ensi siemauksen jälkeen kuningas viittasi palvelijan luokseen.

»Ota lasikaapista kultahaarikka, täytä se reunan tasalle tavallisella viinillä ja vie se pian Siebenbürgiläiselle ajurille, sillä hänen lienee jo aikamoinen jano. Täytä sitten savikulho tokayviinillä ja anna se hänelle salavihkaa huomauttaen sen tulevan mieheltä, jolle hän antoi kaksi taalaria. Sano hänelle, että molemmat astiat kuvaavat Várpalotan nykyistä tilannetta. Sano edelleen, että hän maistaisi kumpaakin viinilajia ja valitsisi jommankumman, kuitenkin niin, että astiakin jäisi hänelle.»

»Käskystä, majesteetti.»

»Kun olet tehtävän suorittanut, riennä ilmoittamaan tulos.»

Herrat söivät ja joivat ja arvailivat, mitä kuninkaan astiaviesti oikein merkitsi.

Matias harrasti sellaisia keskusteluja ja teki itse usein aloitteen.

»No, kuka teistä tajuaa asian?»

Ensinnä puuttui puheeseen Drágffy.

»Tavallisella viinillä täytetty kultahaarikka merkitsee, että narri kulkee kuninkaan vaatteissa; valikoidulla tokayviinillä täytetty saviastia taas tietää, että kuningas piilee yksinkertaisissa pukimissa.»

»No niin, siitä olemme siis selvillä», sanoi kuningas hymyillen, »mutta sanokaapa, kumman ajomies valitsee; Joka arvaa oikein, saa minulta muistoksi kultaisen miekan.»

Hei, sitä arvailua! Kuninkaalta lahjaksi saatu miekka oli suuri kunnianosoitus. Sentakia kannatti hieman vaivata aivojaan.

»Ei ole epäilemistäkään», sanoi Vojkffy, jolla oli pystyynkierretyt viikset, »ettei ajomies ymmärtäisi valita kultahaarikkaa».

»Ei se ole niinkään varmaa», väitti Báthory vastaan; »jos ajomies on ryypiskelijä (ja se hän tietenkin on) ja maistaa kumpaakin viinilajia, ei hän malta olla valitsematta tokayta. Sillä ihmisessä on sydän suuri herra: suuri herra on kyllä järkikin, mutta kurkku on oikea tyranni.»

Yksi todisteli sitä, toinen tätä, ja näin syntyi kaksi leiriä. Vain nokkela Paul Guthy keksi kolmannenkin mahdollisuuden.

»Jos ajomies on järkevä, kaataa hän huonon viinin saviastiaan, hyvän viinin sensijaan kultahaarikkaan, ja pitää hyvällä viinillä täytetyn kultahaarikan.»

Raikuva nauru palkitsi tämän järkevän päätelmän; vain kuningas ravisti valtavana päätänsä.

»Ellen erehdy, Guthy, olet sinä lähinnä totuutta, mutta et ihan oikeassa; sinä tavoittelet sitä vasemmalta, vaikka se onkin oikealla, ellen erehdy.»

He ilakoivat vielä kauan tälle asialle, kuvittelivat ajomiehen ällistystä, hänen sisäistä taisteluaan, kuinka hän Buridanin aasin lailla, joka kahden heinätukon välistä ratkaisukyvyttömänä karautti tiehensä, olisi kahden vaiheilla, mitä tekisi. Oli niitäkin, jotka kuninkaan selän takana kuiskuttelivat, että ajomies saattoi olla rehellinen. Ristiriita, johon hänet oli työnnetty, kelpaisi Galeottin kynän kuvattavaksi. Asia kerrottaisiin hänelle Budassa; merkitköön hänen italialainen ihanuutensa sen jälkimaailman tietoon, mutta paljoa tärkeämpää olisi päästä selvyyteen »omasta erikoisasiastamme», ja he alkoivat pöydän alla sysiä toisiaan: »No, esitä se jo!» Mutta jokainen luotti naapuriinsa, niin että kuningas oli jo nousemassa pöydästä, kun Vojkffy lopulta antoi katseella merkin, että hän Jumalan nimessä syöksyisi vaaraan.

Hän alkoi siis hienotunteisesti ja tahdikkaasti kiertää asiaa kuin kissa maitokuppia; hän ei uskaltanut käydä siihen suoraan käsiksi, jottei kaataisi sitä.

»Unkarilainen ei ole missään onnellinen, majesteetti.»

»No, kuinka niin?» riuskasi kuningas hänelle.

»Szelistyessä on se paha asia», jatkoi Vojkffy, »että naisia on liian paljon, Várpalotassa sitävastoin on nyt toisenlainen puute: täällä on liian paljon miehiä ja liian vähän naisia».

Kuninkaaseen ei tämä esitys näyttänyt tekevän epämiellyttävää vaikutusta; vieläpä hän kääntyi uteliaana herrojen puoleen.

»Niin on tosiaankin asian laita, mutta sitä ei voi auttaa. Vai onko teillä ehkä jotakin tiedossa? No, katsokaamme, kellä on hyvä päähänpisto esitettävänä.»

»Vojkffy on paras diplomaatti joukossamme», huusivat he yhtaikaa; »puhukoon hän!»

»Vojkffystä ei tule diplomaattia», sanoi kuningas kumoten yleisen väitteen (ja Vojkffyn kasvot synkkenivät), »sillä hänellä on perin älykkäät kasvot ja vaikuttava esiintyminen (Vojkffyn kasvot kirkastuivat). Mutta sellaista henkilöä en milloinkaan käytä lähettiläänä; hän sopii sotilaaksi, sillä hänen edessään jokainen on varuillaan, peläten joutuvansa ansaan. Pidän enemmän tyhmistä kasvoista. Pelkästään tyhmät kasvot merkitsevät jo puolta menestystä. Sellaisen kanssa jokainen neuvottelee vallan huolettomasti ilman minkäänlaista epäluuloa eikä huomaa, oman ylemmyytensä tuntien, että häntä petetään. Vähäpätöinen ulkonäkö, johon yhdistyy suuria sisäisiä ominaisuuksia, on diplomaattisessa toiminnassa kallis aarre.»

»Vaikka en voikaan päästä lähettilääksi teidän majesteettinne hallituskautena», sanoi Vojkffy keveän iloiseen sävyyn, »on minulla kuitenkin suunnitelma, joka koskee Szelistyen naisia».

»Kuulkaa, kuulkaa!»

»Meitä on kahdeksan, hyvät herrat, hänen majesteettinsa on yhdeksäs. Kuningas on kuningas, hän valitsee yhden naisista, siis jää meille kahdeksalle miehelle kaksi naista. Onko asia niin vai ei?»

»Se ei ole aivan oikein», sanoi kuningas, »sillä eräs naisista lunastettiin minulta kahdella taalarilla».

»Teidän majesteettinne on Euroopan tuhlaavaisin ruhtinas.»

»Entä kuka se heistä oli?» kysyi Báthory. »Ellei se ole valtiosalaisuus.»

»Tyttö.»

Báthory hypähti tuoliltaan.

»Tyttökö? Kahdella taalarillako? Armollisin herrani, nyt ilmoittaudun nöyrimmästi kapinoitsijaksi.»

»Silloin käsken teljetä sinut vankilaan, jotta meillä on ainakin yksi tavoittelija vähemmän.»

»Niin, se on totta; silloin olen mieluummin rupeamatta kapinoitsijaksi.»

»Niinmuodoin voit siis siunatun rauhan vallitessa kehitellä suunnitelmaasi, mutta huomautan sinulle jo edeltäkäsin, ettei sinun sovi ommella suuria saappaita pieniin jalkoihin.» [Matiaksen usein käyttämä sanaleikki, kun joku hautoi suuria suunnitelmia vähäpätöisen asian johdosta.]

»Suunnitelmani on perin yksinkertainen. Me lähdemme illalla huvimajan takaiselle metsäaukealle ja ratkaisemme asian painilla; neljä voitettua menkööt Herran nimeen, mutta neljä voittajaa käy uudelleen toistensa kimppuun, ja siten asia on helposti ja ritarillisesti viety ratkaisuun, sillä lopulta meitä jää vain kaksi.»

»Jääkö meitä?» huomautti leveäharteinen Kanizsay, pilkallisesti tehostaen Vojkffyn itsekästä kieliopillista kompastusta. »Kuinka rakastettava sinä oletkaan!»

Matias pudisti päätänsä.

»Oho, ystäväni, ei niin! Sinun ritarillisuutesi liikkuu vallan liiaksi yhden pyörän varassa, koska, näes, kärryissäkin on kaksi pyörää. Ritarina sinun olisi pitänyt ottaa varteen naistenkin mielipide, sillä se kai myös kuuluu hiukan leikkiin. Kaupantekoon tarvitaan ostaja ja myyjä, ryöstöön vain rosvo. Naiset ovat minun kattoni alla. Me saamme olla vallattomia, mutta emme järjettömiä.

— Voihan huvitella olematta silti hävytön. Me tanssimme hiukan heidän kanssaan, ja sillä hyvä. Vai kuinka, Lancelot? Sinä hymyilet epäilyttäväsi, ukkoseni. No, enhän minä sentään ole Kalocsán arkkipiispa. En väitä, että pieni vallattomuus on mikään suuri rikos. En ole vielä milloinkaan nähnyt naissirpaleita, mikä todistaa, että kukaan nainen ei mene rikki, jos häntä sormella koskettaa. Ei minulla siis ole mitään sitä vastaan, jos toinen tai toinen teistä karkelon innostamana syleilee ja suutelee naisia. Kuningas Mujkó sallii suutelemisen, mikäli tiedän, mutta korvapuusteja, jotka mahdollisesti saatte, ei Mujkó ota itselleen. Naiset tulivat tänne vaatimaan miehiä; siis saakoot niitä, mutta vain laillisina puolisoina. Olen antanut Mujkólle määräyksen, että niin tapahtuukin, ja jos teitä haluttaa, herra Báthory…»

Naurettiin tälle asian käänteelle, joka kohdistui Báthoryyn, koska hänen äitinsä tiettävästi etsi Galitsiasta pojalleen rikasta morsianta, mutta iloiseen nauruun sekaantui tyytymättömiäkin ääniä.

»Ei tee mitään, hyvät herrat», rauhoitti Bánffy heitä; »kuningashan sanoo oikeastaan seuraavaa: Muusta sopii neuvotella aviomiesten kanssa».

Kuningas aikoi vastata tähän, kun ruukkuja viemään lähetetty kamaripalvelija, muuan Petrovay, astui sisään.

Kaikki katsoivat häneen hämmästyneinä. Mitä hittoa? Hänellä oli kultainen ruukku kädessä.

»Kuinka on käynyt?» kysyi kuningas kiireesti.

»En ole eläissäni nähnyt moista narria, teidän majesteettinne», aloitti Petrovay. »Esitin hänelle viestin; hän kuuntelee sitä rauhallisena ja vakavana. Senjälkeen annan hänelle molemmat ruukut. Hän maistelee molempia viinejä ja sanoo minulle seuraavasti: Tämä on pulmallinen asia, sillä jos valitsen kultaisen ruukun ja happamen viinin, antaisi kuningas hakata pääni poikki, koska kultainen ruukku ei varmaankaan ole sinun lähettäjäsi oikeudenmukaista omaisuutta. Jos taas otan saviruukun ja hienon viinin, niin väkevä viini panisi pääni pyörälle, ja se, joka minulle viinin lähetti, tietää parhaiten, kuinka tärkeä pääni minulle nyt on! Näin hän puhui ja kaasi tokayn erääseen astiaan. Kultaisen haarikan viinin hän kaasi saviruukkuun, mutta astiaan panemansa hän kaasi kultaiseen haarikkaan. Saviruukussa olevan viinin hän piti itse ja kultahaarikan viinin hän täten palauttaa.»

Silloin ei lakattu ihmettelemästä. Ajomiestä kehuttiin ja ihailtiin.

»Miesten mies totisesti.»

»Kuka meistä nyt saa miekan?» kysyi Paul Guthy toivehikkaana.

»Ei kukaan», sanoi kuningas. »Ajomies sen saa. Se, joka näin ajattelee, on kelpo mies; hänellä on älyä ja kunniantuntoa. Minä korotan hänet aatelissäätyyn.»

»Eläköön kuningas!»

»Hiljaa! Älkää melutko, se voisi kuulua tuonne sisään. Mutta onpa jo aika palata kuningas Mujkón valtakuntaan. Menkäämme.»

He tulivat juuri oikealla hetkellä.

Syötiin yhä, mutta ateria oli kuitenkin jo loppumaisillaan. Muutenkin täällä oli kaikkinainen valtiollinen järjestys ja arvonanto jo hajoamistilassa, varsinkin virkamiesten parissa. Vanha ylikeittiömestari oli lopen väsynyt virkatehtäviinsä ja selitti kuninkaalle vasten naamaa (tietysti slovakiankielellä), ettei hän polvistuisi enää itse Jumalankaan edessä, sillä hänellä oli perin tuskallinen pisto ristiluussa; samoin kieltäytyi ylimmäinen ruuanmaistaja tottelemasta ja uhkasi kuningasta, puhuen italiankieltä: »Maltappa, narri, kunhan vain kerran saan sinut käsiini, määrään sinulle lääkkeen, joka tekee sinut hulluksi tuskasta.»

Mujkó itsekin tunsi jo pilvien kasaantuvan, valtaistuimensa horjuvan. He olivat kaikki nauttineet niin ylettömästä, etteivät ainoastaan virkamiehet käyneet tottelemattomiksi, vaan vieläpä salikin kieltäytyi heitä palvelemasta: se alkoi pyöriä heidän silmissään.

Oikean kuninkaan ja todellisten valtaherrojen tulo pakoitti Mujkón kokoamaan kaikki voimansa voidakseen kunniakkaasti suorittaa tehtävänsä loppuun.

Hän antoi mustalaisille merkin, että nämä keskeyttäisivät soittonsa. Näin komennetun hiljaisuuden vallitessa hän puhui seuraavasti: »Rakkaat uskolliseni! Ennenkuin nousemme pöydästä, juon maljan kauniiden vieraittemme menestykseksi, Szelistyen naisten, joiden onni on isällistä sydäntämme lähellä, sekä kotiinjääneiden että vielä suuremmassa määrässä läsnäolevien, joita meillä on ollut suuri ilo katsella. Kukin heistä saakoon meiltä tämän päivän muistoksi pienen lahjan ja valitkoon vielä itselleen puolison salissa olevien alamaisteni joukosta.»

Tämä kuninkaan julistus oli pöytäseuralle valtava yllätys ja osui naulan päähän, sillä ylimystö oli tahallaan kokoonpantu pelkästään naimattomista miehistä, metsästäjistä, haukkojen opettajista, talonmiehistä ja koirien vartijoista. Nämä sanat kuullessaan setvisivät kaikki äkkiä.

Hitto soikoon, se ei ollut mikään vähäpätöinen asia. Sillä tavoin saisi sub auspiciis regis kauniin vaimon.

Nyt kuningas kumartui nuoren saksittaren puoleen ja selitti hänelle saksaksi, mitä hän juurikään oli sanonut, ja kehoitti häntä valitsemaan lahjan.

»No, lapseni, valitseppa itsellesi lahja.»

Nuori nainen oli tuiki hämillään; hän pisti ujona hilkkansa poimun hampaittensa väliin ja pureskeli hohtavan valkoista hienoa kangasta.

»Kuulkaa, kuulkaa», huudettiin siellä ja täällä, ja sitten tuli haudanhiljaisuus.

Herra Rostón rääkyvä ääni kuului sanovan:

»Sulje silmäsi ja ilmaise halusi; älä pelkää mitään, ei maailma siitä luhistu kokoon.»

Nuori nainen hymyili, pyyhkäisi suutaan niinkuin Nagyszebenin suutarinvaimoilla oli tapana, kun sattui, että heidän oli puhuttava suurelle herralle, ja sanoi kuninkaalle muitta mutkitta:

»Antakaa minulle se päähine, jota käytätte suurissa juhlatilaisuuksissa.»

»Minäkö?» kysyi Mujkó nauraen ja kosketti sormellaan rintaansa.

Nuori saksitar nyökkäsi myöntävästi. Silloin puhkesi hillitsemätön riemu, jota ei oikean kuninkaan läsnäolokaan kyennyt vaimentamaan. Tämä pyyntö olikin peräti hullunkurinen. Hm, eipä ollut vaatimaton tuo saksitar! Matias itsekin hymyili, mutta huokasi kohta senjälkeen, sillä mitä nuori saksilaisnainen tarkoitti, sitä hän itsekin hartaasti toivoi. [Kruunu oli keisari Fredrikillä.]

»Sinä saat sen», vastasi Mujkó lyhyesti, omaksuen jälleen ruhtinaallisen arvonsa. »Mutta valitse nyt sinä, toinen kaunis naapurini!»

Anna Gergely katseli neliskulmaisella pöydällä lojuvia monia kallisarvoisia tavaroita, kultaisia ja hopeisia vateja ja muita arvokkaita esineitä, suola- ja paprika-astioita, jotka oli valmistettu jykevien pienten kuvapatsasten muotoon; viimemainitut esittivät Unkarin suurimpia jokia Tonavaa, Tiszaa, Dravea ja Savea kutakin tytön hahmossa, jonka levitetty esiliina oli täynnä suolaa tai paprikaa. Ei ole yhtään naissilmää, jota ei tämä näky olisi häikäissyt. Mutta Anna muisti ovelan vanhuksen neuvon: »Koska suuret herrat kaikissa asioissa tekevät päinvastoin kuin tavalliset viisaat ihmiset, tee sinäkin, tyttöseni, kaikkea sitä, mitä et tahdo, tee ihan päinvastoin kuin tekisit, ellet olisi heidän parissaan. Näin kaikki ehkä kääntyy parhain päin.» Ja hänen miettiessään itsekseen tätä neuvoa, yhä katsellen ja tutkien pöydällä olevia maljoja ja pikareja, sattui hänen katseensa sievään pieneen saviruukkuun, joka oli vain noin kahden kolmen denaarin arvoinen ja jonka palvelijat olivat pelkästä tottumuksesta täyttäneet lämpöisellä vedellä ja panneet sen tavalliselle paikalleen kuninkaan lautasen viereen, vaikka oikea kuningas ei tänään siinä syönytkään.

Siihen aikaan syötiin Unkarissa vielä käsin. Otettiin paistivadista ankansiipi ja jyrsittiin siitä maukas osa. Haarukka tunnettiin vain Italiassa, kirjoittaa Galeotto. Mutta koska jokainen paisti tuotiin liemessä, valui sahramia käyttäen valmistettu keltainen neste sormille, jopa siitä usein sai osan myös kultakirjoviitta. (Tahrojen puhdistajilla lienee siihen aikaan ollut hyvät ajat.) Mutta Matias, joka osasi erinomaisesti varoa pukujaan ja syödä siististi, valeli joka ruokalajin jälkeen kätensä haalealla vedellä, jota senvuoksi oli pienessä ruukussa hänen edessään.

Anna Gergely tarttui pieneen saviruukkuun.

»Pyydän alamaisimmin, teidän majesteettianne, että saan ottaa tämän ruukun muistoksi, ellei se ole vastoin teidän majesteettinne tahtoa.»

Kuului ihmettelyn sorinaa. Olipa se taas yllätys! Toinen halusi saada maan suurimman aarteen, toinen valitsi kalleuksien ja arvokkaiden jalokivien joukosta tyhjänpäiväisen mitättömyyden, saviruukun. Oliko tuo nainen hullu?

Herra Rostó pudisti päätänsä.

»Pitkät hiukset, lyhyt järki.»

Kuningas Mujkó vain pysyi vakavana. Hän hymyili tyynesti: onhan kuninkaalle samantekevää, saveako vai kultaa.

»Olkoon niin», sanoi hän. »Ja nyt on sinun vuorosi, pienokainen!»

Ah, Vuca! Pikku Vuca valitsisi nyt. Uteliaina kaikki kumartuivat katsomaan. Siinä oli vasta oikea omintakeinen heilakka.

Vuca silitti silkkisen vyösilmukkansa suoraksi, se kun oli istuessa rypistynyt, nousi seisomaan kuin koulutyttö ja vastasi rohkealla kaikuvalla äänellä: »Teidän majesteettinne, minä haluan, että annatte minulle ylikeittäjänne lahjaksi yhdeksi vuodeksi.

»Muistoksiko?» kysyi kuningas Mujkó hämillään.

Kaikkea muuta hän olisi ennemmin luullut kuin tätä. Mitä hittoa hänen nyt piti tehdä? Eihän hän voinut luovuttaa kuninkaan kokkia. Siitä ei ollut sovittu. Huolestuneena hän käänsi katseensa salin vasemmalle puolelle, jossa todellinen kuningas kädet rinnalle ristittyinä seisoi ystäviensä vieressä.

Matias ymmärsi heti, mitä tyttö tahtoi. Salavihkaa hän silmillään kehoitti Mujkóa täyttämään toivomuksen.

Kuningas Mujkó julisti ääntään korottaen: »Meidän ylikokkimme Andreas Pogra siirretään täten vuodeksi tytön haltuun. Pukunsa ja palkkansa hän saa myös tänä aikana kuninkaallisesta rahastosta.»

Nämä nopeasti toisiaan seuraavat pikku välikohtaukset olivat suorastaan sähköistäneet läsnäolijat.

Kun ihminen on syönyt hyvin, ikävystyy hän kovin pian, mutta innostuu myös pian johonkin asiaan.

Olisi voinut kuulla kärpäsen surinan: niin jännittyneinä kaikki tarkkasivat salin tapahtumia, vaikka ilma siellä olikin jo tukehduttavan raskasta, täynnä ruuanhöyryjen ja hengityksen sekaista sinipunervaa usvaa. Kuuluisan Podjebradin kellon hiekkajyvät osoittivat jo iltahetkeä.

»Nyt siirrymme aviopuolison vaaliin!»

Silloin nousi harrastus huippuunsa. Alkoi hiljainen, tuskin kuuluva äänten vyöry, niinkuin milloin tuuli hiljaa huojuttaa viljapeltoa. Mutta sitten tuli täydellinen hiljaisuus, kaikki kuuntelivat hengitystään pidättäen, ja ainoastaan vanha Rostó, joka paljosta juonnista punoitti kuin keitetty rapu, sanoi tahtomattaan (ilmeisesti se oli pikemminkin äänekästä ajattelua).

»No, entä minä?»

»Niin», tokaisi hänelle vieressä istuva ruuanmaistaja, »teistä tulee niinikään aviopuoliso, jos vain joku teidät valitsee».

»Entä lahja?» änkytti ukko, mutta sen kuulivat vain ihan lähellä istuvat.

Kuningas Mujkó ei suvainnut piitata koko välikohtauksesta, vaan kehoitti naisia samassa järjestyksessä kuin tähänkin asti valitsemaan itselleen puolisot.

»Puolisot? Aivan oikein…» mutisi tohtori Antonio Valvesori.
»Toivottavasti hekin kääntyvät puoleeni, jotta maistaisin ennakolta.»

Maria Schramm sanoi hiljaisella, tuskin kuuluvalla äänellä, ikäänkuin mehiläinen olisi surissut: »Pyydän kolmen tunnin mietintöaikaa, teidän majesteettinne.»

»Voi sitä veitikkaa!» kuului jostakin palvelijoiden keskuudesta naljaileva ääni sanovan. »Sillä välin hän aikoo hankkia henkilötietoja.».

»Nyt on sinun vuorosi, Anna Gergely!»

Kaunis nainen kiepsahti pystyyn kuin hyrrä ja asteli suoraan salin vasemmalle puolelle, säihkyvien silmien hakevina katsellessa ympärilleen. Kaikkien silmät tuijottivat hänen solakkaa taipuisaa vartaloansa. Kuumenneena salin lämpimässä ilmassa hän työnsi silkkisen ortoninsa yhä taemmaksi otsalta, niin että se irtaantui kokonaan ja liukui taakse. Kun hän nyt tarttui siihen vetääkseen sen eteen, pääsi kiinnikenauha auki, ja orton putosi päästä, mutta samalla aukeni hiussykerökin, ja tuuhea pähkinänruskea tukka valahti alas kietoen hänet aaltoihinsa polvia myöten. Jumalattaren viitta!

Hän kumartui nostamaan ortonia. (Oi, ummistakaa silmänne, ellette halua tulla kadotuksen omiksi!) Tässä asennossa olivat ihanan vartalon plastilliset muodot vielä kauniimmat, ja hiusmeri valui kahisten lattian marmorilaatoille.

Sitten hän nousi, astui pari kolme varmaa askelta Matiaksen eteen ja laski pienen kätensä kuninkaan käsivarrelle.

»Minä valitsen tämän.»

Kuului pidätettyä kauhun hälinää tai oikeastaan ei hälinää, vaan pikemminkin päinvastoin: tuli kiusallinen, jäykistävä hiljaisuus, jonka Annakin havaitsi osaamatta selittää sen syytä.

Hän katsahti kuninkaaseen, jonka kasvoilla kuvastui kauhu. Matias käänsi päänsä yhtäälle ja toisaalle ja liikutti huuliaan kuin sanoja tavoittaakseen. Anna katsoi valittuunsa; tämä hymyili nyt ja viittasi kädellään Mujkóa pysymään vaiti.

»Olenpa suoriutunut vaikeammistakin tehtävistä», sanoi hän iloisesti.

Sitten hän ojensi kauniille nuorelle naiselle kätensä ja kuiskasi ystävällisesti hänen korvaansa: »Kiitän sinua, kyyhkyläiseni, että hyväksyit minut ajatuksissasi, sillä sinä olet pyörinyt mielessäni jo puolipäivästä saakka. Asia ei sujune niin helposti, kuin sinä kuvittelet, mutta neuvotelkaamme siitä yhdessä. Istu siksi aikaa tuolle silkkipielukselle!»

Nyt Mujkó kehoitti pikku Vucaa valitsemaan.

Vuca loi äänettömänä katseensa maahan ja kalpeni valkoiseksi kuin seinä, ja hänen sydämensä sykki mielenliikutuksesta kuuluvasti. Hän tunsi kyllä, mitä hänen olisi pitänyt sanoa, mutta ei kyennyt löytämään ainoatakaan sanaa.

Matias astui nopeasti pöydän luo ja jäi Mujkón eteen seisomaan. Hänen huulillaan leikki veitikkamainen, vallaton hymy. Anna ihaili häntä etäältä ja iloitsi valinnastaan. Kuinka rohkea poika siinä olikaan! Kuinka hän jäi seisomaan kuninkaan eteen! Ikäänkuin mikäkin ylimys hän ei edes taivuttanut päätänsä kuninkaan edessä.

»Ennen kaikkea pyydän, että teidän majesteettinne suvaitsisi ilmoittaa, että tämä ruokasali on viisisataa neliösyltä laaja kuninkaan istuimesta ympärimitaten.»

Ei yksikään sielu ymmärtänyt, mitä hän tarkoitti, mutta yhdentekevää, kuningas Mujkó hyväksyi sen armollisesti. »Täten julistan, että tähän saliin kuuluu viisisataa neliösyltä.»

Matias hiipi Vucan luo ja huomautti hänelle, mitä tämä uusi selitys merkitsi.

»Kiiruhda, tyttöseni, riennä; kuningas on julistanut, että koko piha talleineen kuuluu saliin; niinpä voit valita majatalon isännänkin.»

»Onko se totta?» kysyi Vuca kuninkaalta romaniankielellä, ja kun Matias nyökkäsi myöntävästi, hypähti tyttö pystyyn kuin orava ja juoksi ulos ovesta. Kip — kop kip — kop, kuului hänen pienten nauhakenkiensä kopina eteisen kiviltä.

Ja mitä muuta osattiin tehdä? Hei, kuningas Mujkó ja koko seurue juoksi hänen perässään, sillä niin vaati tapa aviopuolisoa valittaessa.

Vuca juoksi minkä jaksoi suoraan talleja kohti, ja kun hän oli päässyt niitä lähelle, huusi hän voimainsa takaa: »Johan Korják!»

Johan Korják olisi varmaan maan allekin kuullut hänen huutonsa, mutta koska hän vain lepäili lehmuksen suojassa, kuuli hän sen vielä paremmin. Hän tulikin heti esille, mutta ällistyi aika lailla, kun näki niin monen suuren herran juoksevan Vucan perässä.

»Ah, sydänkäpyseni, he kai ajavat sinua takaa?»

»Ei, ei», huusi Vuca hengästyneenä, »minä saan ottaa sinut miehekseni!»

Sitten hän kääntyi ja osoitti isonenäistä poikaa.

»Tuota viisasta kelpo miestä saamme kiittää siitä.»

Matias oli juuri aikeissa vastata, kun hän äkkiä hätkähti: ulkoa linnanportilta kuului sotatorvien ääni, ja maa alkoi täristä, ikään kuin sotajoukko tykkeineen lähestyisi kovasti pauhaten.

Silloin kuningas unohti osansa ja koko laskiaispilan; hermostuneena hän tarttui erään »valtaherran» hihaan; se oli herra varamajuri Benedikt Jobbaházy.

»Rientäkää portin eteen ja ilmoittakaa minulle heti, mikä joukko sieltä lähenee.»

Nagyszebenin prefekti (herra Rostó), joka oli kuullut isonenäisen sanat, oli rajattomasti hämmästyksissään tästä hävyttömyydestä. (Muutenkin hän oli jo tarkkaillut poikaa, joka pisti ison nenänsä joka paikkaan.) Hän odotti nyt välttämätöntä nuhdetta, mutta hänen ihmetyksensä vain kasvoi, kun hän näki valtaherran kuin villittynä juoksevan portille.

Kuningas Mujkó ei huomannut tätä kaikkea ollenkaan, vaan jatkoi rauhallisesti tehtävänsä suoritusta. Hän kääntyi paraikaa hämmästyneen ja vallan typertyneen Korjákin puoleen sanoen: »Täten luovutan sinulle tytön juhlallisesti ja toivon, että kahdenkymmenenneljän tunnin kuluessa toimitetaan kirkollinenkin vihkiminen kaikkien sääntöjen mukaan.»

Korják kietoi kätensä hellästi Vucan kaulalle.

»Eikä siis kukaan enää voi riistää häntä minulta.»

»Paitsi Jumalaa, ei kukaan!»

Mahtavana kajahti tämä vakuutus ilmassa. Ylen onnellinen Korják kysyi kiitollisena jalokivin koristetulta, kärpännahka-asuiselta herralta koruttomalla tavallaan: »Onko se totta, teidän armonne, herra Georg Dóczy?» (Sillä hänen tietääkseen Vuca oli Dóczyn maaorja.)

»Voi sinua aasia, sinua tolvanaa!» huusi Mikael Rostó. »Etkö siis näe, että seisot hänen majesteettinsa kuninkaan edessä?»

Korjákissa alkoi viha kiehua, ja hänen kiihtymyksensä puhkesi sanoiksi:

»Pitäkää isänne isoisää narrina, mutta älkää minua. Tuo mies on kuningas yhtä vähän kuin minä.»

Mujkó huomasi olevansa vaarassa tulla paljastetuksi. Sen vuoksi hän ei ollut kuulevinaan näitä sanoja.

Hän käänsi selkänsä kinastelevalle parille ja alkoi jutella italiaksi ruuanmaistajan kanssa. Vuca puolestaan, kuultuaan mitä hänen Johaninsa sanoi, valahti kauhusta kuolonkalpeaksi. Hän kohottautui varpailleen, peitti pienellä kädellään »kauhean» miehen majesteettirikoksen lausuneen suun ja kuiskasi kerkeästi painaen punaiset huulensa hänen korvaansa: »Polvistu, sillä sinähän syökset vielä meidät molemmat turmioon!»

Korják tuli ihan ymmälle; hän pudisti päätänsä ja katseli koreata »kuningasta». Sitten hän otti taskustaan juuri lyödyn taalarinrahan ja näytti Vucalle kuninkaan kuvaa.

»Tässä näet, lapseni: Matias rex. Katso tätä päätä, näitä hartioita.
Onko tuo nyt tämän näköinen?»

Vuca helähti nauramaan ja sysäsi sulhastaan tuttavallisesti kylkeen.

»Mieletöntä, sulaa hulluutta, kuvahan on sen isonenäisen näköinen.»

Onneksi kukaan ei ollut pannut merkille tätä pikku kohtausta. Kaikki alkoivat käydä levottomiksi. Lähenevien ratsastajien kopina kuului jo ihan selvästi. Hevosten nostattama pöly oli muuttunut mahtavaksi pilveksi, ja terävänä raikui sotatorven ääni linnanportin likellä.

Heti senjälkeen Benedikt Jobbaházy tuli juoksujalkaa takaisin.

»No, mitä siellä on tekeillä?» kysyi Matias mennen häntä vastaan.

»Voitto!» kuului Jobbaházyn riehakas vastaus. »Ladislaus Palóczyn ja Czudarin joukot ovat lyöneet kenraali Swehlán ja tuovat mukanaan kolmesataa böömiläisvankia. Koska he muutenkin kulkevat tätä tietä, haluavat he alamaisesta näyttää vangit hänen majesteetilleen kuninkaalle.»

Matias kohotti päänsä haltioituneena, ja samassa hänen äänensäkin muuttui toiseksi.

»Eläkööt urhoolliset sankarimme! Mutta nyt me lopetamme ilveilyn. Tanssiaiset, häämenot ja muut hullutukset jäävät pitämättä. Tämä uusi tapaus on pyyhkinyt ne ohjelmasta.» Ja kääntyen ystäviinsä, jotka happamin ilmein kuuntelivat tätä kuninkaan tuomiota, hän jatkoi: »Älkää olko pahoillanne, hyvät herrat. Emme saa esiintyä leväperäisinä sotajoukon päälliköille. Mitä nuo urheat soturit sanoisivatkaan, jos näkisivät täällä valepukuisen naamiokuninkaan? Riisu yltäsi kärpännahkaviitta, Mujkó, ja mene hiiteen. Ja te muutkin, pukeutukaa uudelleen. Tyytykää siihen, että Várpalotassa kerran oli maailma ylösalaisin. Nyt hoitakoon kukin virkaansa. Keittäjien ja keittiöpoikien pitää keittää ja paistaa urheille sankareillemme. — Aioimme tässä juhlassa ylistää kauniiden naisten silmiä, mutta vielä suurempi on Jumalan armo, kun voimme juhla-aterialla viettää tulisten miekkojen voittoa. Keittiömestarit, käskekää vierittää esille joku viinitynnyri janoisille sotureille. Mutta te, Jobbaházy, avauttakaa portit Palóczylle ja Czudarille; minä otan heidät vastaan ylhäällä hirvensarvisalissa.»

Nyt syntynyttä hämminkiä ja liikehtimistä on mahdoton kuvata. Herra Rostó piteli päätänsä, ikäänkuin häneen olisi osunut luoti. »Ah, minä olen mennyttä miestä, minun täytyy kuolla.»

Anna Gergely pyörtyi ja olisi kaatunut, ellei lääkäri olisi saanut hänestä kiinni. »Tuokaa vettä, mutta nopeasti!» huusi hän. Matias huomasi tämän ja käski lääkäriä toimittamaan Annan linnan sisäsuojiin lepäämään.

Mutta eniten säikähti Korják; hänen polvensa alkoivat vapista, kun hänelle äkkiä selvisi totuus, ja heittäytyen tomuun kuninkaan eteen hän rukoili murtuneella äänellä: »Armoa minun päälleni!»

»Ah, mene tiehesi, narrimainen isäntä. Minkätähden minun pitäisi armahtaa sinut? Ethän ole tehnyt yhtään rikosta etkä yhtään virhettä. Me olemme tehneet rehellisen kaupan. Sinä olet antanut minulle kaksi taalarinrahaa, ja minä olen tehnyt sinulle palveluksen: tässä on morsiamesi. Minulla ei ole syytä moittia sinua eikä sinullakaan minua. Nouse siis pystyyn, hyvä mies äläkä turhaan kuluta housujasi.»

Sitten hän tarttui rakkaimman ystävänsä, herra Stefan Bánffy Lendvan käsivarteen ja läksi kiireesti linnan sisäsuojiin päin, mutta pian hän pyörsi takaisin ja viitaten luokseen herra Nikolaus Dersffyn, henkivartioston päällikön, antoi kovalla äänellä määräyksen: »Szelistyeläiset odottakoot, kunnes ryhdyn lopullisiin toimenpiteihin.»

Jälkeä jättämättä kuin puhjennut saippuakupla hävisi kirjava, hupsutteleva hoviseurue. Se oli, sitä ei ollut enää eikä sen koommin nähdä.

Huikaisevan upeasti puetut herrat heittivät yltänsä kukin omassa sopessaan samettinuttunsa, kirjaillun dolmaninsa tai silkkisen kabadioninsa. Mikael Rostó vetäytyi puutarhan tiheikköön kuin sairas aasi. Molemmat szelistyeläisrouvat vietiin linnan vasempaan kylkirakennukseen; vain Vuca nousi tyhjiin vaunuihin, minne hän sijoittui kuin jollekin Korjákin suoja-alueelle; siellä hänen oli hyvä olla, sillä isäntä Korják seisoi paikalla vaunujen laitarimaan nojaten.

Heillä oli toisilleen ylen paljon kerrottavaa kultaisesta ruukusta, keittäjästä ja paljosta muusta.

»Oi, Johan, Johan, nämäpä vasta kummia tapahtumia! Ikäänkuin tämä ei olisikaan totta, kultaseni, vaan kaunista unta, joka meille on lähetetty kaukaa.»

Kun Simon Czudarin ja Ladislaus Palóczyn raskaat askeleet panivat synkeät muurit kajahtelemaan, oli loisto ja hupsuttelu kadonnut jäljettömiin. Tilalla oli hiljainen, puritaanisen yksivakainen nuorenmiehen hoviseurue.

Kuningas otti sotajoukon päälliköt puoleksi tunniksi puheilleen. Hän meni esisaliin heitä vastaan ja puristi moneen otteeseen heidän käsiään.

»Tervetuloa, serkku-herrat! Istukaa joukkoomme.»

Mutta päälliköt tunsivat tavat ja kertoivat seisaallaan vaarallisista taisteluista ja hyökkäyksistä, ovelan Swehlan hullunrohkeista teoista, hänen itsepintaisesta puolustuksestaan ja paostaan.

»Oliko teillä riittävästi tykkejä?»

»Meillä oli mukana Varga-tykkikin.» [Matiaksen kuuluisa tykki, joka myöhemmin Wienin piirityksessä näytteli niin suurta osaa.]

»Montako miestä olemme menettäneet?»

»Meillä on neljäneljättä kuollutta ja kaksikymmentä haavoittunutta.»

»Jälkimäiset hoidamme täällä», sanoi kuningas

»Haavoittuneet olemme sijoittaneet eri paikkoihin ja ottaneet mukaamme vain vangit.»

»Montako miestä niitä on?»

»Yli kolmesataa.»

Tämä lukumäärä ilmeisesti tyydytti kuningasta. Hän puristi jälleen kenraalien käsiä.

»Palkitsemme tekonne kaikesta sydämestämme, kunhan palaamme Budaan. Ette osaa kuvitellakaan, kuinka olette täyttäneet toivomukseni. Minä olen kuninkaansanalla sitoutunut hankkimaan juuri sen määrän miehiä. Asia koskee erään Siebenbürgiläisen seudun asuttamista, missä työvoimien puute on aiheuttanut sietämättömän tilanteen.»

»Ne ovat rotevaa väkeä», selitti Ladislaus Palóczy; »heidän kouransa on kova, mutta en tiedä, pystyykö se työhön. He iloitsevat vain siitä, mitä riistävät toiselta väkivallalla. Epäilen, tyytyvätkö he palkkaan, jonka maaemo heille vapaaehtoisesti antaa heidän uskollisuudestaan.»

»Minä puolestani luulen heidän sopivan siihen», arveli Czudar. »Pitkän matkan aikana olin puheissa heidän kanssaan. He ovat tutkistelleet itseään. He ovat lisäksi kyllästyneet nykyiseen leipätyöhönsä. He eivät ole rosvoja eivätkä sotilaita. Tänään kaikkea, huomenna ei mitään, onhan se surullista elämää. Heihin verrattuna on vainottu susikin armollinen herra. Varmastikin tuntuu heistä teidän majesteettinne suunnitelma, joka tarkoittaa kotikonnun perustamista heille, perin sopivalta. Ihminen tavoittelee useimmiten, mikä on hänestä kauimpana.»

»Antaisin mielelläni heidän jo tänään lähteä matkalle.»

»He voivat lähteä vaikka heti, teidän majesteettinne.»

»Johtajana luotettava luutnantti, jonka te saatte valita.»

»Parhaiten Stefan Szillyn joukon mukana.»

Tähän päättyi keskustelu. Kuningas sanoi heille ystävälliset hyvästit ja kysyi eivätkö he haluaisi olla hänen illallisvierainaan.

»Soturin paikka on leirissä, teidän majesteettinne, miehistön parissa», vastasi Palóczy. »Kauniin naisen keittiö ei olisi meillekään haitaksi, mutta sotilaselämän ensi vaatimuksia on, ettei päällikkö syö hanhenpaistia, kun sotamies puree mustaa leipää. Tänne linnan rinteelle kylän vasemmalle laidalle pystytämme teltat. Siellä lepällemme päivänkoittoon ja syömme yhdessä kenttäastioista.»

»Jos on niin», sanoi Matias, »ettette halua jäädä vieraikseni, haluan mielelläni tulla teidän vieraaksenne».

»Alamaisimmasti odotamme teidän majesteettianne.»

»Tulen sinne, serkut», vahvisti kuningas, »mutta luutnantti Szilly tuokoon vangit pihaan. Minä haluan puhutella heitä.»

Tuskin olivat armollisesta vastaanotosta riemuitsevat päälliköt poistuneet, kun pihan täytti joukko julmannäköisiä olentoja, jotka oli kytketty toisiinsa kahlein ja nahkahihnoin. Kahlehditut olivat kookkaita, voimakkaita miehiä, jotka eivät kai vuosikausiin olleet ajelleet tai leikanneet partaansa. He olivat takkuiset kuin villi-ihmiset; monen suorimaton parta ulottui polviin saakka. Lyhyesti, he esittivät kuvaa, joka ei millään lailla ollut suositeltava heikomman sukupolven katseltavaksi.

Silmäiltyään heitä hetken kuningas sanoi nyrpeänä ystävilleen: »Ovatpa nuo hirveän näköisiä. Pelkään Szelistyen naisten juoksevan pakoon, kun näkevät nämä miehet.»

»Kokonaisuus on pelkkä näköharha, teidän majesteettinne», huomautti Báthory, »koska Szillyn koreat husaarit ovat ratsain heidän takanaan. Jos he olisivat puhtaiksi pestyt ja hyvin puetut eivätkä ratsumiehet seisoisi heidän takanaan, voisi heitä pitää maailman kauneimpina miehinä. Teidän majesteettinne suvaitkoon vain katsella heidän hartioitaan, heidän koko rakennettaan, heidän rohkeita tarmokkaita piirteitään; moni heistä totisesti kelpaisi kuvapatsaan malliksi.»

Kuningas viittasi luutnantin luoksensa.

»Luutnantti, nämä vangit sinä saatat joukkueesi mukana Nagyszebeniin, Nagyszebenin kreivin Georg Dóczyn luo. Siellä heidät on Georg Dóczyn kustannuksella puhdistettava ja puettava. Sitten sinun tulee huolehtia siitä, että he asettuvat Szelistyeen ja saavat sellaiset elinehdot, joiden mukaan näyttää taatulta, että he tulevat siellä toimeen ja varttuvat Hyödyllisiksi alamaisiksi.»

Matias veti takanaan seisovan Vojkffyn esille.

»Sinä puhut tshekkiä paremmin kuin minä. Pidä pieni puhe vangeille ja selitä heille, että aion pitää heistä isällistä huolta.»

Kuningas oli jo aikaisemmin antanut määräyksen, että Nagyszebenin kreivin prefekti haettaisiin esille ja tuotaisiin hänen huoneeseensa.

Vojkffy aloitti puheensa, ja kuningas meni huoneeseensa, missä hän tapasi Rostón ja erään niistä ylioppilaista, jotka hoitivat kuninkaan kirjurin tointa.

Rostó heittäytyi polvilleen kuninkaan eteen ja pyysi anteeksi siltä varalta, että oli kenties loukannut hänen majesteettiaan..

»Nouskaa, vanhus, älkää kujeilko. Asia, jonka vuoksi olette täällä, on saanut ratkaisunsa. Linnanpihalla on kolmesataa tshekkiläistä vankia, jotka heti lähtevät marssimaan Nagyszebeniin ja edelleen Szelistyeen. Teille ei tapahdu mitään. Voitte valjastuttaa ja lähteä joukkueen mukana. Naiset jäävät tänne. Minä naitan heidät. Ainoaksi rangaistukseksi teidän täytyy nyt kuunnella, millaisen kirjeen sanelen isännällenne.»

Puhe, jota Vojkffy sillaikaa piti »kerjäläisille», kuten Palóczy oli vankeja sanonut, tuntui tehoavan näihin tavattomasti. He olivat siitä ihan haltioissaan, sillä paksujen seinienkin lävitse kuuli heidän toistuvat huutonsa: »Slava Mathias Kralu!»

»Ja kirjoita nyt, Klemens», sanoi kuningas ja alkoi, selin Rostóon, sanella:

»Matthias Dei Gratia Hungarorum Rex etc.

Bonum mane, Dóczy!

Ibi te viros admitto; feminae a te missae pulchrae insisignesque sunt, sed non Szelistyeienses esse narrantur. Doceo te mosmet Szelistye venatum autumnale ad reliquas aspiciendas proficiscemur judicando an missas easque uno nido enatas essent —

Si non — capitis perderis.»

[Matias, Jumalan armosta unkarilaisten kuningas j.n.e. Hyvää huomenta,
Dóczy!

Täten lähetän sinulle miehiä. Minulle lähettämäsi naiset ovat kauniit, verrattoman kauniit, mutta eivät kuulu olevan szetistyeläisiä. Ilmoitan sinulle tulevani syksyllä metsästyskaudella Szelistyeen katsomaan kotiin jääneitä naisia ja ratkaisemaan, ovatko minulle lähettämäsi naiset kotoisin samasta pesästä —

Ellei niin ole — menetät pääsi.»]

»Onko valmis?» kysyi kuningas.

»On, majesteetti.»

»Hyvä», virkkoi kuningas lempeästi, siirrätti ylioppilaalla mustetolpon lähemmäksi ja piirsi kirjeen loppuun nimensä Mathias Corvinus. Sitten hän kääntyi puhuttelemaan Rostóa, joka seisoi alallaan kuolonkalpeana kuin haamu, viittasi uitolle kylmästi kädellään ja sanoi: »Voitte lähteä Jumalan nimeen.»

* * * * *

Milloinkaan aikaisemmin tai myöhemmin ei vanha Bakonyn metsä ole nähnyt kupeellaan niin eloisaa kuvaa kuin Czudarin ja Palóczyn pataljoonat nyt esittivät.

Sotilasleiri lienee täällä jo ennenkin majaillut, mutta ei kuninkaan naapurina.

Ruoka-astiat ja kellarit avattiin, ja illan hämärtyessä vieritettiin tynnyri toisensa jälkeen leiriin; kuomuvankkureissa kuljetettiin sinne mehukasta silavaa ja muita ruokatavaroita.

Illalla kuninkaan härkäpaimen ajoi useampia härkiä sotilasten pariin
»Hänen majesteettinsa lähettää ne pientä häränpaistia varten.»

Sitten toi kuninkaan sikopaimen lauman porsaita leiriin. »Hänen majesteettinsa lähettää ne pieniä porsaskemuja varten.»

Kylästäpäin lähestyi musta lauma. Mitä hittoa! Eihän vaadittane, että me paistaisimme ja söisimme nuokin? Noin neljäkymmentä vanhaa naista oli saapunut.

»Mitä te täältä niin lukuisina etsitte, muorit?»

»Várpalotan tuomari lähettää meidät tänne keittämään tänään uljaille sankareille.»

»Vai niin, siinäpä hän teki erittäin viisaasti!»

Naisen keittiö on lopultakin vallan toista kuin miesten: kuinka pitkä aika olikaan kulunut, kun he olivat saaneet siitä viimeksi nauttia.

Herra tuomari sitävastoin alkoi pitää toimenpidettään ajattelemattomana, sillä kylän nuoret naiset tunsivat itsensä syrjäytetyiksi. »Ennenkuulumatonta, että vaivataan vanhuksia, kun me olemme tässä valmiina! Häpeä ja pilkka! Ikäänkuin me emme osaisi keittää sotamiehille sapuskaa! On siinäkin tuomari! Hänenkö pitäisi olla kansan esikuvana? Sellaisen ihmisen käteen, joka itse on kuin pölkky, ei sovi sauva.» Lyhyesti, nyt uhkasi puhjeta oikein kapina. Kapinan taas voivat vain sotamiehet kukistaa. Mutta koska nyt ei ollut mahdollisuutta tuoda sotilaita kylään, rohkaisi tuomari mielensä ja vei nuoret naiset ja tytöt henkilökohtaisesti sotamiesten luo. Nimittäin leirin edustalle, jotta he saisivat, vaikka vain etäältä, iloita vilkkaasta vaihtelevasta leirielämästä.

Epäilemättä kaunis näky, hämärässä ehkä vielä kauniimpi kuin päivällä. (Vaikka eivät naiset kirkkaalla päivälläkään pelkää sotamiehiä.) Sinne tänne siroitellut valkoiset teltat, leiritulen valaisema miehistö, taustalla jyhkeät mustat ampumatarvevaunut ja lukemattoman monet hevoset, jotka kaikki ovat levottomia, niin että toisen tai toisen hirnahtelu kuuluu kauas yön pimeyteen.

Mutta kauneimmat ovat härkien käristämistä varten kyhätyt roviot, jotka häilähdellen valaisevat jonkun osan leiriä. Siinä näkee koreiden husaarien hääräilevän teurastettujen härkien kimpussa tai vain katselevan muiden touhua. Härät kärisevät tulella, ja tuuli kuljettaa suloisen tuoksun kylään asti.

Mutta samalla tavalla kuin paistintuoksu tuntuu rajan ulkopuolella, tunkeutuu nuorten naisten muskatti- ja resedavihkojen tuoksu rajan sisäpuolelle; siitä varmasti voi tehdä johtopäätöksen, että sotilaat päätettyään ateriansa kulkevat rajan yli, vaikka se olisi kiellettyäkin, ja että silloin alkaa niin vilkas karkelo, että tähdetkin mielellään astuisivat alas taivaasta sitä katselemaan.

No, pastorin apilaspelto näyttää huomenna varmaankin kauniilta. (Sillä siinä touhuaa tuomari naisväkineen.) Kansa polkee juuretkin maasta, sillä siihen aikaan pidettiin parhaana tanssijana sitä, joka hyppäsi korkeimmalle ja löi omilla saappaillaan nenäänsä. No, Palóczyn päiväkäsky, jonka mukaan miehistön tulisi levätä täällä, täytettiin vallan merkillisellä tavalla. Se vasta oli lepoa. Läpi koko yön syötiin, juotiin, riemuittiin, tapeltiin, pantiin toimeen painiskeluja, niin että päivän koittaessa oli enemmän haavoittuneita kuin taistelussa. Tästä kaikesta selviää kaksi asiaa, ensiksi, että Matiaksella oli Várpalotassa hyvää viiniä, ja toiseksi, ettei unkarilainen malta levätä sittenkään, vaikka korkeammalta taholta niin määrätään.

Kaikki huvittelivat erinomaisesti, vain molemmat päälliköt olivat nyrpeällä ja hermostuneella tuulella. Sillä korkeilla herroilla on yksi hermo enemmän kuin muilla ihmisillä, ja se on uskollisuus, arin hermoista. Matias oli luvannut syödä illallista heidän kanssaan eikä häntä kuulunut. Hyvä Jumala, mikä siihen olikaan syynä?

He arvailivat sinne ja tänne, mutta eivät osanneet keksiä syytä. Oliko se ruhtinaallinen oikku, vai merkitsikö se epäsuosiota? He eivät malttaneet nukkua: niin syvästi tämä selittämätön syrjäyttäminen askarrutti heidän ajatuksiaan.

Vasta aamulla, kun he valmistelivat lähtöä, selvisi asia heille. He näkivät nimittäin telttakankaalla seuraavat kuninkaan omakätisesti kirjoittamat sanat: »Tänä yönä huvitteli täällä Matias ja oli kaikkeen tyytyväinen.»

Nyt alettiin tutkia asiaa.

Mitä oli tapahtunut? Kuinka se oli tapahtunut? Tapparakeihäällä varustetut sotilaat, jotka vartioivat telttaa, vannoivat kunnian ja autuuden kautta, että se oli sula mahdottomuus, noitatemppu; luonnollisia keinoja käyttäen se ei ollut voinut käydä päinsä. Ei yksikään sielu ollut käynyt leirillä paitsi härkäpaimenta, joka oli tuonut härät, ja sikopaimenta, joka oli tuonut siat. Ne tosin kyllä olivat käyneet leirillä. »He olivat viipyneet siellä, syöneet, juoneet, olleet miesten kanssa tukkanuottasilla ja kuunnelleet leiritulen ääressä moniaita kaskuja ja sotilasjuttuja.»

»Puh, tuhat tuhat tulimmaista!» huudahti Palóczy; »kummalla heistä oli isompi nenä?»

»Härkäpaimenella.»

»No, silloin se oli kuningas.»

Oliko asiassa perää vai ei, se ei koskaan tullut julkisesti tietoon. Mutta tarina kulki suusta suuhun, että kuningas oli käynyt leirillä, syönyt, juonut ja paininut miehistön kanssa ja heittänyt muutamat heistä niin voimakkaasti maahan, että he olivat vielä seuraavanakin päivänä tunteneet pistosta selässä. Tätä toisintoa vahvistaa se, että hänen majesteettinsa seuraavana päivänä nousi myöhään vuoteesta ja oli koko päivän perin väsynyt. (Tästä väsymyksestä kyllä tiedettiin linnan sisällä kertoa aivan toista.)

Puolipäivän aikaan hän valitti kovaa päänsärkyä eikä edes mennyt ruokasaliin, mutta iltapäivällä hän kuitenkin suoritti juoksevat asiat.

Palatini oli lähettänyt kuriirin, joka ilmoitti, että Serbiassa turkkilaiset paraillaan olivat järjestymässä sotakannalle. Palatinin mielestä oli välttämätöntä, että hänen majesteettinsa viipymättä toimittaisi lähettilään sulttaanin luo rauhanvälittäjäksi — »sillä meillä on ensin tekemistä Fredrikin kanssa».

Kuningas neuvotteli Stefan Bánffyn kanssa.

»Eikö sinua haluttaisi mennä lähettilääksi Konstantinopoliin.»

»Sikäläiset olot ovat perin kireät», vastasi Banffy; »pelkään menettäväni pääni».

»Älä pelkää, Stefan; minä hakkautan kymmenentuhatta päätä sinun pääsi korvaukseksi.»

Bánffy hymyili.

»Kyllä, majesteetti, mutta näistä kymmenestätuhannesta ei yksikään sovi niin hyvin Stefanin kaulaan kuin se, joka siinä nyt on.»

Kaikesta huolimatta hän otti toimen vastaan ja ratsasti viipymättä
Budaan ryhtyäkseen matkavalmistuksiin.

Kuningas saattoi häntä eteissaliin, jossa Szelistyen naiset ja
Korják odottivat pääsyä kuninkaan puheille. Mutta siellä oli lisäksi
joukko muitakin anojia, lisäksi valakkilaisen voivodin lähettiläs ja
Pressburgin kreivin kuriiri.

Matias otti ensin vakavat asiat käsiteltäväksi, mutta antoi sillä välin määräyksen hakea paikalla paikalle Várpalotan pastorin ja ilmoittaa hänen tulostaan.

Mutta hänen korkea-arvoisuutensa, herra Vinzenz Makucsek, ilmoitti kyllä itsekin tulonsa, sillä koska hän oli suunnattoman lihava, puhkui ja läähätti hän kuin säkkipilli, niin että se kuului kolmanteen huoneeseen saakka. Silloin astuikin virantoimituksessa oleva kamariherra sisään ja sanoi: »Pastori, budalamén majatalon isäntä ja valakkilainen tyttö tulkoot kuninkaan puheille.»

He menivät kaikki yhtaikaa sisään. Kirkonpalvelija kumarsi maahan asti.
Muut lankesivat polvilleen.

»Pitäkää päänne pystyssä, kunnioitettava isä, sillä te olette verevä, veri nousee teille päähän, ja voitte saada halvauksen; jättäkää kaikki hovimenot sikseen.»

»Kuten käskette, majesteetti.»

»Te olette kelpo mies, Korják. Olen oppinut pitämään teistä rehellisyytenne ja avomielisyytenne takia ja korotan teidät aatelissäätyyn. Koska ette huolinut kultaisesta ruukusta, saatte lisäksi vielä hopeisen miekan.»

Korják ei voinut enää hillitä itseään; hän oli niin liikutettu, että alkoi itkeä kuin pikku lapsi.

Vuca säikähti; koska hän ei ymmärtänyt unkarinkieltä, ei hän voinut käsittää, mitä niin kauheaa tuo »tanakka poika» oli sanonut hänen Korjákilleen, että tämä alkoi nyyhkyttää. Muuten hänen päänsä oli jo vähän sekaisin niiltä monista näytelmistä, joissa hän oli ollut mukana. Hän ei tiennyt enää, mitä uskoa, mitä ei. Niin hän siis kuiskasi Korjákille romaniaksi oman henkilökohtaisen vakaumuksensa:

»Nu pot crede, ca e rege.» (En voi uskoa, että tuo on kuningas.)

Nyt astui hovipoika Korjákin luo ja ojensi hänelle kultaisen ruukun, miekan ja aateliskirjan.

»Korják Várpalota», jatkoi kuningas, »te olette nyt aatelismies; palvelkaa kuningasta ja isänmaata tarpeen tullen miekallannekin.»

»Sydämeni jokainen lyönti kuuluu kuninkaalle!» änkytti herra Korják
Várpalota.

»No, no, jalosukuinen herra», sanoi Matias leikilliseen sävyyn, puhutellen uutta aatelismiestä ensi kertaa asianmukaisesti, »säästäkää muutamia lyöntejä nuorta rouvaanne varten; kuningas tyytyy kyllä kymmenykseen. Ja sinä», jatkoi hän kääntyen Vucan puoleen, »saat myös, mitä toivot, saat minun keittäjäni yhdeksi vuodeksi. Vihkimisen jälkeen voutini valjastuttaa teille, ja keittäjä lähtee teidän kanssanne.» (Hän viittasi kädellään.) »Voitte mennä.»

Iloa ja onnea täynnä he horjuivat ulos. Mutta kun ovi oli sulkeutunut heidän jälkeensä, hyppeli pikku Vuca edellä kuin vallaton pikku karitsa.

Kuningas huusi vielä papille: »Odottakaa kappelissa, kunnianarvoisa isä, sillä mahdollista on, että saatte vielä uutta tehtävää. Mutta ensin pari sanaa.»

Pappi jäi seisomaan kynnykselle.

»Sallikaa minun tehdä eräs kysymys, joka juuri tuli mieleeni. Mitä arvelette siitä, että avioliitot solmitaan taivaassa?»

»Useimmiten ne siellä solmitaan, teidän majesteettinne, sillä Jumala istuttaa rakkauden sydämiin ja asuu taivaassa.»

»Houkutuslintuun te ette usko, vai kuinka?»

»Houkutuslintukin perustaa avioliittoja, mutta Jumala ilmaisee sillekin aikeensa.»

»Entä jos kuningas määrää jonkun menemään avioliittoon?»

»Kuningas on Jumalan valitsema edustaja kansojen seassa. Kun hän tekee jotakin, tapahtuu se Jumalan nimeen.»

»Niinpä kyllä, mutta, olettakaamme, että hyvä Jumala on istuttanut rakkauden kahteen sydämeen ja että se versoo näissä, mutta sitten tulee kuningas ja erottaa nuo sydämet; kuinka se voi olla Jumalan tahto? Eihän hän voi tahtoa kahdella tavalla samassa asiassa.»

Silloin Vinzenz Makucsek tosiaankin oli neuvoton. Se oli totisesti vaikea kysymys.

»Kyllä sellaisia tapauksia sattuu, teidän majesteettinne. Silloin kuningas unohtaa Jumalan olemassaolon.»

»No hyvä, mutta miksi Herran palvelijat kuitenkin tottelevat kuningasta tällaisissa tapauksissa?»

Vinzenz Makucsek pärskyi ensin kuin sairas karhu; sitten hän sanoi: »Se johtuu siitä, teidän majesteettinne, että Jumala on kaukana, hidas eikä kostonhimoinen, mutta kuningas on lähellä, nopea ja kostonhimoinen.»

Kuningas nyökkäsi myöntävästi.

»Olette vastannut hyvin, herra tuomiorovasti.»

Virantoimituksessa oleva kamariherra tuli jälleen sisään, niinkuin hän teki aina, kun kuninkaan puheille päässeet olivat poistuneet.

»Szelistyeläis-saksitar», käski hänen majesteettinsa.

Maria Schrammilla oli ollut huono yö. Hän ei varmaankaan ollut nukkunut lainkaan, ollen nyt surullisen ja kalpean näköinen. Lisäksi hän värisi kuin haavanlehti.

»Astu lähemmäksi», puhutteli kuningas häntä verrattoman ystävällisellä tavallaan, »äläkä polvistu; en halua nähdä naista polvillaan. Kutsuin sinut puheilleni, koska tahdon tehdä jotakin hyväksesi. Näetkö, eilen tahdoit saada vallan liian paljon; tavallisesti ei käy hyvin niiden, jotka haluavat kahmaista ylenpalttisesti.»

»Armoa, majesteetti, armoa!»

»Tahdon lieventää pienen pilan, jonka soin itselleni teidän kustannuksenanne, osoittamalla nyt erikoista armoa ja hyvyyttä. Jos sinulla siis on jonkunlainen toivomus, mainitse se minulle. Mutta älä taas halua saada päähinettäni, sillä jumaliste, sinä saisit vain hatun. Mutta jos tahdot valita aviopuolison, voisin siinä kenties olla sinulle avuliaana. Puhu siis, katso minua silmiin.»

»En uskalla», änkytti nainen.

»Tahdotko mennä naimisiin?»

»Kuten teidän majesteettinne käskee.»

»Kenen kanssa tahdot mennä naimisiin?»

»Sen kanssa, jonka teidän majesteettinne määrää.» Kuningas mietti.

»Hm, sanoppas minulle, miellyttäkö sinua eilinen kuningas?»

Maria pysyi vaiti.

»No, tunnusta pois, hän oli koreampi kuningas kuin minä?»

Maria painoi kauniin päänsä vielä alemmaksi.

»Minä arvelen, että kun hänen hattunsa, nimittäin hänen narrinmyssynsä, jo on joutunut päähäsi, joutukoon hän itsekin sinun tohvelisi alle. Nimitän hänet siinä tapauksessa Várpalotan yliviinuriksi. No, mitä siitä sanot, Maria Schramm?»

»Kuten teidän majesteettinne käskee», kuului vastaus vapisevalla äänellä.

Sitten hänen majesteettinsa viittasi, ja eräs hovipoika toi pieluksella
Mujkón narrinmyssyn, mutta toinen hovipoika täytti sen ääriään myöden
Kremnitzin kultarahoilla, jotta se helisi entistä kuuluvammin.

Nyt oli vain vielä puhuteltava Mujkóa ja kysyttävä, oliko hän suostuvainen. Kyllä hän suostui siekailematta, ja kun kuningas mainitsi hänen uuden virkansa, ei hän ollut pysyä nahoissaan liikutuksesta ja pyysi hänen majesteetiltaan vielä sitä armoa, että koska hän halusi rikkoa välinsä menneisyytensä kanssa, hänet vapautettaisiin tähänastisesta nimestä, joka aina toisi ihmisten mieliin narrin.

»Miksi sinä häpeät ammattiasi?» moitti kuningas. »Minähän olen sinut narriksi nimittänyt. Ja se on itsessään suuri hulluus. Voinko minä nimittää jonkun viisaaksi? Tai tekeekö se hänet viisaaksi? Toivoisin, että voisin sen tehdä! Nimittäisin koko maani järkeväksi. Mutta narriksi voin nimittää ja narrina pitää vain sellaista, joka ei ole mikään narri. Siis tiedä, että surullista on syntyä narrina, mutta elää ammattinarrina on peräti hupaisa juttu. Mutta ihmisen nimen laita on päinvastoin. Nimistä on suurin merkitys sillä nimellä, joka ihmisellä on syntyessään.»

Kaiken uhallakin Mujkó pysyi aikeessaan. Hän suuteli majesteetin viitan lievettä ja rukoili itselleen toista nimeä.

»Haluan sitä tulevan vaimoni takia», lisäsi hän perusteluksi.

»No hyvä on, Mujkó, sinulle myönnetään sekin, mutta riennä nyt kappeliin.»

Mujkón poistuessa leikki kuninkaan huulilla ilkikurinen myhäily. Hän ajatteli: »Sinä olet ajanut minut monesti umpikujaan, veijari, mutta viimeisen umpikujan valmistan minä sinulle», ja kutsuttuaan luoksensa erään kirjuri-ylioppilaistaan käski valmistaa aateliskirjan Mujkólle. Uuden aatelismiehen nimeksi tulisi Bolondóczy. [»Bolond» merkitsee unkarinkielessä »hupsu»; uusi nimi oli siis samaa kuin »hupsu Dóczy».]

(Sitä voi Doczykin pitää itseään vastaan tähdättynä nuolena, jos kuulee jutun.)

Kun vastikään nimitetty tuomiorovasti oli lopettanut Vucan ja Korjákin vihkimismenot kirkossa, jossa oli läsnä suuri joukko hovivirkailijoita ja ikävystyneitä ylimyksiä, seisoi jo Mujkó siellä rinnallaan Maria Schramm odottamassa vuoroaan.

Ylimykset vaihtoivat merkitseviä silmäyksiä eivätkä tauonneet kuiskaamasta: »Tämän kaiken me olisimme voineet saada.»

»Niin, ellei kuningas olisi ollut niin itsepintainen.»

»Ellei hän olisi niin kateellinen.»

»Sanokaamme mieluummin naurettava; hän houkuttelee meidät tänne, lupaa meille sitä ja tätä, ja nyt hän tuhlaa tällaiset kaunottaret kaikennäköisille kulkureille.»

»Se on synti Jumalaa vastaan. Samaa kuin joku tahtoisi ravita härkiä sahramilla.»

»Sitäpaitsi hän on itsekäs. Hän arvelee: minulla on jo, mitä tarvitsen, sillä minun käteni on pisin; kuopikaa ja raapikaa te lyhytkätiset, niin tekin saatte jotakin!»

»No saammepa nähdä, tuleeko kolmas.»

Toinenkin vihkiminen suoritettiin pian. Urut alkoivat uudelleen soida, mutta pastori jäi vielä alttarin ääreen, ja kaikkein silmät olivat suunnatut ovea kohti. Tulisiko Anna Gergely? Ja kenen kanssa hän tulisi? Mutta Anna Gergelyä ei kuulunut. Kului kymmenen minuuttia, kaksikymmentä minuuttia, mutta hän ei vain saapunut. Tänään ei siis tulisikaan kolmatta vihkimistä. Ihmiset katsoivat taas toisiinsa ja iskivät viekkaasti silmää. Hm, niin, mitäpä muuta meidän tarvitsee tietää? Eikö tämä ole kyllin selvää?

Mutta Anna Gergely oli tänä aikana (kuten varmalta taholta tiedämme) kuninkaan vastaanottosalissa.

Hänen majesteettinsa oli itsekin hämillään. Mutta mitä tässä hänen majesteetistaan puhun? Hän ei nyt ollut kuningas, vaan hupsu poika.

Kun ovi avautui ja Annan kahisevien hameiden kera hiipi sisään raikas tuulahdus, hypähti Matias kuin sähköistyneenä pystyyn ja juoksi häntä vastaan. Anna aikoi langeta polvilleen, mutta kuningas esti sen tarttuen hänen käteensä.

»Istu mieluummin tähän, kaunis pikku nainen; no, istuhan toki, kun käsken, äläkä ole minulle nyreissäsi, vaikka olen kuningas. Tule lähemmäksi, vielä lähemmäksi, älä pelkää, eihän kuningas pure. Ja jos haluaisit olla kiltti, voisit vallan unohtaa, että minä olen kuningas.»

Samalla hän kietoi käsivartensa Annan solakalle vartalolle.

»Voi, hyvä Jumala», huudahti Anna koettaen vapautua; »mitä maailma sanoisi, jos se nyt näkisi teidän majesteettinne?»

Salaa surumielisesti Matiakseen katsahtaen hän hypähti pystyyn ja liukui kuin käärme hänen sylistään.

Kuninkaan kasvot kävivät hehkuvan punaisiksi; hänen sinisenharmaissa silmissään loisti kuumeinen kiilto, ja niinkuin hieno kirjava villalanka irtaantuu kerästä, vierivät palavat rukoilevat sanat hänen huuliltaan.

»Näetkös, millainen sinä olet!» sanoi Matias nuhtelevasti. »Halpana nuorukaisena olisin sinulle kelvannut, mutta nyt sinä rankaiset minua, koska olen kuningas. Enpä totisesti mahda sille mitään. Kannan kruunua, en voi sitä panna pois, mutta se on raskas. Iloitsen ruususta, koska se on soma ja kevyt, mutta en saa sitä nostaa luokseni, sillä kumartuessa putoisi kruunu päästäni. Sinä kai ymmärrät minua…»

»Suvaitseeko majesteetti laskea minut irti? Rukoilen sitä…»

Kuninkaan silmät tuijottivat häneen himoiten, ahmien koko hänen olemustaan.

»Et siis voisi rakastaa minua? Vastaa minulle! Vastaa vapaasti ja avomielisesti, ikäänkuin olisin maalaispoika, joka on kaivon luona pysäyttänyt sinut tehdäkseen sinulle sellaisen kysymyksen.»

Nainen nosti päänsä ja vastasi: »Sepä siinä juuri on, se juuri… en voi ottaa teidän majesteettianne siltä kannalta (ja hänenkin kasvonsa kävivät kuumeisen hehkuviksi). »Sillä en voi rakastaa ihmistä, jota minun täytyy pelätä, mutta sitä, jota rakastan, en pelkää.»

»Sinä siis pelkäät kuningasta?» huokasi Matias.

»Hän on minusta niin korkea, niin ylevä; veri hyytyy suonissani, kun ajattelen, että puhun hänen kanssaan.»

Kuningas huomasi, että hänen täytyisi muuttaa menettelytapaa.

»No, hyvä on», sanoi hän näennäisen huolettomasti; »jos asian laita on niin, täytyy kuninkaan alistua välttämättömään. En lapsenakaan voinut pitää kädessäni vangittua lintua, sillä pienen pelästyneen sydämen sykintä koski käteeni. En aio pitää sinuakaan vankina tai pakottaa sinua mihinkään. Mutta kun jo olen huolehtinut tovereistasi, miksi en siis tekisi jotakin sinunkin hyväksesi? Tule siis, istu jälleen tänne viereeni ja neuvotelkaamme rauhallisesti ja ystävinä, kuinka voisin pitää sinusta huolta.»

Hän ahdisti Annaa puheillaan niin kauan, että sai hänet jälleen istuutumaan marmoripenkille viereensä.

»No, sanoppa minulle, menisitkö mielelläsi naimisiin?»

»Se on naisen kutsumus», vastasi toinen ujosti.

»Oletko löytänyt jonkun minun hovistani?»

»Teidän majesteettinnehan tietää kenet…» ja hänen haaveileva katseensa hiveli kuningasta.

»Ja paitsi häntä?»

»En ketään, en ketään.»

»Voi sinua ilkeää nirsoa pikku naista!» huudahti Matias. »No, tee sinäkin jotakin kuninkaan mieliksi. Riisu orton päästäsi, jotta saan vielä kerran nähdä ihanat kutrisi.»

»Ah, älkää hullutelko!» vastasi nainen hymyillen, hetkeksi unohtaen puhuvansa kuninkaalle, mikä todistaa, että kuningas vihdoinkin oli osunut oikeaan.

Sitten kuningas yhdellä nykäisyllä veti ortonin hänen päästään.

Syvälle tähän kastanjanruskeaan hiuskruunuun vaipui todellakin suuren kuninkaan katse, ja hän teki seuraavat kysymykset vain koneellisesti.

»Kenties sinulla on mielitietty kotipuolessasi?»

»Minulla on eikä ole», vastasi nuori nainen siihen kerskailevaan, viekoittelevaan tapaan, joka kotona maissia katkottaessa on kauneimman ja siveimmän naisen etuoikeus.

Hiuskruunu palautti hänen rohkeutensa. Kaksi kruunua vieretysten — välimatka oli tavattomasti pienentynyt.

»Sinulla on joku eikä ole? Kuinka sen ymmärrän? Avaa sydämesi kuninkaallesi.»

Sitten nuori nainen kertoi kuninkaalle, että Bereczkessä asui teurastajakisälli, joka oli halukas naimaan hänet ja jonka tarjousta hänkään ei hylkinyt. Mutta nyt oli asiassa se paha puoli, ettei hänellä ollut myötäjäisiä ja teurastajakisälli halusi naida vain sellaisen naisen, jonka kapioista hän saisi varat avatakseen oman lihakaupan.

Nuoren naisen syventyessä yksityiskohtaisesti kertomaan, mitä teurastajakisälli, Paul Gábor nimeltä, oli käskenyt Johan Máluásin vaimon sanoa hänelle ja mitä hän oli vastannut siihen, pujahti kuninkaan käsi hänen selkänsä taakse hiuspalmikkojen sekaan. Hän irroitti ne; sitten hän avasi palmikot, ja hänen sormensa hyväilivät silkkisiä suortuvia. Ja hän kuunteli edelleen niitä vaikeuksia, jotka olivat esteenä teurastajakisällin naimisiinmenolle, ja mitä tämä mies oli suunnitellut.

Nuoren naisen kieli kävi niin lipevästä (olihan aihe kerrassaan mielenkiintoinen), ettei hän ollenkaan olisi huomannut kuninkaan ilkikurista ajanvietettä, ellei olisi nähnyt sitä kaikki paljastavasta venetsialaisesta kuvastimesta.

»Voi kauheaa, minä hälytän kohta, teidän majesteettinne!» huudahti hän pelästyneenä.

»No, no, älä tee tuhmuuksia, sinähän näet, että me puhelemme sinun tulevaisuudestasi. Mitä siis sanoitkaan? Sinulla ei ole myötäjäisiä? Eikö niin, jotakin sentapaista sinä mainitsit olevan esteenä?»

»Kyllä teidän majesteettinne.»

»No hyvä, minä tahdon antaa sinulle myötäjäiset», lohdutti häntä kuningas; »sinä saat niin paljon peltoa Sepsin viljavalta ylätasangolta, jota sanotte 'kauniiksi pelloksi', niin paljon kuin voit ympäröidä tavattoman pitkinä hiuksillasi, kun panet kunkin yksityisen hiuksen toisen jatkoksi.»

Annan silmät säikkyivät, tämä lupaus ihan huumasi hänet, ja hänen verensä sykki kiihkeämmin. (Siebenbürgiläisveri on mullalla sekoitettua.)

»Ja se kaikki on sitten minun omaisuuttani?»

»Tietysti, kun kuningas sen sinulle antaa.»

Hän vaipui haaveihin; hänen mielikuvituksensa näkyi harhailevan jossakin Sepsin tienoilla, missä vuoristo uneksii olevansa alatasanko, koska kangastus leikkii sen kiireellä, jälkimäinen taas pitää sitä »Nemere»-merenä, koska se raisussa oikussaan menee sinnekin leikkiä jatkamaan. Näillä kokeneilla salaperäisillä luonnonvoimillakin on omat pettymyksensä.

»Siitähän tulee kovin paljon peltoa!» riemuitsi Anna Gergely.

»Mitä se minulle merkitsee, vaikka se olisi neljäkymmentä kylää», sanoi kuningas.

»Jumala siunatkoon teidän majesteettianne, mutta silloinhan minun pitäisi…» ja kaunis nainen valahti äkkiä kalpeaksi, ja hänen povensa aaltoili, »leikkauttaa poikki koko tukkani juuria myöten!»

Kuningas kohautti olkapäitään.

»Tietysti, sillä kuinka me muuten saisimme tietää, paljonko peltoa sinulle tulee.»

»Voi minua, sehän on kauheaa! Minunko pitäisi luopua hiuksistani? Kuinka teidän majesteettinne voi keksiä moisen julmuuden? Armoa tukalleni!»

Kuningas nauroi ja kietoi hiuspaljouden kaulansa ympärille.

»No, sanonpa sinulle jotakin, kaunis nainen», virkkoi kuningas hyväilevästä »Yksi ainoa tapa on päästä siitä, jos näet suostut ehdotukseeni. Minä nyhdän sinulta pisimmän hiuskarvan, loput laskemme sitten, ja niin monta kuin niitä on, niin monta kertaa otamme irroitetun hiuskarvan pituuden. Suostutko siihen?»

»Mutta, armollisin herrani», sanoi nuori nainen viekkaasti hymyillen, »kuka on se onneton, joka joutuu laskemaan kaikki hiukseni yksitellen?»

»Niin tärkeää asiaa kuningas ei voi uskoa kenellekään, vaan se jää minun tehtäväkseni.»

Nuori nainen väänsi vastaukseksi kasvonsa näyttämään tyhmiltä kuin nuoren aasin naama. Varmaankin hän tiesi, että moinen liioiteltu ihmettely puki häntä hyvin.

»Teidän majesteettinne ryhtyisi siihen tehtävään? Ah, kuinka hyväsydäminen ihminen onkaan majesteetti!» Jälkimäisen lauseen hän jo sanoi ilkamoivalla äänellä, hieman ivallisesti. »Ah, mitä kaikkea teidän majesteettinne keksiikään! Entä kestääkö se kauan?»

»Kyllä, sydänkäpyseni, noin tuuhea tukka vaatii paljon aikaa. Ainakin vuoden se kestää. Mutta ehkä kauemminkin, kuten itse haluat. Onko hyvä näin, sano?»

Ihana nainen irroitti hitaasti, mykkänä, ja tuumivana, tukkansa kuninkaan kaulalta; sitten hän ravisti sen päätänsä heilauttamalla kaikille suunnille, niin että se peitti hänet edestä ja takaa tiheään tulvaansa, ja näin hiusten seasta kuin niistäkin pimeästä teltasta puhuen hän sanoi:

»Teidän pitää aloittaa heti. Ja ottakaamme pisin mitaksi. Tämä ehkä. Se on arviolta puolentoista kyynärän pituinen. Voi, voi, se tekee kipeää! Pian näpsäytän teitä, sormille…»

Hänen suunsa vääntyi itkuun, mutta kun hius oli nyhtäisty irti, hymyili hän kuninkaalle suloisesti, viekoittelevasti, ja kun Matias uteliaana toteamaan, kuinka pitkä nyhtäisty suortuva oli, mittasi sitä levitetyillä käsivarsillaan, riensi hänkin vaistomaisesti katsomaan nyhtäistyä hiuskarvaa ja ummistaen silmänsä salli kuninkaan käsivarsien kietoutua solakan vartalonsa ympärille.

* * * * *

Jokseenkin likellä Várpalotan linnaa, syvällä Bakonyn metsässä eräällä sen kauneimmista kohdista, huomaa matkustaja rauniot. Ja rauniot ovat harvinaisia tässä vanhassa metsien kuninkaassa. Eivät rosvot eivätkä santarmit rakenna. Mutta täällä oleskeli pitkät ajat vain rosvoja ja santarmeja, toinen ajoi toista takaa. Matiaksen aikana oli tämä metsä vielä aarniometsää. Läpipääsemättömän tiheät köynnöskasvit kiersivät jättiläispuiden runkoja ja niiden väliä, niin että alkueläimetkin liikkuivat työläästi tiheikössä. Mistäpä täällä olisi löytänyt ihmisasunnon? Ihmisjälkiäkin näki ylen harvoin. Siellä täällä oli nurmella musta kohta osoittamassa paikkaa, missä kerran oli palanut leirituli. Rosvot olivat siinä käristäneet karitsoja tai nuoria lehmiä, toisin sanoen punnitsematonta lihaa; punnittua lihaa ei Bakonyn metsässä syönyt kukaan.

Sattui kyllä toisinaan, että hurskas erakko rakensi majansa sinne. Siihen aikaan oli erakkoelämä vielä tuottavaa hommaa, kun kylistä kannettiin runsaat almut. Tai joku pystytti kappelin paikalle, missä jokin hänen omaisistaan oli surmattu. Nämä olivat tuon metsän rakennuksia. Mutta mainituista raunioista voi päättää siinä joskus olleen herrastalon, ja vaistomaisesti tulee kysyneeksi itseltään, kenellä lienee ollut noin hupsu oikku asettua tänne asumaan.

Metsänvartijat — sillä nykyään suojellaan metsää ihmisiltä, aikaisemmin ihmisiä metsältä — kertovat raunioista seuraavaa: »Tämä oli kuningas Matiaksen metsästysmaja; tänne hän poikkesi, kun hän oli karhunajossa myöhästynyt ja yö oli hänet yllättänyt.»

Várpalotan vanhat naiset, jotka näkevät menneisyyteen selvemmin ja perusteellisemmin, väittävät: Täällä kuningas Matias laski yksitellen hiussuortuvat kauniin unkarittaren päästä. Hän aloitti joka vuosi uudelleen, sillä alinomaa, joko hän tahtoi tai ei (tai kenties hän sittenkin tahtoi), sattui laskuvirhe.

Joka sunnuntai vieraili kauniin naisen luona rouva Bolondóczy, joka siihen aikaan niinikään oli kuulu kaunotar. (Hänen kuvaansa säilytettiin pitkät ajat Várpalotan linnassa, kunnes Waldsteinin kreivit viime vuosisadalla viskasivat sen romuhuoneeseen.)

Molemmat naiset istuutuivat silloin pylväitten kannattamalle parvekkeelle, missä he kuuntelivat metsän huminaa ja punoivat siihen surunsa ja ilonsa. Heidän kohtaloissaan oli paljon, mikä oli omiaan yhdistämään heidät toisiinsa. He olivat yhdessä saapuneet tänne Siebenbürgenistä, ja sama kuninkaallinen oikku oli saattanut heidät heidän nykyiseen asemaansa.

He puhelivat kuninkaasta, hänen suunnitelmistaan ja herroista, jotka kävivät hänen luonaan, toinen toistaan mahtavammista. Rouva Bolondóczy osasi lisäksi aina kertoa moninaisia uutisia, sillä herra Bolondóczy oli hovin ja suurten herrain erinomaisessa suosiossa, ja hän kuuli ja tarkkaili, mitä mainittavaa maailmassa tapahtui.

Tietysti keskustelu kääntyi myöskin kolmanteen kaunottareen, jalosukuiseen rouva Korjákiin. Herrat puhuivat paljon hänestä. He poikkesivat itsekin »Oravaiseen» (eli Kultaiseen ruukkuun», joksi majatalon nimi hiljan oli muutettu). »Kultainen ruukku» on perin suosittu paikka. Kolmisilmäinen Wolfgang on ainiaaksi häipynyt hämärään; »Mustassa puhvelissa» on vain silloin ääntä, kun pari yökköä on illalla lentänyt hevosten juottopaikalle ja kovasti rääkyen lepattaa hirsien ympärille.

Entä Korjákit? Heillä ei ole hätää! He rikastuvat. Heidän omaisuutensa lisääntyy niin, etteivät he enää tiedä, mitä tekisivät rahalla. Mutta miksipä eivät rikastuisi? Keittäähän kuninkaan kokki »Kultaisessa ruukussa».

Tiedetäänhän, millainen budalainen porvari on siinä suhteessa. Hän on perso kaikelle, mikä tulee »hovista»; savukin on hajuvettä hänelle, kun se tupruaa kuninkaallisen linnan savupiipuista. »Mitä? Kuninkaan kokki keittää 'Kultaisessa ruukussa'. No, sitä ruokaa meidän pitää kerran maistaa.» Vieraat tungeskelivat kuin ampiaiset hunajan ympärillä, ja paikoista oikein tapeltiin. Korjákin täytyi lisätä kylkirakennus »Kultaiseen ruukkuun». Mikä ihana ajatus olikaan ovelalla pikku Vucalla ollut, kun hän pyysi kuninkaan keittäjän lainaksi!

Tosin Pogra, keittäjä palasi vuoden kuluttua Várpalotaan, minkä Korjákit tietysti salasivat, mutta Vuca oli siihen mennessä oppinut hänen taitonsa niin täydellisesti, että vieraat hänen keittäessään ylistivät Pograa vielä enemmän kuin ennen. »Se penteleen mies keittää yhä vain paremmin», sanoivat he.

Hyvä Jumala, kuinka merkillisesti kohtalo usein johtaa ihmisten vaiheita! Sallimuksen tuhlaillessa onnea ja menestystä »mallikokoelmalle», jonka herra Rostó oli työläästi haalinut kokoon, täytyi kelpo kerääjän sietää perin epämiellyttäviä kohtauksia.

Kun hän saapui kotiin mukanaan Stefan Szilyn joukkojen saattamat kolmesataa »kerjäläistä» ja kun Nagyszebenin kreivi oli katsellut noita jänteviä miehiä, puristi hän Rostón kättä.

»Olettepa kelpo mies, Rostó-serkku! Tämän tehtävän olette suorittanut kerrassaan mainiosti!»

»Ah, armollinen herra, musta kastike [Tällä unkarilainen tarkoittaa pientä harmia, — Suom.] tulee vielä perässä. Herra luutnantilla on kirjekin teidän armollenne.»

Nagyszebenin kreivi otti kirjeen, tarkasti sinetin ja nosti sen edessä hattuaan, koska se oli kuninkaan sinetti.

Sitten hän mursi auki kirjeen ja luki sen. Samassa hänen kasvonsa kävivät kalmankalpeiksi, ja tuskan hiki helmeili hänen otsallaan.

Sitten hän viittasi Rostón mukaansa, ja he menivät molemmat hänen työhuoneeseensa, missä hän epätoivon vimmalla kävi tuon viheliäisen ukon kimppuun, joka nimitti itseään Mikael Rostóksi ja jolle hän oli suvainnut antaa luottamuksensa.

»Ja kuule nyt, sinä vanha hölmö, joka kirottuine neuvoinesi ja lörpötyksinesi olet syössyt minut mestauslavan juurelle! Sinä et pääse niinkään vähällä tästä asiasta. Jos minun pääni kierähtää, saa sinun pääsi näyttää sille tietä, sillä minullakin on jus gladii (miekkaoikeus). Koirat nuolevat veresi, ellet saa muutosta aikaan. Ja se on mahdollista vain, jos sekä sinä että minä käymme koko Siebenbürgenin ristiin rastiin ja missä vain näemme kauniin naisihmisen vaihdamme sen tavaralla ja rahauhrilla sekä erilaisilla juonilla szelistyeläisnaiseen, siirtäen kaunottaren tänne ja meikäläiset vice versa sinne, jotta kun kuningas tulee metsästämään, hän täällä tapaa vain kauniita ja somia, mistä sitten voimme saada suuren palkinnon korvaukseksi.» [Historiallista; Thomas Kászonin kronikasta.]

Ja niin tapahtuikin. Ihan kuollakseen pelästynyt Dóczy antoi böömiläisille kunnolliset vaatteet ja pani ne määräyksen mukaisesti asumaan Szelistyeen. Hän antoi heille runsaasti maata ja sääsi Stefan Szilyn pyynnöstä ihmisystävällisiä poikkeuslakeja, joiden nojalla he voivat menestyä ja viihtyä. Mutta heidän tuli naida vain kauniita naisia ja tyttöjä. Hän sanoi heille, että syksyksi hän itse (Nagyszebenin kreivi) toimittaisi jokaiselle heistä niin kauniin vaimon kuin miessilmä ikinä voi toivoa.

Pelko on suuri herra, ja pahempi kuin salamanisku on uhkaava pilvi. — Ylös, Rostó, — sanoi vanha prefekti itselleen ja ryhtyi virkamiehineen ja uskottuineen tyystin tutkimaan koko Siebenbürgeniä haaliakseen kokoon kauniita naisia ja tyttöjä, tietysti maaorjia (kuten metsästä haetaan maukkaita fasaaneja) ja houkutellakseen ne Szelistyeen, muutamat kauniin sanoin, toiset muita keinoja käyttäen, avaten milloin kalleuksilla täytetyn arkun, milloin muita ovelan ihmisjärjen työntölaatikoita.

Kaikki suoritettiin kuumeisen kiireesti, koko kesä touhuttiin, ja se onnistui.

Kun metsästyskausi alkoi, oli Szelistyessä suoritettu laaja perkaus- ja istutustyö loppuun. Karut naiset oli siroitettu kaikkiin ilmansuuntiin, ja joukko ylen kauniita oli haalittu Szelistyeen kaikilta tienoilta, niin ettei sitä »helluntaimallia», jonka kuningas oli pidättänyt Várpalotaan, olisi voitu verratakaan näihin yhteen kohtaan kasattuihin keijukaisiin. Milloinkaan sitä ennen ei ollut noin lauha tuuli puhaltanut böömiläisille kuin nyt näille. Jokainen rampa böömiläinen sai ylen ihanan naisen, jonka veroista kuningas Podjebradkaan kotonaan »kultaisessa Prahassa» ei koskaan ollut syleillyt.

Hinkalot kävivät kyllä tyhjiksi, ja pelloilta hävisi yksi ja toinen härkäpari, mutta lopuksi voi Nagyszebenin kreivi sentään helpotuksesta huokaisten sanoa: »Nyt saa kuningas tulla.» Fogarasin keväiset kauriitkin olivat sillä välin varttuneet; niistä oli tullut kauniita solakoita kaurisneitoja. Mutta kuningasta ei kuulunut.

Hän oli ehkä unohtanut koko asian — tai ei päässyt muilta tehtäviltään. (Olihan hänellä kyllin paljon työtä.) Eipä sillä väliä. Hän tulee joskus toiste katsomaan paratiisiaan! Sillä varsin pian oli halki koko Siebenbürgenin levinnyt tieto kauniiden naisten kylästä, ja Szelistyetä sanottiin »kuninkaan paratiisiksi.»

Mutta kuningas ei tullut seuraavanakaan vuonna. Dóczy kutsui häntä kyllä katsomaan Szelistyen kauniita naisia. »Tulen kyllä joskus», kuului vastaus. Alati vain »joskus». Dóczy odotti, odotti yhä, ja missä ikänä sukelsi esiin kaunis nainen ja Dóczy sai siitä tiedon, hankki hän kaunokaisen itselleen, sillä nyt hän jo piti kunnia-asiana päästä esittämään kuninkaalle yhä kauniimpia naisia. Hän houkutteli naisen uutiskyläänsä; olkoon tämäkin orvokki lisäämässä kuninkaan paratiisin ihanuutta.

Herra Rostó itse muutti vanhoilla päivillään Szelistyeen. Hänestä tuli »custos pulchritudinis» (kauneuden vaatija), joka tilanomistajan nimessä huolehti naisten pukimista ja niinikään heidän ihonsa hienouden ja raikkauden pysyväisyydestä. Hän kiehutti keittiössään moniaita taikalääkkeitä yrteistä ja ruohoista ja tarkkasi, etteivät böömiläiset antaneet naistensa toimitella raskaita töitä. Kun naiset eivät suojelleet kasvojaan auringon paahteelta, moitti hän heitä: »Luuletko siis, sinä hanhi, että nuo kasvot ovat sinun omaisuuttasi?»

Se oli virka, johon kuului verrattain laaja toimiala. Sitäpaitsi se oli todellakin harvinainen, sillä ei ennen eikä jälkeen kukaan ole hoitanut sentapaista tointa. Ainakin tällä yhdellä ovat virkapaikat Unkarissa vähentyneet.

Hän huolehti, etteivät naiset menneet ulkoilmaan perin kylminä talvipäivinä, jotta eivät saisi nenäänsä punaiseksi, etteivät he käyttäneet liian tilavia kenkiä, jotteivät heidän jalkansa tulisi leveiksi. Ja kun syntyi tyttölapsi, rupesi hän sen kummiksi ja alkoi jo lapsen maatessa kätkyessä vaalia sen kauneutta.

Mutta mitä tämä kaikki hyödytti, kun ei kuningas kumminkaan tullut…

Kerran olivat turkkilaiset esteenä, toisen kerran hän taas soti Fredrikiä vastaan. Myöhemmin hän meni naimisiin — siitä huolimatta hän olisi voinut tulla. Pian hän taas joutui riitaan Podjebradin kanssa — eikä tullut, kerta kaikkiaan ei.

Aika kului, vuosi toisensa jälkeen häipyi, kuninkaallisesta nuorukaisesta oli varttunut vakava mies; hän oli kenties jo vallan unohtanut ruusutarhansa, kun se jo itsestään versoi; sillä mitä ihanimmat ruusut ja nuput kasvoivat siellä. Rintalapsista, jotka herra Rostó kerran oli kantanut kasteelle, oli kehittynyt ihmeen ihania neitoja ja komeita kauniita nuorukaisia.

Nämä menivät keskenään naimisiin, ja uudesta keväästä puhkesi uusia nuppuja, kauneudesta syntyi uutta kauneutta…

Ja huhu kulki yhä etäämmälle Matosista Tiszaan asti ja toiselta puolen Oltiin saakka ja vieläkin kauemmaksi; se kertoi, että Szehstye-nimisessä kylässä pelloilla ja niityillä käyttelivät sirppiä ja haravaa niin ihmeellisen kauniit naiset, että vain kuninkaat uskaltavat uneksia sellaisista. Paimenpillien kaihoisat huhuilut tarinoivat tästä ihmeestä, ja suurten herrain petolliset ajatukset kiertelivät tätä asiaa kuin haukka uhriaan.

Maailma kuuluu sille, joka pitää silmänsä auki. Jokainen oikea nuorukainen halusi noutaa itselleen vaimon Szelistyestä. Mutta parooni taas halusi saada sieltä lemmityn.

Szelistye in floribus. Kaikki tulivat sinne. Läheltä ja kaukaa saapui miehiä naidakseen sieltä; niitä tuli koko Unkarista, Moldausta, Valakiasta. Aina oli Szelistye täynnä kosijoita. Monet tulivat sinne, vaikka olivat jo naimisissa, ja vanhat vain saadakseen nähdä sen ennenkuin kuolivat.

Aluksi Nagyszebenin kreivi pelkäsi, että hänen kaunottarensa ryöstettäisiin joka ilmansuunnalle ja että kaikki olisi silloin lopussa. Hän alkoikin säätää ankaria lakeja »viennin» esteeksi, mutta kokemus näyttää päinvastaista — mundus se expediet.

Asia järjestyi käytännöllisessä Siebenbürgenissä itsestään. Jos kellä oli kaunis tytär kehittymässä voittoisaksi kaunottareksi, voi hän kuulla selkänsä takana kuiskattavan: »Tuo herättäisi huomiota Szelistyessäkin!»

Toisen kerran taas sanoivat ihmiset: »Mikä vahinko, ettei kukaan täällä huomaa tyttöä! Szelistyessä hän voisi löytää onnensa!»

Ah, Szelistyessä! Niin, tietysti! Szelistyessä, näyteikkunassa. Kaunottarien aarreaitassa, jonne koko maailma tulee, lisäksi aikoen »valita».

Siitä kehittyi tapa, että kauniit lesket, mikäli voivat, muuttivat suruvuoden loputtua Szelistyeen ja suloiset, kasteenraikkaat nuoret tytöt lähetettiin niinikään Szelistyeen, missä heidät pantiin täysihoitoon sukulaisten tai tuttavien luo. ..

Kuinka he olisivat vähenneet! Niin kauan kuin maailma seisoo, eivät kauniit naiset Szelistyestä vähene.

Mutta kuningas ei tullut sittenkään. Hän ei enää tiennyt Szelistyen kylää olevankaan… Hän vanheni, hänellä oli muita asioita päässään. Hänelle koitui paljon ikävyyksiä ulkoisista vihollisista, mutta hän kukisti ne; enemmän surua tuottivat hänelle kuitenkin harvainvallan herrat, mutta näitä hän ei voinut edes kukistaa.

Ja he menivät vallan liian pitkälle. En aio puhua Szelistyestä (vaikka sielläkin elettiin tarpeeksi hurjasti). Szelistye on vähäpätöinen paikka; sen voisi vielä antaa anteeksi. Mutta koko maailma huokaili harvainvallan ikeen alla.

Juuri siihen aikaan kerrottiin Ranskan kuninkaan Henrik III:n antaneen Boillantin kreiveille erikoisoikeuden ankarana talvikautena tapahtuvilla metsästysretkillä surmauttaa kolme neljä ajometsästäjää (maaorjiansa), jotta he voisivat lämmittää paleltuneita jäseniään niiden veressä. He tekivätkin niin, nuo jalot kreivit — kyllin usein — ah, hyvä Jumala, kuinka kaukana utuisessa tulevaisuudessa ovatkaan vielä Robespierre, Marat, Danton…

Harvainvalta tuotti meilläkin kuninkaalle paljon vaivaa; se kiristi häneltä oikeuksia ja erikoisetuja, sorti ja kiusasi kansaa.

Mutta erään keihäsmiesten vartioiman herraskartanon pihalla leikki ja juoksi jo siihen aikaan pellavatukkainen, pulloposkinen poikanen, joka sitten miehistyttyään ilmestyi linnojen ja kartanoiden eteen meluavan, sirpein ja viikattein aseistetun verenhimoisen talonpoikaisjoukon etunenässä:

Toistaiseksi harvainvalta askarrutti vain kuningasta.

Kun maassa oli rauha, olivat he hänen vihollisiaan, mutta koska hänen hallituskautenaan tuskin milloinkaan vallitsi rauha, ei hän voinut olla heidän tukeaan vailla.

Sodassa, rauhassa, alati vihollisten parissa, kuningas unohti
Szelistyen kokonaan; kenties hän ei koskaan ajatellutkaan sitä.

Vain yhden ainoan kerran sukelsi tuo nimi esiin suurten maailmantapahtumien yhteydessä.

Kun hänen majesteettinsa piti hovia Wienissä, esitti valtakunnanpalatini hänelle alustavan sopimuksen, joka sisälsi sulttaanin rauhanehdot.

Monien pykälien joukosta Matias keksi seuraavankin: »Hänen majesteettinsa sulttaani luopuu kaikista hallussaan olevista linnoista ja linnoituksista sekä niihin kuuluvista alueista ja haluaa saada korvaukseksi vain omistusoikeuden yhteen ainoaan Siebenbürgenin kylään, Szelistyeen…»

»Mitä se merkitsee?» kysyi kuningas hämmästyneenä. »Mitä hän sillä kylällä tekee?»

Palatini hymyili.

»No niin, armollisin herrani, kyllä vuohi hyvin tietää, missä on suolaa. Sen ovat sulttaanin asiamiehet vainunneet. Szelistyessä asuvat maailman kauneimmat naiset ja tytöt; sieltä voisi sulttaani aina täydentää haaremiaan, alati uudistaa sen.»

Kuningas pudisti päätänsä, ollen loukkaantuvinaan. »Ja sen olette minulta tähän saakka katalasti salannut?»

»Riittäähän, kun nyt sanon sen teidän majesteetillenne», tuumi palatini.

Ja istuessaan suuressa nojatuolissaan, jota leijonanpää koristi, kuningas osoitti, tuhlaamatta monia turhia sanoja, yksinkertaisia vain polvia myöten kääreihin kiedottuja jalkojaan.

»Tällä yhdellä oli ratkaisuvalta.»

Ja se yksi, jolla oli ratkaisuvalta, oli — luuvalo.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MIEHETÖN KYLÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MIEHETÖN KYLÄ

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE