Voittoisa nainen
Date: 2025-02-10T00:00:00+00:00
Keywords: Women -- Fiction; Man-woman relationships -- Fiction; Europe -- Description and travel -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Voittoisa nainen

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Voittoisa nainen

Author: Pierre de Coulevain

Release date: February 10, 2025 [eBook #75335]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1922

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/75335

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOITTOISA NAINEN ***

language: Finnish

VOITTOISA NAINEN

Kirj.

Pierre de Coulevain [Jeanne Philomène Laperche]

Ranskan Akatemian palkitsema teos (Ève victorieuse)

96. ranskalaisesta painoksesta suomennettu

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1922.

Niin olkaa kuin lintu, mi istahtaa
ja kun oksa on liian hento,
sen tuntien sittenkin laulahtaa,
kun varma on siiven lento.
Vicor Hugo.

I.

Amerikassa on tuskin sitä maailmannaista, jolla ei olisi jokin taideharrastus tai muu hieno erikoisuus keppihevosenaan. Toiset kokoilevat pronssi- tai norsunluuesineitä, toiset gobeliineja tai muita vanhoja kirjokankaita. Mikä on kuuluisa pöytäkalustostaan tai hopeistansa, mikä jalokivistänsä tai pitseistään. Melkein kaikki ovat intohimoisia kokoilijoita, jotka rosvoavat häikäilemättä Vanhalta Maailmalta sen pyhäinjäännökset. Heidän toimestaan kasvaa Uuden Maailman taideaartehisto tavattoman nopeasti, ja halpa dollari muuttuu harvinaisiksi ja kallisarvoisiksi esineiksi.

Helena Ronald, erään Yhdysvaltain tulevan suurmiehen vaimo, oli makuneuvoksetar sisustuskoristeiden ja niiden järjestelyn alalla. Hän kerskaili voivansa, jos niiksi tulisi, ansaita omaisuuden asettamalla makunsa rikkaiden nousukkaiden palvelukseen.

Hänen talonsa New Yorkissa sijaitsi siinä Viidennen avenuen osassa, missä kuuluisimmat miljoonain-omistajat asuvat. Se oli Keskuspuiston varrella, jonka sametinhienot nurmikot ja uhkeat puut kuuluivat sen näköalaan. Gouldin ja Vanderbiltin palatsien rinnalla se näytti pieneltä ja verrattain vaatimattomalta, mutta se oli sensijaan aistikkaampi ja kodikkaampi. Helena askarteli siinä lakkaamatta, sitä viimeistellen niinkuin taideteosta, asettaen tähän jonkun huonekalun, tuohon taulun tai koruesineen. Ja hän näytteli ylpeyttä tuntien sitä keittiöstä ylisille asti. Erikoisen turhamielisesti vaali hän pukuhuonettansa. Hän oli keskittänyt kaiken naisellisen vaistonsa sen koristeluun. Jonkun mielestä sen olisi tullut olla yksinkertaisempi, koruttomampi; mutta taiteilija olisi pitänyt sitä herkullisena. Korkeiden ikkunain välisiä seiniä verhosi harmaansininen sateenkaarenhohtoinen kirjokangas, permantoa peitti ihana Morris-matto, joka ikäänkuin kylvää eläviä kukkia jalkain alle. Huonekalut oli tehty valkoisesta puusta, kiiltävästä ja lämpimästä kuin norsunluu, ja niiden päällystöihin oli kirjailtu salamantereita, ulkomaan lintuja, monivärisiä perhosia joiden värit olivat sopusuhtaisia istuimien, patjain ja verhojen keltaisen, sinisen ja punaisen silkin kanssa. Tästä taustasta, joka sävyltään oli viihdyttävä, erkani mestarillisia vesivärimaalauksia, vanha dresdeniläinen uunia koristava reunusta, lippaita, vanhoja kulhoja, omituisen muotoisia maljakoita ja vihdoin suuri peilipöytä, jonka harvinaista, vanhaa venetsialaisompelua olevalla peitteellä oli hyvässä järjestyksessä kultaisia, hopeisia tai vaaleasta näkinkuoresta tehtyjä pukeumavälineitä.

Eurooppalainen, joka äkkiä olisi joutunut tämän pyhätön kynnykselle, olisi aluksi varmaan luullut olevansa jonkun suuren pariisilaisen »puolimaailman-naisen» asunnossa; mutta, jos hänellä on hiukankin sitä kuudetta aistia, joka Röntgenin-säteinä tunkee ihmisten ja esineiden läpi, olisi hän tästä epäilyttävästä hienostelun tavoittelusta huolimatta pian tuntenut siveän naisen terveen ilmapiirin. Ja rouva Ronald oli tosiaan nainen, jonka maalari olisi sijoittanut tähän ylenpalttiseen ympäristöön. Siihen kuului hänen hienoutta uhkuva vartalonsa, vähin verhoin tai täysinpukeutuneena aina herkullinen, hänen kimmeltävät, kullan eri vivahteita väilkehtivät hiuksensa, hänen himmivalkoinen ihonsa, hänen suuret, ruskeat silmänsä, jotka levittivät hänen ympärilleen hyväilevää loistoa, hänen kaunispiirteiset huulensa, joiden hymy paljasti mitä ihanimman hammasrivin. Siihen kuului tuo häikäisevää valkoverisyyttä heijastava pää, nuo älyn ja ylemmyyden jalostamat viehättäjän kasvot.

Eräänä iltana maaliskuun lopulla pukeutui Helena oopperaa varten. Himmeänkeltaisessa puvussa, jonka kaulanaukeamasta saattoi nähdä hänen olkainsa täydellisen kauneuden, istui hän peilinsä edessä. Hänen siinä asetellessaan itse toisin muutamaa vallatonta hiussuortuvaa, ilmestyi peiliin kookas, mustatukkainen, sinisilmäinen miehen kuva.

— Ah, Henrik! — huudahti nuori nainen käherrystään keskeyttämättä — sinä olet luullakseni tullut tavallista myöhemmin.

Puolisot kättelivät katsahtaen toisiinsa herttaisesti, minkä jälkeen tulija istahti keinutuoliin, joka näytti olevan hänen omaisuuttaan, ja oli sijoitettu lähelle pukeumapöytää, mutta vasten päivää.

— Entä miten sinun aikasi on kulunut, ystäväni? kysyi hän suurta hyvyyttä ilmaisevalla sävyllä.

— Hyvin. Rouva Barclayn aamiaiset olivat loistavat, hilpeät… erinomaiset…

— Puhuttiinko paljon pahaa miehistä?

— Niistä ei puhuttu lainkaan.

— Sen pahempi! huomautti herra Ronald hymyillen.

— Me keskustelimme monista mielenkiintoisista asioista… Euroopattaret eivät aavista, kuinka viehättäviä tällaiset naisaamiaiset saattavat olla.

— He eivät ole vielä oppineet syrjäyttämään meitä.

— Syyttäkööt itseään! vastasi Helena, äänensävy omiaan lieventämään vastauksen räikeyttä.

— Meidän kokouksellamme oli miellyttävä avajaisistunto.

— Niinkö?

— Raub, Bostonista, piti huomattavan esitelmän. Hän loi yleiskatsauksen kemian tähänastisiin saavutuksiin ja viittaili vastaisuuden mahdollisuuksiin; hän kuvasi tiedemiesten osuutta ja tehtävää siinä. Minä en ole milloinkaan kuullut mitään mestarillisempaa.

Helena oli tyynesti seurannut hänen ajatuksensa juoksua.

— Ajattele, sanoi hän, että rouva Barclay uudisti aamiaisilla omien piirustustensa mukaan valmistetun böömiläisen kristalliastiaston, ja pöytäliinan ja lautasliinat, joiden kirjo-ompelun olivat syyrialaiset naiset Konstantinopolissa suorittaneet.

— Ne olivat kauniita?

— Olivat, erikoisia, bysanttilaisia… hiukan liian kyllästettyjä.

— Tiedätkö, että minun ensi viikolla on kokouksessa pidettävä esitelmä, — jatkoi herra Ronald myöskin puolestaan palaten siihen, mikä hänen mieltään kiinnitti. — Minä aion löylyttää filosofeja ja kirjailijoita.

— Mitä he ovat sinulle tehneet?

— Minulle mieskohtaisesti ei mitään; mutta heidän tietämättömyytensä kuohuttaa minua. He eivät näe, että tiede on luontoa, ja luonto juuri on itse tiede. He yrittävät sitä halventaa. He ovat julistaneet sen vararikkoon. He syyttävät sitä ihmiskunnan onnettomuuksien summan lisäämisestä. He riemuitsevat tiedemiesten pulmista, ilkkuvat heidän hapuiluansa ja hairahduksiaan. Se on typerää! Heidän tulisi päinvastoin yhtyä tiedemiesten työhön, tehdä heidän keksintönsä tunnetuiksi, edistää totuuden omaksumista. He tekisivät nykyisen kehityskauden siten vähemmän tuskalliseksi — kaikki kehitys on näet tuskan alaista!… He tulevat nostamaan aika huudon, kun me näinä päivinä todistamme näille muka aatteenmiehille, että rakkaus ei ole muuta kuin oleellista ainetta niinkuin valo, niinkuin sähkö.

Helena, joka asetteli hiuksiinsa pieniä timanttikoristeisia näkinkenkäkampoja, oli kuunnellut miehensä puhetta vain toisella korvalla. Viimeiset sanat tarttuivat kuitenkin hänen mieleensä, ja ällistyksestä jäi hänen kätensä ilmaan.

— Rakkaus — ainetta, niinkuin valo! — toisti hän ikäänkuin kauhistuen — sinä pidät minua pilanasi!

— En ollenkaan.

— Ah! runoilijat ovat oikeassa inhotessaan tiedettä! Eikö se ole selittänyt, että suudelma on tartunnan siementen levittäjä?… Ja nyt julistaa se, että rakkaus on juoksevaa ainetta!… Miksei mikrobi, niin kauan kuin niitä vielä on?

— Koska se on ainetta — fluidumia — havaittavissa, ehkäpä pian selitettävissäkin olevaa juoksevaa ainetta, joka koskettaa toisaalla jotakin levossa olevaa solua, toisaalla jotakin aavistamatonta säiettä, hiljaista hermoa, aikaansaaden yksilössä asianmukaisen vaikutelman.

— Entä vapaa valinta, mitä te teette sillä?

— Vapaa valinta! Ne, jotka siihen uskovat, eivät ole koskaan käyneet meidän laboratorioissamme. Me olemme kokonaan Jumalan luomia, hänen kuuliaisia avustajiansa. Meidän on täällä maan päällä tehtävä vain hänen työtänsä, yleismaailmallista työtä.

— Rakkaus juoksevaa ainetta! — toisti Helena vieläkin, hämmästyksestään täysin tointumatta. — Minä toivon ettet ainakaan sinä sitä esitä! Minä en haluaisi olla sen miehen vaimo, joka liittää nimensä tähän inhoittavaan keksintöön.

— Minkä vuoksi inhoittavaan? Me alamme tuntea äärimmäispienuuksien tehtävän. Sähkö antaa meille mahdollisuuden tutkia niitä aineita, jotka ovat meidän johtolankamme ja joiden joukossa on myöskin rakkaus. Totuus on kauniimpi kuin taru. Siitä tulee näytelmäin ja romaanien kirjoittajille valtavia aiheita; tiede avaa heille uuden, tyhjentymättömän vaikutelmain ja tunteiden lähteen… Mitä teidän filosofinne ja runoilijanne ovat tehneet ihmiskunnan hyväksi? Houkutelleet haaveilla, tuutineet turhiin toiveihin; nostaneet tyhjän pikarin sen huulille. Ja se on ollut tarpeellista, koska niin kerran on tapahtunut. Mutta tiedemiesten tehtävä tulee yhä suuremmaksi. Heidän avullaan tulee ihmisruumis entistä täydellisemmäksi ja ehommaksi, he pidentävät elämän. He keksivät uusia liikuntavälineitä. Heidän ansiotaan on, että kerran tulevaisuudessa voidaan sanoa: »Ihminen on olio, joka on kehittynyt». He tekevät enemmän, nämä jumalattomuudesta syytetyt: he herättävät jälleen todellisen Jumalan ihmiskunnalle, jonka he saattavat puhdistettuna, jalostettuna, uskovaisena hänen alttariensa ääreen.

Helenan kasvot olisivat tarkkaajalle selkeästi ilmaisseet, että hän ei ollut seurannut miehensä hengenlentoa, vaan jäänyt hänestä jo puolitiessä; se tapahtui hänelle muuten usein.

— Henrik, — sanoi hän kiilloittaen hienolla batistiliinasella Sormustensa jalokiviä —, minun tekisi mieli perustaa yhdistys ylellisyyttä vastaan. Se on hillittömyyttä yhtä paljon kuin mikä muu tahansa.

— Mitä sanoit?

— Että tahtoisin perustaa yhdistyksen ylellisyyttä vastaan ja saattaa koruttomuuden muotiin.

— Se olisi tosiaan erinomaisen omaperäinen yritys, varsinkin sinun esittämänäsi!

— Vakavasti, ellei synny vastaliikettä, niin me uppoamme liioitteluun ja huonoon makuun. Ellemme jo ole uponneet! Tämä rikkauden rehentely alkaa minua tympäistä. Minulle tulee joskus halu asua pienessä, vain kaikkein välttämättömimmällä kalustetussa tupasessa ja omistaa vain yksinkertaisia alusvaatteita ja sarkapukuja.

— Pieni tupanen, yksinkertaisia liinavaatteita ja sarkapukuja!… Rakas ystäväni, minä ihan säikähdän: sinä olet varmaankin sairas, muuten et voisi saada sellaisia mielikuvia.

— Ilku vain, mutta minä tunnen todellakin sellaisen ihmisen väsymystä, joka on liian kauan katsellut kiiltävää pintaa. Minulla on tarvis nähdä vanhoja, viihdyttäviä, rumiakin esineitä, päästä pois tästä rajusta menosta, jossa me olemme, hiukan hengittää… Oh, minä olen väsynyt, väsynyt niin että voisin itkeä… Euroopalla tulee olemaan terveellinen vaikutus meihin molempiin, sillä sinäkin olet liiaksi rasittunut.

— Minäkö? En vähääkään! — vastusteli herra Ronald, — minä en ole milloinkaan voinut paremmin.

Mies seisautti tuolinsa keinunnan:

— Helena — jatkoi hän vaivautuneen, melkein pelokkaan näköisenä — sinun täytyy vapauttaa minut lupauksestani. Minun on ihan mahdotonta lähteä Amerikasta ennen kuin muutaman kuukauden kuluttua.

Hämmästyksestä pudotti nuori nainen sormistaan suuren helmen, jota hän juuri oli kiinnittämässä korvaansa.

— Mitä? huudahti hän suuttumuksen välke silmissä — tahdotko, että minä nyt luovun Euroopanmatkastani?

— En, rakas ystävä, niin itsekäs en sentään ole. Todistuksena siitä on, että kokouksesta tullessani kävin varaamassa sinulle paikan huhtikuun 8. päiväksi »Tourainessa».

— Oh, Henrik, mitä sinä ajattelet? Emmehän me vielä milloinkaan ole olleet erillämme niinä yhdeksänä vuonna, jotka olemme olleet naimisissa! huomautti nuori nainen herttaisen kauniisti katsoen.

— Se koskee kovasti minuun, jonka täytyy jäädä, mutta mitä tehdä? Preparaattorillani ei pitkään aikaan ole ollut lomaa. Hän sairastuu, ellen heti laske häntä kesälomalle. Muuten teen minä juuri tärkeää keksintöä, enkä voi keskeyttää töitäni… Sitten on vielä Doran naimisiinmeno. Hänellä ei ole isää, ja holhoojana olen minä velvollinen olemaan hänelle isän sijassa.

— Doran naimisiinmeno! Luuletko siis, että hän aikoo pitää sanansa?

— Niin toivon.

— No, hän puuhaa juuri sen peruuttamista. Hän haluaa lykätä häiden vieton syksyyn ja tulla meidän kanssamme Eurooppaan.

— Olisi sopimatonta pettää Jackia jo toisen kerran! Hänen talonsa ja huvijahtinsa ovat valmiina.

— Oh, ellen erehdy, niin saavat jahti ja talo odottaa emäntäänsä vielä jonkun aikaa. Tiedäthän Doran kerskailut, ettei hän milloinkaan ole kenenkään vuoksi uhrannut haluaan tai huviaan.

— Tiedän, mitä naisten itsekkyyteen tulee, on hänellä huomattava ennätys!…

— Mutta, Henrik, ethän anna minun lähteä Eurooppaan yksinäni!

— Onhan sinulla mukanasi Sofia-täti ja veljesi.

— Ja etkö edes tule mustasukkaiseksi?

— En, sillä minulla on ehdoton luottamus tunteisiisi ja kunniaasi.

— Olet kyllä oikeassa… Mutta tämä sekoittaa kaikki suunnitelmani: toivoin voivani lähettää palvelijat maalle ja sulkea talon.

— Tee niin! Minun olisi mahdoton asua täällä ilman sinua. Minä muutan äitini luo.

— Ah! Minä näen, että sinä olet jo suunnitellut kaikki valmiiksi! sanoi
Helena hiukan loukkaantuneena.

— Olen, jotta sinulla ei olisi huolta eikä harmia.

— Ja kuinka minua arvostellaan sinun omaistesi keskuudessa!… Sisaresihan lakkaamatta moittii amerikattaria, jotka jättävät miehensä mennäkseen huvittelemaan Eurooppaan.

— Niin pian kuin minä katson sen hyväksi, ei kellään ole mitään sanomista. Lähde rauhassa, ystäväni.

— Ah, jos minulla ei olisi todellista vaihtelun tarvetta, niin lykkäisin matkan syksyyn; mutta minun hermoni ovat siinä tilassa…

— Minä olen sen huomannut! vakuutti herra Ronald hieman hymähtäen.

— Te ette tiedä, te miehet, mitä talonpito tässä kaikkien vapauksien maassa merkitsee. Euroopattaret kummastelevat, että me silloin tällöin tahdomme vapautua talousaskareistamme! Minä tahtoisin nähdä heitä meidän paikallamme… Oh, mikä nautinto saada syödä aterioita, joiden ruokalistaa ei ole tarvinnut itse järjestää, istua pöytään tarvitsematta pelätä kokin tai keittäjättären huonon tuulen purkausta jonkin puuttuvan ruokalajin muodossa!… Ja sitten nuo siistit valkopäähineiset kamarineitsyet palvelemassa!… Siitä me eniten nautimme Euroopassa, sitä minä tarvitsen.

— No niin, ystäväni, mene hiukan levähtämään. Hanki suuri varasto terveyttä ja hilpeyttä. Osta siroja esineitä siellä ollessasi… Ei karheita liinavaatteita eikä sarkapukuja. Ne eivät soveltuisi sinulle.

— Niinkö luulet? kysyi nuori nainen katsellen itseään peilistä vakavannäköisenä.

— Minä olen siitä varma. Sinä olet loistoluomus: sinulle kuuluu silkki, pitsit, jalokivet… Älä ajattele yhdistyksen perustamista ylellisyyttä vastaan. Osta, kokoa; lastenlapsemme saavat sitten valikoida. Meillä ei ole vielä oikeutta yksinkertaisuuteen ja joutilaisuuteen: meidän täytyy hankkia, työskennellä, luoda. Me olemme esivanhempia! lisäsi hän äänessä ylpeä sävy.

Samassa koputettiin ovelle ja ennenkuin sana: »sisään» oli lausuttu, ilmestyi huoneeseen nuori tyttö oopperapuvussa; tulija oli niitä nuoria tyttöjä, jotka ovat Amerikan erikoisuutena.

— Dora! — huudahti rouva Ronald kääntyen uuteen tulijaan päin. — Eihän kello toivoakseni vielä ole puolta kahdeksaa!

— Oh! siitä en tiedä mitään — vastasi neiti Carroll hermostuneesti naurahtaen. — Olen juuri ollut ankarassa ottelussa ja saavuttanut voiton. Naimisiinmenoni on lykätty syksyyn: äiti ja minä lähdemme Eurooppaan teidän kanssanne.

— No… mitä minä sanoin? lausui Helena katsahtaen mieheensä.

— Minä toivon sinun laskevan leikkiä! sanoi Henrik Ronald käyden äkkiä vakavaksi.

— Ei, enokulta: äiti tarvitsee Karlsbadin kylpyjä; minä en voi antaa hänen lähteä yksin. Ei kellään voi olla mitään sanomista, jos minä haluan saattaa häntä. No: Jack tosin sitä paheksui, ja minulla oli suuri työ saada hänet ymmärtämään, että velvollisuuteni tyttärenä pakottaa minun vielä lykkäämään hänen onneansa, päätti neiti Carroll tavanomaisella ivallaan.

— Se ei ole arvokasta, sinä toimit rumasti ja sydämettömästi!

Dora istahti tuolille:

— Minä istun, jotten kaatuisi nurin kaikista kohteliaisuuksista, joilla rupeatte minua pommittamaan.

— Jack on typerän heikko! Hänen ei olisi pitänyt millään alistua tähän uuteen oikkuun.

Oh! ei hän hyvällä alistunutkaan! Meillä oli aika kahakka!… Minä olin jo heittämäisilläni hänen sormuksensa hänelle vasten kasvoja. Hän näki sen ja kun ei tahtonut menettää minua, laski hän lipun ja suostui minun tahtooni. Hän nai Dodyn mieluummin myöhään kuin ei milloinkaan… Minä voin sen ymmärtää!

— Minä en.

— Valitan sitä itsenne vuoksi… No, minä olin jalomielinen: me teimme rauhan ja minä toin hänet tänne autossani. Hän on tuolla salissa, arvatenkin vetelemässä viiksiään, talttuneena, ellei aivan tyyntyneenä.

— Amerikassa näyttää olevan naisia, jotka voivat leikkiä miten tahansa miehen rakkaudella ja arvolla! Te varmaan tosiaankin luulette, että hän on tehty vain teille pelinukeksi! Te uuvutatte hänet vaatimuksillanne, te kidutatte häntä keimailullanne, ja kun olette tehneet hänet vähämieliseksi, jätätte siihen, ja hän etsii unohdusta juomisesta.

— Hyvin puhuttu, eno! vastasi neiti Carroll — mikä vahinko, että ette ole mennyt raittiusseuraan! Te olisitte varmaan saanut paikan suurten puhujain joukossa.

Henrik Ronaldin posket punastuivat hiukan.

— Tosiaankin, sanoi hän, te annatte kellolle enemmän arvoa kuin miehille, jotka ovat luodut niin suuria tehtäviä varten ja joita te saatte kiittää kaikesta. Jos te tallaatte rikki kehon, säälitte sitä enemmän kuin jos miehelle teette saman. Te olette liian itsekkäitä, liian itsenäisiä! Uskokaa minua, ei äänestysoikeus eikä tieto nosta naista meidän tasallemme, vaan uhrautuminen ja kieltäymys. Ja ehkä saan sanoa sinulle suoraan, että ne avut luovat euroopattarien sulon ja ylemmyyden.

— Mitä vielä! Jos olisin siitä varma, niin ryhtyisin pian niitä harjoittamaan.

— Se olisi sinulle vaikeaa, sillä sinut on liika vapaus ja liika onni hemmotellut piloille. Viime syksynä sinä otit tekosyyksi terveytesi — jossa ei ollut mitään toivomisen varaa — lykätäksesi naimisiinmenoasi; tänä keväänä olet keksinyt tekosyyksi äitisi terveyden. Jollet rakasta Jackia kylliksi ottaaksesi hänet, niin tehkää ero. Ole, lempo soikoon, ainakin kunniallinen!

— Sitähän juuri koetan olla, eno hyvä. Minä rakastan herra Ascottia, en ole koskaan tavannut ketään, joka minua olisi enemmän miellyttänyt; en tahtoisi luovuttaa häntä kenellekään toiselle naiselle, mutta nähkääs… minä en tunne itseäni täysin kypsäksi naimisiin. Minulta puuttuu vielä pieni Euroopan-matka. Minä lähden sinne yksinomaan saavuttaakseni Jackin onnelle välttämättömän täydellisyyden asteen. Ellei se ole rakkautta ja kunniallisuutta, niin sitten en tiedä mitä. Euroopasta palaava morsian on kuin Intiasta palaava laiva… Mutta leikki sikseen; enhän olisi milloinkaan saattanut mennä naimisiin teidän poissaollessanne; olisin ollut liian orpo.

Helena alkoi nauraa.

— Ah! Te olette hyviä kumpainenkin!… Henrik ilmoitti minulle vastikään, ettei hän voi lähteä matkalle tänä kesänä ja yhtenä syynä siihen, miksi hän ei voi minua saattaa, esittää hän juuri teidän naimisenne.

— Mitä? Eikö Henrik tule Eurooppaan! — huudahti neiti Carroll äkkiä säteillen, — ah! sen parempi! meillä on mainio tilaisuus huvitteluun!

— Kiitoksia, sanoi herra Ronald kuivakiskoisesti.

— Minä menen tapaamaan Jackia, lisäsi hän nousten. — Minä sanon hänelle, että hänen on viisainta lähteä teidän matkaanne.

Dora hypähti jaloilleen ja pysäytti kissannotkealla liikkeellä enonsa.

— Älkää, älkää, minä pyydän! sanoi hän pitäen kiinni herra Ronaldin takinliepeestä. — Se olisi halpamielinen, teidän kaltaistanne suurmiestä alentava kosto. Tiedättehän, kuinka suuresti rakastan teitä, mutta te tulisitte tanssin ehkäisijäksi ja minä tahdon nauttia vapauteni viimeisistä kuukausista. Sen jälkeen minä palaan paikalleni avioliiton pilttuuseen. Saatte nähdä, kuinka suoraan ja niskuroimatta astun herra Ascottin rinnalla!

Dora, suorana ja niskuroimattomana astumassa herra Ascottin rinnalla — tämä kuva nostatti hymyn tiedemiehen huulille. Hän ei voinut paremmin kuin kukaan muukaan vastustaa sisarentyttärensä hullutteluita.

Tämä huomasi enon olevan jo puoliksi aseettomana ja täydentääkseen voittonsa tyttö kietaisi oikean käsivartensa hänen kaulaansa.

— Olkaa kiltti — sanoi hän saattaen enoa ovelle saakka — tyynnyttäkää Jackia ja koettakaa saada hänet hyvälle tuulelle. Tehkää se Doryn vuoksi! kuiskasi hän vielä ja hengähti herra Ronaldin poskelle pikkutytön suloisen suudelman. — Jo nyt jotakin! — jatkoi hän istahtaen enonsa keinutuoliin. — Ah! kuinka elämä sentään on kovaa!

— Niin voisi oikeutta myöten Jack sanoa, — huomautti rouva Ronald hymyillen — tehän pitelette häntä pahanpuoleisesti. Minä en usko teidän ylimalkaan aikovankaan mennä hänen kanssaan naimisiin.

— Tottakai, tietysti menen — joskus — mutta ajatelkaa itse: avioliitto tuntuu minusta hirttosilmukalta, johon ei mielestäni ole mitään kiirettä pistää päätänsä. Olen varma, etten milloinkaan ole ollut niin onnellinen kuin nykyään. No, minkä vuoksi sitten kiiruhtaisin?

— Jos rakastaisitte herra Ascottia, ette mietiskelisi ja kyselisi noin.

— No, sellaista rakkautta, josta ranskalaisissa romaaneissa puhutaan, en tosin häntä kohtaan tunne. Epäilenpä tokko semmoista todellisuudessa onkaan. Ainakin ovat meikäläiset miehet liian aineellisia sellaista herättämään ja me itse liian monessa puuhassa kiinni sitä tunteaksemme.

Rouva Ronald näytti miettivän.

— Niin, sanoi hän, en minäkään luule meillä olevan suurten rakastavaisten tempperamenttia…

— Sen parempi! nehän tekevätkin vain tuhmuuksia… Mitä minuun tulee, on minulla Jackia kohtaan tukeva, koko elämän kestävä tunne; mutta niinä kahtena vuonna, jotka olemme olleet kihloissa, olemme nähneet toisemme melkein joka päivä. Minä olen liiaksi tottunut häneen. Viiden, kuuden kuukauden eron jälkeen on hän uudempi ja vaikuttaa minuun voimakkaammin. Miehet eivät milloinkaan ymmärrä omaa parastaan!

— Oh! Dody! — Dody! huudahti Helena nauraen, — teillä ei ole aavistustakaan siitä mitä sanotte.

— On, on, täsmälleen! »Honni soit qui mal y pense»; se hävetköön, joka pahaa ajattelee!… Mutta asiasta toiseen: minä olen aivan ällistynyt, kun Henrik lähettää teidät Eurooppaan yksin. Sehän on Ronaldin suvun periaatteiden vastaista.

— Ah! Hän on niin epäitsekäs! Hän luulee olevansa tekemäisillään suuren keksinnön: jos minä en suostuisi erkanemaan hänestä, tulisi hän mukaan ollakseen riistämättä minulta tätä matkaa; mutta minä tunnen hänet, hänen ajatuksensa liikkuisivat koko ajan laboratoriossa eikä hän nauttisi mistään. Toisaalta minä olen todellakin väsynyt, loppuun saakka hermostunut, minä tunnen olevani tulossa aivan mahdottomaksi. Siihen tautiin ei ole muuta parannuskeinoa kuin Eurooppa.

— Se on totta! Me voimme molemmat paljoa paremmin kun saamme panna muutamia tuhansia dollareita eurooppalaiseen romurihkamaan, käydä niin ja niin monessa kirkossa ja museossa ja viettää viisi, kuusi kuukautta jotakuinkin rumien, jotakuinkin siedettävien hotellien huoneissa… Minä toivon kuitenkin, että me tällä kertaa hiukan muutamme ohjelmaa. Ensinnäkin me otamme mukaamme polkupyörät tehdäksemme retkeilyjä oikealle ja vasemmalle; sitten saattaa veljenne meitä pikkuteattereihin, konserttikahviloihin, Punaiseen myllyyn, Loiset'n ravintolaan! Kaikki tuttavamme ovat niissä käyneet. Ne ovat Pariisin säädyttömimmät paikat… ja ne täytyy tuntea!

— Ei ole sanottu, että Charley suostuu saattamaan meitä noihin paikkoihin.

— No sitten saatamme me hänet, vastasi nuori tyttö uljaasti.

— Minä toivon, että Kéradieut ja d'Anguilhonit ovat tällä kertaa
Pariisissa, sanoi Helena. — Edellisillä matkoillani en ole koskaan
heitä tavannut. Se on kuin noiduttua. Kaksi ystävätärtä naimisissa
Faubourg Saint-Germainissa, enkä ole nähnyt ranskalaista kotia sisältä.

— Ja minä kun pahaksi onneksi en ollut Newportissa viime kesänä, kun kuuluisa markiisi d'Anguilhon oli siellä!… Luuletteko, että Annie kutsuu meitä luokseen?

— Varmasti.

— Mikä onni! Mutta älkää herran nimessä sanoko Jackin kuullen, että me tulemme liikkumaan myöskin seurapiireissä: hän kuvittelisi, että minä saattaisin antaa jonkun ranskalaisen panna pääni pyörälle, eikä olisi enää hetkeäkään levollinen.

Rouva Ronald oli ottanut esille jalokivilippaansa. Hetken sormeiltuaan valkoisella silkillä olevia koruja, valitsi hän uhkean helmistä ja timanteista sommitellun kaulavyön. Pantuaan sen kaulaansa kääntyi hän neiti Carrollin puoleen:

— Sopiiko tämä? kysyi hän.

— Te olette ihana! — vastasi nuori tyttö vakavasti. — Teidän rinnallanne joudun minä aivan varjoon! lisäsi hän asettuen katsomaan itseänsä suuresta peilistä.

Ja peili näytti sorjan, siropiirteisen vartalon valkoisessa silkkipuvussa, pehmeän, ruskean tukan, hiukan teräväpiirteiset ja tummaihoiset kasvot, kahden ihmeellisen silmän kaunistamat, joiden kirkkaista hiukan harmahtavista teristä, pitkien mustien ripsien ja kaarevien kulmakarvain alta, säteili elämää.

— Minun ei pitäisi milloinkaan näyttäytyä teidän rinnallanne! sanoi
Dora kohentaen korkeaa helmikoristeista kauluriansa.

— Älkää puhuko tuhmuuksia: te ette vaihtaisi ruumistanne minun ettekä kenenkään muun kanssa… ja siinä olette ihan oikeassa!… Mutta menkäämme tapaamaan herroja. Toivoakseni ei Jack ole niin huonolla tuulella, että hän tärvelee iltamme.

Ensi silmäyksellä huomasivat molemmat naiset, että herra Ronald ei ollut koettanut taivuttaa nuorta miestä kohtaloonsa alistumaan: tämä näytti sangen alakuloiselta, mikä ei ollut herättämättä hetkellistä katumuksentunnetta hänen morsiamessaan. Ja herra Ascott oli sangen komea nuori mies. Hänen kasvonsa eivät olleet erikoisemmat, mutta hänen mustat, terävät, älykkäät silmänsä, hänen hilpeä hymynsä ja olentonsa hyväntahtoisuus tekivät myötätuntoisen vaikutuksen kaikkiin, ja hänen väsymätön reippautensa teki hänestä New Yorkin seurapiirien suosikin.

— No, Jack-parka, teitä on kohdeltu huonosti! sanoi rouva Ronald antaen hänelle kättä, — Voitte uskoa, että ei minulla ole mitään osuutta tässä Doran uudessa oikussa.

— Siitä olen varma. Hän on niitä amerikkalaisia, jotka eivät voi nähdä ystävättärensä panevan kuntoon matkatamineitaan joutumatta kiusaukseen tehdä samoin!… Eurooppa on meidän naistemme perikato, meidän kotirauhamme turmelija.

— Eihän toki… älkää sentään menkö liiallisuuksiin!… Minä puolestani olen tyytyväinen, että teidän naimisenne lykkääntyy syksyyn. Niin voin olla mukana häissä.

— Jos niistä koskaan mitään tulee!

— Tottakai, ja heti matkan jälkeen teidän rauhoittamiseksenne! — sanoi herra Ronald laskien tuttavallisesti kätensä nuoren miehen olalle.

— Juuri sitähän minä olen Jackille sanonut, lausui neiti Carroll hämmentymättä.

Päivällinen ilmoitettiin valmiiksi.

— Kiiruhtakaamme hiukan, sanoi Helena, minä en tahtoisi menettää Tamagnon näyttämölletuloa ja Othellon ensimäistä lausetta, joka on kuin riemuhuuto ja voiton aavistus.

II.

Vielä muutamia vuosia sitten vietti aviovaimo Amerikassa yksivakaista, syrjässä-pysyvää elämää; hän oli vähemmän näkyvällä tasolla ja pysyi siinä jotakuinkin kohtaloonsa alistuvana. Siihen aikaa olivat avioerot harvinaisia ja skandaalit vieläkin harvinaisempia; mutta tässä nopean kehityksen maassa muuttuvat tavat melkein yhtä nopeasti kuin muodit. Nuorissa tytöissä heräsi halu yhä enemmän vapautua äitiensä holhouksen alaisuudesta ja he pyysivät naimisissa olevia ystävättäriänsä olemaan valvojinansa tanssiaisissa, oopperassa, kävelyretkillä, ystäviensä aluksilla ja kaikissa muissa vaarallisissa huvitilaisuuksissa, retkeilyillä, eväsmatkoilla, illallisilla, missä heidän kävi laatuun olla mukana. Ja naimisissa olevat ystävättäret suostuivat mielellään. He palasivat näyttämölle ollakseen säädyllisyyden suojelijoita. He esiintyivät nyt mitä viehkeimmissä puvuissa. He vaativat ylistystä, uhreja, kukkasia, ihailuveroja. He kiemailivat rohkeasti ja taidokkaasti, mikä herättää epäilyä, että he esiintyvätkin kilpailijoina. He ryhtyivät suojelemaan nuoria tyttöjä, mutta loppujen lopuksi ehkä syrjäyttävät heidät. He ovat jo tehneet niin Washingtonissa.

Salongit ovat aikakauden tunnuskuvana. Niitä ei ole enää Euroopassa, niitä ei ole vielä Amerikassa. Muutamilla naisilla on kuitenkin jo jonkinlainen henkilökohtainen valta-asema: rouva Ronald oli niitä. Hänen vastaanottopäivillään vallitsi hyvän aistin loisteliaisuus, jota ehkä olisi pidetty liian upeana Pariisissa, mutta joka ei New Yorkissa tuntunut kohtuuttomalta. Hänen kutsuansa pidettiin kunniassa. Hän kaipasi suosiota ja ihailua eikä mikään ollut hänestä liian kallista sen saavuttamiseksi. Luontaisesta taipumuksesta tai amerikattarien keskuudessa harvinaisesta käytöksensä hallitsemiskyvystä oli hän aina tasainen ja viehkeä. Ja varsinkin tällä ominaisuudellaan oli hän voittanut emännyysmaineensa. Hän oli New Yorkin naisvaltiaita. Rouva Ronald saattoi määrätä jonkun taiteilijan menestyksen, panna alkuun jonkun muodin, muuttaa jonkun tähänastisen tavan, pitää liian tunkeilevia nousukkaita kurissa, antaa eronneelle vaimolle jälleen paikan seurapiireissä. Hän oli johtavana sieluna useissa hyväntekeväisyystoimissa ja hänet oli valittu kunniajohtajattareksi Kotimaisten Naisten yhdistykseen.

Englantilaisten sukujen nuoremmat jäsenet, hollantilaiset ja kaikki muut, jotka muinoin olivat tulleet Amerikkaan etsimään vapautta ja varallisuutta, olivat jättäneet isänmaansa haluamatta uudelleen solmia siteitä sinne. Rikkaiksi ja riippumattomiksi tultuansa olisivat he kernaasti antaneet esivanhempiensa nukkua rauhassa Euroopan kirkkojen kaarien alla ja olleet heistä pöyhkeilemättä. Naiset eivät sitä sallineet. Taaskin laiminlöivät he tilaisuuden osoittaa ylemmyyttänsä. Sen sijaan, että olisivat pyrkineet luomaan omassa maassaan älyn, tiedon ja taidon ylimystöä, he ylpeilivät syntyperän vanhuudesta. Maanpakoon tuotujen välineiden, vanhojen raamattujen avulla, joiden alkulehdille oli merkitty avioliitot ja syntymät, saivat he esivanhempiin johtavan langan päästä kiinni ja alkoivat täälläkin vedota heihin. Heidän turhamielisyyttänsä hiveli enemmän kunnia olla vanhojen ja lahonneiden puiden oksina, kuin kuuluminen uusiin ja voimakkaisiin Amerikassa nousseihin kantasukuihin. He olivat ylpeämpiä tuntemattomasta esi-isästä, usein hyödyttömästä, joskus huonostakin ihmisestä, kuin siitä miehestä, jota heidän oli kiittäminen kaikesta. Ja tämän tökerön hullutuksen valtaamina kävi näitä nousukkaita joukoittain British Museumin tai kirkkojen arkistoja kaivelemassa; niin vähän tottumusta kuin heillä olikin, löysivät he kuitenkin miltei säännöllisesti vanhoja todistuskappaleita, jopa vaakunakilpiäkin.

Rotunsa puhtautta puolustaakseen päättivät amerikkalaisen ylimystön naiset perustaa Kotimaisten Naisten yhdistyksen, johon hyväksyttiin vain henkilöitä, jotka saattoivat seurata sukuhaaraansa vähintään kaksisataa vuotta taaksepäin eivätkä polveutuneet tavallisista, vaan historiallisista siirtolaisista! Tämän valioliiton päällikkyys oli annettu rouva Ronaldille, sillä hän oli kieltämättä moitteetonta sukujuurta. Hänen äitinsä kuului New Orleansin parhaisiin sukuihin ja hänen isänsä, kommodoori Beauchamp, juonti sukunsa aina siihen Beauchampiin, joka oli tullut Englantiin Wilhelm Valloittajan mukana ja jonka nimi on piirretty Caenin katedraalin ovelle. Helena ei ollut ainoastaan hyvää sukua, hän oli myöskin hyvin kasvatettu. Kun hänen äitinsä oli kuollut muutamia viikkoja hänen syntymänsä jälkeen, oli hänen isänsä sisar, muuan noita vanhoja neitejä, joilla on äidillisyyden vaisto, ottanut hänet syliinsä ja sydämeensä ja omistautunut kokonaan hänen ja hänen veljensä Charleyn hoitoon. Pikku Helena oli ollut noita lapsia, jotka kauneudellaan ja varhaisella viehätysvoimallaan tekevät vanhemmat ja opettajat aseettomiksi. Neiti Beauchamp ammensi velvollisuudentunnosta tahdonlujuutta, jonka avulla hän sittenkin pystyi kasvattamaan tyttöstä, kehittämään hänessä hyvää aistia ja sievää käytöstä. Joskaan hän ei voinut ehkäistä kasvatissaan turhamielisyyden ja synnynnäisen keimailun kehittymistä, osasi hän kuitenkin juurruttaa häneen periaatteita, jotka riittivät niille vastapainoksi, ja painoi lapsen luonteeseen oman oikeamielisyytensä leiman.

Helenan opinnot sujuivat loistavasti. Pelättiinpä, että hän saa päähänsä ruveta lukemaan laki- tai lääketieteen tohtoriksi. Hänen kauneutensa pelasti hänet. Hän ymmärsi pian, että oli viehättävämpää olla nainen kuin naisasian ajaja.

Kun hän seitsentoistavuotiaana pääsi kasvatuslaitoksesta, oli hänellä ihailijoita ja kutsuja enemmän kuin hän saattoi vastaanottaa. Äkkiä valtasi hänet tympeys, joka usein tuonnempanakin hänet tavoitti ja joka todisti hänen etevämmyyttään. Hän selitti silloin isälleen ja tädilleen tahtovansa viettää vuoden Pariisissa, jossakin luostarissa, täydentääkseen ranskan kielen, soitannon ja laulun taitoansa. »Ellen minä häviä joksikin aikaa» — lisäsi hän seuraten käytännöllistä vaistoa, joka ei koskaan jätä amerikatarta — »niin minun esiintymiseni seuraelämässä kärsii. Minut nähdään liian usein, ja se heikentää minun vaikutustani».

Herra Beauchamp ja hänen sisarensa vastustelivat aluksi, mutta käsittivät lopulta nuoren tytön olevan oikeassa ja myönsivät itsekin, että Helenan liian varhainen menestys saattoi häntä vain vahingoittaa. He suostuivat siis hänen tahtoonsa, vastustaen vain luostarikasvatusta. Helena piti päänsä. Passyn ja Nevillyn porvarilliset kasvatuslaitokset eivät häntä miellyttäneet. Häntä viehätti hieno, niin ylimyksellinen luostari kuin mahdollista. Uskonnollinen elämä oli hänestä tuntunut aina niin erikoiselta, että hän tunsi sen suhteen voittamatonta uteliaisuutta. Ajatus sulkeutua korkeiden muurien sisään, totella kellonsoittoa, alistua ankaraan kuriin, olla ranskalaisessa ympäristössä toisenrotuisten ja toisin kasvatettujen nuorten tyttöjen parissa, kiehtoi hänen uutta etsivää mielikuvitustaan.

Tämän maailmannaisessa, niinkuin Helena jo oli oudon mielihalun johdosta lähtivät neiti Beauchamp ja hän Pariisiin. Monien tiedustelujen jälkeen antoivat he etusijan Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen luostarille Antenilissä, missä oli ilmaa, tilaa ja vihannuutta. Sofia-täti ei suostunut jättämään veljentytärtään. Millään ehdolla ei hän tahtonut antaa häntä vieraisiin, katolisiin käsiin. Velvollisuudentuntonsa ohjaamana, kuten aina, vaienti hän protestanttiset epäröintinsä ja hankki huoneen n.s. »Pikku Luostarissa», lepokodissa, jonne maailmannaiset usein tulivat etsimään levähdystä ja unohdusta. Helenan huone oli itse luostarissa.

Amerikattaret, jotka ovat viettäneet jonkun aikaa Pariisin kasvatuslaitoksissa, selittävät, että ranskalaiset ovat huonosti kasvatettuja, turmeltuneita, teeskenteleviä. Ranskattaret puolestaan pitävät amerikattaria uskonnollisessa ja moraalisessa suhteessa pakanoina. Nämä moitteet johtuvat siitä, että heillä on elämästä eri mielteet.

Vuosisatoja on katolilaisuus kääntänyt latinalaisen sielua haudantakaisuutta kohti. Se opettaa nuorelle tytölle, että hän on syntynyt tähän maailmaan yksinomaan palvellakseen taivasta. Se pyrkii teroittamaan hänen mieleensä inhimillisen onnen, maisen turhuuden ylenkatsetta, hänen ruumiinsa halveksumista, kärsimyksen rakastamista. Se on täten aikaansaanut ylevää kieltäymystä, harvinaista mielenpuhtautta. Tämä ihanne kohdistuu kehkeytyvässä naisessa sisäiseen elämään, ja se eristäytymisen laatu, johon meidän tapamme hänet tuomitsevat, tekee hänestä keskitetyn olennon, — jossa padottu mahla joskus synnyttää vaarallisia unelmia, epäterveiden aatteiden, sairaloisten halujen, eriskummaisten tunteiden rikkaruohokasvullisuutta.

Amerikatar taas uskoo päinvastoin olevansa luotu nauttimaan tämän maailman antimista, kehittämään älyänsä ja ottamaan osaa yleiseen toimintaan. Hänellä ei ole mitään ennakkoaskartelua haudantakaisen kanssa, ei mitään iankaikkisen onnen ajatuksia. Hän tuntee olevansa suuren Kaitselmuksen huomassa ja antautuu siihen empimättä; hänen henkensä on altis kaikille aatteille, hänen ruumiinsa on veden, raittiin ilman ja liikunnan karkaisema. Hänen aistinsa eivät ole opitun häveliäisyyden kiihdyttämät. Hän asettuu peliinsä eteen uppoalastomana tuntematta mitään hekuman värinää. Hän onnittelee itseään, jos on kaunis, miettii miten pienentäisi puutteellisuuksiaan ja määrää tyynesti, mitä kohtaa hierojattaren on käsiteltävä. Hänen viattomuudessaan, joka ei johdu tietämättömyydestä, vaan säädyllisyydestä, on vähemmän viehkeyttä, mutta enemmän arvoa. Mitä me sanomme pahuudeksi ja synniksi nimittää hän alemmuudeksi tai törkeydeksi. Tässä erittelyssä näemme sen eron, joka on olemassa Vanhan ja Uuden Maailman, menneisyyden ja kenties tulevaisuuden katsomusten välillä.

Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen luostarin oppilaat kuuluivat yleensä maalais-aatelistoon ja korkeaan porvaristoon. Helena tunsi näiden nuorten tyttöjen seurassa olevansa ventovieras. He olivat hänelle yhtämittaisena kummastelun aiheena. Vapaus, jota useimmat noudattivat totuuteen nähden, loukkasi häntä. Heidän halunsa päästä elämän mysteerien perille tympäisi häntä. Rakkaus, jota hän piti yhtenä luonnon kaunistuksena, jota hän odotti rauhallisesti, näytti näistä ranskalaisista olevan kielletty hedelmä, jonkinlainen synti, jonka ympärillä kuitenkin kaikki heidän ajatuksensa, kaikki heidän keskustelunsa kiersivät. Heidän nautintonansa oli lukemastakin päästyä lukea erinäisiä Salomonin Korkean Veisun kohtia, joita heidän rukouskirjassaan oli ja he unelmoivat »Sulhasesta, joka saapuu hypellen alas mäkiä». Uskovaiset rukoilivat salaperäisesti hehkuvin mielin, ottivat kärsiäksensä kieltäymyksiä ollakseen otollisia Jumalalle. Se tuntui amerikattaresta summattoman lapsekkaalta. Ja kaikilla näillä kasvateilla oli hartauden, uhrautumisen, kaipuun tarpeita, jotka tekivät heistä hänen silmissään eriskummaisia ja haaveellisia olijoita, mutta joiden suhteen hän hetkittäin tunsi olevansa todellinen lapsi.

Helenaa vuorostaan ei myöskään ymmärretty ja häntä arvosteltiin armottomasti. Hänen suorasukaisuuttaan pidettiin sivistymättömyytenä, hänen luonteensa itsenäisyys näytti olevan huonon kasvatuksen merkki. Hänen arsoa upeuttansa pukimissa, hänen silkki- ja batistialusvaatteitaan, jotka herättivät kateutta, pidettiin rikollisen keimailun merkkeinä. Hänen kauneutensa tuotti hänelle ihailua, joka ei ollut häntä mairittelematta; mutta Antenilin luostarissa ollessaan ei hän saanut luostarin asukkaista ainoatakaan todellista ystävätärtä.

Tässä ranskalais-katolisessa ympäristössä Helena kuitenkin tietämättään sai joukon vaikutelmia, jotka myöhemmin, paljoa myöhemmin, olivat palautuvat ja auttavat häntä hänen kohtalonsa ratkaisussa. Joka sunnuntai ennen aamiaista meni hän Alman kadun protestanttiseen kirkkoon; iltapäivällä hän, — niin suuri oli hänen amerikkalainen monipuolisuutensa — otti osaa iltamessuihin, jopa veisasi urkujen soidessa. Katolisen jumalanpalveluksen kirkonmenot olivat hänestä vain näytelmää; mutta hänellä oli kuitenkin se tuntu, että tämä näytelmä kohotti häntä henkisesti. Suitsutuksen tuoksu, liturgisen kielen salaperäiset sanat, Pyhän Sakramentin siunaus miellyttivät häntä erikoisesti. Silloin tällöin tunsi hän sielunsa pinnalla uskonnollista väreilyä, mutta se ei temmannut häntä mukaansa. Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen kappeli häntä omituisesti viehätti. Hän pyysi usein saada avustaa nunnaa alttarin koristamisessa. Hän teki sen kuin pakana, vilkkain liikkein, nauru huulilla, liian äänekkäänä, tuntematta suurta Läsnäoloa, joka piti sisarta niin pelokkaana ja kunnioittavana. Magdalenan markkinain aikana palasi hän Anteniliin vaunut täynnä kukkia; kauneimmat vei hän Neitsyt Maarian jalkain juureen. Se oli kunnianosoitus, jonka hän aito-amerikattarena tahtoi tehdä omalle sukupuolellensa. Hän rakasti katolilaisuutta sen vuoksi, sanoi hän häikäilemättömästi kuin kerettiläinen ainakin, että sillä on jumalatar ja että se ainoana kaikista kristinuskoista on rakentanut alttareita naisille.

Helena oli päättänyt käyttää aikansa Pariisissa hyvin ja piti päätöksensä. Hän seurasi ranskankielen, kirjallisuuden ja historian kursseja, otti lausuntotunteja ja erään kuuluisan italialaisen johdolla laulutunteja. Hänellä oli erinomaisen kaunis ja puhdas ääni, jolta kuitenkin vielä puuttui tunteen lämpöä. Hän tunsi sen ja oli siitä murheissaan. Hän loihti mieleensä vuorotellen kaikki ihailijansa, mutta kukaan ei saanut häntä lämpenemään, kuten hän leikkisästi lausui, ja kahdeksantoistavuotiaana oli hänen pakko turvautua lausuntoharjoituksiin voidakseen saada lemmen sanoihin jotakin ilmettä.

Neiti Beauchamp hoivasi veljentytärtänsä mm taitavasti, että tällä ei ollut tilaisuutta tehdä tuttavuutta ainoankaan ranskalaisen kanssa. Nuori neito näki vain kaukaa noita kreivejä ja markiiseja, joista hän oli kuullut puhuttavan niin paljon pahaa ja jotka sen vuoksi herättivät hänen uteliaisuuttaan.

Tämä opinto- ja lepovuosi oli nuorelle amerikattarelle erinomaisen terveellinen. Häneen oli Euroopassa tarttunut jotakin epämääräistä, joka lisäsi hänen kauneuteensa uutta suloa.

Helena Beauchampin ensi esiintymiset seuraelämässä olivat voittoja, joista puhuttiin kauan. Hänestä tuli New Yorkin hienon maailman kuuluisimpia kaunottaria. Tällainen kaunotar on loistava, viehkeä olento, jolla on valloittajan salamahti: häntä tarkoittavat kaikki ylistelyt, hänet peitetään kukkasiin, hänen hymyjänsä kerjätään, talon emännät kilpailevat siitä, kuka hänet saa vieraakseen, miehet tulevat turhamielisyydestä hänen kosiskelijoikseen ja orjikseen. Tätä valtiutta kestää tanssikauden tai kaksi, ja sinä aikana on koetettava saavuttaa päävoitto: asema tai varallisuus. Kaunotarta, joka siinä ei onnistu, pidetään »elävänä onnettomuutena». Hän vanhenee nopeasti ja hänet heitetään ainiaaksi romukoppaan. Sic transit gloria mundi: niin haihtuu maailman kunnia.

Helenan varallisuus ei ollut tasasuhteessa hänen taipumuksiinsa: hän olikin selittänyt joko menevänsä vain rikkaisiin naimisiin tai jäävänsä naimattomaksi. Hänet oli luotu, sanoi hän, omistamaan vaunuja, hevosia, loistavia pukuja, uhkeita taloja; ne olivat hänelle tarpeen. Useakin miljardöörinousukas kosi häntä, hän hylkäsi heidät kaikki empimättä. Hän ei tyytynyt puolinaiseen: hän halusi miestä, joka lisäksi oli hyvää sukua, lahjakas, joka oli tai tuli olemaan jotakin. Amerikatar vaatii ylimalkaan, että hänen miehensä on hänelle kunniaksi, joko kyvykkäisyytensä tai kauppamahtinsa johdosta. Jos mies on vielä kookas, on vaimo erikoisen ylpeä ja toistelee turhamielisenä kuin metsäläinen: »Hän on kolmen kyynärän mies ilman kenkiäkin.»

Henrik Ronald näytti olevan Helenan unelmain mukaan tehty mies. Hänessä oli yhtyneenä kaikki, mitä hän halusi: ulkonainen kauneus, ensiluokkaiset kyvyt ja suuri omaisuus. Vaikka hän ei ollut yhtä vanhaa sukua kuin Helena, oli hänellä kuitenkin takanaan kolme miespolvea rikasta ja arvossapidettyä porvaristoa, mihin jo maailman kaikissa maissa voi rakentaa jonkinmoisen ylimyksellisyyden. Henrik oli tavoiteltavin sulhasmies sinä seurustelukautena, jolloin neiti Beauchamp alkoi esiintyä seurapiireissä.

Helenan näkeminen herätti Henrikissä eloon kaiken, mikä hänessä oli nuoruutta ja runoutta. Tytön niin ihmeellisesti kimmeltävät hiukset, elämää säteilevät ruskeat silmät ja koko loistava olemus tarttuivat heti nuoren miehen mieleen eivätkä siitä enää haihtuneet. Ensi hetkestä arvasi neiti Beauchamp saaneensa hänet valtaansa. Aluksi leikitteli hän nuorella miehellä hiukan julmasti, mutta oli kuitenkin siksi terveälyinen, että ei voinut olla tuntematta hänen etevämmyyttään ja ylimalkaan häntä kunnioittamatta. Kuten naisessa usein, seurasi rakkaus lähellä.

Herra Ronaldin äiti ja sisar, molemmat ankaranvakavia porvarisihmisiä, koettivat kääntää nuoren miehen mieltä pois loisteliaasta neidosta, jonka hienostelu ja turhamielisyys heitä kauhisti. Salliman voimat olivat heitä vastassa: ensimäistä kertaa jäivät heidän sanansa Henrikin suhteen tehottomiksi; seurustelukauden lopulla oli hän kihlannut Helenan.

Naimisiinmeno, jonka kommodoori Beauchampin kuolema oli lykännyt tuonnemmaksi, tapahtui vasta puolitoista vuotta myöhempään.

Ja näihin saakka oli tämä avioliitto ollut mitä onnellisin. Herra Ronald oli tullut erään suuren tieteellisen aikakauskirjan omistajaksi ja hänen teoksensa toxilogian — myrkkytieteen — alalla olivat tehneet hänet kuuluisaksi Amerikan ulkopuolellakin. Euroopassa lähtevät tiedemiehet ja kirjailijat enimmäkseen varsinaisen kansan ja pikkuporvariston piiristä, missä kansojen elävät voimat ovat. He eivät ole saaneet sitä kasvatusta, joka hienostaa ja hioo ihmisen. He ovat samalla kertaa maailmanmiesten ylä- ja alapuolella. Yhdysvalloissa he kuuluvat yhä enemmän rikkaiden luokkaan ja heillä on näiden tottumukset. Ellei ole, niin heidän vaimonsa hankkivat ne heille heti.

Herra Ronaldilla oli oma laboratorio, niinkuin hevosmiehellä on oma talli. Hän oli noita Harvardin yliopiston urheilijoita, jotka jatkuvasti harjoittavat lihaksiansa ja kaikkia aistejansa urheiluilla, jotka kohottavat miehen voiman kymmenkertaiseksi, tekevät hänet miellyttäväksi levossa ja pelättäväksi taistelun hetkellä ja jotka, mitä ranskalaiset kasvattajat sanokootkin, voi yhdistää henkisten harrastusten kanssa, kuten Englannissa ja Amerikassa nähdään. Kahden kemiallisen kokeen välillä meni Henrik Ronald pelaamaan cricket- tai jalkapallopeliä ja kahdeksanneljättävuotiaana, jonka ikäinen hän nyt oli, oli hänen ruumiinsa niin vetreä ja joustava, että hän parissa päivässä olisi ollut ensiluokkainen sotilas.

Helena rakasti miestänsä, jollei intohimoisesti, niin ainakin niin syvästi kuin hän luuli voivansa rakastaa, ja itse oli hän tämän miehen ilo, ylpeys, turhamielisyys ja ainoa rakkaus.

Yhdysvalloissa on rikkaitten piirissä sangen vähän perhe-elämää. Vaimot, jotka tuntevat olevansa älykkäitä, pitävät velvollisuutenaan kehittää älyään: niinkuin Ibsenin sankarittaret tahtovat he kehittää yksilöllisyyttään ja unelmoivat miehistä eristäytymistä, syöksyvät suinpäin opintoihinsa, viettävät aikansa kirjallisissa ja tieteellisissä kerhoissa ja jättävät kodin ja lapset Herran huomaan. Maailmannaiset ajattelevat vain huvituksia. Molempien puolisot ovat kaiken päivää kiinni asioissaan. Kotia palatessaan eivät he siellä tapaa kotilieden viihtyisyyttä. Heidän ei sallita riisuutua valjaista, vaan ainoastaan vaihtaa asua, eikä raskain useinkaan ole työasu.

Herra Ronald uhrasi klubinsa tullakseen auttamaan vaimoaan, kun tämän oli pukeuduttava. Hän nautti vaimonsa näkemisestä kaikkien noiden sirojen silkkien ja timanttien keskessä, jotka kuuluivat tämän koristeluun. Tänä kaksinolon hetkenä puheli kumpikin tavallisesti kaikesta, mikä kiinnitti mieltä. Mies taiteesta, tieteestä, valtiollisista asioista; vaimo taas vuorostaan kertoi päivänsä vietosta seuramaailmassa ja siellä liikkuvista juoruista. Helena olisi ollut sangen loukkaantunut, ellei hänen puolisonsa olisi ottanut häntä mukaan henkiseen elämäänsä; mutta hän kuunteli miehensä puhelua tuskin puolellakaan korvalla. Onneksi ei kumpainenkaan huomannut, kuinka harvinaista ja pintapuolista heidän henkensä kosketus oli.

Rouva Ronald oli toimelias, kuten yleensä amerikattaret. Jota enemmän vierailuja, huvituksia ja muuta senkaltaista toimintaa hän päivän mittaan ehti suorittaa, sen tyytyväisempi hän oli. Siitä huolimatta rasitti häntä joskus elämän tyhjyyden tunto.

Kun on pitemmän aikaa liikkunut amerikattarien parissa, voi ensi, silmäyksellä erottaa ne, joissa on latinalaista tai kelttiläistä verta. Edellisten silmissään on enemmän unelmaa. Heillä on enemmän ruumiillista viehkeyttä ja herkkyyttä. Heidän luonteessaan enemmän vivahduksia ja vähemmän lujuutta; eikä heidän siveytensä ehkä ole yhtä järkkymätön. Rouva Ronaldin kantaisä oli eräs Toulouse'in hugenotti. Hänessä oli vieraita, saksilaisrotuisia aineksia, ja nämä ainekset synnyttivät, käyttämättä jääneinä, erikoista sisällistä liikettä, jonkinlaista aiheetonta tyytymättömyyttä, jota hän nimitti hermostuneisuudeksi. Seuraelämän huvit eivät häntä milloinkaan olleet täysin tyydyttäneet. Hän oli ryhtynyt tutkimaan eriskummaisia aloja: buddhalaisuutta, salatieteitä, yhteiskunnallisia kysymyksiä — mutta tutkinut niitä tietenkin naisten tapaan. Kun hän jostakin ranskalaisesta romaanista luki jonkun suuren intohimon erittelyä, ja sitä hän alati etsi, surkutteli hän itseänsä, ettei koskaan ollut kokenut sellaista. Oli kuin häntä olisi loukattu, kohdeltu kuin lasta. Hän mietti, mahtoiko eurooppalaisen sielussa olla enemmän säikeitä kuin hänen omassaan vai eivätkö sitten hänen sielunsa säikeet olleet värähtäneet. Hänen puolisonsa herättämä rakkaus tuntui hänestä arkipäiväiseltä. Tietämättänsä nurkui hän ettei Henrik milloinkaan ollut näyttänyt hänelle olentonsa pohjasakkaa; hartioitaan kohauttaen sanoi hän: »Henrik on liian nuhteeton!»

Ranskattaressa olisi tämäntapainen uteliaisuus ollut aivan aistillista ja hyvänä katolilaisena olisi hän mennyt sielunpaimenensa luo ripille. Kun se herää amerikattaressa, ja se herää usein, on se vain henkistä uteliaisuutta. Helena tahtoi yksinkertaisesti tietää; hän ei halunnut tuntea. Hän pahoitteli, ettei ollut kokenut mustasukkaisuuden tuskia, kiusausten kamppailua, hän uskoi olevansa niin voimakas, niin mahdoton lankeamaan, että olisi tahtonut leikitellä kaikilla näillä vaarallisilla seikoilla. Parin kolmen vuoden perästä ilmeni liikarasitus, johon asema seuraelämässä Helenan tuomitsi, mielenmasennuksena, suunnattomana tympeytenä, levon ja yksinkertaisuuden kaipuuna. Silloin tarvitsi hän vanhaa, äidillisen viihdyttävää Eurooppaa. Hän palasi sieltä aina nuortuneena ja virkistyneenä.

Tähän saakka oli herra Ronald seurannut vaimoansa mutta nämä säännöllisesti uusiintuvat matkat, jotka eivät sinänsäkään häntä erikoisesti innostaneet, alkoivat tuntua hänestä kiusallisilta. Ne muutamat keskustelut, joihin hän joutui ulkomaisten tiedemiesten kanssa, eivät riittävästi korvanneet kirjain ja laboratorion äärestä poistumista. Häntä väkisinkin värisytti, kun hänen mieleensä muistuivat tarkoituksettomat kävelyt pitkin Pariisia, pukujen koetteluiden vuoksi myöhästyneet aamiaiset, illat maailman huonoimmin tuuletetuissa teattereissa, kaupitsijain aamurynnäköt hänen huoneeseensa, pukujen ja päähineiden kasaamiset kaikille huonekaluille. Tuhannet tukaluudet, joiden alaisena amerikkalainen aviomies on Euroopassa, olivat vielä niin vereksinä hänen mielessään, että hän oli mielessään iloinen, kun sattui niin hyvä syy jäädä New Yorkiin.

Helena oli jo kauan salaisesti halunnut, niin salaisesti, ettei hän sitä itselleenkään tunnustanut, päästä Pariisiin yksinänsä. Hän kuvitteli viehättäväksi tuntea olevansa aivan vapaa ja irrallinen. Kokeen vaara houkutteli, hänen sitä aavistamatta. Herra Ronaldin yksivakaisuus ehkäisi ajattelemastakaan mitään säännöllisestä poikkeavaa. Hän ei koskaan käynyt pikkuteattereissa. Vaikka hän osasi kirjallista ranskaa erinomaisesti, jäivät suulliset kielen vivahteet häneltä usein ymmärtämättä. Kasvojen ilmeistä arvasi hän kaksimieliset viittailut ja tunsi jonkinlaista huolestumista, että hänen puolisonsakin kenties saattaisi ne arvata, mikä taas esti Helenaa nauramasta.

Sanottakoon vain, että amerikkalaisten yleinen säädyllisyystaso on eurooppalaisten säädyllisyystasoa alempana; heidän joukossaan tapaa sittenkin miehiä, joiden tapojen ankaruus ja mielen puhtaus on uskomaton ja jotka keskusteluissaan ovat paljoa pidättyvämpiä kuin naiset. Herra Ronald kuului tähän valiojoukkoon. Hänen ylhyytensä herätti Helenassa ehdotonta kunnioitusta. Miehensä läsnäollessa oli hän hillitympi puheissaan. Kun hän Pariisin teattereissa esim. joutui kääntämään miehelleen jotakin, sovellutti hän sanansa tämän korville soveliaiksi lievennellen lavalla sanottua, mikä ranskalaisista epäilemättä olisi tuntunut perin koomilliselta. Hän ei ollut koskaan uskaltanut pyytää puolisoaan saattamaan häntä Punaiseen Myllyyn, konserttikahviloihin ja tietenkin hän tunsi palavaa halua käydä niissä. Siksipä ajatus Pariisissa olosta tädin, neiti Beauchampin ja niin suvaitsevaisen oppaan seurassa, kuin hänen veljensä Charley oli, herätti hänessä niin suurta iloa, että hänen oli vaikea sitä salata.

Pohjaltaan hän ei myöskään pahoitellut, että neiti Carroll oli lykännyt naimisiinmenoansa: tämä toveri oli hilpeyden ja ilon aikaansaantiin hyvin tarpeellinen.

Dora oli herra Ronaldin sisarpuolen tytär. Hän kuului siihen Amerikalle erikoiseen tyyppiin, joka siellä tunnetaan nimellä »the society girl!», mitä on miltei mahdoton tarkalleen ilmaista muilla kielillä.

The society girl — nuori hienostoneiti — on yleensä huonosti kasvatettu, pikemmin loistelias kuin älykäs. Vuoroon kohtelias ja epäkohtelias, jalo- ja halpamielinen, hyvä ja ilkeä, uskollinen ystävä, säälimätön vihollinen, kehittynyt keimailija, sanalla sanoen elävä amerikkalainen hyvän ja pahan sekasotku. Erikoiset tuntomerkit: hän soittaa banjoa neekerin mandoliinia — ja hotkii samppanjaa kuin pariisilainen kokotti; myöhemmin näyttää hän tätä taituruuttaan cocktailin suhteen. Society girl halveksii kaikissa muodoissa täsmällisyyttä ja nuhteettomuutta. Hänen puvustaan puuttuu aina jokin nappi tai solki ja parempain kamarineitsyiden kauhuksi on hänen pukunsa usein kiinni vain neuloilla, niinkuin hän itse näyttää olevan luotu vain epäjärjestystä aikaansaamaan.

Neiti Carrollissa oli montakin näistä ominaisuuksista, mutta ne esiintyivät niin sanoakseni säädyllisyyden ja suoravuuden taustaa vastaan, joka teki ne siedettäviksi. Toiseksi oli hän kasvanut maaseudulla: raikas ilma oli jättänyt häneen jotakin tervettä, jota eivät menestys, rasittava huvittelu ja keimailu olleet saaneet hävitetyksi.

Lapsuudestaan saakka oli hän ollut oma herransa. Kaikki olivat aina antaneet hänen pitää päänsä, ensin hänen vanhempansa, sitten ystävät ja maailma. Oliko se heikkoutta hänen ympäristössään vaiko suurempaa voimaa hänessä? Joka tapauksessa oli hän tullut itsekkääksi yksinkertaisesta tottumuksesta odottamaan kaikkea muilta ja olemaan uhraamatta muille mitään. Hän soitti tosin banjoa, jopa hyvinkin, mutta ei juonut samppanjaa kohtuuttomasti, väittäen omiksi maireikseen, ettei hänen ollut tarvis siitä etsiä hilpeyttä. Sitä näytti hänellä tosiaan olevan ehtymätön lähde; ja tästä lähteestä kumpusi hänen henkensä leikki- ja kompapuheina, terävinä pärskeinä, joiden omaperäisyys teki aseettomiksi nekin, joihin ne kohdistuivat. Neiti Carroll ei ollut kaunis, mutta, kuten hän itse leikkisästi lausui, hän oli sittenkin siro: »chic». Hänellä oli se naiselle otollinen, luonteva ruumiinrakenne, joka myöhemmin voi uhmata sekä äitiyttä että ikää; ja hän oli verraton ratsastajatar. Hänen ainoa pikkutyttöunelmansa oli ollut, että hän menettäisi omaisuutensa ja joutuisi näyttelemään korkeamman tyylin ratsastustaitoa Euroopan suurten sirkuksien arenalla, saaden satumaisia maksuja. Nähdessään hänet satulassa teettämässä ratsullaan taidokkaita liikkeitä kuningaskin, jos vain oli hevosmies, hullaantuisi ihastuksesta. Ei ollut kummakaan, että hän oli pannut herra Ascottin ja monen muunkin pään pyörälle.

Jack oli ollut hartain ja uskollisin hänen ihailijoistaan ja lopulta herättänyt hänessä jotakin, joka oli rakkauden kaltaista, tosin vain kaukaa katsoen. Jack yksin tiesi, mitä ahdistusta ja uhrauksia tämä valloitus oli hänelle maksanut. Suuren omaisuuden omistajana oli hän katsonut voivansa olla erikoiselle toimialalle antautumatta. Harvardin yliopistosta päästyään oli hän viettänyt maailmanmiehen elämää, mikä on vielä tolkuttomampaa Amerikassa kuin Euroopassa. Hän oli hankkinut kaikenlaisia ajoneuvoja, kyydinnyt kauneimpia tyttöjä kaksi- tai nelivaljakoilla, kuljettanut seurasta toiseen tuhat pientä juttua, jotka hän osasi kertoa hyvin — naisten suuresti suosima taito — ja viettänyt loppuaikansa klubissa märehtien valtiollisia kysymyksiä useampain cocktailien tai muiden »virvokkeiden» välissä.

Amerikatar on itse liian toimelias sietääkseen joutilasta miestä; hän moittii semmoista ääneen ja pitää kotimaassaan mokomaa miestä nolona ja naurettavana. Neiti Carroll oli selittänyt herra Ascottille, ettei hän ikinä suostuisi hyödyttömän miehen vaimoksi, ja Jack oli ruvennut erään tuttavansa pankkiirin liikekumppaniksi ja perinnäisten taipumustensa avulla muutamassa kuukaudessa kohonnut suureksi liikemieheksi. — Hänestä oli tullut a splendid business man, kuten Yhdysvalloissa sanotaan. Dora oli, liikutettuna tästä työhön tarttumisesta, vihdoin luvannut hänelle kätensä. Sitten, kuin raivoissaan siitä, että oli päästänyt vapautensa vangiksi, hän kyllä antoi Jackin kalliisti maksaa voittonsa. Hän oli sulhaselleen ärtyisä, oikullinen, ihan uskomaton. Kun hän sitten tunsi ahdistaneensa tämän kärsivällisyyden äärimmäiselle rajalle, tuli hän kuin pikkutyttö sanomaan liikuttavan katuvaisin mielin, jonka hän tiesi vastustamattomaksi: »Jack, minä olen kiltti nyt». Ei hän suvainnut sanoa edes: »minä olen kiltti tästedes» — epäilemättä ollakseen sitomatta käsiään tulevaisuuteen nähden. Mutta hyvä poika antoi anteeksi yhtäkaikki. Dora ei, niinkuin hän oli enolleen virkkanut, ollut tavannut ketään, joka olisi häntä enemmän miellyttänyt, eikä hän olisi tahtonut luovuttaa sulhastaan kenellekään toiselle naiselle: näissä kahdessa lauseessa oli hänen rakkautensa suuruus ja syvyys ilmaistu. Sellainen rakkaus saattoi odottaa. Kun hän näin ollen sai kuulla enonsa ja tätinsä matkustavan Eurooppaan, alkoi häntä heti kaduttaa, että hän oli määrännyt häidenpidon kesäkuuksi. Tästä katumuksesta ei ollut pitkä askel haluun lykätä sitä vielä kerran. Hän vastusti kuitenkin tätä haluansa jonkun aikaa; jopa eräänä päivänä päätti tilata hääpukunsa Doucetilta. Mutta — ihmisillä on aina ilmestyksiä, jotka heille viittaavat minne on mentävä — samassa alkoi hänen mielessään väikkyä sarja kuvia: hän näki Pariisin Rue de la Paix'n koruja ja jalokiviä kimaltavine ikkunoineen, taiteellisten naispukutarpeiden kasat… Tämän houkuttelevan näyn äkkiä tenhoamana heitti hän kynän kauas luotaan, repi aloittamansa kirjeen pieniksi palasiksi ja lausui ääneen mitä päättäväisimmästi:

— Minä menen sinne valitsemaan hääpukuni.

Enemmän ollakseen herra Ascottin itsetuntoa loukkaamatta kuin muiden moitteiden pelosta selitti Dora, että hänen äitinsä terveys pakotti hänet saattamaan tätä kylpymatkalle Karlsbadiin. Rouva Carroll tyytyi tähän: amerikatar, jolle aviomies ei kuitenkaan paljoa merkitse, pitää aina parempana nähdä tyttärensä karttavan sitä ja pysyvän vapaana.

Jack oli syvästi loukkaantunut tästä morsiamensa uudesta oikusta.
Hän hairahtui kiivastumaan ja solvaisi Doraa väittäen hänen menevän
Euroopasta hakemaan tittelimiestä. Oikeana naisena Dora tietenkin
syvästi loukkaantui tämmöisestä epäluulosta, ja niinpä loppujen lopuksi
Jackin oli pyyteleminen anteeksi.

Helena ja Dora luulivat matkustavansa Pariisiin yksinomaan huvittelemaan ja ostelemaan koruja. Todellisuudessa lähetti heidät sinne Kaitselmus, toisen tulikokeeseen, toisen kovaan elämänkouluun — molemmat antamaan kaiken kukinnan olennastaan ja kohtaamaan kohtaloansa.

III.

Rouva Ronald oli tätinsä ja veljensä, neiti Carroll äitinsä kanssa ollut Pariisissa jo kaksi viikkoa. Heidän hallussaan oli muuan Hôtel Continentalin suuria huoneistoja, ja upea sali Castiglionen ja Rivolin katujen kulmauksessa oli kukkasilla runsaasti koristettu ja melkein täynnä sieltä täältä löydettyjä siroja esineitä.

Erotessaan miehestään ensimäistä kertaa oli Helena tuntenut sisäistä levottomuutta. Matkavalmistuksia tehdessä oli hänen sydäntään äkkiä kouristanut kuin onnettomuuden aavistus. Hän oli joskus kuin pahoillaan ja peloissaan ja kuin katumuksen vallassa oli hän kerran sanonut herra Ronaldille:

— Onko ihan varma, ettei tämä matka ole sinulle vastenmielinen?

Ja herra Ronald vastasi suuressa hyvyydessään:

— Ihan varmaan, rakkaani, sinähän teet sen terveydeksesi ja huviksesi.

Lähdön hetkellä kavahti Helena elämänsä herttaisen ja hellän kumppanin kaulaan kuin jostakin pelästynyt lapsi. Liikutettuna oli Henrik puristanut häntä rintaansa vasten ja sitten hellästi irroittaen kätensä sanonut yrittäen hymyillä:

— Näkemiin syyskuussa… Älä pyydä minulta loman pitennystä… kauempaa en voisi elää ilman sinua.

— Sitä minäkin toivon! — oli Helena vastannut.

Ja viimeisen kerran kättä puristaen oli hän lisännyt:

— Tahtoisin olla jo paluumatkalla!

Dorakin puolestaan oli katunut käytöstään Jackia kohtaan. Olipa hän tuntenut halua sanoa hänelle niinkuin niin monta kertaa ennen: »Minä olen kiltti nyt» — ja luopua matkastansa, mutta samassa oli unelmoitujen huvien väike taas välkähdellyt hänen mielessään — ja hän oli lähtenyt.

Kaikki eron haikeus oli nopeasti haihtunut kummankin naisen mielestä, eikä mikään heitä enää häirinnyt. Joka posti vei pitkiä kirjeitä, joissa he kertoivat, toinen puolisolleen, toinen sulhaselleen, tarkalleen kaikki, mitä he puuhasivat, ja tämän velvollisuuden täytettyään tunsivat he olevansa rauhassa tuntonsa kanssa. Pariisin huvikausi oli alkanut, ja heillä oli vain valinnan pulma. Charley Beauchamp saattoi heitä kaikkialle minne he halusivat mennä.

Helenan veli oli niitä poikamiehiä, joita tapaa vain Yhdysvalloissa ja joita amerikattaret voivat pitää omana aikaansaannoksenaan.

Euroopassa on rikkaalla poikamiehellä tavallisesti vakinainen rakastajatar, nainen, jonka hän on löytänyt ja omaksunut tai anastanut joltakin toiselta. Hän ylläpitää häntä enemmän tai vähemmän loisteliaasti ja komeilee hänellä yhtä paljon kuin hevosillaan ja vaunuillaan. Hänen oman seurapiirinä naiset eivät lue sitä hänelle rikokseksi, päinvastoin. He katselevat uteliaina »suosikkia», ihailevat tai arvostelevat hänen kauneuttaan ja pukujansa. Anteliaisuus, jota jalokivet ja ajopelit osoittavat, antaa hänelle päinvastoin lisää arvoa.

Amerikatar ei hyväksy tämmöisiä »sivusuhteita». Hän ei suvaitse kilpailijoita kotona eikä kadulla. Hänen käsityksensä mukaan kuuluvat harvinaiset kukat, jalokivet, kalliit pitsit, maailman kauneimmat korut oikeutta myöten vain n.s. säädyllisille naisille. Se on periaate, jonka noudattamista hän valvoo mahdollisuuden mukaan. Jos joku rohkenee rakentaa tällaisen suhteen, suljetaan häneltä kaikki ovet ja seuramaailma julistaa hänet säälimättä pannaan. Pahemman puutteessa on miehisen turhamielisyyden tyytyminen hienoston nuorten tyttöjen ja säädyllisten vaimojen suosioon, ja tämä suosio maksaa paljon.

Muutamat miehet tuhlaavat joka vuosi kokonaisen omaisuuden kukkiin, jalokiviin, teatteriaitioihin, hienoihin pitoihin seurapiirin naisille. Mutta ei amerikkalainenkaan, vaikka onkin ritarillisempi ja epäitsekkäämpi kuin eurooppalainen, ole virheetön. Tavallisesti maksaa yksi naisista kaikkien puolesta, ja muut hemmottelevat, juhlivat, nostavat pilviin näitä silkkihattuisia pashoja. Heidän ympärillään on tarkka vartiosto. Sanattomasta sopimuksesta ei heille anneta aikaa ajatella avioliittoa ja, ennenkuin huomaavatkaan, ovat he jo vanhoja poikamiehiä.

Charley Beauchamp oli näitä »hyvän Jumalan pöllöpäitä». Hänellä oli loistava sikermä ystävättäriä, joita hän kuljetti ajoneuvoissaan, jahdillaan, joille hän poikamiesasunnossaan tarjosi hienoja päivällisiä, joilla aina säädyllisyyden suojana oli joko hänen tätinsä, neiti Beauchamp, tai sisarensa. Hän rakasti kauniiden naisten seuraa. Se oli hänen heikkoutensa, hänen ainoa turhamielisyytensä. Hänen ruhtinaallinen anteliaisuutensa oli hankkinut hänelle suosion, josta hän oli sangen onnellinen.

Charley oli kahdeksanneljättävuotias, ruskea- ja hiukan harmahtavahiuksinen, laiha ja jäntevä, kasvonpiirteet hienot, säännölliset, lujat. Koko hänen olentonsa teki tarmokkaan, toimeliaan, luotettavan vaikutuksen. Hänen piirteiltään vähän kuivahkoja kasvojaan elähyttivät siniset, omituisen syvällä olevat silmät — se on amerikkalaiselle rodulle tunnusomaista — joita Helena aina oli kadehtinut. Samoin kuin sisaren oli hänenkin olennossaan jotakin latinalaista viehkeyttä, joka molemmille oli perinnäistä.

Herra Beauchamp loi sellaista suunnatonta omaisuutta, joka meitä Vanhan Maailman ihmisiä hämmästyttää. Kamppailu, jota hän oli käynyt jo kymmenkunnan vuotta ja josta hän ei voinut vetäytyä pois, ei ollut jäänyt vaikuttamatta hänen terveydentilaansa. Samoin kuin useimmat hänen kansalaisistaan ei hän juuri tullut Eurooppaan muutoin kuin tuntiessaan voimainsa olevan aivan näännyksissä. Silloin nakkasi hän muutamia matkatarpeita laukkuun ja pakeni ensimäisellä Atlantinlaivalla. Hän rakasti intohimoisesti maalauksia. Meidän museoissamme vallitseva ilma ja hiljaisuus aiheuttivat hänessä äkillisen herpautumisen, joka virkisti häntä ihmeellisesti. Hän ei etsinyt tunnetulta ja suosioon päässeitä tauluja; hänen huvinaan oli kulkea löytöretkillä. Hänen kokoelmansa todisti hyvää taide- ja kauneusaistia.

Pariisissa olo jumaloimansa sisaren ja neiti Carrollin seurassa, joka häntä huvitti verrattomasti, oli hänelle yhtämittaista huvia ja hänen kasvoilleen palautui huomattavasti nuortunut ilme.

Helena ja Dora taas huvittelivat kuin kaksi kesälomalla olevaa pikkutyttöä. Jokaisena pouta-aamuna pyöräilivät he Charleyn saattamina johonkin linnaan tai kylään Pariisin ympäristöön ja palasivat aamiaiselle Armenonville'in paviljonkiin.

Illalla, Sofia-tädin ja rouva Carrollin jäädessä viisaasti hotelliin, vei herra Beauchamp heidät päivälliselle johonkin suureen ravintolaan ja saattoi sitten teatteriin. Sieltä lähdettiin illastamaan tai mentiin johonkin muodissa olevaan baariin, muka kuulemaan mustalaisten soittoa. Se turmeluksen muru, joka kummassakin amerikattaressa oli, saattoi heidät löytämään nautintoa, jota he eivät osanneet selittää, tässä sikarinsavun, alkoholihöyryjen ja naisten hajuvesien huonontamassa ilmassa. Pureskellen pienillä lautasilla tarittuja paistetuita perunaviipaleita katselivat he »puolimaailman» naisia ja pohtivat heidän pukujaan. He arvostelivat heidän korujansa ja pukimiansa ja koettivat arvata, mikä viehätys heissä saattoi olla niin runsaiden rikkauksien arvoinen… Ja nämä pariisilaistapojen tutkimiset jatkuivat tavallisesti kello kahteen, kolmeen aamulla. Siinä se lepo, jota rouva Ronald oli tullut etsimään.

Väliajoilla kävi hän Colonne'in ja Lamoureux'n konserteissa ja taidenäyttelyissä ja tunsi niissä todellista nautintoa. Pariisissa oli muuten kaikki hänestä mielenkiintoista. Amerikatar on yleensä vielä pinnaltakatsoja; Helena oli jo enemmän: hänen varmuutensa osoitti sen hyvin. Niinkuin useimmat amerikattaret tunsi hän ranskalaisen maun, ranskalaisen aistin, sen mitä kernaasti esitetään teatterissa, mutta ranskalainen sielu oli hänelle yhtä vieras kuin itämainen: se, mitä hän nuorena tyttönä Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen luostarissa oli muinoin nähnyt tai kuullut, palasi nyt hänen mieleensä ja herätti hänessä halua tunkeutua syvemmälle. Hän ryhtyi aina keskusteluihin työläisten kanssa, joita hän johonkin käytti. Hän oli ihastunut heidän hienostukseensa. Hän tapasi jokaisessa herkkiä, jopa erikoisen hienojakin tunteita, jommoisia hän ei ollut milloinkaan kohdannut Englannissa tai Saksassa vastaavissa oloissa elävillä ihmisillä. Hän oli huomannut sen erikoisen, miltei hellän tavan, millä puku- ja liinavaatteiden ompelijattaret pitelivät kättensä töitä — tapa, joka toi mieleen taiteilijan. Hotellin palvelijattaretkin näyttivät pitävän kunnianasiana suorittaa tehtävänsä hyvin; he osoittivat huolenpitoa ja huomaavaisuutta, jota ei voinut yksin juomarahalla korvata. Champ-Elyséesin puistossa pysähtyi Helena usein katselemaan lasten leikkimistä: lapset eivät olleet hänestä yhtä kauniita kuin englantilaiset tai amerikkalaiset lapset, mutta häntä hämmästytti aina heidän katseensa syvyys. Hän tunsi, osaamatta sitä millään nimittää, sen aatteellisuuden voiman, sen jumalaisen tulen kipinän, joka on Ranskan salamahti.

Herrasmiehet, joita rouva Ronald näki Rauhan kadulla, Boulogne'in metsässä tai teattereissa, kiihoittivat hänen uteliaisuuttaan erikoisesti. Heidän kasvojensa ilme, kun he keskustelivat naisen kanssa, saattoi hänet aina haluamaan tietää, mitä he hänelle sanoivat. Varsinkin muuan heistä oli herättänyt hänen uteliaisuuttaan. Hän kohtasi hänet vähänväliä. Hän oli nähnyt hänet Boulogne'in metsässä useissa taidenäyttelyissä, Voisinin ja Josephin ravintoloissa. Tämä oli noin kuusikymmenvuotias, kookas, melkein valkotukkainen, mustasilmäinen mies, jonka katseen oli täytynyt olla vaarallisen kaunopuheisen, mutta joka ei nyt enää ilmaissut muuta kuin suurta surumielisyyttä ja syvää väsymystä, sitä kun silloin tällöin lievensi hieno, leikkisä hymy. Lähemmin tarkastaessa saattoi arvata, että hänen esi-isänsä olivat käyttäneet silkkiä, töyhtöjä ja pitsejä, komentaneet armeijoita, palvelleet »kuningasta» ja naisia. Se jonkinlainen erikoisuus, jonkinlainen muinaisheijastus, joka aina tuntuu todellisessa ylhäisössä, ilmeni koko hänen olennossaan ja antoi hänelle erityisen viehätyksen, joka vastustamattomasti vaikutti rouva Ronaldiin. Helena oli ruvennut kutsumaan häntä »Ruhtinaaksi». Hän oli iloissaan, kun sattuma toi tämän samaan ravintolaan, missä hän söi. Hän katseli häntä salavihkaa, hänen ylhäisen olentonsa tenhoamana. Vanha herra puolestaan katseli Helenaa silmissä ilmeinen mielihyvän kuvastus. Charley oli tästä alkanut laskea leikkiä, selittäen, että jos tämä ihailija olisi kaksikymmentä vuotta nuorempi, katsoisi hän velvollisuudekseen lähettää sanan langollensa.

Eräänä iltana sai herra Beauchamp päähänsä viedä Helenan, Doran ja erään ystävänsä, Willie Greyn, nuoren amerikkalaisen maalarin, Jean-Paul Laurensin oppilaan, Café de Paris-ravintolaan. »Ruhtinas» sattui parahiksi olemaan siellä. Uudet tulokkaat sijoitettiin aivan hänen läheiseensä pöytään. Hän oli selin heihin, mutta saattoi nähdä heidät vastapäätä olevasta peilistä. Hän oli epäilemättä vastikään saapunut, sillä Helena kuuli hänen tilaavan päivällistä, tosiaankin herkullisen, hienon ja keveän aterian.

— Meidän naapurimme osaa syödä! sanoi hän englanniksi.

— Kun on semmoinen selkä kuin hänellä, ei se minua ihmetytä! vastasi neiti Carroll samalla kielellä. — Katsomalla vain tuota selkää olisin minä voinut arvata hänen päivällistilauksensa.

— Mitä ihmisen selällä voi olla tekemistä sen kanssa, mitä hän syö? kysyi Willie Grey.

— Paljon! — vastasi Dora asiantuntevan näköisenä. — Selässä on paljon ilmettä. Tuo, lisäsi hän viitaten leukansa liikkeellä »Ruhtinaan» selkään, — on… kuinka sanoisin… vanhan elämännauttijan selkä.

— Kuuluuko minun selkäni samaan luokkaan? kysyi herra Beauchamp kääntäen päätään taaksepäin ikäänkuin koettaen katsoa omaa selkäänsä.

— Ei, ei, Charley-kulta, rauhoittukaa, teillä on ankaran siveellinen selkä! selitti neiti Carroll hieman halveksivasti.

Rouva Ronald, joka oli salassa katsellut vierasta, kohtasi tällä hetkellä hänen katseensa peilissä ja huomasi hänen huulillaan hymyn, joka sai hänet ankarasti punehtumaan.

— Olkaa vaiti! — sanoi hän sitten Doralle — minä olen varma, että naapurimme ymmärtää englantia.

— Ei vaaraa! Ranskalaisista vain ne, jotka ovat meikäläisten kanssa naimisissa, osaavat sitä hiukan puhua… Kun tuo herra oli nuori, oli tosin Amerikka löydetty, mutta ei amerikatar.

Helena ei siitä rauhoittunut: vaihtaakseen keskustelun aihetta alkoi hän puhua nuorelle maalarille hänen Champs-Elysées'n salongissa näytteillä olevasta taulustaan, jonka hän oli nähnyt edellisenä päivänä. Tällä välin Dora katseli ympärilleen, siristäen silmiänsä kuin kissa ja avaten ne sitten selkoselälleen, kun vaikutelma oli valmis: — hänelle tunnusomainen suunmytistys, joka ei ollut ensinkään epämiellyttävä, vaan päinvastoin varsin viehättävä.

— Ah! minä tiedän miksi ranskalaiset ovat niin hassunkurisen näköisiä! sanoi hän äkkiä voitonriemuisena.

— Hassunkurisenko näköisiä! huudahti Willie Grey. Minusta he päinvastoin ovat mielenkiintoisia!

— Mielenkiintoisia he kyllä ovat, varmasti… Mutta se ei estä, että he näyttävät hassunkurisilta, ja se johtuu siitä, että heidän viiksensä kuuluvat johonkin toiseen aikakauteen.

— Mitä vielä!

— Kuuluvat, ne ovat keskiaikaisia, kahdeksanneltatoista vuosisadalta, kuningasmielisiä, keisarillisia, kerskuilevia, sankarillisia, henkeviä. Ne näyttävät aina yllyttävän kapinaan jotakin henkilöä tai asiaa vastaan. Ne ovat maailman kauneimmat viikset, mutta he eivät sovellu vähääkään nykyaikaiseen pukuun, ei vähääkään! — toisti nuori tyttö tarkastettuaan uudelleen ravintolassa olevia päivällisvieraita.

— Siinä on jonkin verran totta, mitä te sanotte, neiti Carroll, — lausui nuori maalari; — lisätkää, että ranskalaisilla on jokseenkin huonot räätälit.

— Niin onkin — sanoi rouva Ronald — heidän pukunsa ei milloinkaan näytä heitä itseään varten tehdyltä. Englannissa on asia päinvastoin: miehet ovat ihmeen hyvin puettuja ja naiset sangen huonosti. Olisi hauska tietää minkä vuoksi.

— Kun yleensä hyvin puettu englantilainen antaa määräykset työntekijälle ja taas englannitar… hm! Sanotaan, että Luoja käytti kaiken saven tehdessään miehen, niin ettei sitä enää ollut riittävästi naiseen. Hänestä puuttuu aina jotakin.

— Ah, älkää ujostelko, herra Grey! sanoi Dora, näkyy, että teistä on tullut pariisilainen.

— Enhän toki loukannut teitä? Luulin, että te olitte tullut Eurooppaan sen vuoksi; niin te ainakin itse sanoitte.

— Ulkomaalaisilla olkoon lupa loukata, mutta ei meikäläisillä.

— Se ero minua miellyttää — sanoi herra Beauchamp leikkisästi. — Meitä pidetään lujilla, meille ei sallita mitään.

— Niin, Euroopassa on paljoa parempi olla mies kuin Amerikassa! lisäsi
Willie Grey.

— Se on teidän maanne naisille maireeksi! — sanoi neiti Carroll. — Jos kertoisin sananne New Yorkissa, niin saisittepa soman vastaanoton palatessanne!

— Tiedättekö — alkoi rouva Ronald — mikä minun mielestäni ei sovellu Ranskalle? Tasavalta. Joka matkallani tapaan yhä vähemmän siroutta ja sulavuutta.

— Ei voi kieltää, että hovilla on tuntuva vaikutus makuun ja tapoihin, sanoi maalari. Niinpä pienissä maaseutukaupungeissa, missä on kuninkaallinen linna, kuten esimerkiksi Fontainebleaussa, ei talojen sisusta ole niin arkinen eikä niin porvarillinen. Minä olen siellä tavannut kansannaisia, jotka pikku rihkamakaupalla rikastuttuaan ovat ostaneet vain tyylikkäitä huonekaluja, ei muodinmukaan, vaan seuraten taiteellista aistia, joka on johtunut malleista, joita heidän esivanhempansa tai he itse ovat nähneet.

— Minä olen samaa mieltä kuin Helena, sanoi herra Beauchamp, — en voi olla valittamatta, että Ranska ei ole kuningas- tai keisarikunta.

— Epäilemättä sellainen hallitusmuoto olisi koristeellisempi, ulkopulskempi; mutta minä luulen sentään, että tasavalta on ollut Ranskalla verissä, kuten sanotaan, koska se on siihen palannut kolme kertaa. Kun lukee sen historiaa, hämmästyy, että vielä on olemassa kuninkaan-ehdokkaita. Ja nähkää: Ranska on sangen mahtava, vaikkapa tai kenties koskapa se on tasavalta.

— Ei kuitenkaan niin mahtava kuin Englanti! huomautti rouva Ronald.

— Ei. Toisen suuruus on laajuudessa, toisen taas korkeudessa; siinä koko ero.

— Tiedättekö, sanoi Charley, minä luulen, että Ranskan voima on ennen kaikkea sen olemassaolon oikeudessa. Jos erinäisiä kansoja pyyhkäistäisiin pois maan pinnalta, sitä tuskin huomattaisiin; mutta jos Ranska katoaisi, niin olisi tässä maailmassa varmaan vähemmän valoa, iloa, kauneutta.

— Totta tosiaan!… Minä olen vanha Rue de la Paix'n kulkija, mutta se viehättää minua aina yhä uudelleen. Minä pysähdyn kuin nainen sen joka ikkunan eteen. Ne ja ne kulta- ja hopea-esineet, ne ja ne Boucheronilla näytteillä olevat puvut viehättävät minua. Vain vuosisatojen ponnistuksilla, pyrkimyksillä on voitu päästä tähän uskomattomaan muotojen sulouteen, sillä tavoin jalostamaan raaka-ainesta. Minä ajattelen, kuinka pitkä tie meillä on kuljettavana päästäksemme tähän täydellisyyteen. Ja silloin mietin: niin kauan kuin Ranska tuottaa tällaisia mestariteoksia, se ei huku, sillä itse Kaitselmus on määrännyt sen ylläpitämään makua, herättämään aatteita. Kansa, joka on saanut sen tehtävän, voi pelkäämättä tuhoutuvansa uhmata kaikkia kuoleman pyydyksiä: se kantaa sisässään Katoamattomuutta.

— Herra Grey — sanoi Dora ominaisella ilkeydellään — näkee, että teidän taulunne on hyväksytty. Jatkakaa ranskalaisten ylistämistä, niin valtio ostaa sen!

— Minun tauluni hyväksyminen ei ole minun vaikutelmiani muuttanut, tehkää minulle se kunnia, että uskotte sen. Minä olen elänyt täällä kolme vuotta ja minulla on ollut aikaa ja tilaisuutta muodostaa varma mielipiteeni ihmisten arvosta. Nähkää, muutamia kuukausia sitten olin eräässä ravintolassa Brysselissä. Viereisessä pöydässä söi neljä ranskalaista, jokseenkin tavallisen näköisiä, huonosti istuvissa vaatteissa ja kravatit miten sattui. Ruokaliina leuan alla he pureskelivat kotlettejansa eikä heillä näyttänyt juuri olevan käsitystä hienosta syömätavasta. Äkkiä alkoi minua heidän keskustelunsa hämmästyttää. Eräs puhui vaatimattomalla äänellä uusista astronomisista keksinnöistä. Hän päätteli, että samaan aurinkokuntaan kuuluvien tähtien välillä täytyy olla olemassa joku merkin-annon mahdollisuus: »Me keksimme sen vielä, me keksimme sen!» vakuutti hän. Sitten kertoi hän katse loistavana kuin runoilijalla, mitä liikutusta hän tunsi seuratessaan silmillään tähtiä, teleskooppi taivasta kohti, ja tämän äärettömyyden edessä, korkeuksien hiljaisuudessa kuullessaan sekunteja laskevan tähtikellon raksutuksen: mikä tunnelma! sanoi hän; tuntee huumausta, hengitys tahtoo tauota, ja katsojan valtaa pelko, niin, suorastaan pelko!… »Tosiaan» — päätti hän lyöden kämmentään pöytään — »ei mikään lemmen-yö…» — huomatkaa, näin puhuu ranskalainen, neiti Carroll — »ei mikään lemmen-yö vastaa tällaista katseluyötä». Hänen toverinsa puhuivat vuorostaan äskettäin keksityistä kemiallisista aineista: »Me hidastutamme hävitystä, me muunnamme maakerrokset, me löydämme ihmisen todellisen alkuperän!» sanoivat he. Minä kuuntelin heitä lumottuna ja innostuneena. Ja aluksi olin minä typeränä kummastellut, kuinka niin vähäpätöisen näköiset miehet voivat käsitellä niin suuria asioita… Kuunnellessani näitä pikkuporvareja, jotka olivat edustamassa maatansa eräässä tiedemiesten kokouksessa, ymmärsin paremmin kuin milloinkaan ennen, miksi ylhäisön miehet Ranskassa ovat lakanneet olemasta johtavana luokkana.

— Oh, heillä ei ole enää muuta kuin viiksensä! huomautti Dora ajattelemattomalla häikäilemättömyydellään.

Rouva Donald katsahti uudelleen peiliin. Hän näki »Ruhtinaan» kasvoilla välähtävän omituisen ilmeen, ja vakuutettuna siitä, että hän oli kuullut, painoi hän neiti Carrollin jalkaa.

— Olkaa varuillanne, minä pyydän! sanoi hän matalalla äänellä; minä olen varma, että hän ymmärtää englantia.

— Sen pahempi; olkoon kuuntelematta.

— Suoraan sanoen, te käyttäydytte Euroopassa vielä sopimattomammin kuin
Amerikassa.

— Kiitoksia… No, puhutaan sitten politiikasta.

Ja kääntääkseen keskustelun toiselle tolalle alkoi neiti Carroll puhua
Amerikan asioista.

»Ruhtinas» nousi. Hän oli syönyt päivällisensä, juonut kupin turkkilaista kahvia ja sytyttänyt sikarin. Mennessään amerikkalaisten pöydän ohi loi hän neiti Carrolliin niin nuhtelevan, niin ylhäisen katseen, että tämä joutui aivan hämilleen eikä voinut olla punastumatta.

Helena pyysi veljeänsä kysymään tarjoilijalta vieraan nimeä.

— Se on herra kreivi de Limeray, vastasi tämä, se on oikea kreivi, jota on hyvä palvella.

— Kreivi de Limeray, toisti Helena. Minä arvasin hänet aatelismieheksi!… Puuttuisi vain, että me tapaisimme hänet d'Anguilhonin tai de Kéradieun luona! Minä kuolisin häpeästä.

— Minä en! vakuutti Dora, joka jo taas oli aivan ennallaan.

IV.

Helena oli jo lapsuuden tuttava Annie Villarsin kanssa, rikkaan perijättären, joka sittemmin oli mennyt naimisiin markiisi d'Anguilhonin kanssa.

Tätä avioliittoa oli Amerikan ylhäisöpiireissä yleisesti moitittu ja surkuteltu. Se vei maasta suunnattoman omaisuuden ja parhaimmistoon kuuluvan nuoren tytön; kummankin menetystä sääliteltiin suuresti. Helena oli siitä tuntenut vilpitöntä huolestumista.

Neljä vuotta oli turhaan odotettu markiisittaan ja hänen puolisonsa käyntiä Amerikassa. Viime kesänä olivat he vihdoin ilmestyneet Newportiin: se oli ollut kesäkauden suuri tapahtuma. Rouva Ronald näki silloin nuoren parin jokapäiväisissä oloissa: hänen pelkonsa ja epäluulonsa oli silloin suureksi osaksi haihtunut. Jacques d'Anguilhonin olo ja käytös oli häntä viehättänyt, hän julisti hänet suorastaan lumoavaksi ja käänsi mielialan hänelle suosiolliseksi. Markiisitar oli siitä salassa kiitollinen, kutsui Helenan tulemaan Pariisiin keväällä ja lupasi siellä esittää hänet ranskalaisille ystävilleen. Ja osaksi tämänkin vuoksi oli Helena määrännyt matkansa huhtikuuksi, sillä hän halusi hartaasti tutustua niin paljon puhuttuun Saint-Germainin kaupunginosaan, joka tuntui hänestä kuin joltakin pyhätöltä Markiisitar d'Anguilhon ja paroonitar de Kéradieu palasivat Pariisiin vasta toukokuun ensi viikolla. Heti seuraavana päivänä tuli Annie tervehtimään maalaistaan ja kutsui heidät heti torstai-päivällisilleen, jotka olivat muodostuneet jonkinlaiseksi ranskalaisamerikkalaiseksi yhdessäolotilaisuudeksi. Rouva Ronald, Dora ja herra Beauchamp yksin suostuivat; rouva Carroll ja Sofia-täti, jotka eivät harrastaneet ulkomaalaisia, ottivat terveydentilansa kieltäytymisen tekosyyksi.

D'Anguilhonin luo mentäessä kehoitti Helena taaskin Doraa pitämään varansa, ettei puhuisi kaikkea, mitä päähän pälkähtää. Nuori tyttö, joka pohjaltaan kuitenkin oli hyväluontoinen, suuttui lopuksi:

— Kun kuulee tuollaista puhetta, sanoi hän, luulisi että minä tulen
Kaukaisesta Lännestä!

— Ei, mutta te olette hiukan hämmästyttävä, tiedättekö, ja ranskalaiset voisivat tehdä vääriä johtopäätöksiä. Täytyy aina koettaa olla ystävättärelleen kunniaksi. Annie ei olisi hyvillään, jos teitä pidettäisiin epähienona.

Neiti Carroll kohautti olkapäitään, kuten hänen tapansa oli jäädessään vastausta vaille.

Markiisitar d'Anguilhon oli ihastuksissaan, kun rouva Ronald sai nähdä hänen kotoiset olonsa tässä vanhassa talossa, joka oli käynyt hänelle rakkaaksi. Hän tiesi, että tarkka kertomus siitä lähetettäisiin New Yorkiin ja tulisi Helenan kautta myöskin Kotimaisten Naisten ylhäiseen piiriin. Päivällisille oli kutsuttu de Kéradieut, ruhtinas de Nolles, varakreivi de Nozay ja pari muuta ystävää sekä markiisi ja markiisitar Verga — markiisi roomalainen, jolla oli ylhäinen asema Italian hovissa, markiisitar huomattavan kaunis amerikatar. Nämä vain kahdentoista hengen päivälliset olivat Annien erikoisia mieliaterioita. Rouva Ronald ja neiti Carroll olivat odottaneet suurempaa upeatta, mutta siksi tottuneita he olivat arvokasta ymmärtämään, että he jo toisella silmäyksellä huomasivat kuinka valikoituja ja hienoja kalusto ja koristeet näennäisessä koruttomuudessaan todella olivat. Rouva d'Anguilhon oli uskonut Doran varakreivi de Nozayn huostaan varmana siitä, että nämä kaksi itsenäistä ja omaperäistä henkilöä tulisivat keskenään mainiosti toimeen. »Hän on amerikkalaisen ylhäisön neitoja uusinta mallia» — oli hän sanonut. — »Älkää arvostelko häntä ankarasti: pohjaltaan hän on erinomainen.»

Rouva Ronaldin suureksi lohdutukseksi ja varakreivin pettymykseksi puhui neiti Carroll kovin vähän, hän kun oli kokonaan kiintynyt seuraamaan isäntäväkeänsä. Anniea nuorempana oli hän tavannut häntä vain harvoin, mutta heidän äitinsä olivat olleet hyviä ystäviä ja hän oli kuullut markiisittaresta paljon puhuttavan. Nähdessään hänen luontevan siroutensa ja arvokkuutensa mietti Dora, että tämä markiisitar on kunniaksi Amerikalle. Talon isäntä kiinnitti hänen mieltään vielä enemmän. Ensimäistä kertaa näki hän nyt läheltä vanhaa rotua olevan miehen ja omituista kyllä lumoutui hän tämän viehätyksestä heti uudenaikaisuudestaan huolimatta. Kauttaaltaan hienostunutta tyyppiä oleva markiisi, jonka ruskeissa silmissä oli omituinen kaukokatseinen ilme, häntä miellytti. Tänä iltana tuntui markiisi vielä olevan hermostunut, erikoisen hajamielinen: hänen puolisonsa sai tuontuostakin toistaa hänelle jonkun tekemänsä kysymyksen. Hän teki sen viehättävän lempeästi, ja tullessaan hänen luokseen oli markiisilla aina lumoava hymy, siro anteeksipyynnön sana varalla. Mitään kaikesta tästä ei jäänyt Doralta huomaamatta.

Päivällisen jälkeen joutuessaan kahdenkesken lausui rouva Ronald markiisille:

— Tiedättekö, että teille ei vielä ole annettu anteeksi, että läksitte
Newportista niin pian. Eikö se teitä miellyttänyt?

— Suoraan sanoakseni, ei; siellä oli liian ylellistä, liian meluisaa, liian räikeää. Intiaanit, jotka nimittivät paikkaa »Rauhan saareksi», olivat paremmin ymmärtäneet sen luonnon. Rauhan saari sen juuri tulisi olla. Nykyisen seuraelämän hälinä ei minusta tuntunut siellä olevan paikallaan. Sen loppumattomat muurien ympäröimät linnat ja marmoripalatsit ja rannikolla vilisevä väki tekivät minuun nurinpäisen vaikutuksen. Kun ajattelen, että muutaman kilometrin päässä oli ihmeen viihtyisää, suloista siimestä ja hiljaisuutta…

— Hiljaisuutta! — keskeytti parooni de Kéradieu — sinä unohdat, että amerikkalaiset eivät vielä tunne hiljaisuuden tarvetta.

— Se on totta, minä puhun mielettömiä, myönsi Jacques.

— Eikö Newport ole jotakin sentapaista kuin Trouville? kysyi varakreivi de Nozay.

— On, mutta vain suunnattoman paljon loistavampi — vastasi Henri de Kéradieu. — Se on Yhdysvaltain suuri »turhuuden turku», se paikka, missä huvitellaan ja keimaillaan eniten koko maan pinnalla.

— Ja missä tapaa kauneimmat naiset! lisäsi markiisi Verga.

— Juuri niin. Euroopassa voisi siihen verrata ainoastaan Brightonia, ja Brightonissakin sentään näkee rahvasta, huonosti puettua köyhälistöä, jotavastoin Newportissa kaikki on ensiluokkaista, koko taulu ilman vähintäkään varjoa.

— Lukuunottamatta sentään työläisiä, jotka kaiken tämän ylellisyyden ylläpitoon tarvitaan, sanoi Jacques, ja joiden nääntynyt ilme tekee tuskallisen vaikutuksen.

— Se on totta, mutta kuka sitä ajattelee? Omasta puolestani tunsin, oltuani Newportissa kaksi viikkoa, samanlaista väsymystä kuin aikaihminen, joka on kauan aikaa kärsinyt leikkivien lasten metelistä. Viime kesänä olimme d'Anguilhon ja minä onnellisia päästessämme pakenemaan Kanadaan. Se tuntui meistä virkistävältä kuin lasi apollinarista ylen runsaan aterian jälkeen.

— Todellakin, vahvisti Jacques, Kanada teki minuun unohtumattoman viihdyttävän vaikutuksen. Quebec suurine taloineen, luostareineen, kirkkoineen oli kuin kaistale vanhaa ranskalaista maaseutua.

Annie alkoi nauraa:

— Kuuletko? sanoi hän. — Eikö se jo ole tarpeeksi ranskalaista? Nuo herrat kyntävät seitsemän päivää merta nähdäkseen jotakin uutta ja lähtevät vielä saman kuun lopulla etsimään seutuja, jotka muistuttavat heidän maataan.

— Se on totta! Eikä mikään viehättänyt minua enemmän kuin kanadalaisten vanha normannilainen puheenparsi. Monta kertaa tunsin liikutusta nähdessäni kuinka voimakas Ranskan henki sentään heidän keskuudessaan on.

— Eräänä päivänä tapahtui meille viehättävä yllätys, sanoi herra de Kéradieu. Ratsastusretkellä, jokseenkin kaukana Quebecistä, saavuimme erään maatilan portille ja huudahdimme molemmat nähdessämme sen yllä suurilla kirjaimilla nimen »Milly». Milly, Lamartinen tila! Siellä asui varmaankin joku nainen, joka harrasti ja ymmärsi suurta runoilijaa. Se osoitti meille kuinka paljon Kanada on jäljessä nykyisestä Ranskasta. Sillä on vielä se tunteessaan… Saman ajatuksen valtaamina nostimme, Jacques ja minä, lakkia suuren kansalaisemme muistolle ja hänen tuntemattomalle kunnioittajalleen. Saint-Laurentin toisella puolella olisi meille varmaan naurettu, mutta minkä sille mahtaa, että olemme kuin olemmekin ranskalaisia! sanoi parooni kääntyen Annien puoleen hymyillen.

— Toivoakseni, herra d'Anguilhon, — sanoi Charley Beauchamp, — ette ihailleet ainoastaan Kanadaa eikä Amerikka tehnyt kovin huonoa vaikutusta.

— Huonoa vaikutusta! Päinvastoin… Oleskeluni Amerikassa on opettanut minua ymmärtämään nykyaikaista elämää enemmän kuin kaikki lukemani kirjat. Vaikka en aina ole ollut ihastunut, olen kuitenkin aina ihmetellyt. Chicago, muun muassa, minua suorastaan hämmästytti. Sen talojen korkeus, sen rakennusten rohkeus herättävät yhtaikaa suuruuden ja särkyväisyyden mielikuvan. Tuontuostakin johduin huudahtamaan: »Kuinka kaunista ja kuinka rumaa!»

— Olitteko Kaukaisessa Lännessä?

— Olin, ja siellä ehkä eniten hämmästyinkin. Se voima ja toiminta, jonka siellä näin, tempasi minutkin mukaansa, niin että teki mieli koetella jäntereitäni: minäkin tartuin työhön ja ryhdyin auttamaan lauttojen vesilletyöntämistä… Monta kuukautta olivat siitä käteni känsäisinä ja niistä merkeistä olin sangen ylpeä.

— Minua ei kummastuttaisi, sanoi Annie, vaikka mieheni jonakin päivänä hankkisi jonkun erämajan jostakin ruohoaavikon laidalta. Se olisi ainakin uudempaa kuin kilpa-ajotalli.

— Ja varsinkin terveempää, lisäsi Jacques. Ne kaksi viikkoa, jotka de Kéradieun kanssa vietin Nevadan valtiossa, erään maalaisemme luona, jäävät parhaiden muistojeni piiriin. Elimme isäntämme vaatimatonta elämää, kuljimme kilometrimääriä hevosia etsimässä. Kun illalla poltin viimeistä sikariani tähtien tuikkiessa taivaalla ruohoaavikon hiljaisuudessa, tuntui minusta hienosto-elämä, Boulogne'in metsä, klubi y.m.s. aivan typerältä ja viheliäiseltä! Tässä aavikon puhtaassa ilmassa, joka on kuin jotakin mahlaa täynnä, tuntee ruumiillisesti ja henkisesti uudistuvansa. Semmoista ilmaa me tosiaankin tarvitsisimme! Minä puolestani menen niin usein kuin mahdollista sitä uudelleen hengittämään.

— Entäs Lännen kaupungit, minkä vaikutuksen ne teihin tekivät? kysyi herra Beauchamp, joka, kuten useimmat amerikkalaiset, olivat uteliaita kuulemaan eurooppalaisten mielipidettä.

— Mainion. Teidän yliopistonne, koulunne, sairaalanne, yksityisaloitteesta syntyneet laitoksenne ovat teille mitä suurimmaksi kunniaksi. Teidän aikaansaannoksenne on tosiaan suurenmoista.

Amerikkalaisen kasvot loistivat tyytyväisyydestä.

— Vain harvat muukalaiset ovat tässä suhteessa niin oikeamielisiä!

— Kun on väärin etsiä maastanne mitä sillä vielä ei ole ja jättää senvuoksi näkemättä, mitä on.

— Ah! Amerikassa on kaksi kaunista ilmiötä, sanoi markiisi Verga:
Baltimoren naiset ja Kentuckyn hevoset.

— Se oli aito italialaista! huomautti hänen puolisonsa.

— No mutta, rakas ystävä, ettehän voi vaatia Vatikaanin ja Quirinaalin välillä syntynyttä miestä ymmärtämään niin ällistyttävää maata kuin teidän on. Niinä kolmena kuukautena, jotka siellä olen viettänyt, tunsin joka hetki henkeäni ahdistavan, kuten teidän hirvittävissä hisseissänne, jotka eivät ihmistä nosta, vaan suorastaan nakkaavat ylös. Koko ajan tunsin kuin olisi minua rasitettu ja joka askeleella astuttu varpailleni.

— Siltä vaikutelmalta ei ainakaan puutu uutuuden viehätystä, lausui herra Beauchamp hyväntuulisena.

— Toisaalta, jatkoi markiisi d'Anguilhon, ei teidän poliittiset käsitteenne minua miellyttäneet. Ne ovat vielä huonommat kuin meidän, ja se ei ole vähän.

— Teillä on niinkuin meilläkin: kunnon ihmiset tekevät väärin ollessaan itsekkäitä — vastasi Annie tavallisella suorapuheisuudellaan. — Sen sijaan että he kamppailisivat keinottelijoita, häikäilemättömiä juonittelijoita vastaan, jättävät he heille kentän vapaaksi: ja mädännäisyys ja kiskominen pääsee kaikkialla rehoittamaan.

— Te olette oikeassa, tunnusti herra Beauchamp; mutta nähkääs, on ehkä mahdotonta löytää vasta riippumattomiksi nousseissa ihmisissä välttämätöntä vaistoa herätteiden antamiseksi suuren maan asioille.

— Mutta se on surullista! sanoi Helena. Rehellisyyden pitäisi olla väkevämmän toimintavoiman kuin omakohtaisen pyrkimyksen.

— Ah! rouva Ronald, te vaaditte liikaa ihmisluonnolta, enemmän kuin Kaitselmus! sanoi Jacques. Se on uskomatonta, mikä kamppailuvaisto teillä naisilla on.

— Naisista puhuen, herra d'Anguilhon, mitä ajattelette amerikattarista yleensä? Te olette luvannut sen minulle sanoa.

— He näyttävät kuin luoduilta maatansa varten. Heillä on samat ominaisuudet kuin silläkin: nuoruutta, rohkeutta, vireyttä.

— Se on totta! sanoi Charley Beauchamp.

— Lisäksi he ovat sangen sieviä, jatkoi Jacques. Suureksi hämmästyksekseni tapasin Yhdysvalloissa XVIII-vuosisadan naistyypin, joka on Euroopasta hävinnyt. Minä olen nähnyt useita kasvoja, jotka muistuttivat Latourin ja Greuze'in maalauksia. Vakavasti puhuen, en ole missään kohdannut niin paljon kauneutta tai puristanut niin pieniä ja niin tukevia käsiä.

— Varmaan — sanoi Dora terävällä sävyllään — saamme kaikkein näiden maireisten sanojen jälkeen odottaa oikaisevaa »mutta» -sanaa… ja tämä »mutta» minua jännittää.

— No niin, neiti, minä lisään: mutta… jotta amerikattaret saavuttaisivat viehkeyden viimeistelyn, ylimmän sopusuhtaisuuden, no niin, on heille tarpeen vielä yksi vuosisata.

— Silloin pidän parempana vähempää viimeistelyä! vastasi neiti Carroll.

— Olette oikeassa: nuoruus on kaunis vikanakin.

— Ellei teillä ole muuta muistuttamista meitä vastaan, sanoi rouva
Ronald, niin me emme valita. Entä te, Annie, minkä vaikutuksen teki
Amerikka teihin kuuden vuoden poissaolon jälkeen?

— Älkää uskoko minun teeskentelevän, mutta moni kohta minua loukkasi. Minua hämmästytti yleinen hermostuneisuus. Siveellinen taso näytti minusta tuntuvasti alenneen. Minun aikanani oli kyllä »pikaisia» nuoria tyttöjä, nyt tapasin — kuinka sanoisin — »liukkaita», ja huomasin, että puhuttiin avioeroista yhtäpaljon kuin naimisiinmenoista. Tavaton häly ja puuha, josta jo olin joutunut pois, suorastaan rasittivat minua. Miljaardimiestemme talot ovat opettaneet minua antamaan arvoa erinäisten ranskalaisten talojen sisustukselle. Palatessani vanhaan Blonayhimme tunsin sanomatonta nautintoa. En ikinä olisi luullut sitä mahdolliseksi.

Sitten lisäsi hän, kasvoillaan viehkeä mietiskelyn ilme:

— Luulen yleensä, että elämä on vain sarja opetuksia… ja minä puolestani olen niitä jo joitakin saanut. Ah! Herra de Limeray!

Helena, jonka selkä oli oveenpäin, käännähti äkkiä. Se oli kuin olikin
»Ruhtinas»; hän loi veljeensä ja Doraan hätäytyneen silmäyksen.

— Minä pelkäsin, että emme saisi nähdä teitä, sanoi Annie vastatulleelle. — Se olisi ollut vahinko, sillä tänään on pokeri vakavaa: Amerikka on voimakkaasti edustettuna.

Ja nuori emäntä esitti kreivi de Limerayn kansalaisilleen. Tavatessaan täällä tuttavassa talossa muukalaiset, jotka viimeksi eilen olivat kiinnittäneet hänen huomiotansa, näytti »Ruhtinas» sekä yllätetyltä että huvitetulta.

— Minä en aavistanut, että minua odottaisi tänä iltana näin hyvä onni — sanoi hän syvään kumartaen Helenalle — mutta minä olin sitä hiukan toivonut. Olen huomannut, että lopulta, ennemmin tai myöhemmin, tulee tuttavaksi ihmisten kanssa, joita usein tapaa.

— Oletteko te usein tavannut rouva Ronaldin? kysyi markiisitar d'Anguilhon aivan hämmästyneenä.

— Olen monta kertaa. Sattuma… vai onko se sattumaa?… on johtanut meidät samoihin ravintoloihin… Viimeksi eilen söimme päivällistä Café de Parisissa viereisissä pöydissä.

Helenan hämminki kasvoi melkein ilmeiseksi.

— Ymmärrättekö te englantia? kysyi neiti Carroll äkkiä ja aivan päinsilmäisesti.

— Täydellisesti. Enkä vielä milloinkaan ole siitä itseäni niin onnitellut kuin eilen illalla, sanoi kreivi hieman ivallisella hymyllä.

Guy de Nozay, eräs noita hirvittävän tarkkanäköisiä miehiä, joilta ei mikään jää huomaamatta, huomasi sen ja arvasi, että nuori tyttö oli tehnyt itsensä vikapääksi johonkin sopimattomuuteen.

— Toivon teidän vuoksenne, rakas kreivi, että olette kuullut vain miellyttäviä seikkoja — sanoi hän ilkeästi. — On sangen harvinaista, jos sattumalta joutuu kuulemaan keskustelun, joka ei ole asianomaisen kuultavaksi sovitettu.

— Minä kuulin miellyttäviä… vakavia… hyvin valaisevia varsinkin. Minä sain tietää, että voi arvata ihmisen luonteen, jopa hänen ateriansakin ruokalajit vain katsomalla hänen selkäänsä ja että ranskalaisten viikset ovat peräisin toiselta aikakaudelta kuin he itse, mikä tekee heidät hassunkurisiksi, kuten ainakin elävät ajanhaireet.

— Niinkö!… Lyönpä vetoa, että neiti Carroll on kaiken tämän keksijä! — lausui Guy de Nozay kiusanteon vilke monokkelinsa takana.

— Niin olenkin — vastasi Dora, joka ei niin vähästä säikähtänyt. — Ranskassa ei varmaankaan säädyllinen nuori tyttö puhuisi selästä ja viiksistä, mutta minä olen muukalainen: minun on sallittu puhua mitä tahdon ja minä käytän sitä hyväkseni.

— Te olette oikeassa, sanoi herra de Limeray.

Minä puolestani en valita; teidän omaperäiset huomautuksenne huvittivat minua suuresti.

— Sitten on mieleni hyvä!

— Opetetaanko Amerikan tyttökouluissa selän ja viiksien sielun tuntemusta? kysyi varakreivi ärsytyshalunsa kannustamana.

— Ei, ei… ei niissä neuvota mitään niin hyödyllistä. Se on tuntemus, jonka minä olen hankkinut ihan itsekseni, omien havaintojeni tulos.

Herra Nozay kumarsi hymyillen, ikäänkuin ällistyneenä nuoren tytön avomielisyydestä.

— Teillä on ystävä, herra Beauchamp — sanoi kreivi de Limeray kääntyen Charleyn puoleen — joka on meidän maatamme hyvin ymmärtänyt. Minä en ole milloinkaan kuullut niin oikeaan osuvia havaintoja ulkomaalaisen suusta.

— Oh! Hän on asunut Pariisissa jo kolme vuotta!

— Moni on asunut kolmekymmentä eikä ole oppinut tuntemaan ranskalaista henkeä niinkuin teidän ystävänne.

— Se tulee siitä, että Willie Grey on taiteilija. Minua ei hämmästyttäisi, jos Amerikalla on, kerran oikeus olla ylpeä hänen taidostaan. Hänellä on Champs-Elysées'n salongissa taulu, Jeesuksen mietiskely, joka osoittaa suurta kykyä. Jos minulla olisi sopiva paikka sille, niin ostaisin sen.

— Minä menen sitä katsomaan. Minä harrastan taidetta sangen suuresti.
Tekisin mielelläni herra Greyn tuttavuutta.

— Minä voin saattaa teidät hänen työpajaansa, jos tahdotte.

— Olisin hyvin iloinen.

Annie oli kehoittanut vieraitaan istumaan pelipöytien ääreen, ja pokeri alkoi. Peli tuli hyvin vilkkaaksi, amerikkalaiset kun tapansa mukaan antautuivat siihen todella intohimoisesti.

Pelin jälkeen tuli kreivi de Limeray keskustelemaan Helenan kanssa.

— Pariisi näyttää teitä miellyttävän, sanoi hän.

— Äärettömästi.

— Onko puolisonne jäänyt Amerikkaan?

— On; hän ei, ikävä kyllä, voinut tulla minun kanssani.

— Oletteko siitä hyvin pahoillanne? kysyi kreivi äänellä, jossa oli jonkinlaista epäilyksen sävyä.

Äärimmilleen harmistuneena tunsi Helena punastuvansa.

— Luonnollisesti!

— Suokaa anteeksi, mutta enempää kuin kukaan muukaan eurooppalainen en voi olla hämmästymättä amerikkalaisten aviomiesten luottamusta, kun he antavat vaimojensa ja useinkin sangen kauniiden, lähteä yksin Pariisiin.

— Oh, he tietävät, että olemme kunniallisia.

— Ja että teillä ei ole temperamenttia, sanoi jokseenkin jurosti markiisi Verga.

— Luulen kuitenkin, että hyvin kasvatettu vaimo ei unohda velvollisuuksiaan, vaikkapa hänellä olisi temperamenttiakin.

— Uskotteko hyvän kasvatuksen antavan turvaa kiusausta vastaan? kysyi herra de Limeray.

— Olen siitä varma! vastasi Helena päättävästi.

Kreivi loi häneen katseen, jossa oli uteliaisuutta, hämmästystä, valittelua, ettei voinut asettaa Helenaa koetteelle.

— Tahtoisin mielelläni tietää, mitä »temperamentilla» oikeastaan tarkoitetaan, sanoi Dora. — Kukaan ei ole voinut sitä minulle selittää, enkä sanakirjoistakaan ole päässyt asian perille.

Syntyi kaamea äänettömyys, jommoisen varomattomuudet ja tuhmuudet aiheuttavat.

— Temperamentti on toisten mielestä huono, toisten mielestä hyvä puoli… ylimalkaan, sangen vaarallinen ominaisuus! — vastasi varakreivi de Nozay mitä vakavimmalla äänellä; — ja sitä on mahdoton selittää nuorille tytöille.

— Se on vahinko, sillä sen täytyy olla mielenkiintoista! lausui neiti
Carroll hämmentymättä.

Samassa alkoi hän aavistaa, mitä oli puhunut, punastui hieman ja teki erään aivan asiaankuulumattoman kysymyksen, kuten hänen tapansa oli pälkähistä päästäkseen.

Kun tuli poislähdön aika, lähestyi kreivi de Limeray Doraa:

— Neiti — sanoi hän kohdistaen häneen surulliset silmänsä — saatuani ilon tutustua rouva de Kéradieuhön ja rouva d'Anguilhoniin, tiedän että amerikatar ei koskaan pahastu totuudesta; senvuoksi rohkenen sanoa teille, että eilisiltainen arvostelunne Ranskan ylimystöstä oli ankara ja kohtuuton. Se miespolvi, johon minä kuulun, on — syyttä tai syystä — pysytellyt syrjässä; mutta meidän poikamme palaavat vähitellen taisteluun ja, uskokaa, heillä on muutakin kuin muinaisaikaiset viikset: heillä on myöskin rohkeutta, uljuutta, joka antaa heille sen pelottoman ja erikoisen sävyn, jonka te olette huomannut. Minun vanhin poikani meni Afrikkaan menettämään henkensä erään aatteen puolesta… jonka tarkoituksena oli, eräänä ajankohtana, hankkia Ranskalle etusija Englannin edellä. Toiset seuraavat hänen esimerkkiään, minä olen siitä varma.

Dora tunsi joutuvansa hämilleen ja olevansa erikoisen pieni ja mitätön tämän vanhan, arvokkaan herrasmiehen edessä.

— Minä puhun usein ajattelematta — sanoi hän, selviytyen pian hämmingistään — mutta olen aina pahoillani, kun olen sanonut jotakin tuhmaa ja tehnyt jollekin pahaa.

— Minä uskon sen. Omasta puolestani olen iloinen, että olen saanut tilaisuuden oikaista erheellistä käsitystänne. Ettehän siitä ole pahastunut?

— Päinvastoin.

Kreivi ojensi kätensä neiti Carrollille, joka tarttui siihen anteeksianomista ja katumusta osoittavalla vilkkaudella.

Kun he istuivat vaunuissa matkalla Continental-hotelliin, tiedusteli rouva Ronald Doralta, mitä »Ruhtinas» oli hänelle sanonut. Dora kertoi sen avomielisesti.

— Eikö se ole kohtalon ivaa? lisäsi hän nauraen. Herra de Limeray on koko kaupunginosassa ehkä ainoa sen ikäinen ranskalainen, joka ymmärtää englanninkieltä, ja juuri hänen pitää istua viereisessä pöydässä!

— Erinomaisen hauska ilta! sanoi Charley Beauchamp. — On omituista, minulla oli siinä seurassa, siinä vanhassa talossa, sama levon tunne, jonka saan jossakin Louvren salissa. Ja minä huomasin, noiden ylhäisön ihmisten silmissä saman erikoisen ilmeen, joka on vanhoissa muotokuvissa. Ei, he eivät ole tehdyt nykyistä vaatepartta kantamaan eikä varsinkaan nykyaikaista elämää varten!… Minä en enää ollenkaan kummastele, että Annie oli ihastunut herra d'Anguilhoniin; hän on kerrassaan lumoava.

— Niin, hän on hyvin merkillinen… hyvin mielenkiintoinen — sanoi neiti Carroll puhuen niinkuin jostakin korusta. — Mutta minä en koskaan voisi tuntea itseäni tyytyväiseksi hänen kanssaan. Hän on sellainen sunnuntaipuoliso, mutta arkioloissa on Jack parempi… Ja sitten, jos olisin hänen vaimonsa, tahtoisin tietää, ketä hän ajattelee ollessaan niin hajamielinen kuin tänä iltana.

V.

— Loiset, Royal-kadulle.

Tämä määräys, jonka herra Beauchamp antoi Renaissance-teatterista lähdettäessä, oli jälleen uusi todistus naisen voitosta miehen suhteen.

Charley oli, vaikka vastustellen, saattanut sisartansa ja neiti Carrollia Punaiseen Myllyyn, Olympiaan, kaikkiin erikoisempiin konserttikahviloihin. Ajatus, että he eivät ymmärtäneet enempää kuin hän niitä karkeuksia, joita näiltä muotilavoilta lasketellaan, rauhoitti hänen omaatuntoansa. Hän ihmetteli itsekseen, että he Pariisissa halusivat kuulla kaikkea roskaa, jolta he New Yorkissa olisivat pahastuen sulkeneet korvansa. Monta kertaa olivat he pyytäneet häntä viemään heitä Royal-kadun pahamaineiseen yökahvilaan, mutta hän oli aina keksinyt jonkun esteen.

Helenan pyynnöstä oli hän täksi iltaa varannut aition Renaissance-teatterissa ja kutsunut markiisi ja markiisitar Vergan sekä Willie Greyn mukaan. Viimeisellä väliajalla ilmoittivat naiset haluavansa syödä illallista Loiset'n ravintolassa. Se oli yksinkertaisesti heidän keskensä sovittu salaliitto ja lopputuloksena oli miesten suostuminen.

Vaunujen saapuessa ravintolan edustalle seisahtui kaksi kävelyllä ollutta herrasmiestä vaihtamaan vielä pari hyvästelysanaa. Astuessaan katukäytävälle joutui Helena suureksi hämmästyksekseen aivan »Ruhtinaan» eteen.

Tuntiessaan markiisitar d'Anguilhonin ystävät hyvästeli tämä nopeasti seuralaisensa ja tuli heitä tervehtimään.

— Ettehän toki ole menossa Loiset'hen? kysyi ruhtinas vilkkaasti.

— Ollaan toki! vastasi markiisitar.

— Mutta sehän on paikka, missä kunnialliset naiset eivät käy!

— Kenties eivät Ranskan kunnialliset naiset, sanoi rouva Ronald… mutta meillä amerikkalaisilla on niin tukeva kunniallisuus, että voimme nähdä ja kuulia mitä tahansa. Älkää pelätkö.

— Mutta, Helena, jos tämä ravintola on mahdoton!… lausui herra
Beauchamp.

— Mahdoton! Kun kaikki ystävättäremme ovat siellä illastaneet. Se on
New Yorkissa yhtä tunnettu kuin Eiffel-torni.

— Minä puolestani en ole siellä vielä milloinkaan käynyt, vaikka se on aivan klubini vieressä.

— No tulkaa sitten meidän kanssamme syömään »Wetshin herkkupaloja»… Tiedättehän, ne ovat tavallisia juustoleipiä, keskiyön ateriaksi sopivia, ne kuuluvat täällä olevan erinomaisia.

— Olkoon menneeksi »Wetshin herkkupalojen» vuoksi! sanoi kreivi. Onhan lystikästä nähdä minunkaltaiseni vanhan pariisilaisen menevän ensimäistä kertaa Loiset'hen amerikatarten opastamana.

Eräs tarjoilijoista otti vastaan tulijat ja huomatessaan heidät ulkolaisiksi saattoi heidät aivan ravintolan perälle, jonkunlaiselle korokkeelle, joka oli muusta salista erotettu kuin teatteri-aitio. Tämän korokkeen vieressä oikealla oli mustalaissoittokunta.

— Istukaa tähän! — sanoi tarjoilija kohteliaasti viitaten erästä pöytää — tästä voi parhaiten nähdä kaikki.

Nämä sanat kalahtivat herra Limerayn korvaan. Hän mietti, mitä ne mahtoivat merkitä.

Herra Beauchamp tilasi illallisen. Kaikki kolme naista alkoivat heti uteliaina katsella ympärilleen, vieläpä kumartuivat kurkistamaan kuuluisan ravintolan mauttomia suhteita ja koristuksia.

— Loiset'ta ei voi sanoa juuri kauniiksi! huomautti markiisi Verga.

Ravintolan tavanomaiset vieraat saapuivat vähitellen, nuoria ja vanhoja juhlijoita, enemmän tai vähemmän sievien, enemmän tai vähemmän hyvinpuettujen naisten saattamina. Ja sali vilkastui. Syntyi pian silmien vilkettä, kuului naurun purkauksia, teennäisen iloilun ilmaisuja. Ilma sakeni tupakansavusta, moninaisista tuoksuista ja väkevistä hajuvesistä. Se kävi raskaaksi ja huonoksi. Herra de Limeray tunsi ikäänkuin elämän pohjamoskan vuoksen nousevan luokseen. Ja tämä kaikki, katsottuna kuudenkymmenen vuoden korkeudesta tuntui hänestä inhoittavalta ja tympäisevältä. Hän katseli seuralaisiaan. Charley Beauchamp ja Willie Grey näyttivät katselevan elostelua vähääkään oudostumatta. Amerikattaret erittelivät naisten pukuja, tekivät keskenään matalalla äänellä huomautuksia, naureskelivat hilpeästi, ilmeisesti ihastuneina näkemästään. Tässä aistillisuuden kyllästämässä ilmassa pysyivät he kylminä, katse selkeänä, kasvot kirkkaina.

Markiisi Verga, joka huomasi herra de Limerayn oudostuneen ilmeen, kääntyi hänen puoleensa:

— Kuten näette, ei heillä ole temperamenttia viiden pennin edestä.

— Valitettavasti!

— Vielä onnettomampaa on se heidän miehilleen!

Doran katse oli kiintynyt erääseen vanhaan mustapukuiseen vaimoon, jonka harmahtavia hiuksia peitti espanjalainen pitsihuivi ja joka nukkui eräässä nurkassa, kukkakorien ympäröimänä. Hänen unensa kesti vielä hetkisen ihmisäänien ja soiton kasvavaa melua; lopulta hän heräsi ja alkoi raukeana järjestellä kukkasiaan kimppuihin.

— Katsokaahan tuon vaimoparan viehättäviä kasvoja, sanoi neiti Carroll.
Minä olen varma, että hänellä on tarinansa.

»Ruhtinas» kääntyi.

— Mutta sehän on Isabella! huudahti hän, vanha tuttava.

Kukkien myyjätär kohotti katseensa kuullessaan nimeänsä mainittavan, ja hänen sinisissä silmissään oli vielä suloa ja kauneutta. Hän katseli kreiviä hetken, sitten näytti hän äkkiä muistavan ja tuli, viittausta noudattaen, korokkeelle.

— Kuinka olet tänne häätynyt? kysyi kreivi. Minä luulin sinun elävän koroistasi jossakin Pariisin lähikylässä.

— Koroistani! Minäkö, herra kreivi! Mistä ne minulle tulisivat? Minulla ei ole muuta kuin minkä milloinkin saan ansaituksi. Minä teen työtä kasvattaakseni sisarentytärtäni, joka opiskelee konservatoriossa, ja voidakseni suorittaa kaksikymmentä prosenttia, jotka olen velkojilleni luvannut.

— Missä asut?

— Sannois'ssa.

— Ja kaikki yötkö vietät tässä helvetissä?

— Niin, aina ensimäiseen aamujunaan, jolla lähden kotiin.

— Se ei ole helppoa.

— Parempi tämäkin kuin nojatuolissa istuminen. Minä kaipaan Pariisin elämää, vaikkapa tämmöistäkin… ja kukkia. En voisi niistä luopua.

— Käykö edes kauppa hyvin?

— Ei. Ennen, kun nuorilla miehillä oli onnea rakkaudessa tai pelissä, he antoivat kultarahan kukasta. Nyt he ovat itaria onnessaankin. Saitureita he ovat! toisti Isabella halveksuen.

Kreivi ei voinut olla hymyilemättä.

— Olkoot… kukita meidät kaikki tänä iltana, sanoi hän; me emme ole saitureita.

Kääntyen Doran puoleen hän jatkoi:

— Te arvasitte oikein, neiti. Tuolla kunnon vaimolla on tarinansa. Hän oli keisarikunnan aikana jockey-klubin kukkainmyyjätär ja kantoi koko vuoden Chantillyn Derby-kilpailussa voittaneen hevosen värejä. Hän oli kaunis, kunniallisen naisen maineessa ja ansaitsi rahaa runsaasti. Tämä herätti kateutta hänen kotonaan. Hänen äitinsä syytti häntä, luullakseni jonkun sukulaisen neuvosta, että tytär muka antaa hänen kuolla nälkään ja nosti häntä vastaan jutun, joka herätti suurta huomiota. Jockey hylkäsi hänet, joten hän menetti tulonsa. Hän perusti silloin kukkakaupan ja teki vararikon. Sen jälkeen on hän ollut kokonaan kadoksissa minun näkyvistäni.

— Isabella palasi tuoden sirosti sidottuja ruusukimppuja, jotka hän ojensi amerikattarille; sitten hän meni herra de Limerayn luo ja kiinnitti hänen napinläpeensä komean valkoneilikan.

— Muinaisen muistoksi! sanoi hän kohteliaasti.

Kreivi pisti salassa sadanfrangin setelin hänen kouraansa.

— Minä tulen joskus tarinoimaan sinun kanssasi, lisäsi hän ystävällisesti.

— Tämä on poikkeuksellinen ilta — sanoi markiisitar Verga katsellen ympärilleen — täällä ei tapahdu mitään erikoista. Muutamia iltoja sitten oli eräs venäläinen ruhtinatar tanssinut pöydillä.

— Venäläinen ruhtinatarko? — toisti kreivi de Limeray. — Näinköhän?

— Mikä mainio asia kasvatus on! — sanoi Dora leikkisänä. — Minä uskon varmasti teidän ajattelevan, että ainoastaan amerikkalainen ruhtinatar olisi mahdollinen sellaisiin harjoitelmiin. Ette vain kohteliaisuudesta sano sitä.

— Ei, neiti, te erehdytte, siinä suhteessa on minun kasvatukseni ehkä pintapuolinen. Säädyllisten amerikattarien seurassa ei semmoinen ajatus pälkähtäisi päähäni.

— No, näkyy olevan sallittua, että minä aina erehdyn, tunnusti nuori tyttö hilpeästi.

Tällä hetkellä tuli sisään hyvin meluisasti neljä paria istuutuen pitkän pöydän ääreen vastapäätä koroketta, missä muukalaiset istuivat. Suunnaton hummeri ilmestyi nautittavaksi ja samppanjalasit täytettiin. Heti alkoivat äänet kohota ja sopimattomia sutkauksia sinkoilla. Mustalaisten soitto muuttui hurjemmaksi, ikäänkuin mässääjien meteliä säestääkseen. Eräs naisista nosti naapurinsa huulille lasin, josta hän itse juuri oli juonut, ja kaatoi sen sisällyksen väkisin hänen kurkkuunsa. Eräs toinen kietoi käsivartensa vieressään istujan kaulaan ja painoi poskensa hänen poskeaan vasten.

Amerikattaret, kaikki kolme, riemuitsivat mielessään nähdessään näyttämön näin vilkastuvan. Rouva Ronald kävi vaistomaisesta arvokkuudesta ankaran näköiseksi ja nosti päätään ikäänkuin asettuakseen sopimattomuuksien yläpuolelle.

Ensi silmäyksellä oli herra de Limeray arvannut, mitä laatua väkeä olivat nuo verrattain hyvin puetut herrat, gardenia napinlävessään, ja nuo lasitimanteilla koristetut ilotytöt. Pari sekuntia heitä tarkastettuaan alkoi hän nauraa:

— Ah! mikä ilveily! huudahti hän; nuohan tuossa esittävät näytelmää! He ovat palkatut tekemään temppujansa ja lörpöttelemään lorujansa! Se oli ostettu, teidän venäläinen ruhtinattarenne, rouva Verga! Nyt ymmärrän tarjoilijan sanan; että »tästä, voi parhaiten nähdä kaikki.»

— Te taidatte tosiaankin olla oikeassa! lausui Willie Grey ällistyneenä.

— Ja kaikki nuo — lisäsi kreivi katsellen ympäri koroketta — englantilaiset, amerikkalaiset, hollantilaiset, norjalaiset… sillä tuossa on norjalaisiakin … lähtevät täältä vakuutettuina, että ovat saaneet nähdä kohtauksen aitopariisilaisesta elämästä! He vakuuttavat, että meidän kaupunkimme on maailman siveettömin, että siellä on ravintoloita, joissa syleillään julkisesti; ja pieni säädyttömyysnäytelmä onkin toimeenpantu vain heitä varten, sen maun tyydyttämiseksi, joka heillä arvellaan olevan! Nähkää, täällä olevat pariisilaiset eivät kiinnitä mitään huomiota tuohon pöytään, he arvattavasti tuntevat jutkun… Olen hyvilläni, että tulin mukaan ja saatoin valaista teille asianlaidan.

— Luuletteko todellakin, — sanoi Helena nolostuneena — että nuo herrat?…

— Somia herroja! keskeytti kreivi. — Katsokaa, mitä tuossa tapahtuu.

Eräs seurueen naisista näytti iskeneen silmänsä nuoreen, sileäksi ajeltuun, sangen siistin näköiseen englantilaiseen, joka istui eräässä lähipöydässä poltellen sikaaria ja juoden olutta. Hän viskeli tälle yksitellen kaikki kukat edessään olevasta korista.

— Jos hänen seuralaisensa maksaisi kemut, — sanoi herra de Limeray
Charley Beauchampille, ei hän suvaitsisi tuota peliä.

— Ei tosiaan. Te ette ole erehtynyt, meitä on puijattu. Nyt, kun olemme siitä varmat, olisi meidän paras lähteä tiehemme.

— Oh, odottakaamme, miten leikki englantilaisen suhteen päättyy, pyysi markiisitar.

Kukkain satelua muukalaisen päälle jatkui; muutamat osuivat hänen päähänsä, toiset suoraan kasvoihin, mutta hän vain ei menettänyt kärsivällisyyttään. Hän otti vuorotellen ruusun, neilikan, tuberosan, haisteli niitä pitkään ja pyöritteli sormiensa välissä; hänen katseensa oli epämääräinen ja hajamielinen, hänen ohuilla huulillaan väreili hymyä, joka osoitti halveksumista. Olisi voinut sanoa, että hän oli lyönyt itsensä kanssa vetoa eikä hellittänyt.

Nainen, joka oli häntä kosiskellut, nousi tästä välinpitämättömyydestä kiihtyneenä äkkiä ylös, meni istumaan hänen viereensä ja kyynärpäät pöydällä puheli hänelle likeltä. Samppanja oli nostanut hehkeän punan hänen poskilleen; hän oli kyllin kauniskin voidakseen onnistua viekoittelussa. Nuori mies kuunteli häntä silmiä räpäyttämättä ja tarkastettuaan häntä hetken teräksen-kylmillä silmillä nousi ylös.

— Minä en ymmärrä teidän kieltänne, sanoi hän — englanniksi.

Ja jättäen hänet siihen lähti menemään ulos.

Ällistyneenä, nöyryytettynä katsoi tyttö raivostuneen näköisenä hänen menoansa. Olisi voinut pelätä hänen syöksevän miehen kimppuun.

— Moukka! huusi hän täyttä kurkkua.

Ja tämän haukkumasanan lohduttamana ja peittäen muka pettymyksensä suuttumusta hermostuneella naurulla palasi hän alkuperäiselle paikalleen.

— Nyt kai olemme saaneet tätä lajia lystiä koko rahan edestä! sanoi
Willie Grey nauraen. — Nyt voimme luullakseni lähteä.

— Oletteko riittävästi »ylösrakennettuja», arvoisat naiset? kysyi markiisi.

— Ollaan, ollaan! vastasivat amerikattaret.

— No sitten on kaikki hyvin.

Ravintolasta tultua hengittivät kaikki syvään.

— Kuinka raitis ilma sentään on hyvää! sanoi Helena.

— Raitis elämä myöskin! — lisäsi Charley Beauchamp äänellä, jossa oli hieman pahoittelun tuntua siitä, että hän oli myöntynyt sisarensa päähänpistoon.

Vergat, jotka asuivat Champs-Elysées'n puolella, ottivat ajurin.

— Palataan me jalkaisin — ehdotti Helena — ja niin hitaasti kuin mahdollista: tämä yö on jumalainen.

— Ja mikä vastakohta sille, mistä tulemme! sanoi kreivi de Limeray, pysähtyen keskelle Royal-katua. Katsokaa!

Pilvettömän, korkean taivaan alla kuun lempeässä valossa näytti Concorde-aukea perin suurelta ja oudolta. Edessä ei ollut enää Pariisin tienristeys, keskellään kirkkopiirteinen obeliski, ei sillan valkoinen väylä, joka johti kreikkalaistyyliseen palatsiin, ei Champs-Elysées'n leveä uoma, joka häipyi salaperäiseen vehreyteensä, ei Tuileries'n autiot pengermät ja hiljaiset puistot, vaan ympäristö näytti jonkun unelmainkaupungin kohdalta, jonka yllä leijaili uni ja joka henki suloista liikkumattomuuden, tyyntymyksen ja levon tunnelmaa.

— Mikä vastakohta tosiaankin! sanoi Helena, — Tiedättekö, se mitä me sanomme pahaksi ja rumaksi, ei ole muuta kuin välttämätöntä varjoa, jotta hyvä ja kaunis saa oikean taustan. Ilman näitä varjoja emme kenties niitä näkisi.

Herra de Limeray katsahti hämmästyneenä kauniiseen naiseen, joka tyynesti lausui näin laajakantoisen filosofisen ajatuksen.

— Se on jokseenkin rohkea mietelmä.

— On, vieläpä loukkaavakin, mutta se ajatus on usein tullut minun mieleeni. Tänä iltana erikoisen voimakkaasti. Minun oli mentävä tuohon huonoon ravintolaan, jotta voisin tajuta tämän kevätyön koko kauneuden. Minun puolisoni on tiedemies, joka lisäksi on filosofi. Hän puhelee mielellään kanssani. En aina kuuntele häntä kyllin tarkkaavasti, mutta moni hänen sanansa tarttuu mieleeni, en tiedä miten. Ne herättävät minussa ajatuksia, jotka tulevat ja menevät kesken huvituksia ja pukuhuolia… Ei saa uskoa, että olen niin pintapuolinen kuin näyttää.

— Te ette siis kadu käyntiänne Loiset'ssa?

— Olen siitä mielissäni!

— Onko kaikilla teikäläisillä samanlainen uteliaisuus mitä tulee tuollaisiin paikkoihin?

— Ei toki — oikaisi rouva Ronald totuuden mukaan — Useimmat amerikattaretkaan eivät astuisi jalallaan yökahvilaan… Minun ikäluokkani maailmannaiset ovat sitä vastoin miltei kaikki näitä uteliaita! On viehättävää silloin tällöin katsahtaa kuiluun, kun on päästään varma.

— Rakastatteko vaaraa?

— Jumaloin sitä.

— Oletteko useinkin sitä uhmaillut?

— Olen, usein… Keimailu on siitä hyvä, että se tekee tulenkestäväksi, ja kun Amerikassa harjoitamme sitä lapsuudesta saakka, olemme melkein palamattomia. Minun tunnuksenani esim. on salamanteri. Olen maalauttanut sen pukuhuoneeni seinäkoristeihin, antanut uurtaa sen korulippaaseeni ja katsokaa!…

Helena avasi kaulurinsa ja näytti sormellaan hänen kaulaansa vastaan kylmänä ja julmana kimmeltävää pientä smaragdisilmäistä timanttisalamanteria.

— Älkää ikinä sanoko tätä nuorelle eurooppalaiselle. — Te saattaisitte hänet kamalaan kiusaukseen… Minä valitan, etten ole kolmeakymmentä vuotta nuorempi.

— Oh, minä en pelkää mitään enkä ketään! vastasi rouva Ronald viehättävän halveksuvasti nauraen.

— Niin paljon en minä voi itsestäni sanoa, enkä voi uskoa teidän palamattomuuteenne.

— Miksette?

— En osaa sitä teille selittää, se on vain saamani vaikutelma, ja iäkkään ystävän vapautta käyttäen sanoisin teille: »Olkaa varuillanne. Ei saa kiusata Jumalaa, mutta vielä vähemmän miestä: hänellä saattaisi olla hetkensä!»

Rouva Ronald ei vastannut mitään. Nämä sanat loivat epämääräistä varjoa hänen mieleensä, ja hän vaihtoi äkkiä keskustelun aihetta.

Dora kulki edellä ja jutteli iloisesti Charley Beauchampin ja Willie
Greyn kanssa.

— No, oliko teillä hauskaa Loiset'ssa? kysyi Willie.

— Äärettömästi! Ja sitten sain nämä kauniit ruusut… Sain nähdä keisarikunnan aikuisen jockey-klubin entisen kukkamyyjättären ja kuulla hänen tarinansa, joka kovasti kiinnitti mieltäni. Olin näkemässä, kun Britannian hyve voitti Pariisin turmeluksen, ja sain tietää, että meistä tehdään pilaa Loiset'ssa. Minun iltani ei tosiaankaan ole mennyt hukkaan! Huominen kirjeeni nostaa veden kaikkien ystävättärieni suuhun.

Willie Grey ei voinut olla nauramatta.

— Täytyy olla amerikatar voidakseen käyttää hyväkseen joka asiaa ja ihmistä!

— Moukka!

— Minulleko sen sanotte? kysyi nuori mies oudostuen.

— En, en, — vastasi neiti Carroll nauraen sydämensä pohjasta. — Minä toistelen vain sitä sanaa, etten unohtaisi.

Kun nuori tyttö pääsi tätä sanomasta, oltiin jo Continental-hotellin edustalla.

Hyvästeltiin ja käteltiin.

Hississä lausui Dora astahtaen eteenpäin, rypistäen huuliaan ja kohauttaen koomillisesti päätään, äkkiä hissipojan suureksi hämmästykseksi:

— Moukka! moukka!… Ah!, minun iltani ei ole mennyt hukkaan.

VI.

— Mikä on tämän iltapäivän ohjelma? kysyi kaksi viikkoa myöhemmin
Charley Beatichamp sisareltaan aamiaispöydässä.

— Meidän on mentävä tervehtimään Anniea, vastasi Helena. Hän lähtee Pariisista ylihuomenna… Sinun täytyy tulla mukaan. Minä olen tilannut vaunut kello puoli viideksi. Siihen saakka olet vapaa.

— Hyvä on.

— Minä olen varma siitä, että ellei rouva d'Anguilhon odottaisi pienokaista, hän olisi kutsunut meidät kaikki Blonayhin! sanoi Dora.

— Luultavasti.

— Se olisi ollut hauskempaa kuin matkamme Hollantiin… Mitä antaisinkaan, kun saisin nähdä yhden meikäläisistä linnanherrattarena!

— Annie on varmaan sielläkin ehtoisa emäntä, hän kun on koreilematon ja luonnollinen — vastasi Sofie-täti. — Muuten pidin hänestä paljon enemmän nyt kuin nuorena tyttönä.

— Saman vaikutelman minäkin sain, sanoi herra Beauchamp. — Hän on tässä
ranskalaisessa ympäristössä saavuttanut jonkinlaisen viimeistelyn.
Kaikesta huolimatta on hän kuitenkin pysynyt hyvin amerikkalaisena…
Ja se todistaa, että meillä jo on voimakas kansallinen erikoisuus.

— Oh, ympäristö ei ole vaikuttanut vähääkään siihen muutokseen, mikä Anniessa on tapahtunut. Elämä ja aika ovat hänen hienostuksensa täydentäneet… Hän on kotoisin yhteiskuntaluokasta, joka, siveelliseen arvoon ja kasvatukseen nähden, ei suinkaan ole huonompi kuin se, mihin hän avioliittonsa johdosta on joutunut! sanoi neiti Beauchamp nuivasti.

— Olkoon myönnetty, täti; mutta Eurooppa eri tapoineen, sen avio-alistus, riippuvaisuus, johon vaimot joutuvat, vaikuttaa ilmeisesti meikäläisiin ja tekee heidän olentonsa lempeämmäksi, sympatisemmaksi… Kuinka vähän tunnemmekaan vanhan maailman elämää! Me katselemme sen museoita ja muistomerkkejä, mutta emme tutki sen asukkaiden sielua eikä luonnetta. Se on typerää!

— On, mutta sivistyneet ihmiset eivät asu teltoissa; heitä ei voi mennä haastattelemaan niinkuin intiaaneja! — sanoi neiti Carroll. — Ellei meillä olisi ollut ystävättäriä naimisissa Saint-Germaine'in kaupunginosassa, olisimme saaneet kauan kokottaa nokkaamme d'Anguilhonin talon keittiön ovelle saamatta tietää, miten siellä eletään tai miten edes syödään.

— Ja muuten ovat ranskalaiset, jotka näyttävät olevan niin seurallisia, sangen sulkeutuneita, lisäsi Helena. — He eivät hevillä avaa oviansa vierasmaalaiselle.

— Siinä he tekevät tyhmästi, sillä heille olisi edullista tulla tunnetuiksi, sanoi Charley.

— Heille olisi eduksi varsinkin oppia tuntemaan ulkomaalaisia, selitti päättävästi Sofia-täti.

Hän oli niitä amerikattaria, jotka vakavissaan uskovat, että kaikki kunto ja valkeus tulee heidän maastaan.

— Epäilemättä! — vastasi herra Beauchamp pahankurisesti silmää vilauttaen. — Niinpä olen varma siitä, että minun esimerkilläni ja katsantokannallani on ollut terveellinen vaikutus herroihin de Kéradieu, d'Anguilhon ja de Limeray… Mitä taas minuun tulee, niin en, sen jälkeen mitä olen nähnyt ja kuullut, enää ole yhtä varma, että anglosaksilainen rotu tulee hallitsemaan maailmaa. Se on määrätty sivistyksen päätyön suorittajaksi, mutta muuhun, rakennuksen viimeistelyyn, tarvitaan latinalaista rotua.

— Näkee, että Willie Grey on teidät käännyttänyt! sanoi Dora.

— Toivon sentään, että oletatte minun pystyvän hiukan arvostelemaan itsekin.

— Minusta ranskalaiset ovat sangen huvittavia! — jatkoi neiti Carroll. — Heillä on lystikäs tapa mennä merta edemmäs kalaan. Ja he ovat mainioita naisten haastattelijoita! He tahtovat tietää, mitä te ajattelette, mitä tunnette ja kaikenlaista mistä amerikkalainen ei välitä. He heittävät teidät sananmukaisesti satulasta saadakseen tietää, mitenkä se pieni tyhmyri on rakennettu, joka meillä on vasemmalla povessamme!… Sekin inhoittava varakreivi de Nozay käänsi minut nurin kuin hansikkaan.

— Silloin voi Jack olla tyytyväinen: jos herra de Nozay tuntee teidän sisäisen olemuksenne, niin ei hän pyydä teitä naimisiin! huudahti Charley Beauchamp hymyllään lieventäen kiusoitteluaan.

Dora heitti ruokaliinan hänen päähänsä.

— Tuo oli katalaa, mitä sanoitte, sillä minä olen parempi sisältä kuin päältä.

— Lähdetkö ulos piankin aamiaisen jälkeen? kysyi rouva Carroll tyttäreltään.

— En… minä odotan erästä neitiä Virotilta hattuja tuomaan.

— Vielä!

— Niin, minä näin tänä aamuna niin somia, etten voinut vastustaa. Minua inhoittaa itseänikin, että minulla on niin paljon tavaraa… ja kuitenkin minä ostan aina! Euroopassa on puute itsemurhien syynä; meillä on pian yltäkylläisyys.

— Älkää puhuko tuhmuuksia! sanoi neiti Beauhamp tyytymättömän näköisenä.

Helena nousi pöydästä ja meni peilin luo. Hän oli aamupuvussa ja oli syönyt hattu päässä, kuten amerikattaret usein tekevät. Hän huomasi, että tämä päivä oli hänen kauneimpiaan ja lähetti kuvalleen peilissä onnitteluhymyilyn.

— Minulla on eräs ajatus! — sanoi hän sovittaen toisin erästä pientä kampaa kauniissa tukassaan. — Minä menen rouva Kevinsin luo. Häntä ei tapaa enää kolmen jälkeen. Hän on luvannut minulle hollantilaisten hotellien osoitteita.

— Pyydä häneltä, kun kerran siellä olet, kaikki tiedot, mitä hänellä on — kehoitti Charley.

— Se helpottaa meidän matkaamme… Minä tulen alas kanssasi ja hankin ajurin.

— Tarpeetonta, minä menen jalkaisin. Ulkona ei ole liian lämmin, ja kävely tekee minulle hyvää.

Samana hetkenä, jona rouva Ronald sai tämän päähänpiston, muisti eräs nuori roomalainen, kreivi Sant' Anna, joka oli juuri syönyt aamiaista erään ystävänsä kanssa Voisinilla, äkkiä erään edellisenä päivänä tekemänsä sopimuksen. Hän katsoi kelloaan.

— Peijakas! jo puoli kaksi! Minun täytyy jättää sinut!… Olen luvannut tavata Binderia Antinin kadulla. Hänen on määrä näyttää minulle erästä vaununmallia.

Helena oli tuskin kymmenen metrin päässä Continentalista, kun italialainen tuli ulos ravintolasta, sikari suussa. Ja aavistamattaan noudatti kumpainenkin Kaitselmuksen tahtoa, joka oli määrännyt heidän yhtymänsä täksi päiväksi ja juuri täksi hetkeksi.

Kreivi Sant'Anna poikkesi Cambon-kadulta Rivolin kadulle. Ilman kauneus herätti hänessäkin halun kulkea jalkaisin, ja hänkin päätti kävellä!

Äkkiä sattui hänen katseensa rouva Ronaldiin eikä siitä enää irtaantunut.

Tämä oli vaaleassa kävelypuvussa, jonka takki ja ruumiinmukainen hame muovailivat rohkeasti hänen upean vartalonsa muotoja. Pyöreä hattu, takana kimppu vaaleita ruusuja jätti näkyviin hänen kumpuilevan tukkansa, jonka ihmeellinen väri tuntui melkein keinotekoiselta.

»Varmaankin kokotti!» ajatteli italialainen. Ja tuon ärsyttävän kokonaisvaikutuksen pettämänä joudutti hän astuntaansa, kulki nuoren naisen ohi, kääntyi ja katsoi häntä häikäilemättä kasvoihin.

»Ei, ulkomaalainen», päätteli hän, »mutta vietävän kaunis!»

Ja sen vaikutelman vallassa kääntyi hän jälleen voidakseen seurata
Helenaa.

Amerikatar oli paljoa enemmän nainen Euroopassa kuin kotimaassaan. Kehkeyttäneekö ympäröivä ilma hänen naisellisuuttaan, vai uskaltaako hän enemmän? Joka tapauksessa haluaa hän Pariisissa saada osakseen huomiota ja ihailua kadulla. Se on huvi, jota hänellä ei ole kotimaassaan ja jota hän etsii sitä enemmän. Kun jollekin ranskattarelle sattuu, että häntä ruvetaan itsepintaisesti seuraamaan, joutuu hän aina siitä hämilleen. Jos hän on todella siveä, pahoittelee hän tapausta ja katsoo tehneensä virheen. Amerikatar ei niin vähästä hämmenny. Usein sattuu, että joku joutilas, hänen kauneutensa tai keimailevan käytöksensä vuoksi pitää häntä seikkailua etsivänä muukalaisena ja alkaa häntä huvikseen seurata. Kaukana siitä, että tämä tungettelevaisuus häntä loukkaisi, se päinvastoin häntä mairittelee. Jopa hän ajattelemattomasti hiljentää kulkuaankin, pysähtyy näyteikkunain eteen, ja kun »kävelijä», luullen saaneensa rohkaisua, yrittää häntä puhutella, musertaa tämä hänet ankaralla katseella, torjuu niin jäätävän siveellisellä ilmeellä, että toinen lähtee tiehensä enimmäkseen sangen nolostuneena. Silloin palaa amerikatar kotiinsa riemuisena, että on nöyryyttänyt yhtä väkevän sukupuolen edustajaa eikä tunne muuta kuin itserakkauden tyydytystä.

Rouva Ronald sai usein kävelymatkoillaan peitetyn ihailun merkkejä. Hän nautti niistä aina paljon, mutta valitteli yhtä kaikki närkästyneenä, kuten muutkin amerikattaret, että tässä turmeltuneessa Pariisissa oli mahdotonta kävellä ulkona ilman että joku seuraisi. Näin Pariisia tavallisesti arvostellaan Englannissa ja Amerikassa. Helenaa olisi ollut vaikea saada vakuutetuksi, että yllytys tuli hänen itsensä ja hänen kadulla kävelyyn liian räikeiden pukujensa puolelta. Todellisuudessa kunnioittaa ranskalainen enemmän kuin kukaan muu mies naista, jota hän luulee siveäksi.

Tänä iltapäivänä tuli rouva Ronald hyvin pian tietoiseksi siitä, että hän oli tehnyt valloituksen. Vieras, joka oli niin äkkiä kääntynyt, seurasi häntä. Hän huomasi sen heti. Tavallisuuden mukaan se häntä huvitti ja hiveli hänen turhamielisyyttään — sitäkin enemmän, kun hän oli ehtinyt havaita, että ihailija oli kaunis ja elegantti. — Herättämänsä ihailun ja halun magneettisesta vaikutuksesta tunsi hän, että oli ihanaa elää ja olla kaunis; hänen astuntansa tuli joustavammaksi, hänen olentonsa keimailevammaksi. Kuljettuaan Concorde-aukean poikki kääntyi hän Gabriel-kadulle. Ja Näkymättömän ohjaamina kulkivat molemmat muutamia minuutteja melkein yksinänsä puistokadun siimeksessä ympäristön tuoksun täyteisessä ilmassa. Italialainen tunsi kiihtyvää nautintoa tämän naisen seuraamisesta. Hän alkoi tuntijan silmällä häntä eritellä ja hänen halunsa yltyi. Hän kiihdytti askeliaan ja välimatka, lyheni. Sen huomatessaan kääntyi Helena äkkiä vasemmalle ja tuli Champs-Elysées'n täyteen päivänvaloon.

Nuori mies ymmärsi pian, että tuntematon ei ollut kävelyllä, vaan että hän oli jonnekin menossa tai palaamassa kotiinsa. Hän päätti seurata häntä perille saakka, ja ikäänkuin hänen hiustensa loiston ja hänen vartalonsa viehättävien piirteiden lumoissa kulki hän Antininkadun ohi sitä näkemättä, kohtauksen ja vaunut unohtaen.

Rouva Kevins asui aivan lähellä Voittokaarta. Tultuaan Champs-Elysées'n viimeistä edellisen talon kohdalle, jonka sisäänkäytävä oli Tilsitin kadun puolella, katosi Helena sen ovesta sisään. Sant'Anna jäi hetkeksi katukäytävälle. Asuiko hän täällä? Vastustamattoman uteliaisuuden ajamana meni hän vuorostaan sisään numeroon 154 ja kysyi ovenvartijanaiselta, oliko se henkilö, joka juuri tuli sisään, talon väkeä. Vaimo katsoi häntä ensin epäluuloisena, mutta kun hän näytti herrasmieheltä, vastasi lopuksi, että tämä vain oli satunnainen vieras.

Rouva Kevinsin huoneisto oli alikerroksessa, ja hänen vastaanottosalissaan oli kaksi nurkka-ikkunaa, joten Helena saattoi nähdä ihailijansa vahtimassa.

Tämä näky ei ollut tekemättä häntä hiukan hermostuneeksi ja hajamieliseksi, ja epävarmaa on kuuliko hän puoltakaan niistä tiedoista, joita hänen ystävättärensä antoi hänelle Belgiasta ja Hollannista.

Vierailunsa päätyttyä astui rouva Ronald alas portaita jokseenkin levottomana. Päästäkseen tunkeilijasta pyysi hän ovenvartijanaista noutamaan ajurin ja jäi odottamaan sitä oven sisäpuolelle. Ajurin saavuttua livahti hän vaunuun vikkelästi käskien ajaa Friedlandin puistokadulle.

Odottamassa ollut nuori mies huomasi ajopelit vasta kun ne lähtivät kulkemaan mainittuun suuntaan. Hän arvasi, ketä ne veivät, ja ymmärsi menettäneensä pelin. Hän teki silloin tuon käden, pään ja olkapäiden liikkeen, joka ei ole jäljiteltävissä ja jolla italialainen alistuu tappioonsa ja ilmaisee tapahtuman tapahtuneeksi.

— Minä tapaan hänet vielä, sanoi hän; kauniin naisen tapaa aina uudelleen.

Ja kuten hän oli toivonut, tulivat he kaksi päivää myöhemmin äkkiä vastakkain Rue de la Paix-kadulla. Helena näytti hänestä vielä viehättävämmältä. Helenan hiusten lämmin väri häikäisi häntä kuin auringonvalo. Hän katseli häntä palavin silmin. Helena puolestaan ei ollut häntä näkevinään. Kuljettuaan muutamia metrejä ohi kääntyi kreivi häntä seuraamaan. Helena tunsi sen vaistomaisesti ja jälleen hiveli se hänen turhamielisyyttään. Kiiruhtamatta jatkoi hän kävelyänsä Capucinien bulevardin kautta Royal-kadulle. Hänen aikomuksensa oli ollut palata hotelliin, mutta havaitessaan, että muukalainen, jolle hän ei tahtonut ilmaista missä asui, ei hänestä luopunut, otti hän ajurin käskien ajamaan Louvre'in makasiineihin. Siellä uskoi hän varmasti voivansa eksyttää itsepintaisen seuraajan… Sant'Anna, joka tunsi makasiinit ja niiden monien ovien petollisuuden, ei antautunut tähän leikkiin. Hän uskoi nyttemmin kuitenkin hänet löytävänsä. Seuraavana ja sitä seuraavana päivänä vakoili hän, tosin ilman menestystä, Castiglione- ja Paix-kaduilla: hän oli arvannut, että hänen etsimänsä oli amerikatar ja asui jossakin lähipiirin hotelleista.

Kuten useimmat italialaiset, oli Sant'Anna suuri naisten pyydystäjä ja lemmenseikkailujen harrastaja. Tämä urheilulaji herätti hänessä mielenkiintoa, jonka alalla hän oli herkuttelija. Hän keskitti siihen rotunsa kiihkon ja viekkauden, lapsellisen taikauskonsa. Mistä hinnasta hyvänsä pyrki hän tyydyttämään halua, jonka kauniit kasvot tai sulava olento oli hänessä herättänyt. Kun sattui, mikä muuten oli sangen harvinaista, että hän joutui tappiolle, alistui hän kohtaloonsa filosofisesti. Joko sen vuoksi, että italialaisella on vähemmän taisteluhalua, tai että hänen herkistynyt luontonsa paremmin tuntee elämän voittamattomuuden, antautuu hän vastustamatta, yhtä alistuvaisena kuin itämaalainen, vaikka älykkäämpänä. »Se oli sallittu! Se on kohtalo!» Nämä sanat tulevat vaistomaisesti hänen suuhunsa, lohduttavat häntä, vapauttavat katumuksesta ja harmittelusta. Sangen taikauskoisena oli nuori kreivi vakuutettu, että tuo amerikatar, joka oli tehnyt häneen niin syvän vaikutuksen, oli määrätty jollakin tavoin kuulumaan hänen elämänsä kohtaloon. Millä tavoin, siitä hänellä ei ollut aavistusta!… Hän alkoi siis kaikkialla pälyillä häntä. Neljännen päivän aamuna huomasi hän hänet äkkiä edellään kulkemassa Vendôme-aukeaman poikki. Hän tunsi huikaisua, valtavaa sydämentykytystä, intoa, jonka hän nopeasti hillitsi. Päättäen saada selville, missä hän asui, seurasi hän häntä kaukaa ja onnistui näkemään, että nainen meni Continental-hotelliin. Tämä riitti hänelle. Hän jatkoi tietään, sangen onnellisena onnistumisestaan.

Samana iltana, jona rouva Ronald joi veljensä seurassa kahvia Continentalin hallissa, näki hän ihailijansa saapuvan. Tämä odottamaton ilmestys saattoi hänet hiukan hämmennyksiin. Hän ei hetkeäkään epäillyt, etteikö nuori mies tullut hänen takiaan. Hän oli siis kuitenkin saanut selvän! Se oli aika ovelaa!… Se hiveli Helenan turhamielisyyttä, ja hän muuttui äkkiä hilpeäksi. Hänen silmänsä loistivat enemmän, hänen puheensa oli äkillistä ja vilkasta. Kreivi oli istunut naapuripöytään. Helena tunsi monta kertaa hänen katseensa vetovoimaa, mutta torjui sen heti täydellisellä välinpitämättömyyden ilmeellä. Yhä puhellessaan ajatteli hän, että nuori mies on joko italialainen tai espanjalainen. Hän oli yhdellä silmäyksellä havainnut hänen himmeän ihonsa, hänen säännölliset piirteensä; toisella huomasi hän hänen solakan vartalonsa ja kaikki ulkonaiset, maailmanmiestä osoittavat merkit. Tämä valloitus oli hänelle epäilemättä kunniaksi. Hänen päähänsä pälkähti uskottaa, että Charley oli hänen puolisonsa ja naisen luontaisella ja katalalla julmuudella ryhtyi hän heti italialaista kiusaamaan ja alkoi puhella veljensä kanssa huomattavan hellästi. Hän antoi tyynesti toisen ihailla häntä vielä runsaan neljännestunnin, nauraen ajatukselle, että hän huomenna lähtee Pariisista ja että ihailijan naama on nolo kun tämä saa kuulla hänen menneen. Tämä ilkeä mielikuva ajatuksissaan nousi hän ylös ja poistui hallista hissiä kohti. Kun hän ylväänä ja arvokkaana kulki muukalaisen ohi, muistuivat hänen mieleensä »ruhtinaan» sanat. Hänen huulillaan väikkyi hilpeä voiton ja halveksumisen ilme:

»Tällä kertaa vielä», ajatteli hän itsekseen, »ei miehellä ainakaan minun suhteeni ole hetkeänsä!»

VII.

Ensimäisellä junalla seuraavana päivänä lähtivät Helena, hänen veljensä ja tätinsä, Dora ja hänen äitinsä Pariisista.

Belgian ja Hollannin matka oli yhtämittaista nautintoa Charleylle. Hänen ystävänsä Willie Grey tuli häntä tapaamaan Brysseliin ja saattoi häntä museosta museoon. Vanhan Euroopan hitaasti ja murheellisesti kootussa aarteistossa tunsi hän, samoin kuin monet hänen kansalaisensa, niitä vaikutelmia, jotka yksin voivat virkistää liike-elämän kuumeen polttamia hermoja.

Helena ja Dora eivät tunteneet ennestään Belgiaa eikä Alankomaita. Se oli heille uusi vanhan maailman kirja, jota he tutkivat hyvin uteliaina ja joka viehätti heitä omaperäisyydellään. Pienet kylät, jotka ovat niin hiljaisia kuin rukous, joiden vanhuus on niin liikuttava, herättivät heissä hämmästystä ja kunnioitusta. Kankeat ja räikeät kansallispuvut, tyynet kasvot, hiljainen ja vakaa elämänvietto huvitti ja kiinnitti heidän mieltään. Siitä huolimatta näki rouva Ronald mielellään Sveitsiin-lähdön ajan lähenevän tavatakseen siellä markiisi ja markiisitar Vergan. Hän oli erinomaisen nopeasti kiintynyt tähän rouva d'Anguilhonin luona tapaamaansa amerikattareen.

Rouva Verga oli hyvästä washingtonilaisesta perheestä. Nuorena tyttönä oli hän paljon seurustellut ulkolaispiireissä. Siellä oli hän tehnyt puolisonsa, erään roomalaisen, Italian lähetystön sotilasasiamiehen tuttavuutta.

Hänellä oli sangen sievät kasvot, joille siniset, hilpeää ja hyväntahtoista sielua kuvastavat silmät antoivat eloa. Ollen kukaties enemmän loistoa rakastava kuin lahjakas oli hän lapsellisen onnellinen markiisitar-arvostaan ja Rooman ylhäisöön kuulumisesta. Hänen vilpitön luonteensa oli hankkinut hänelle paljon ystäviä. Hänen salonkinsa oli kaikkein vilkkaimpia. Hänen yksinkertainen ja suora luonteensa esti häntä näkemästä puoltakaan niistä juonista, joita punottiin hänen silmäinsä edessä. Hän sanoi rakastavansa italialaisia sen vuoksi, että he ovat niin vaiteliaita ja että heidän kanssaan saattoi puhua niin paljon kuin tahtoi. Markiisia ei pidetty uskollisena aviomiehenä. Toiset uskoivat, että markiisitar ei tiennyt mitään, toiset taas, ettei hän ollut mitään tietävinään.

Joka tapauksessa sanoi hän olevansa mitä onnellisin vaimo. Rouva Verga oli puhellut rouva Ronaldille ja Doralle usein siitä seurapiiristä, jossa hän eli. Hän oli kehoittanut heitä viettämään talven Roomassa, luvaten hankkia heille kaikkia ajateltavia huvituksia, esittää heidät ylhäisöpiireille.

Vihdoin oli Helena todella ruvennut ajattelemaan, olisiko mahdollista taivuttaa herra Ronald tähän matkaan. Hänen mieleensä johtui ensimäisen Eevan arvoinen aate. Herra Ronald, joka erikoisesti harrasti myrkkytiedettä, oli monta kertaa pahoitellut, ettei ollut voinut löytää sitä myrkkyä, jota Borgiat käyttivät. Hän koetti herättää miehensä mielenkiintoa selittämällä, että hän markiisi Vergan tai tämän ystävien kautta saisi mahdollisimman suuren vapauden tutkia Vatikaanin salaisimpia arkistoja.

Neiti Carrollia puolestaan kiehtoi ajatus saada viettää talvikausi Roomassa ja ottaa osaa ihaniin ketunmetsästyksiin, joista rouva Verga oli hänelle kertonut. Ja sitten päästä hoviin, nähdä läheltä noita ruhtinaita ja herttuoita, joiden historialliset ja sointuvat nimet häntä aina olivat hurmanneet! Se oli perin houkuttelevaa, sitäkin enemmän, kun hänellä oli mainio tekosyy pidentää oloansa Euroopassa: hänen äitinsä terveys, jossa oli paljon toivomisen varaa, ja joka lääkärien lausuman mukaan vaati lempeätä ilmanalaa ja rauhaisaa elämää.

Markiisittaren sanat tekivät molempien naisten mielikuvituksessa hiljaista, mutta varmaa työtä.

Amsterdamista kirjoitti Helena miehelleen yhden viehättäviä kirjeitänsä, täynnä hienoja ja omaperäisiä huomioita. Tapansa mukaan höysti hän sitä herttaisilla hyväilysanoilla. Mutta lausui lopuksi haluavansa viettää talven Italiassa. Hän vakuutti herra Ronaldin tarvitsevan lomaa eikä voivan sitä missään viettää miellyttävämmin kuin Roomassa. Ja syötiksi sijoitti hän kirjeeseensä vielä suunnittelemansa mahdollisuuden päästä etsimään Borgiain kuuluisaa myrkkyä. Tämä kirje oli todella naisdiplomatian mestariteos. Hän pani sen kuoreen juuri, kun Dora tuli hänen huoneeseensa, kimppu kirjeitä kädessään.

— Onko teillä mitään postiin annettavaksi? kysyi hän.

— On, vastasi rouva Ronald antaen hänelle kirjeensä.

— Lyön vetoa, että arvaan mitä kirjoitatte Henrikille.

— No, mitä kirjoitan?

— Että haluatte viettää talven Italiassa, yksinkertaisesti… Minä sanon saman asian Jackille.

— Oh, Dody! siinä teette väärin!… Minä, minä olen naimisissa eikä mikään estä herra Ronaldia tulemasta minua tapaamaan… kun taas te…

— Lykkään herra Ascottin onnettomuutta, siinä kaikki!… Leikki sikseen, nuo herrat eivät tule olemaan tyytyväisiä. Sen pahempi. Se on kehittävä heidän luonnettansa. Tiedän tosin, että meillä on aina vapaus tehdä mitä tahdomme; mutta he voivat häiritä meidän iloamme rettelöillä ja nuhteilla. Meidän täytyy tukea toisiamme… Henrik on teille paha papu purtavaksi. Te olette luvannut palata lokakuussa: jos lykkäätte paluunne, raivostuu hän. Hän ei voi sietää sananpitämättömyyttä. Ronaldit ovat siinä suhteessa hirveän ankaria.

Kapinan henkäys levitti hieman Helenan sieraimia.

— Hyvä on, sanoi hän, saamme nähdä.

Anatomi, joka tutkii ihmisruumista, joutuu aina hämmästyksen ja ihmetyksen valtaan nähdessään, kuinka pienintä myöten tarkat ne yksityisosat ovat joista se on kokoonpantu, kuinka luonto käyttää hyväkseen hienointa säiettä, pikkuriikkisintä hiukkasta. Ihmiskohtaloissa käyttää Kaitselmus samaa ihmeellistä huolittelua. Se ottaa kaukaa, sangen kaukaa tarvitsemansa välineet. Sanasta, katseesta, kädenliikkeestä panee se alkuun järkyttävän draaman tai jumalaisen ilon, jotka vuorostaan synnyttävät tuhansia tunteita ja saavat arvaamattomia seurauksia.

Rouva Ronaldin ja rouva Carrollin tulo Pariisiin, heidän tuttavuutensa markiisitar Vergan kanssa, Helenan ja kreivi Sant'Annan kohtaus edustivat jo suunnatonta Kaitselmuksen työtä, olojen hämmästyttävää yhteensattumaa, eliöiden, asiain, juoksevain ainesten yhtymää, mihin yksinkertaisen romaaninkirjoittajan ymmärrys hukkuu, mutta joita tutkiessa ajattelija ja sielutieteilijä voivat helposti kohdata toisensa ja löytää kenties todisteita ja valon tuiketta.

VIII.

Elokuun alussa lähtivät neiti Carroll ja hänen äitinsä Karlsbadiin; Helena, Sofia-täti, Charley Beauchamp ja Willie Grey matkustivat tapaamaan Vergoja Luzerniin, National-hotelliin.

Pieni sveitsiläinen kaupunki tuntui rouva Ronaldista jokseenkin ikävältä. Pian mieltyi hän kuitenkin alppiretkiin, pitkiin ajelumatkoihin, veneretkiin, kävelyihin, jotka markiisi osasi järjestää hauskoiksi. Muutamien päivien kuluttua olivat markiisitar Verga ja hän keskustana pienessä piirissä, joka reippautensa ja hilpeytensä vuoksi herätti kaikkien kateutta. Päivällisen jälkeen, jota varten kumpikin pukeutui erikoisesti, menivät molemmat amerikattaret hotellin halliin, yleiseen kohtauspaikkaan, ja istuivat siellä ystäväin ja ihailijain ympäröiminä kuuntelemassa napolilaisia lauluja tai muuta musiikkia. Italialaiset laulajat ja soittomiehet, jotka joka kesä tulevat Luzerniin, antavat sille viehätyksen, jota Tyrolin koko »jodlaaja» -joukko ei voisi aikaansaada. Harmahtavalla järvellä, Alppien kylmillä, lumisilla huipuilla tai vihannoivilla rinteillä vietetyn päivän jälkeen on sillä auringon, lämmön ja lemmen tunnulla, jonka Italian laulu ja soitto herättää, aivan erikoinen viehätyksensä. Helenaan vaikutti se enemmän kuin muihin läsnäoleviin naisiin. Hän ei ymmärtänyt kaikkia sanoja, mutta kummasti hiveli laulu kuitenkin hänen korvaansa. Siinä oli hänestä ilmaistu tunteita, joita hän ei koskaan ollut kokenut, jotakin intohimoista, välähtävää ja häipyvää. Napolilaisten laulajain ilme tenhosi hänet, kun heidän mustat silmänsä välkähtivät vuoroin rakkautta ja suuttumusta tai sumenivat äkkiä suruun, ja ylimalkaan latinalaisten kasvojen tavaton ilmehikkäisyys, joka niin suuresti poikkesi hänen kansalaistensa väräjämättömästä jäykkyydestä. Hän oli ollut monta kertaa Roomassa, Napolissa, Firenzessä. Soiton sointu ei italiankielen värittämänäkään ollut hänelle uutta, mutta se ei ollut milloinkaan niin oudosti häntä riipaissut. Oliko hänen sielunsa herkentynyt vai salaperäinen aavisteluko häntä väreilytti?

Eräänä iltana istuivat Helena ja rouva Verga tavallisilla paikoillaan hallissa ja juttelivat hilpeästi muutamien henkilöiden kanssa. Markiisi oli mennyt Schweizerhofin hotelliin katsomaan, oliko eräs ystävä, jota hän oli jo viikon odottanut ja jota baccara-peli piti Aix-les-Bainsissa, vihdoinkin tullut.

Rouva Ronald keinui hiljaa tuolillansa sangen kauniina valkaisemattomassa, vaaleanvihreillä nauhoilla koristetussa batistipellavapuvussaan. Äkkiä pysäytti hämmästys hänen kasvonsa ja keinutuolinsa liikkumattomiksi: herra Verga astui sisään mukanaan sama nuori mies, joka häntä niin itsepintaisesti oli seurannut Pariisissa ja josta hän luuli erinneensä ainiaaksi! Se oli siis hän, tuo kreivi Sant'Anna, josta he näinä päivinä olivat niin usein puhelleet! Helena oli suorastaan tyrmistynyt tästä yllätyksestä. Italialainen ei häntä aluksi huomannut; kun hänen ystävänsä toi hänet Helenan eteen esitelläkseen, hätkähti hän, silmissä välähti riemun ilme, viiksien alla hilpeä hymy, minkä kaiken hän peitti syvään kumartaen.

Markiisitar valtasi vastatulleen muutamiksi minuuteiksi, pommittaen
häntä kysymyksillä kaikista yhteisistä tuttavista, jotka olivat
Aix-les-Bainsissa. Niinpian kuin Sant'Anna pääsi vapaaksi lähestyi hän
Helenaa, ja markiisi luovutti hänelle tuolinsa tämän rinnalla.

— Minulle ei ole usein sattunut semmoista onnea — sanoi hän kohdistaen suurenmoiset mustat silmänsä Helenaan. — Onnetar oli kai minulle velkaa tämän hyvityksen, sillä se piteli minua surkean pahasti baccara-pelissä! — lisäsi hän rohkeudella, joka hipaisi tungettelua. — Jos olisin voinut aavistaa, että se ystävätär, josta Verga kirjeissään puhui, olitte te, rouva, niin olisin jo aikaa sitten ollut täällä.

— Minä en käsitä minkä vuoksi? sanoi Helena kylmästi.

— Sen vuoksi, että minulla oli ilo kohdata teidät useita kertoja Pariisissa ja että saadakseni nähdä teidät jälleen olisin mennyt maailman ääriin.

Helenan oli mahdotonta antaa keimailuhaasteen mennä ohi siihen vastaamatta.

— Niinkö pitkälle! sanoi hän pilaa tehden.

— Niin pitkälle — toisti vakavasti nuori mies. — Me italialaiset olemme äkillisen inhon ja innon ihmisiä. Kun joku nainen herättää meissä voimakasta tunnetta, niin vetää hän meitä vastustamattomasti seuraamaan itseänsä: se on tunnustus, johon hän pakottaa meidät kauneudellaan ja josta hän ei voi loukkaantua.

Rouva Ronald joutui siinä määrin ymmälle tämän selityksen nokkeluudesta, ettei osannut vastata sanaakaan.

— Ja niin juuri on minulle tapahtunut… Minusta tuntui, että teitä ennen en koskaan ollut nähnyt valkoveristä naista.

— Minä en tiennyt olevani erikoisen »valkoverinen».

— Niin, että voisitte olla itse Eeva.

— Niinkö luulette?… Se ei ole erikoisen turvallista minulle.

— Vielä vähemmin muille! — vastasi italialainen hieno hymy huulilla. —
Minä arvasin teidät amerikattareksi.

— Mistä sitten?

— Ensinnäkin eleganssistanne, sitten vilkkaasta ja päättävästä olennostanne. Minä tunnen sen hyvin, sillä meillä on paljon amerikattaria Roomassa. Kun he aamuisin lähtevät ulos, kirkastavat he koko Corson.

— Sehän on kaunista kuulla.

— Te ette tullut tänne suoraan Pariisista?

— En, Belgian ja Hollannin kautta.

— Pidättekö Luzernista?

— Paljonkin.

— Aioitteko jäädä tänne matkailukauden loppuun saakka?

— Niin kauaksi kuin tuntuu miellyttävältä.

Neiti Beauchamp, joka tuli lukusalista lukemasta New York Heraldia, lähestyi tällä hetkellä veljensä tytärtä.

— Joko tulet ylös? kysyi hän.

— Kyllä, täti, minä odotin juuri teitä, vastasi Helena.

Hän oli noussut kiiruulla, joka oli vain vaistomaisen keimailun temppu.

Sitten sanoi hän kreivi Sant'Annalle ikäänkuin anteeksipyytäen:

— Me olemme tänään tehneet pitkän retkeilyn; huomenna syömme aamiaista
Rigillä: jos tahtoo olla pirteänä, on mentävä ajoissa levolle.

Hyvästeltyään muut meni hän vielä sanomaan jotakin veljelleen, joka eräässä nurkassa jutteli Willie Greyn kanssa.

Italialainen seurasi häntä katseellaan.

— Siunatkoon, kuinka kaunis nainen! — sanoi hän ystävälleen Vergalle. —
Onko tuo puoliso? kysyi hän.

Ja hän viittasi päällään herra Beauchampiin, joka amerikkalaiseen tapaan saattoi tätiään ja sisartaan hissiin.

— Ei, veli.

— Onko hän leski?

— Vain kesäleski — a grass widow (armahdus-leski) kuten englanniksi niin hassunkurisesti sanotaan… Herra Ronald on jäänyt Amerikkaan.

['Grass widow' on ranskaksi 'veuve par grâce', vaikka 'gras' on väärinkäsityksestä käännetty sanalla 'herbe' (ruoho) Tekijä. Siitä ruotsissakin mieletön muoto: gräsänka. Suomen kesäleski ja Pohjanmaan siirtolaisten Amerikan-leski ovat sitävastoin sattuvia nimityksiä. — Suom.]

— Sangen varomatonta hänen puoleltaan!

— Oh, hän ei ole antautunut minkään vaaran alaiseksi. Hänen vaimonsa on ehdottoman nuhteeton, New Yorkin parhaista perheistä… kaikki kasvatuksen ja, mikä on vieläkin varmempaa, kylmän temperamentin takeet.

— Ah, se tunnetaan! Tulee vain oikea kiusaus … ja hiiteen periaatteet, puhki jää!

— Sinä et tunne vielä amerikattaria: heillä on vain aivot. Luulenpa, että jos Kaitselmuksella todella on aikomuksena luoda kolmas sukupuoli, mihin naisaatteen harrastus näyttää viittaavan, niin Yhdysvalloista saadaan sen ensimäiset eliöt: naispapit, naistohtorit…

— Oh, kauheata!… Mutta samantekevä: jos rouva Ronald, noine hiuksineen, noine ihoineen ja monikuukautisena kesäleskenä on voittamaton, niin se olisi yli-inhimillistä… epäinhimillistä suorastaan.. Minun tekisi mieleni panna hänet koetteelle.

— Lyön vetoa 20 louis'sta, että jäät puille paljaille.

— Sovittu!

Samassa saapui rouva Verga toivottamaan herroille hyvää yötä.

— Mitä juonia te täällä punotte? kysyi hän.

— Erään naisen perikatoa, vastasi Sant'Anna.

— Tietysti, sanoi markiisitar hilpeästi nauraen.

IX.

Emanuele Sant'Anna kuului, vaikka ei ollut ruhtinas eikä herttua, korkeimpaan aatelistoon. Hänen sukunsa, alunperin Espanjasta, oli tullut Roomaan XIII vuosisadalla, näytellyt siellä huomattavaa valtiollista osaa ja oli entisyytensä kautta läheisissä suhteissa paavikuntaan.

Donna Teresa, hänen äitinsä, oli omaa sukuaan Salvoni, pyhän neuvoston kardinaalin sisar. Hänen isänsä oli ollut noita Rooman uhkeita ylimyksiä, joiden elämä kului Jeesuksen ja Kansan aukeiden välillä ja joka muinoin nähtiin kävelytunnilla Corsolla tai Pinciolla, keppi huulilla, pälyilemässä kauniita naisia vaihtaakseen heidän kanssaan tervehdyksiä, silmäyksiä, salamerkkejä.

Vuoden 1870 jälkeen heitettiin syötiksi näille liike-elämää tuntemattomille ihmisille lapsellinen toivo vallata »kahdenkymmenen eri kansan» muodostama Rooma yksinomaan italialaisten haltuun, niinkuin muinoin. Kreivi Sant'Anna tarttui syöttiin ensimäisenä. Hän osti laajoja alueita, ryhtyi mielettömiin keinotteluhin, menetti omaisuutensa ja kuoli surusta. Vuotta myöhemmin sai hänen puolisonsa Teresa haltuunsa isänsä perinnön. Kun hän oli naittanut tyttärensä ja suorittanut hänen myötäjäisensä, jäi hänelle maatila Ombriassa, huvila Frascatissa ja vararikosta pelastetuksi saatu Sant'Annan palatsi Roomassa. Hän eli ankaran säästävästi, jotta poika voisi elää sitä leveämmin. Hän tunsi poikaansa kohtaan sitä äidinrakkautta, joka sisältää ihmissydämen kaikki hyvät ja huonot ominaisuudet. Lelo — kuten häntä lyhennyksenä Emanuele-nimestä kutsuttiin — oli kaikki kaikessa: hänen edellään ei ollut mitään, mutta ei myöskään perässä. Kun hän vaatimattomista, vain yhden hevosen vetämistä rilloistaan huomasi poikansa Villa Borghesessa tai Pinciolla mestarillisesti ohjaamassa kahden puhdasrotuisen hevosen vetämiä vaunujaan, oli hän onnellinen eikä loppumatkalla enää nähnyt muuta kuin hänen uljaat vaununsa ja uhkean muotonsa. Pojan kauneus oli äidin ylpeys ja ilo. Hänellä oli tyypillisen italialaiset, klassillisen säännölliset ja lujat kasvot, joita valaisivat kirkkaat, hyväilevät, surumieliset silmät, jotka saattoivat olla yrmeän ankarat tai naisellisen hellät, kasvot, joissa ei ole suurta älyn voimaa tai aatteellisuuden leimaa, mutta joita verhoaa ominainen viehätys, äärimäisen välittömyyden ja hienon herkkyyden viehkeys.

Kuten melkein kaikki hänen kumppaninsa oli Sant'Anna siirtymäkauden roomalainen, hienostunut, irralliseksi joutunut, oppimaton, vakaumukseton, joka ei rohkene hylätä entistä eikä omaksua uutta ihannetta.

Ranskan ylhäisön nuorille miehille on kehitys paljoa helpompi ja tuskattomampi. Heillä on uskonto ja isänmaa: ei mikään estä heitä harrastamasta yhtä ja palvelemasta toista. Rooman ylhäisön uskonto oli paavikunta; heidän isänmaansa Ikuinen Kaupunki: molemmat olivat silvotut ja muuttuneet. He olivat tottuneet katsomaan Italiaa viholliseksi ja heidät sullottiin väkivallalla sen lipun alle. Heidän täytyy unohtaa ja niin sanoakseni uudestisyntyä. Heidän kykyjensä surkastuminen pitkän toimettomuuden aikana on heille haitaksi ja heikommuutensa tuntien pysyttelevät he syrjässä. Siitä ei heitä voisi moittia.

Lelo sai kasvatuksensa jesuiittakoulussa. Siellä ei hänelle opetettu Italian todellista historiaa, joka kertoo sen raskaista taisteluista, sen pitkistä ponnistuksista yhteyden saavuttamiseksi, ponnistuksista, jotka kavallus yhä teki tyhjiksi, mutta jotka 1870 vihdoin onnistuivat; hänelle ja hänen kumppaneilleen opetettiin sitä typistettyä historiaa, joka rakentuu mielettömälle tarinalle Pyhän Pietarin valtiudesta, jota paavikunta muka niin kunniakkaasti on ylläpitänyt. Häneen juurrutettiin toivoa, että paavi jonkun suurvallan avulla ennen pitkää valtaa takaisin maallisen valtiutensa ja että Italian on pakko etsiä itselleen toinen pääkaupunki. Mutta Rooma ei enää ollut se suljettu linna, mihin ei mikään filosofinen aate, mikään tieteen keksintö, mikään uutinenkaan päässyt itsevaltiaan papiston tarkastamatta ja tarkistamatta. Kaikkien suuntien sanomalehtiä kaupiteltiin kaduilla; kirjat ja aikakauslehdet pääsivät koteihin vapaasti; uudenaikainen elämä levittelihe rohkeasti vanhojen palatsien ikkunain edessä kappelien ja kirkkojen ympärillä. Porta Pian aukosta oli XIX vuosisata tunkeutunut sisään ja levittänyt valoansa Trasteveren pimeimpiin kolkkiin saakka. Ja Ikuisen kaupungin ilmakehä muuttui. Se kadotti iäksi pyhättökauneutensa ja siirtyi sekin siirtymäkauden kiittämättömään ja epäpyhään aikakauteen. Vapauden ja isänmaallisuuden aatteiden täyttämä ympäröivä ilma vaikutti kreivi Sant' Annaan, joka ei ollut siihen varustautunut. Monien seikkojen vastustamattomasti työntämänä uusiin oloihin alkoi hän seurustella vierasten piirien kanssa ja lipua vähitellen, alussa arastelemalla, muutamiin »valkoisiin» piireihin. Siellä kohtasi hän ruhtinatar Marinan, erään hovipuolueen kaunottarista.

Tämä oli solakka ja hieno italiatar, kasvot klassillisen kauniit, tukka tuuhea ja tumma, silmät siniset, hehkuvan magneettiset. Tekopyhästä, väkivaltaisesta ja raa'asta puolisostaan oli hän laillisesti eronnut ja varannut itselleen riittävän toimeentulon. Vihasta, ruhtinasta kohtaan, joka kuului »mustaan maailmaan», oli hän liittynyt valkoisiin, ja tullut yhdeksi Quirinaalin hartaimpia ystäviä.

Lelo oli hurmaantunut Donna Vittoriaan hyvin säilyneen ja puhtaana pysyneen nuoruutensa koko hehkulla. Hän oli kahdenkolmatta vuotias; ruhtinatar neljänneljättä. Tämä lemmensuhde täydensi hänen irtaumisensa. Hänet esitettiin Italian kuninkaalle ja kuningattarelle, mutta hän näyttäytyi hovissa vain harvoin. Tämä uskollisuuden osoitus saattoi tuntua vain näennäiseltä; mutta ottaen huomioon hänen kasvatuksensa, hänen omaistensa suhteet Vatikaaniin, oli sen täytynyt kysyä häneltä suurta mielenrohkeutta; hän ei olisi siihen kyennyt ilman Donna Vittorian vaikutusta ja neuvoja. Tämä teko aiheutti ankaria perhekohtauksia, saattoipa hänet menettämään perintöosuutensakin erään ahdasmielisen enon puolelta.

Tämän jälkeen katsoi kreivi Sant'Anna ansainneensa oikeuden pysyä tyynenä. Kävihän laatuun elää siinä filosofisessa välinpitämättömyydessä, joka on tunnusomaista useimmille hänen säätyläisilleen.

Jos mieli ymmärtää kansan luonnetta, täytyy osata sen kieltä ja tuntea sen historia. Ei mikään kansa ole ostanut yhteyttänsä niin kalliisti kuin Italian. Vuosisatoja olivat eri puolueet sitä rasittaneet, raadelleet ja pettäneet. Että se ei taisteluihin menehtynyt, johtui siitä, että se oli kauneuden, taiteen, runouden kantaedustaja. Ja jokaisessa sen pojassa näkee enemmän tai vähemmän, pitkän ahdingon synnyttämää kyllästymystä, yhä uusiintuneiden petosten juurruttamaa epäileväisyyttä ja tyranniuden kehittämää oveluutta, viekkautta ja nokkeluutta. Kaikki nämä ominaisuudet olivat myöskin kreivi Sant' Annalla. Anglosaksilaisen sitkeä työ, amerikkalaisen toimeliaisuus, ranskalaisen luova hehku saivat hänet vain kohauttamaan olkapäitään ja sanomaan ylhäisellä halveksumisella: »Mitä varten?» Rakkauden ja pelin liikutukset, hevos- ja metsästys-into täyttivät riittävästi hänen elämänsä. Hän oli pelaaja, mutta vain puuskittain. Hän saattoi olla kuukausia koskematta kortteihin, mutta sitten heräsi hänessä äkkiä halu. Hänen puuskansa olivat käyneet sangen kalliiksi hänen äidilleen, mutta hän näytti itse olevan niin syvästi pahoillaan, että äiti ei hennonut edes moittia.

Samoin kuin useimmat Italian ylimykset rakasti kreivi Sant'Anna Pariisia, jopa Ranskaa yleensä. Hänellä oli siellä sukulaisia ja ystäviä, ja hän vietti siellä joka vuosi jonkun aikaa. Ennen kotiutumistaan poikkesi hän Aix-les-Bainsiin, missä baccara köyhdytti häntä useammin kuin rikastutti, mikä pakotti elämään säästävästi maalla. Metsästys auttoi häntä kärsivällisesti odottamaan Roomaan paluun aikaa, niissä hän marraskuussa jälleen alkoi seurallisen elämänsä.

Työn ihmiset moittivat tämänlaatuisia olioita. He ovat väärässä: vaikka sellaiselta olennolta puuttuu omakohtainen tausta ja tarkoitusperä, ei hän kuitenkaan ole hyödytön. Lelo täytti hyvin sen paikan, mikä hänelle oli määrätty maan päällä. Alaisiaan kohtaan osoitti hän sitä tuttavallista ja arvokasta hyvyyttä, joka ei koskaan nöyryytä. Hänen palvelijansa ja vuokramiehensä jumaloivat häntä ja tunsivat häntä kohtaan melkein alamaisen kunnioitusta. Hän puolestaan kohteli heitä kuin perheensä jäseniä. Sitä ei enää näe juuri muualla kuin Italiassa. Kun hän palvelijainsa tai alustalaistensa perheissä tapasi lahjakkaan pojan, auttoi hän tätä eteenpäin. Ei mikään tuottanut hänelle suurempaa huvia kuin nähdä jonkun alustalaisistaan edistyvän urallaan eikä hän koskaan kadottanut häntä näköpiiristään. Sanalla sanoen, hän oli oikea herra; — ja oikea herra ymmärtää paremmin veljeyttä kuin porvari tai sosialisti.

Rooman korkean ylhäisön piirissä nautti Sant'Anna suurta arvovaltaa; hänen upea muotonsa herätti varsinkin ulkomaalaisten ihailua. Hän oli usein uskoton ruhtinatar Marinalle; tämä sulki sankarillisesti silmänsä välttääkseen kohtauksia, jotka olisivat karkoittaneet hänet pakoon, ja Sant'Anna palasi lopulta aina hänen luokseen.

Ranskalainen panee rakkauteen ehkä kaikista miehistä enimmän ihanteellisuutta, älyä, ylevyyttä. Italialaiselle, olletikin ylhäisöön kuuluvalle, on rakkaus tuskin muuta kuin seikkailu, johon hän tuo palavan mustasukkaisuuden, vaistomaisen epäluulon ja itämaisen aistillisuuden. Nainen, jolta hän ei pyydä kuin erinäistä tyydytystä, väsyttää tai tuskastuttaa häntä pian; ja hän etsii ystäviänsä ja klubiaan. Nuoruudessaan hän on uskottomampi kuin ranskalainen; kypsänä miehenä uskollisempi, ei hyveestä, vaan vaistomaisesti velttoudesta: hän katsoo turhaksi nähdä uutta vaivaa tullakseen vanhaan tulokseen.

Kun Lelo odottamattaan joutui rouva Ronaldin seuraan, tunsi hän äkillistä mielenliikutusta, joka tuntui hänestä aavistukselta. Taikauskossaan katsoi hän tätä kohtausta rohkaisevaksi enteeksi. Hänen aistillinen käsityksensä rakkaudesta ja naisesta sai hänet päättelemään, että tämä ilmeisesti mielistelynhaluinen amerikatar, joka oli kaukana puolisostaan, mielellänsä suostuisi lemmenseikkailuihin. Hän kiitti onnensa tähteä, joka lähetti hänelle ihanan viettelyksen temmatakseen hänet pois baccarasta ja muusta korttipelistä.

X.

Uskonto vaikuttaa paljon naisen luonteen muodostumiseen. Katolisuus luo tunne-, protestanttisuus järkivaltaisia luonteita; naisellisuus on katolista, nais-asiallisuus protestanttista. Amerikatar, järkivaltaisena, kerskuu aistillista tunneturtuuttaan; ranskatar taas erikoisen tunnevaltaisena on tunneherkkyydestään turhakin, jopa liioitteluun saakka: ellei hänellä ole temperamenttia, hän tekee sen itselleen kuvittelemalla. Rakkaudessa on hänen ylpeytensä ja hän riemuitsee voidessaan antaa onnea; amerikatar taas tahtoo saada. Edelliselle on mies päämaali, jälkimäiselle välikappale. Tämä tuntemistapa tekee heidät niin erilaisiksi kuin kaksi samanlajista luomusta saattaa olla. Ne kaksi viikkoa, jotka seurasivat kreivi Sant'Annan esittelyä, olivat Helenalle kuin ihana unelma, täynnä viehättäviä retkiä vuorilla ja metsissä, sinisillä järvillä, suloisia levähdyksiä, hilpeitä juttelulta, viattomia, mutta omituisen kiehtovia kohtaelmia komean, jalorotuisen miehen kanssa, jolla oli lämmin ja uudenkaikuinen ääni. Tätä unelmaa elvytti huumaava ilma, jonka synnyttävät kaiho, ihailu, lemmenlämmin myötätunto, nuo näkymättömät aineet, jotka kietovat naisen lämpöön ja valoon, jotka niin sanoakseni »samppanjoivat» ilman, jota hän hengittää… Mutta rouva Ronald ei siitä juopunut.

Lelo huomasi pian todeksi, mitä hänen ystävänsä Verga oli sanonut, mutta ei siitä masentunut: rakkaudessa viehättää vastustelu italialaista. Nuoren naisen ilmeinen keimailu häntä kuitenkin hämmensi. Helena näytti lapsellisesti nauttivan siitä, että hän miellytti ihailijaansa, jopa varsin koetti miellyttää: hän halusi vain ihailua ja yhä vain ihailua. Hellyyden sanat, joita Lelo puheluunsa sovitti, herättivät vain hilpeyttä, todella leikkisää hilpeyttä. Ensimäistä kertaa tunsi kreivi olevansa ehdottoman naissiveyden edessä.

Todellakaan ei tämä viehättävä tuttavuus ollut herättänyt rouva Ronaldissa ajatustakaan, joka olisi voinut häiritä hänen omaatuntoansa. Nuori roomalainen herätti hänen mielenkiintoansa »eksoottina», ulkolaisena, joka oli toisenmoinen kuin hänen ennen tuntemansa miehet. Hänen mielialansa vaihtelut, hänen tavaton herkkyytensä, alakuloisuuden ja laiskuuden puuskat hämmästyttivät ja huvittivat Helenaa. Lisäksi kuului kreivi-nimi hänen korvaansa kauniilta, se loi kantajaansa jotakin erikoista hohdetta. Olipa vähällä, ettei Helena pitänyt häntä jostakin jalommasta aineesta tehtynä oliona.

Kuten Dora oli olettanut, loukkaantui herra Ronald nähdessään, että hänen puolisonsa aikoi rikkoa sanansa. Borgiain myrkyn keksimismahdollisuus jätti hänet aivan kylmäksi. Hän vastasi Helenalle, ettei hän missään tapauksessa saattanut viettää talvea Roomassa. Hän toivoi, ettei Helena anna Vergain vietellä itseään, ja oletti, että hän palaa lokakuussa, niinkuin oli luvannut. Ehkä tietämättään käytti herra Ronald ankaraa, käskevää sävyä. Helena ei ollut siihen tottunut. Lisäksi oli tämä ensimäinen kerta, jolloin rouva kohtasi vastassaan kiellon. Suuttumuksen tai jonkun vielä hämärän tunteen vallassa kirjoitti hän tuollaisen pahantuulen yllyttämän kirjeen, joita jälkeenpäin pahoittelee ja mielellään peruuttaisi, ja joista on odottamattomia seurauksia: — hän oli päättänyt käyttää hyväkseen tilaisuutta, joka tarjoutui miellyttävään oleskeluun Roomassa; jos Henrik rakasti häntä enemmän kuin laboratoriotansa, mitä hän aina oli epäillyt, tulisi hän häntä tapaamaan; ellei, niin eihän ollut väliä, vaikka hän, Helena, hiukan pitensikin Euroopassa oloansa.

Kun rouva Ronald ilmoitti päätöksensä veljelleen ja tädilleen, kauhistuivat nämä ja moittivat häntä ankarasti. Charley Beauchamp, joka oli pelkkää hyväntahtoisuutta, oli ensi hetkestä tuntenut syvää vastenmielisyyttä kreivi Sant' Annaa kohtaan. Hän huomasi heti, että uusi tulokas kosieli hänen sisartansa. Hän oli aina nähnyt sisarensa ihailijain ympäröimänä, mutta syystä tai toisesta olivat nuoren roomalaisen huomaavaisuudet hänelle vastenmielisiä ja hänestä tuntuivat ne ikäänkuin persoonalliselta loukkaukselta.

— Ole varuillasi, sanoi hän eräänä päivänä Helenalle, tuo kreivi ei herätä minussa luottamusta. Muukalaiset luulevat, että kaikki on luvallista mielistelevän naisen suhteen, — ja sinä olet sitä hirvittävässä määrässä.

— Älä pelkää, kukaan ei milloinkaan tule laiminlyömään kunnioitusta minua kohtaan! vastasi rouva Ronald varmana, kuten aina.

— Toivottavasti; mutta silti olisi viisasta olla yllyttämättä. Sinä et aavista kuinka suuressa määrässä toisenlaisia italialaiset ovat kuin amerikkalaiset. Minä en olisi milloinkaan sitä tiennyt, ellen olisi oppinut niin hyvin tuntemaan markiisi Vergaa. Olkaa varuillanne, minä toistan sen.

Muutamia päiviä myöhemmin sai Charley sähkösanoman, joka kutsui hänet kiireesti takaisin New Yorkiin. Usein ennenkin oli hänen matkansa näin keskeytynyt, mutta milloinkaan ennen ei se ollut tuntunut hänestä näin kiusalliselta.

— Minusta on sangen ikävä jättää sinut, sanoi hän sisarelleen. Jos yksin omat etuni olisivat kysymyksessä, en lähtisi. Lupaa minulle, mieleni rauhoittamiseksi, että palaat lokakuussa!

— Minä en lupaa mitään! vastasi rouva Ronald kuivalla äänellä.

— Olisi sydämetöntä tuottaa Henrikille pettymystä. Sitäpaitsi antaisit
Doralle huonon esimerkin… Jos sinä menet Roomaan, tulee hän mukaan:
Jack suuttuu, ja seurauksena kukaties on kihlauksen purkaminen.

— Dody on kyllin suuri tietääkseen itse, mitä hänen tulee tehdä. Minä en ole vastuussa hänen teoistaan.

Herra Beauchamp ei halunnut väitellä enää, hän tiesi, että oli vaarallista ajaa Helena lausumaan tahtonsa, sillä sitten ei hän siitä enää peräytyisi.

Ennen lähtöänsä pyysi hän kuitenkin Sofia-tätiä tekemään voitavansa, jotta Helena luopuisi Rooman-matkastaan. Tekipä hänen mielensä ilmoittaa pelkonsa kreivin suhteen, tai ainakin herättää tädin epäluuloa; mutta veljellinen vilpittömyydentunne ehkäisi sen.

Kun veli hyvästeli asemalla sisartaan, oli hänen sydämensä sangen huolestunut.

— Näkemiin — kuuden viikon kuluttua! huusi hän Helenalle vaunun ovesta.

Helena kääntyi pois, eikä vastannut.

XI.

Rouva Ronald oli sanonut herra de Limeraylle rakastavansa vaaraa, ja tosiaan leikitteli hän nyt jo neljättä viikkoa niinkuin lapsi miehen kaiholla, aisteilla ja turhamielisyydellä aavistamatta siitä johtuvaa vaaraa. Amerikkalainen kasvatus on sekä henkisessä että ruumiillisessa suhteessa toinen kuin eurooppalainen; se suojelee naista vieläkin enemmän kuin hänen periaatteitaan tai säädyllisyyttään. Helena oli rankaisematta vallinnut ja kiduttanut ihailjoitansa: ei kukaan ollut mennyt pitemmälle kuin hän oli tahtonut. Kreivi Sant'Anna oli toista temperamenttia. Tämä platoninen keimailu, johon alistettiin, tuntui hänestä hänen miehisen sukupuoleni häväisyltä ja kiihdytti hänet hetkittäin suuttumuksen purkauksiin. Herra Beauchampin lähtö oli hänessä herättänyt suurta tyytyväisyyttä: hän oli arvannut tämän herran vihamielisyyden ja luullut sen olevan menestyksensä esteenä; nyt tunsi hän nuoren naisen olevan paremmin vallassaan.

Syyskuun alussa lähti koko pieni italialais-amerikkalainen seurue
Luzernista Ouchyyn, asettuen Beau-Rivage-hotelliin.

Vaikka markiisi Verga oli roomalainen, oli hänellä kuitenkin fyysillistä joustavuutta. Pakotettuna toimensa johdosta saattamaan Italian kuningatarta tämän alppimatkoilla oli hän mieltynyt vuoristoon ja oleili mielellään Sveitsissä, missä mukavasti saattoi tehdä semmoisia retkeilyjä. Lelo, joka ei rakastanut luontoa, joka inhosi retkeilyjä, oli ihastunut päästessään Rigin ja Pilatus-vuoren rasituksista ja tietäessään, että edessä oli vain vaivattomia pikkumatkoja Léman-järvelle. Beau-Rivage'in hotelli oli paljoa kodikkaampi kuin National-hotelli. Siellä oli kaunis puisto, somia kolkkia, mihin saattoi eristäytyä, missä lemmen sanoilla täytyi olla parempi kantavuus, tuhat pikkuseikkaa, jotka saattoivat tulla hänen pyrkimyksensä avustajiksi. Ja hänen halunsa kävi yhä hehkuvammaksi. Amerikattaren loistava kauneus, hänen kuin kullassa kylvetetyt hiuksensa, hänen valkoisuutensa, ruumiillisen ja henkisen terveytensä hele kiehtoivat häntä enemmän kuin hänellä oli voimia vastustaa. Hänestä tuntui, että tämä niin valkoverinen nainen kuului jo oikeuttakin myöten hänelle, niin tummalle. Ja kuitenkin tunsi hän kiusauksen, jota hän koetti Helenassa herättää, jäävän tehottomaksi. Eivät hänen sanansa, ei mykkä ihailunsa, ei katseen hyväily hämmentänyt Helenaa. Kun hän illalla toivotti kädestä hyvää yötä, oli se sama aina, yhtä raikas kuin pikku tytön käsi. Eräänä iltana, kun Sant'Anna vastoin tavallisuutta oli kahden hänen kanssaan salissa, alkoi hän itsepintaisesti puhua lemmestä ja intohimosta ja vei hänet taitavasti kukitetun kuilun reunalle. Helena kuunteli kaikkea tätä kaunista, seuraten vastustamatta ja sanoi sitten äkkiä:

— Uskotteko te, että rakkaus on juoksevaa ainetta niinkuin lämpö tai sähkö? kysyi hän mitä kylmäverisimmästi.

Sant'Anna hykähti outoa kysymystä:

— Rakkausko ainetta!… toisti hän typertyneenä, ällistyneenä.

— Niin, tiedemiehet väittävät voivansa eritellä sen, mitata sähkömittarilla, jopa valokuvata…

Kuullessaan tätä ennenkuulumatonta puhetta, joka hänen keskiaikaisten käsitystensä ja nuoruutensa kannalta oli suorastaan jumalanpilkkaa, nousi hän ylös, otti hattunsa ja lähti ulos, jättäen rouva Ronaldin ällistyneeksi. Muutamaa tuntia myöhemmin yritti Helena koreasti selittää, ettei hän suinkaan ollut tahtonut pitää häntä pilanaan.

— Jättäkää, sanoi hän, minä en tahdo kuulla jumalten salaisuutta. Kuten
Carmenista, niin minustakin:

Niin lempii kulkur-lapsonen, on hälle aivan oudot säännöt lain. Jos hylkäät mun, niin lemmin sua ain, mut jos mua lemmit, niin varo vain!

Ranskatar, jos hän on säädyllinen, niinkuin rouva Ronald oli, ei olisi sallinut tämänluontoista kosielua. Hänelle ei olisi riittänyt se, että hän itse ei rikkonut, vaan hän olisi nuhdellut itseään siitä, että hän kiihdyttää miehen himoa ja tekee hänet onnettomaksi. Amerikattaren ei pälkähdä päähänkään kieltää itseltään sitä, mitä hän nimittää ihailijaksi — an admirer. Tältä kannalta katsoi Helena kreivi Sant'Annaa, mutta tällä ei onnettomuudeksi ollut sitä platonisuutta, joka on senlaatuisille ihantelijoille Atlantin takana niin olennainen tunnusmerkki. Ja varomattomuuden kukkuraksi oli hän erinomaisen rakastettava Willie Greylle, joka hänen veljensä pyynnöstä oli saattanut häntä ja hänen tätiänsä Ouchyyn. Joka aamu teki hän markiisi Vergan ja nuoren maalarin kanssa polkupyörämatkan. Lelo, joka inhosi tätä laatua urheilua, ei ollut mukana. Kun hän näki rouva Ronaldin sangen viehättävänä, englantilainen hattu päässä, lyhyt saketti yllä, hame kupeista kiinteänä, tunsi hän mustasukkaisuuden raivoa, joka kiihdytti hänen intohimoansa.

Markiisi Vergaa huvitti sanomattomasti tämä lemmenpeli, jota pelattiin hänen silmäinsä edessä, ja — ei tosin hyveen rakkaudesta, varmasti ei, vaan miesten välisestä kilpailuvaistosta — riemuitsi hän nähdessään ystävänsä turhan ponnistelun.

— Olinko oikeassa? — sanoi hän kun Lelo eräänä iltana saatettuaan rouva Ronaldin hissiin palasi istumaan hänen luokseen hermostuneesti väännellen viiksiänsä. — Mitä nyttemmin ajattelet amerikkalaisesta säädyllisyydestä?

— Että se suorastaan näyttää luonnonvastaiselta!… Se ei ole oman itsensä arvossapitämistä, se on vain nautintoa miehen ärsyttämisestä ja pidättämisestä puolitiessä.

— Samantekevä!

— No niin, luulen kuitenkin, että jokaisella naisella on elämässään joku heikkouden hetki. Rouva Ronaldille sitä ei vielä ole sattunut; se tekee hänet niin rohkeaksi, mutta, hitto vieköön, ellen minä osaa sitä aikaansaada ja käyttää hyväkseni! Hän on päättänyt tulla Roomaan talvikaudeksi…

— Niin, minä olen sen pannut hänen päähänsä… peijakas, enhän aavistanut, että siten tasoitin sinulle tietä!… Mutta olkoon niinkin, luulen kuitenkin, että sinun aikasi menee hukkaan.

— Ehkä kyllä… mutta rouva Ronald ei tee minua naurettavaksi omissa silmissäni. Ellen voi synnyttää hänessä kunnioitusta miestä kohtaan, niin herätän ainakin pelkoa, niin totta kuin olen Sant'Anna! sanoi italialainen synkän näköisenä.

Rohkeudestaan huolimatta ei Helena antautunut vaarallisiin kahdenkeskeisyyksiin. Hän suvaitsi Sant' Annan kosiskelua, mutta kaikkien nähden, ellei juuri korvain kuullen. Huolimatta italialaisesta oveluudestaan ei Lelon ollut onnistunut saada häntä eristetyksi ainoatakaan kertaa. Hän oli virittänyt monta ansaa; mutta niin kunniallinen kuin Helena olikin, oli hän ne huomannut: vain harvoin on nainen todella yllätetty, vaikka hän aina on sitä olevinaan. Nuori mies oli vakuutettu, että jos hän vain muutaman minuutin saisi puhua kahdenkesken, hän saisi Helenan liikutetuksi, ja etsi lakkaamatta keinoja siihen päästäkseen.

Eräänä aamuna kulkiessaan käytävän läpi hän huomasi, että sali ja makuuhuone, jotka olivat rouva Ronaldin ja hänen tätinsä huoneiden välillä, olivat vapaina. Tämä näky synnytti hänessä kavalan juonen. Hän astui sisään, tarkasti huoneet ja meni sitten konttoriin ilmoittamaan, että hänen lankonsa ja sisarensa olivat tulossa ja varasi huoneet heitä varten. Hän puhui Vergoille ja Helenalle odottamastaan vierailusta ja toimitti huomattavalla touhulla huoneisiin kasveja ja kukkia. Hän oli keksinyt harvinaisen hyökkäysaseman ja varustautui käyttämään sitä hyväkseen.

Seuraavana iltana siirtyi koko seura päivällisen jälkeen puutarhaan. Ilta oli harvinaisen kaunis, lämmin ja kuutamoinen. Sant'Anna saattoi nuorta naista järven rannalle. Helena oli heittänyt keveän pukunsa ylle bretagnelaisen vaipan, ja tummilta hartioilta kohoten oli hänen päänsä kuuvalossa ihmeen vaaleanheijasteinen. Hän piti yksin huolen keskustelusta. Hänen kumppaninsa kulki pää alhaalla ilmeisesti jotakin mietiskellen.

— Mikä teidän on tänä iltana? kysyi Helena. Oletteko huonolla tuulella?

— En lainkaan. Minä mietin vain erään ongelman selitystä.

— Matemaattisen?

— Ei, sielutieteellisen.

— Ah, se huvittaisi minua. Voinko saada sen tietää?

— Kernaasti, varsinkin, kun te voitte auttaa minua sen ratkaisuun paremmin kuin kukaan, sillä se ongelma — olette te itse.

— Minäkö?

— Niin. Minusta on arvoitus, mitenkä te, niin nuorena, kauniina ja lahjakkaana, saatatte elää ilman rakkautta.

— Ilman rakkautta!… minähän rakastan puolisoani: se riittää minulle täydellisesti, minä vakuutan… Hän on uhkea olento — vastasi Helena, käyttäen miehensä kuvaamiseksi tätä omituista sanontaa. — En ole milloinkaan tavannut hänen veroistaan miestä ja tuskin tavannen.

— Ja kuitenkin te olette täällä kaukana hänestä: vapaaehtoisesti. Rupean luulemaan, että teillä amerikattarilla on puolisoitanne kohtaan erikoistunne, joka sallii teidän matkustaa, huvitella, olla onnellisia ilman heitä… Jos rakastaa, niin ero on tuskaa.

Rouva Ronald alkoi nauraa.

— Jumalan kiitos, me emme tunne sitä niin kiusalliseksi… Muuten me emme elä yksinomaan miestä varten.

— Ette? Ja ketä varten te elätte?

— Perhettä, seuraa, ystäviämme varten. Ja sitten me voimme kehittää henkeämme, edistyä, työskennellä vertaistemme parantamiseksi.

Näin uudenaikaisen ohjelman kuullessaan Lelo typertyi, seisahtui äkkiä ja katsoi nuorta naista.

— Te laskette leikkiä.

— En vähääkään.

— Ja sekö teille riittää?

— Täydellisesti.

— Ettekä te kaipaa muuta, te?

— Kaipaan vielä lujaa, luotettavaa rakkautta, ja se minulla on!… vastasi rouva Ronald arvokkaasti.

Sant'Anna alkoi kävellä edelleen.

— Minä olin sen kyllä arvannut, sanoi hän, teissä on neitseellisyyttä, jonka olen tuntenut, joka minua on hämmästyttänyt, ihastuttanut, Te ette vielä tunne, mitä jumalaista elämä sisältää. Te tulette sen kerran tuntemaan… ja minä antaisin kymmenen vuotta elämästäni ollakseni se, joka sen teille opettaa! lisäsi hän matalalla ja väräjävällä äänellä.

Ensimäistä kertaa joutui Helena hämilleen, mutta tointui heti:

— Älkää puhuko tuhmuuksia! sanoi hän kuivalla äänellä. — Palatkaamme.

Lelo puri huultaan.

— Kuten tahdotte, vastasi hän kylmästi.

Rouva Ronald vietti loppu-illan verannalla Vergain, Willie Greyn ja muutamien tuttavien kanssa. Vastoin tavallisuutta oli hän hajamielinen ja vaitelias. Kun hän kohtasi syrjemmälle varjoiseen nurkkaan istuutuneen Sant'Annan katseen, kiihtyi hänen keinutuolinsa liike ja ilmaisi hänen hermostumistaan.

Kello kymmenen seuduilla sanoi Helena hyvää yötä. Haluten olla yksin lähetti hän kamarineitsyensä heti pois. Hän tunsi jonkinlaista riemua. Kävellen edestakaisin kirkkaasti valaistussa huoneessaan hyräili hän erästä italialaista mielilauluansa. Riisuuduttuaan pani hän ylleen valkoisen raakasilkkisen, ihanilla pitseillä koristellun vaipan ja sammutettuaan sähkön meni istumaan avoimen ikkunan ääreen ihaillakseen hetken näköalaa, jonka heleä kuuvalo teki ihanteellisen kauniiksi. Katseen harhaillessa välkkyvällä järvellä, hiljaa hämärtyvillä vuorilla, niitä ehkä näkemättä, mietti hän taannoin kuulemiansa sanoja. Sitten Eedenin aikojen eivät viettelyn keinot ja heikkouden syyt ole muuttuneet: viekkaus ja uteliaisuus ovat ihmissielun ikuisia tekijöitä; mies yrittää alati selittää vaimolle, että elämän puussa on hedelmiä, joiden mehua tämä ei tunne. Kiusaus teki työtänsä rouva Ronaldissa, tässä uudenaikaisessa amerikattaressa, juuri niinkuin se pyhän kirjan mukaan oli tehnyt Eevassa.

Sant'Anna vakuutti, että elämässä on jotakin »jumalaista», jota Helena vielä ei ollut kokenut. Hän muisteli kihlausaikaansa, avioliittonsa ensi aikoja. Niin… hän oli ollut onnellinen, riemuisasti, syvästi onnellinen, mutta ilman huumausta ja aivan inhimillisesti… Tämä varmuus herätti halua tietää ja kaipuuta, jota hän joskus oli tuntenut lukiessaan kirjoista intohimoisia kohtia. Hänen mieleensä välähti, mitä hänen muinaiset toverinsa Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen luostarissa olivat keskenään kuiskailleet. Kaikilla oli ihanne, ihmeellisiä unelmia, kaikki tuntuivat odottavan jotakin salaperäistä. Lapsellisessa mielessään olivat he siis aavistaneet sitä, mitä hän, Helena, ei tuntenut… Se oli jo sentään liikaa!

Tätä miettiessään kuuli hän äkkiä liikuttavan viereisessä huoneessa, jonka hän tiesi tyhjäksi. Hän herkisti kuuloansa ja aavisti vaistomaisesti, että kreivi Sant'Anna oli siellä. Hänen sydämensä tykytti kovasti. Hän alkoi pelätä. Hän ajatteli, että salpa hän suojelee, että hänellä ei ole mitään pelkäämistä, mutta tunsi kuitenkin kylmän hien kihoavan otsalleen. Hän pidätti henkeänsä paremmin kuullakseen.

Yht'äkkiä kosketti käsi oven ripaa, väänsi sitä rutosti, ja Lelo intohimon ja rohkeuden kaunistamana ilmestyi huoneen kynnykselle.

Säikähdys pidätti Helenan paikallaan.

— Kuinka te uskallatte? — huudahti hän kuristuneella, vaistomaisesti hillityllä äänellä, ollakseen herättämättä oikeanpuolisten naapurien huomiota. — Poistukaa heti!

Tottelemisen asemesta lähestyi kreivi nuorta naista ja — laskien polvensa tuolille, jonka tämä oli työntänyt suojakseen:

— Teidän täytyy kuulla minua, sanoi hän. — Tulkaa tänne, saliin. Teitä varten minä sen olen kukittanut.

— Se on häikäilemätöntä, häikäilemätöntä! — toisti Helena, puristaen käsillään tuolin selkämystä, joka hänet erotti italialaisesta.

— Minä pyydän puheillepääsyä niinkuin kuningattarelta. Teillä ei ole mitään pelkäämistä, kautta kunniani!

— Teidän kunnianne! Kaunis vakuus!… te ette ole herrasmies!

— Ellen olisi herrasmies — vastasi Lelo ääntänsä hiljentäen — olisin tullut kahta tuntia myöhemmin ja tavannut teidät puolustamattomana.

Rouva Ronaldin kasvot sävähtivät punaisiksi.

— Niinkuin maanne rosvot siis! sanoi hän purevan ylenkatseellisesti.

Sant'Anna kalpeni suuttumuksesta.

— Ja mikä minut on tähän uskalikontekoon ajanut, ellei teidän keimailunne? — sanoi hän patoutuneella kiihkolla. — Ensi hetkestä alkaen olette nähnyt ihailuni. Te otitte vastaan sen ilmaisut, te liehittelitte minua säälimättä… vaikka… minä rakastan teitä…

Helena nosti kädet korvilleen. Nuori mies tempasi ne pois ja toisti:

— Minä rakastan teitä!

Hänen katseensa kuuma liekki näytti koskevan nuoren naisen otsaa: Helenan ripset värisivät, hänen päätään alkoi huimata. Mutta hänen tahtonsa tarmo auttoi häntä, ja hän sai sanotuksi:

— Mutta minä en rakasta teitä, minä! — hän työnsi tylysti toisen kädet luotaan. — Olen tehnyt väärin, tunnustan sen. Te olette minulle sen nyt osoittanut niin että sen ymmärrän… Nyt menkää!

— Iäksikö?

— Toivottavasti!

Tämä sangen epänaisellinen vastaus kalseutti äkkiä kreivin ja sammutti hänen hehkunsa kuin taian tenholla.

Hän ojentautui jäykän-suoraksi:

— Olin erehtynyt teistä, sanoi hän. Hyvästi!

Hän meni ulos kiirettä pitämättä, päätään kääntämättä.

Helena odotti muutamia sekunteja vielä, riensi sitten ovelle ja väänsi kiinni salvan, joka oli ollut ovelasti välivireelle sovitettu.

— Mikä seikkailu! Mikä kohtaus! — kuiskasi hän, hermot väristen.

Sant'Anna hänen huoneessaan, kello yhdentoista aikaan illalla! Oli uskaltanutkin! Oli vuokrannut nuo huoneet vain tänne tunkeutuakseen!…

Rouva Ronald punastui… Hän oli ollut melkein menemäisillään tuohon kukitettuun saliin! oli tuntenut halua!… mutta sentään saattanut vastustaa!.. Tämä ajatus kohensi hänen ylpeyttään, ja hän naurahti itseensä tyytyväisenä. — Ah! amerikatarta ei sentään niinkään vain helposti oteta! Hänen asemassaan olisi ranskatar ollut auttamattomasti mennyttä. Mikä pyörryttävä huumaus!… Hän näki jälleen nuoren miehen edessään, polvillaan, kasvot intohimon huumaamina. Herra Ronaldin sanat palasivat hänen mieleensä. »Tiede on oikeassa», hymisi hän, »rakkaus on ainetta, magneettivoimaa, joka vetää toista kappaletta toista kohti.» Oli hetki, jolloin hän oli sen tuntenut; huoneen ilmakehä oli käynyt oudoksi ja hän oli tuntenut kuin jotakin riemahdusta, ennen kokematonta, jotakin huikaisevaa… Ah! nyt hän ymmärsi. Se »jumalainen» oli korkeimmalle asteellensa huiputettu rakkaus, hetkeksi. Sillä asteella se ei kestä, ei voi kestää: ihmisen vajavaiset voimat eivät kykene sitä siellä pitämään. Hän ymmärsi sen selvästi, älynsä välähdyksellä, ja hänen huulilleen nousi kaksimielisen hymyn värve. Jumalan kiitos, että hänessä sentään oli ollut riittävästi voimaa luvattoman ja haihtuvan onnen houkutuksen torjumiseen! Hän oli saanut opetuksen, mutta oli myöskin antanut!

Tämän lohdullisen ajatuksen vallassa alkoi rouva Ronald varustautua levolle. Mutta pitkän aikaa makasi hän epämääräisessä levottomuudessa, korvat herkkinä kuunnellen, kunnes vihdoin rauhoittuneena nukkui mieluisaan voiton ja pelastetun kunnian tunteeseen.

Seuraavana aamuna tuli: Helena alas noin kymmenen tienoissa ja asettui erääseen puutarhan kolkkaan lukemaan New York Heraldia. Mutta hänen oli mahdoton keskittää ajatuksiansa politiikkaan ja päivän uutisiin. Hän odotti joka hetki kreivin tuloa. Millähän tavoin tämä mahtoi esiintyä? Olisiko hän suuttunut vai häpeissään? Itse puolestaan hän, Helena, tulisi olemaan sangen arvokas, sangen kylmä… Tunnin kuluttua hän näki vihdoin tulevan, ei kreiviä, vaan markiisi Vergan. Markiisi piti avattua kirjettä kädessään.

— Rouva Ronald, — sanoi hän omituisesti hymyillen — te olette menettänyt ihailijanne. Sant'Anna sai eilen puolenyön aikana sähkösanoman, ettei hänen sisarensa tulekaan ja että hänen äitinsä on vaarallisesti sairaana. Hän on lähtenyt ensimäisellä junalla tänä aamuna. Hän pyytää minua lausumaan kiitokset ja kunnioittavat tervehdyksensä.

— Ah!… sanoi Helena niin välinpitämättömällä äänellä, kuin hänelle suinkin oli mahdollista.

Markiisi ei maininnut, sen arvaa sanomattakin — että hänen ystävänsä kirjeeseen oli oheen liitetty 20 louisin shekki — vedon menetyksen tunnustus.

— Nono, minä puolestani en usko hänen äitinsä sairauteen! selitti markiisitar Verga. Donna Vittoria aivan yksinkertaisesti on vaatinut häntä palaamaan.

— Kuka Donna Vittoria on?

— Eräs Lelon ystävätär, hänen ensimäinen lemmittynsä, eräs nainen, joka on kaksi- tai viisitoista vuotta vanhempi kuin hän ja joka aina kuitenkin kaapaisee hänet takaisin… semmoinen takkiainen… niinkuin nuo herrat sanovat. Italialaiset eivät ole uskollisia, mutta he ovat pysyväisiä.

— Hyvä, Lili! — huudahti markiisi nauraen — teidän määritelmänne on mainio ja meille suureksi kunniaksi. Pysyväisyys on hyve, kun sitävastoin niin sanottu uskollisuus on vain mielikuvituksen puutetta.

— Käsitättekö, Helena? — sanoi rouva Verga — eikö se ole rauhoittavaa!

Nuori nainen hymyili epämääräisesti; hän ei ollut käsittänyt.

Mennyt! Sant'Anna mennyt! Hän ei voinut sitä uskoa. Hän arveli, että matka oli vain näennäinen.

Vastoin tahtoansa odotti hän kreiviä palaavaksi lähipäivinä. Sitten koetti hän todistella itselleen olevansa sangen tyytyväinen, että oli päässyt hänestä, mutta Ouchy tuntui kuitenkin äärettömän paljoa vähemmän miellyttävältä. Miksikä pitikin kreivin turmella viimeiset hetket yhdessäolosta, joka olisi ollut nuhteeton, jättänyt molemmin puolin niin mieluisan muiston! Ja Helena oli vihoissaan kreiville, joka oli riistänyt häneltä ihailunsa, kaikki herkulliset kohteliaisuutensa, niin rutosti katkaissut keimailun, josta hän, Helena, oli suuresti nauttinut.

Ylihuomenna saapuivat rouva ja neiti Carroll Karlsbadista. Kaikissa kirjeissään Doralle oli rouva Ronald puhunut roomalaisesta. Halu tulla tämän tuttavaksi oli tarttunut nuoreen neitoon; hän oli häikäilemättä kiiruhtanut äitinsä kylpyjen päättymistä.

— No vihdoinkin saan tutustua tuohon ihmeelliseen kreivi Sant' Annaan! — sanoi hän.

— Kreivi Sant' Annaanko? — vastasi Helena hermostuneesti naurahtaen — hän matkusti pois toissapäivänä.

— Ah! Se on sentään liikaa! — huudahti nuori tyttö pettyneenä. —
Matkusti pois! Mikä vahinko!

XII.

Lokakuussa hajaantui seurue. Erotessa luvattiin tavata Roomassa tammikuun alussa. Vergat palasivat Italiaan; neljä amerikatarta Pariisiin asettuen Castiglionen hotelliin, jota markiisitar d'Anguilhon oli heille suositellut.

Rouva Ronaldin kirje miehelleen oli tarkoitettu häntä loukkaamaan. Joka sanan täytyi herättää hänen epäluuloansa, ärsyttää hänen vastustushaluansa ja synnyttää hyväntahtoisen miehen härkäpäisyyttä, joka on kaikkein sitkein. Mutta miespä ei vastannutkaan. Tämä äänettömyys hämmästytti Helenaa aluksi, aiheutti sitten suuttumuksen sekaista ikävää. Hän luuli tuntevansa siinä anoppinsa ja kälynsä vaikutusta. Tämä epäluulo juurtui hänen mieleensä, teki hänet puolueelliseksi ja ärtyiseksi. Neiti Beauchamp koetti turhaan selittää hänelle, että oli liikaa vaatia, että sellainen mies jättäisi työnsä tullakseen ikävystymään ulkomaisten teikarien ja joutilaiden seurassa. Helena vakuutti olevansa sen uhrauksen arvoinen. Sitäpaitsi tarvitsi Henrik vaihtelua ja lepoa; hän ei aikonut sallia, että mies upottautuu tieteeseen: hän oli mennyt naimisiin miehen, eikä kemian kanssa.

Jos nainen voi tahtonsa tai halunsa tueksi esittää loogillisuuden varjoakin, niin siitä ei ole enää mihinkään vetoamista. Rouva Ronald ei ainoastaan itse tullut vakuutetuksi, vaan saipa vielä mitä oikeamielisimmän tätinsäkin uskomaan, että oikeus oli hänen puolellaan. Siitä huolimatta tunsi hän joka maanantai ja torstai hiukan odotuksen jännitystä, mutta kun hän muuten runsaan postinsa joukossa ei tavannut mitään mieheltään saapunutta, tunsi hän sydämen ahdistusta ja hänen tuntemansa huolestus enensi hänen katkeruuttaan. Charley Beauchamp moitti häntä peittelemättä; joka kirjeessään kehoitti hän häntä palaamaan. Nähdessään ponnistuksensa turhaksi lakkasi hän koskettamasta tätä asiaa.

Ilmoittaessaan Jack Ascottille, että hänen äitinsä ei voinut viettää talvea Amerikassa ja että he eivät saapuisi New Yorkiin ennen talvikauden päättymistä, oli neiti Carroll niin herttaisin sanoin kehoittanut Jackia saapumaan Roomaan, että poika taaskin tunsi itsensä aseettomaksi. Muuten alkoi Dora ikävöidä kiltin narrinsa läsnäoloa ja useinkin sanoi hän: »Minä säälin Jackia…»

Vaikka tämä ei estänyt kumpaakaan amerikatarta huvittelemasta. Willie Grey täytti heidän seuralaisenaan parhaansa mukaan Charley Beauchampin paikan. Hän saatteli heitä teattereihin, oli mukana polkupyörämatkoilla. He olivat häneen hyvin tyytyväisiä. Kuten heidän luokkansa amerikattaret yleensä, pitivät he mielellään riippumattomuuttaan miehestä, mutta eivät kuitenkaan halunneet olla ilman kavaljeeria.

Ouchyn seikkailu ei ollut niitä, jotka nainen voi helposti unohtaa, olkoonpa vaikka älyvaltainen amerikatar. Rouva Ronald muisteli »seikkailuansa» sitäkin suuremmalla nautinnolla, kun hän siinä oli näytellyt voitollista osaa! Hän halusi nähdä jälleen nuorta roomalaista, voidakseen uudemman kerran antaa hänen tuntea omaa ylemmyyttään. Mahtoiko kreivi olla häneen suuttunut? Missään tapauksessa ei hän ryhtyisi uudelleen senlaatuiseen liehittelyyn; siitä katsoi Helena saattavansa olla varma. Vastoin tahtoansa toisteli hän mielessään seikkailun joka kohdan sanoja ja tunsi uudelleen sen synnyttämät vaikutelmat. Hän olisi tahtonut tietää, oliko kreivi Sant'Anna häntä todella rakastanut, vai oliko se vain ollut oikullinen lemmenpuuska. Ihailijan piirteet eivät häipyneet hänen mielestään, vaan päinvastoin selkenivät, ja hänen musikaalinen äänensä soi Helenan korvissa vieläkin sointuvammalta. Helena tuudittautui tämän hivelevän viettelyn muistoon, jota hän muuten luuli vaarattomaksi, mutta joka tuotti hänelle muistonakin pelon värähtelyä.

Vaikka rouva Ronald ei ollut sanallakaan maininnut, oli neiti Carroll vaistomaisesti arvannut, että hänen ja italialaisen välillä oli ollut keimailua. Hän ei lakannut utelemasta ja riemuitsi ilmeisesti tilaisuudesta päästä kreivin tuttavuuteen.

— Onneksi tulee Jack olemaan teitä valvomassa! sanoi Helena kerran.

— Jos Jack on häiritsevä, niin minä lähetän hänet tiehensä! vastasi nuori tyttö häikäilemättä.

— Joka tapauksessa neuvoisin teitä olemaan antautumatta keimailuun kreivi Sant'Annan kanssa.

— Minkä vuoksi?

— Sillä ulkomaalaiset ovat sangen vaarallisia siinä leikissä.

— Niinkö! teillä on siis siitä kokemusta? kysyi Dora katsoen Helenaa.

Ja huomatessaan tämän punastuvan hän lisäsi nauraen.

— Ei epäilemistäkään! Minä arvaan, että te olette antanut sopivan läksytyksen tuolle kauniille kreiville. Jos hän haluaa toista minulta, on hän sen saava. Sillä tavoin täytyy hänen saada hyvä käsitys amerikattarista.

XIII.

Joulukuun alkupuoliskolla saapui markiisitar d' Anguilhon, äitinsä rouva Villarsin saattamana Pariisiin ostelemaan kaikkia niitä moninaisia esineitä, joita hän tarvitsi jättiläisjoulukuuseen, jonka hän joka vuosi rakensi Blonayn lapsille.

Hän asettui Castiglionen hotelliin, kuten hänen tapansa oli usein, päästäkseen avaamasta taloansa. Sitäpaitsi hän mielellään palasi huoneeseen, joka oli ollut hänen hallussaan nuorena tyttönä, hänen mennessään naimisiin; amerikattarella, vaikkapa hän ei olekaan tunnelmoiva, on kuitenkin uskontoa muistoja kohtaan. Annie ihastui tavatessaan ystävättärensä ja kutsui heidät viettämään joulua Blonayssa. Neiti Carroll riemastui siitä aivan haltioituneeksi.

— Ja tämän olisimme menettäneet, jos olisimme palanneet Amerikkaan!…
Mikä onni meillä on!

Joulukuun 20. päivänä lähtivät Helena ja Dora neiti Beauchampin ja rouva Carrollin saattamina Bourbonnais'hen. Blonayn linna — Ranskan kauneimpia — saattoi heidät huudahtelemaan ihastuksesta. He olivat hämmästyneitä nähdessään Annien niin kotoisena tässä suurenmoisessa kartanossa.

Kesän puolivälissä oli markiisitar d'Anguilhonilla ollut riemu lahjoittaa puolisollensa toinen poika. Hänen kasvoillaan väikkyi tyydytyksen säteily. Hän näytti ystävälleen parannuksia, punaisia tiilirakennuksia, kevääksi kukkivien puiden ympäröimiä, kirjastolla ja biljardilla varustettua alustalaisten ja työväen kokoustaloa. Yhtymättä Helenan ja Doran ylistelyihin puristi Sofia-täti huuliansa ja oli vaiti; mutta kun hänen aina oli mahdoton olla ajatustaan lausumatta, sanoi hän vihdoin Annielle:

— Tuo kaikki on sangen kaunista, mutta kuten tiedätte, olen minä ensi sijassa patriootti; enkä voi olla säälimättä, että teidän toimintanne ja hyväntekeväisyytenne (hän ei sentään sanonut »rahanne») ovat omalta maaltamme menetetyt.

Linnan nuori emäntä hymyili:

— No, kun olette niin hyvä patriootti, niin tulisi teidän iloita siitä, että olen naimisissa herra d'Anguilhonin kanssa.

— Minkä vuoksi?

— Kun mieheni isoisän isä on antanut henkensä Amerikan itsenäisyyden puolesta. Hän oli Lafayetten läheinen ystävä. Hän matkusti täältä yhdessä hänen kanssaan ja otti osaa Yorkin piiritykseen. Juuri hänen johdollaan ryhtyivät krenatöörit ja jääkärit rynnäkköön, ja hän oli ensimäisten kaatuneiden joukossa.

— Ah! sehän on mielenkiintoista! sanoi neiti Beauchamp hiukan epävarmana.

— Minä olen saanut sen selville sukuarkistosta, Jacques ei sitä tietänyt. Sittemmin on minusta tuntunut ikäänkuin Kaitselmus olisi määrännyt minut maksamaan maani velkaa.

— Kovin pahoillanne te ette näytä siitä olevan! sanoi Dora hymyillen.

— Päinvastoin, olen siitä sangen onnellinen!

Linnan vieraiden joukossa olivat varakreivi de Nozay ja herra de
Limeray.

»Ruhtinas» oli ihastunut saadessaan maaseudun tuttavallisissa oloissa tavata amerikatarta, jonka kauneus jo oli hänelle nautinto ja joka lisäksi kiinnitti hänen mieltään uudenlaatuisena naisilmiönä. Rouva Ronald oli ensimäinen järkivaltaisnainen, jonka kanssa hän oli joutunut lähempiin kosketuksiin. Kuten Sant'Annaa, niin häntäkin hiukan oudostutti se asema, mikä rakkaudella ja tunteella näytti olevan rouva Ronaldin elämässä. Vaikka hän mieskohtaisesti asettui vain syrjästäkatsojaksi, tunsi hän sen ikäänkuin jonkinlaiseksi loukkaukseksi miehistä sukupuolta kohtaan. Ja nuori nainen oli ehdottomasti vakavissaan. Kauniista väristään, loistavuudestaan huolimatta olivat hänen kasvonsa kylmät, jopa kovat. Häneltä puuttui sitä lempeätä, lämmintä, elävää loistetta, joka tulee sielusta: kreivi kaipasi sitä taiteilijana ja miehenä. Katsellessaan Helenaa hän usein itsekseen johtui sanomaan kuin keskeneräisen taideteoksen ääressä: »mikä vahinko! mikä vahinko!» Mutta ennen pitkää havaitsi hän kuitenkin, että Helenalla oli jokin huoli, jokin, joka häntä askarrutti; hän oli joskus hajamielinen. Hänen hilpeytensä ei tuntunut niin huolettomalta, hänen olentonsa ei niin vapaalta kuin heidän ensi kertoja kohdatessaan. Kerran, kertoessaan herra de Limeraylle mitä hauskuutta hän odotti talven vietosta Roomassa, tuli hän vähitellen kertoneeksi hankauksesta miehensä kanssa. Kreivi katsahti häneen hämmästyneenä.

— Ja uskotteko te täydellä todella, että herra Ronald on väärässä?

— Ihan ehdottomasti.

— No, suokaa anteeksi suoruuteni… minun käsittääkseni on päinvastoin väärinteko kokonaan teidän puolellanne ja te olette rikkonut velvollisuutenne.

— Minkä vuoksi? Jos mieheni olisi sairas tai tarvitsisi minun läsnäoloani, niin minä lähtisin vielä tänä iltana; jos olisi olemassa jokin vakava este, jonka vuoksi hän ei voisi jättää Amerikkaa, menisin minä häntä tapaamaan. Mutta mitään kaikesta tästä ei ole olemassa, ja minä katson olevani täysin vapaa viipymään Euroopassa vielä muutamia kuukausia.

— Entäs aviollinen kuuliaisuus, mitä te siitä sanotte?

Rouva Ronald nauroi hilpeästi.

— Aviollinen kuuliaisuus! Se soveltuu haremiin tai telttoihin ehkä! Me olemme tasa-arvoisia miestemme kanssa. Me voimme myydä, ostaa, käyttää omaisuuttamme ilman heidän suostumustaan.

— Ettekö siis avioliittoon mennessänne rakkauden ja uskollisuuden ohella lupaa kuuliaisuutta?

— Oh! Vanha valankaava on kyllä olemassa, se on totta, meidänkin avionsolmimismenoissamme, ne kun ovat anglikaanisen kirkon säädöksissä; mutta usea pappi jättää sen pois tietäen, että emme sitä kuitenkaan noudata. Muutamat nuoret tytöt nimenomaan vaativatkin, että se on jätettävä pois. Olipa se kerta aiheuttaa erään ystävättäreni ja hänen sulhasensa välien rikkoontumisen. Mies lopulta sentään alistui… kuten muutkin.

— Hyvä juttu! sanoi herra de Limeray nauraen.

— Juttuko? Se on täyttä totta!

— Ettekö laske leikkiä?

— En ensinkään.

— Niinkö, että naiset teidän maassanne ovat poistaneet kuuliaisuuden lupauksen?

— Ehdottomasti. Tasa-arvoisten kesken ei voi olla kysymystä alistumisesta.

— Se on totta… Siinä on edistysaskel, jota en tuntenut! En ihmettele enää, että näemme niin paljon amerikattaria yksinään Euroopassa… Sittenkin luulen, että rouva Verga on tehnyt teille huonon palveluksen houkutellessaan teidät viettämään talvea Roomassa.

— Oh! herra Ronald tulee sinne minua tapaamaan! Hän jumaloi minua!

— Sen voin ymmärtää! lausui kohtelias »Ruhtinas» katsellen ihastuneena nuorta naista.

Markiisitar d'Anguilhon nautti tilaisuudesta saada näyttää amerikkalaisille ystävättärilleen vanhan maailman viehättävää joulunviettoa, jossa, varsinkin maaseudulla ja nimenomaan maalla, on vielä säilynyt perinnäisyyden ja uskonnon runollisuutta.

Rouva Ronald ja neiti Carroll auttoivat häntä joulukuusen koristelussa, Pariisista tulleiden pakettien avaamisessa, linnan koristamisessa köynnöksillä ja oksilla. He työskentelivät siinä tartuttavalla innolla. Hilpeyttä säteilevänä koetteli Dora rumpuja, torvia leikki nukeilla, veteli joka tanssinuken nauhoja, ja huuteli yhtämittaa: »kuinka hauskaa!»… Eikä hänet nähdessään kenenkään päähän olisi pälkähtänyt ajatella hänen olevan New Yorkin suurmaailman naisia. Amerikatar on siitä hyvä, ettei hän milloinkaan ole maailmaan kyllästynyt; ja vielä parempi, ettei hän yritäkään sitä olla.

Jouluaattona lähti linnan vallasväki vieraineen, soihtuja kantavien palvelijain saattamina, jalkaisin pääkartanon kukkulalta kylän kirkkoon. Ei ollut kuutamoilta, mutta taivas oli tähtikirkas. Rinteiden kaikilla teillä nähtiin pieniä liikkuvia tuikkeita, tummia varjoja, ihmiskulkueita, saman näkymättömän voiman liikkeelle panemia, joka johdatti kuninkaita itäiseltä maalta ja saattoi samaan kunnianosoitukseen. Blonayn vanha roomalainen kirkko oli tänä iltana erikoisen kaunis. Laiva oli tumma, mutta kirkkaaksi valaistu pääalttari loi kuin jumalaksi julistamisen sädekehän seinien ympärille, josta herttainen Jeesus-lapsi ojensi kätösiänsä nöyrää, uskovaista seurakuntaa kohti. Juhlallisuuden tenhoamana suoritti pappi kirkonmenot uskovassa innoituksessa. Kauniilla, syvällä äänellään, joka oli kuin liturgian sanoja varten tehty, alkoi hän Glorian ja Credon. Nunnain oppilaat lauloivat vanhoja koreilemattomia virsiä, ja lopuksi esitti eräs laulunharrastaja Adamin riemuisan Joulun. Tämä liikuttava juhlameno teki kaikessa koruttomuudessaan syvän vaikutuksen rouva Ronaldiin ja palautti hänen mieleensä Neitsyt Maarian Taivaaseen-astumisen luostarin. Hänestä tuntui kuin olisi hän siitä pitäen ollut pitkällä matkalla ja vasta tänään palannut. Doraa, neiti Beauchampia ja rouva Carrollia taas tämä iltamessu viehätti uutuudellaan, he seurasivat sitä tarkoin ja heidän mielestään olisi jo yksistään sen vuoksi kannattanut tehdä matka Eurooppaan; mutta se ei heitä varsinaisesti liikuttanut.

Koko nuoriso tahtoi palata jalkaisin linnaan ja sai siitä hyvää ruokahalua aattoyön ateriaksi.

Ruokasali oli köynnöksillä ja oksilla koristettu; niiden tumma vihreys sopi hyvin yhteen vanhan kaluston kanssa. Joulutakka paloi suuressa uunissa, iloisesti loimuten ja antaen lämmintä sävyä pöytähopeiden ja kristallien kimalteluun. Ateria oli mitä hilpein. Kaikkien kasvoilla loisti tyytyväisyys ja ilo. Amerikattaret olivat aivan ihmeissään tuntiessaan itsensä niin kotoisiksi tässä vieraassa ja ylimyksellisessä seurassa. Markiisi d'Anguilhon katseli useita kertoja ympärilleen lempeän näköisenä ja sanoi vihdoin:

— Iltamessun jälkeen ja näin omaisessa seurassa, syöty jouluateria on sentään ihana. Tuhmaa olisi mennä ravintolaan, siitä tulisi vain surulliseksi.

— Oletko sinä tarvinnut koko tämän ajan sen huomataksesi? sanoi kreivi de Froissy nepaalleen.

— En, mutta en muista sitä milloinkaan niin tunteneeni kuin tänä iltana! vastasi Jacques katsellen äitiään ja vaimoaan.

— Mitäs te, rouva Ronald, ajattelette meidän vanhoista tavoistamme? kysyi herra de Limeray.

— Niissä on paljon viehätystä… Elämällä Euroopassa on aineksia, joita vielä ei ole meillä se meitä kiehtoo ja pidättää… Nähkää, entiset jouluni eivät ole minuun jättäneet mitään muistoa mutta tätä tuskin milloinkaan unohtanen!…

Seuraavan päivän iltapuolella ottivat Annie ja hänen anoppinsa vastaan Blonayn lapset; illalla oli tanssiaiset vanhemmille ja linnan palvelusväelle. Ne aloitti Jacques vaimonsa kanssa. Dora oli haltioitunut. Hän eli mielestään kuin keskellä romaania.

— Kuinka mielenkiintoista tämä on! sanoi hän rouva Ronaldille.

Sitten hän lisäsi matalalla äänellä:

— Kiittäköön Jack onneaan, etten ennen ole käynyt Blonayssa.

Kaikki neljä amerikatarta saivat käynnistään mitä miellyttävimmän vaikutelman. Kun he jälleen istuivat junassa, huudahti Helena viipymättä:

— Dody, te ansaitsette hyvän todistuksen. Teidän käytöksenne oli nuhteeton. Minä en olisi koskaan luullut teidän saattavan niin mukautua talon tapoihin.

— Kiitoksia!

— Tunnustakaa pois: leskimarkiisitar herätti teissä niin suuren kunnioituksen.

— Se on totta: en mistään hinnasta olisi tahtonut loukata tuota niin korutonta, niin hyväntahtoista valtiatarta. Muuten tunsin heti, että siinä seurassa täytyi meidän uudenaikaisuuttamme hiukan hillitä, jottemme häiritsisi… Ja sivumennen sanoen, minä olin ylpeä Anniesta. Kunniani kautta, luulenpa että hyvästä kodista oleva, hyvin kasvatettu amerikatar pystyy mihin tehtävään hyvänsä. Jos Euroopassa jossakin tarvittaisiin kuningatarta, saa tulla rohkeasti etsimään meiltä.

— Te ette ainakaan ole vaatimattomuudella pilattu! sanoi rouva Ronald hymyillen.

XIV.

2 p:nä tammikuuta lähtivät rouva Ronald ja hänen matkatoverinsa Roomaan. Heidän oppaansa oli noita italialaisia, jotka näyttävät ottaneen yksinomaiseksi tehtäväkseen amerikatarten huoltamisen ja saavat palveluksiinsa rotunsa sulavuutta, taitoa ja usein kohteliasta miellyttävyyttä. Giovannin huolenpidossa saapuivat he matkansa päähän kuninkaisen mukavasti ja tapasivat Quirinalin hotelliin tullessaan valmiiksi varattuna kauniin, etelän ja puutarhan puolella olevan huoneiston: salin, ruokasalin ja neljä huonetta.

Kun he saapuivat perille ensimäisellä aamujunalla, eivät he olleet tulostaan ilmoittaneet Vergoille, mutta vielä samana päivänä kello kolmen ja neljän välillä ajoivat Helena ja Dora heidän luokseen. Nämä olivat säästäväisyydestä vuokranneet pois palatsinsa ja asuivat eräässä huvilassa Macaon kaupunginosassa, missä he juuri olivat panemassa asuntoansa kuntoon. Vergan huvilassa ei etiketti ollut jäykkää: eräs miespalvelija saattoi vieraat suoraan saliin, missä hänen isäntäväkensä oli. He pysähtyivät sekunniksi kynnykselle hämmästyneenä. Sali oli yhtenä huonekalujen ja koruesineiden sekamelskana. Markiisi ja kaksi sangen eleganttia herraa olivat kiivenneet tikapuille ja koettelivat tauluja seinää vastaan, kun taas markiisitar seisten alhaalla keskellä huonetta, hattu päässä, arvosteli vaikutelmaa. Nähdessään ystävättärensä huudahti hän ilosta; kaikki kolme miestä kiiruhtivat laskeutumaan alas. Herra Verga toivotti amerikattaret tervetulleiksi ja esitti heille ystävänsä:

— Ruhtinas Viviani, herttua Marsano.

Kuullessaan tämmöisiä arvonimiä, lensivät rouva Ronaldin ja neiti Carrollin silmät selälleen, ja heti kun he olivat yksin markiisittaren kanssa, kysyi Dora tältä, olivatko ne tosiaan olleet todellinen ruhtinas ja todellinen herttua.

— Kyllä varmasti, ja kummallakin on kilometriä pitkä esi-isien luettelo… Heitä huvittaa auttaa meitä asuntomme kuntoonpanossa. Italialaiset eivät ole ensinkään jäykkiä, saatte nähdä.

Kun Amerikan ja Pariisin kuulumat oli kerrottu, lähti rouva Verga saattamaan ystävättäriään ajelulle. Ilma oli niin lauha, että vaunut saattoi pitää avoimina. He ajelivat hiljoilleen Corson läpi.

— Rakas, vanha Rooma! — sanoi Helena katsellen ympärilleen heltyneellä mielellä. — Sen jälleen nähdessään tuntee itsensä aina onnelliseksi! Minä tulin tänne Henrikin kanssa avioliittomme ensi kuukausina. Se on yhä elävästi muistossani. Luulisin vielä tuntevani kaikki vanhat kadut, kaikki palatsit.

— Oh! — sanoi Dora — siitä on jo kahdeksan vuotta, kun minä olin täällä. Jalkojani pakottaa vieläkin, kun muistelen Vatikaanin loppumattomia taidesaleja, joita pitkin minua laahattiin. Hotelliin palattuani itkin usein väsymyksestä. Minä olin ruvennut vihaamaan veistokuvia, lukuunottamatta Belvederen Apolloa, ihanaa siivekästä nuorukaista.

— Siivekäs Apollo! Dody, mikä mytologia! huudahti rouva Ronald. Te sekoitatte sen Merkuriukseen.

— En ensinkään. Tiedän hyvin, ettei sillä ole siipiä kantapäissään, mutta se teki minuun sen vaikutelman kuin olisi se ollut olento, joka todella voi kulkea ilmassa ja vetten päällä, tosiaankin oikea jumal-ihminen… Ah, kuulkaa, rouva Verga, jos huomaatte kreivi Sant'Annan, näyttäkää hänet minulle.

Markiisitar alkoi nauraa:

— Ah! kreivi Sant'Anna Apollosta puhuttaessa!… Hänestä olisi varmaan mairittelevaa kuulla sitä!

Neiti Carroll punastui, mutta selitti vilkkaasti:

— Hän erehtyisi… minulla ajatukset usein seuraavat toisiansa lainkaan toisiinsa liittymättä, ja kun en häntä tunne, en voi tehdä mitään vertailua.

— Se on totta. Hän on muuten sangen kaunis, eikö olekin, Helena?

— Sangen kaunis, vastasi nuori nainen välinpitämättömällä äänellä.

— Te näette hänet heti kohta: hän on epäilemättä Pinciolla.

Nämä sanat hätkähdyttivät äkillisesti rouva Ronaldia. Hän ymmärsi nyt vasta, kuinka kiusallinen Ouchyn muisto oli ja että hänen ei olisi pitänyt tulla Roomaan näin pian.

Aamulla oli satanut: arvellen, että Villa Borghesessa olisi liian kosteaa, käski rouva Verga kuskinsa ajaa Pinciolle.

Vaunut nousivat verkalleen ylös päivänpaisteista rinnettä pengermälle, missä hienoston oli tapana vaihtaa tervehdyksiä ja päivänkuulumia, ja taiteilijain taas painaa mieleensä sitä jumalaista alakuloisuutta, jota auringonlasku levittää Rooman ylle.

Amerikattaret olivat olleet siellä jo muutamia minuutteja, kun markiisitar huudahti:

— Kas, tuossahan juuri Sant'Anna on!

Dora sai töintuskin pidättyneeksi kääntymästä katsomaan.

Huomattuaan markiisitar Vergan erkani Lelo tuttavistaan, joiden kanssa hän puheli, ja tuli hänen vaunujansa kohti.

Nähdessään Helenan näytti hän hiukan yllätetyltä; mutta melkein samassa kuitenkin ojensi ilman väkinäisyyttä ja epäröintiä hänelle kätensä:

— Tervetuloa! — sanoi hän mitä luontevimmalla äänellä. — Mieluisaa nähdä teitä jälleen.

Markiisitar esitti hänet Doralle. Hän kumarsi syvään ja kääntyen
Helenan puoleen sanoi:

— Te olette viipynyt kauan. Me pelkäsimme teidän muuttaneen matkasuunnitelmaanne.

— Me tahdoimme odottaa huonojen säiden päättymistä.

— Siinä teitte viisaasti… Nyt voimme tarjota teille aurinkoa niin paljon kuin haluatte.

Nojaten tuttavallisesti käsivarsillaan vaunujen reunaan hän sitten kyseli rouva Ronaldilta kuulumia hänen tädistään, veljestään, jopa miehestäänkin. Puhui Pariisista kysellen, mitä uutta oli teattereissa. Tuontuostakin katsahti hän uteliaasti neiti Carrolliin, ikäänkuin tämä olisi erikoisesti hänen mieltänsä kiinnittänyt. Hänen silmissään ei ollut enää taannoista hehkua, hänen huulillaan ei samaa värettä, hänen äänessään ei sitä lämpöä. Sammunut oli se halu, joka teki hänen kasvonsa niin palaviksi; sammunut intohimo, joka teki hänet niin kaunopuheliaaksi. Hämmästyneenä Helena tuskin sai vastatuksi. Oliko tuo sama mies, joka niin tulisesti oli puhunut rakkaudestaan! Joka kello yhdentoista aikaan illalla oli tunkeutunut hänen huoneeseensa!… Oliko hän vain nähnyt unta? Häntä katsellessaan ja kuunnellessaan tunsi Helena omituista sisäisen vilun tunnetta, kaikki hänen ympärillään tuntui muuttuvan harmaaksi ja alakuloiseksi. Hänen kasvonsa värähtivät, häntä puistatti.

— Kas, nyt aurinko laskee, sanoi markiisitar. Se on vaarallinen hetki sille, joka ei ole tottunut.

Tällöin pyysi kreivi rouva Ronaldilta lupaa käydä häntä tervehtimässä ja tarjoutui moitteettoman kohteliaasti hänen käytettäväkseen; ja lausuttuaan hyvästit astui muutaman askeleen taaksepäin ja kumarsi naisille uudelleen.

— Hän on suorastaan suurenmoinen! julisti neiti Carroll heti kun hevoset olivat kääntyneet.

— No mutta, hän on saatavissa! — sanoi rouva Verga hymyillen — ja minä luulen, että hän sangen mielellään naisi amerikattaren.

— Älkää Herran tähden panko semmoista hänen päähänsä! — sanoi Helena vilkkaasti. — Hän saattaisi tosiaankin hylätä Jackin.

— Kiitoksia! vastasi nuori tyttö kuivalla äänellä.

Lelo oli huumauksestaan täysin selvinneenä lähtenyt huoneesta, jossa hän turhaan oli yllättänyt rouva Ronaldin. Italialainen, joka luonnostaan on sangen aistillinen ja rakkauskäsitteeltään sangen pakanallinen, tuntee vaistomaista tympeyttä kylmää naista kohtaan. Ouchyssä, tuossa huoneessa, jonka valaisu oli kuin vartavasten onnen yötä varten sovitettu, yksin nuoren hurmaantuneen miehen kanssa, oli amerikatar pysynyt harkitsevana, ruumis kankeana, ääni rauhallisena. Se oli Sant' Annasta tuntunut oudolta, melkein luonnottomalta, ja hänen halunsa oli silmänräpäyksessä sammunut. Hän ei siitä ollut tuntenut mitään säälittelyä, ainoastaan uutta ja vastenmielistä nolostumista. On väärin yrittää halveksua turhamielisyyden haavoja; ne ovat kirvelevimmät ja hitaimmat menemään umpeen. Miltei hajamielisyydestä oli Lelo pysähtynyt Aix-les-Bainsiin, missä hän oli pelannut hurjasti ja hävinnyt suuren summan: hän oli mielessään syyttänyt tappiostaan Helenaa ja kutsunut häntä »pahan ilman linnuksi». Ruhtinatar Marina oli sitten lohduttanut häntä, saamatta häntä kuitenkaan kärsittyä tappiota unohtamaan; nuoren miehen mieleen oli jäänyt synkkää närkkää.

Uutinen, että rouva Ronald tulisi pian Roomaan, ei häntä ollut liikuttanut: pohjaltaan sopi rouvan olla enemmän maireissaan kuin loukkautunut hänen rohkeudestaan. Kun hän jo Vergain vuoksi, ja ehkäpä myöskin sen vuoksi, että Helena oli siksi kaunis, katsoi parhaaksi noudattaa tuttavallista suhdetta, päätti hän esiintyä hyvin katuvaisena, iäksi vakuutettuna amerikatarten kunniallisuudesta, ja asettaa heidän välinsä heti ystävyyden kannalle.

Kun hän odottamattaan kohtasi Helenan, ei hän tuntenut mitään hämmennystä. Helenan kauneus jätti hänet kylmäksi. Puhellessaan amerikattaren kanssa tarkasti hän tätä uteliaana, selvänäköisenä. Nuo kullankellervät hiukset, noin heijasteleva iho, noin täyteläiset huulet, ja niin kylmä! Mikä näköhäiriö!… Äkkiä huomasi häh uuden käytöstapansa vaikutuksen, näki pettymyksen synkistävän rouva Ronaldin kasvoja. Hänen sydämensä sykähti, hänen silmänsä välähtivät. Kun vaunut poistuivat, seurasi hän niitä katseellansa.

— Näinköhän sittenkin! sanoi hän aivan ääneen.

Julma hymy vilahti roomalaisen kauniilla suulla, ja hän alkoi hyräillä:

Mut jos mua lemmit, niin varo vain!…

Ja astellessaan Pincion rinnettä alas mairemielin, ilkeää iloa tuntien, heilutteli hän moneen kertaan keppiänsä. Tämä miehisen riemun epäkaunis ele osoitti uudestaan erään naisen lankeemuksen todennäköisyyttä.

XV.

Jo seuraavana päivänä meni kreivi Sant'Anna Quirinali-hotelliin. Hän tapasi rouva Ronaldin yksinään. Tämä otti hänet vastaan arvokkaan kohteliaasti.

— Minä kiiruhdan ilmaisemaan teille kunnioitustani ja saamaan anteeksiantoa — sanoi Lelo sydämellisen, mutta lyhyen kättelyn jälkeen. — Minulla oli hulluuden puuska, josta olen paljon kärsinyt ja jota pahoittelen, kun olen sillä teitä loukannut. Meidän italialaisten on vaikea uskoa naisen järkähtämättömyyttä, mutta kun sellaista todella tapaamme, niin sanomme hiljaa hyvästi… niinkuin minä tein… Minä pelkäsin, että te yhä vielä olette minuun vihastunut.

— Minulla ei ollut siihen oikeutta — tunnusti rouva Ronald tavanomaisella suoruudellaan, — koskahan minun käytöstapani oli ollut omiansa eksyttämään arvosteluanne… Minä olen keimaillut koko ikäni, vaikka minun ei koskaan ennen ole tarvinnut sitä katua…

— Keimaillut oikeinko lihasta ja luusta tehtyjen miesten kanssa?

— Mitenkäs muuten!

— Minun täytyy ensi tilassa mennä tiedustamaan amerikkalaisilta heidän kylmäverisyytensä salaisuutta — sanoi Lelo ollen olevinaan vakavannäköinen. — Viime kerralla en osannut keimailuanne vastaan puolustautua. Sen parempaa puolustusta minulla ei ole; mutta kun tiedän teidät niin oikeamieliseksi, toivon, että suosiollisesti sen hyväksytte ja suotte minulle anteeksi.

— Kyllä, kyllä, sehän on sovittu, minä suon anteeksi! sanoi Helena hermostuneesti naurahtaen.

Tällä hetkellä tuli Dora sisälle, hattu päässä, sangen eleganttina. Kun
Dora näki kreivin, ilmaisivat hänen kasvonsa mieltymystä.

— Minä kuulin usein puhuttavan teistä viime kesänä, neiti, — lisäsi kreivi muutamien tavanmukaisten alkusanojen jälkeen; — minulla oli suuri halu saada tutustua teihin.

— Onko minusta puhuttu paljonkin pahaa?

— Pahaako? — toisti Lelo, hiukan tyrmistyneenä.

— Onko teillä niin huono käsitys italialaisista?

— Ei italialaisista erikoisesti, mutta eurooppalaisista yleensä.

— Ah, oletteko tuntenut heitä paljonkin?

— En ainoatakaan! — vastasi hän suoraan; — ja ne, jotka tapasin Pariisissa markiisitar d'Anguilhonin luona, tuntuivat minusta tosiaankin viehättäviltä; mutta New Yorkissa he eivät ole pyhimyksen maineessa.

— No, te saatte nähdä, että me olemme maatamme parempia. Oltuanne jonkun aikaa meidän parissamme te teette meille oikeutta.

— Joka tapauksessa olen ollut ihastunut ja hämmästynyt Rooman katselemisesta. Se oli muistossani säilynyt kirkkokaupunkina, jossa tuskin uskalsi ääneen puhua. Tänä aamuna olen kulkenut hiukan siellä täällä, ja se näyttää minusta todella hilpeältä ja täysin uudenaikaistuneelta.

— Niin, kyllähän sitä on nuorennettu, mutta taitamattomasti: minuun sen vaikutus on pikemminkin kiusallinen. Kun kuljen uusien kaupunginosien läpi, tunnen epämääräistä tyytymättömyyttä, siristän silmiäni, ikäänkuin valo olisi liian räikeää. Jokin siinä minua haavoittaa, loukkaa… Se on kummallista…

— Ei, sanoi Helena, sillä me jatkamme vain edeltäjiämme: vain teidän esi-isänne kärsivät nykyajan avonaisesta Roomasta.

Kreivin kasvoille nousi hieno puna; hän katseli amerikatarta ihmetellen:

— Se on mahdollista, sanoi hän. Sitä selitystä en olisi keksinyt… Jos muinaisetkin Sant' Annat nousevat panemaan vastalauseensa nykyistä asiain tilaa vastaan, niin ei ole kumma, että se minua tympäisee.

— Mutta kuuluttehan te kuitenkin valkoisiin? kysyi neiti Carroll.

— Niin, siellä minulla on parhaat ystäväni, niiden joukossa enimmäkseen seurustelen ja myötätuntoni on sillä puolella; mutta en ole tyyten rikkonut väliäni mustienkaan kanssa, joihin sukuni kuuluu… Niinpä voinkin hankkia kaikki luvat, mitä saatatte haluta Vatikaanista.

— Olkaa varuillanne! sanoi rouva Ronald; entä jos pyydämme aivan tavattomia?

— Pyytäkää, minä olen kokonaan käytettävissänne! sanoi nuori mies nousten.

Molemmat naiset kiittivät ja vieras sanoi hyvästit.

Markiisitar Verga oli aina mielissään, jos hänellä oli joku huomattava amerikatar esiteltävänä: se antoi hänelle merkitystä ja toi lukuisammin nuoria miehiä hänen vastaanottoihinsa, mikä tuotti hänelle suurta nautintoa. Rouva Ronald oli sangen kaunis nainen, suorastaan koristeellinen; Dora, rikas perijätär, omaperäistä ja puoleensavetävää tyyppiä: näiden molempain avulla tulisi talvikausi epäilemättä viehättäväksi. Hän kuljetti heitä vaunuissaan, vei oopperaan, esitteli lähimmälle seurapiirilleen ja ylimalkaan valkoiselle ylhäisölle. Kaikkialla otettiin heidät vastaan niin luontevan herttaisesti, niin miellyttävän kohteliaasti kuin on Italian yleisölle ominaista. He tunsivat itsensä tuotapikaa kotiutuneiksi näissä Rooman piireissä, joissa esteettömästi puhutaan englantia ja ranskaa, jotka ovat tulossa yhä kosmopoliittisemmiksi, joiden portit amerikatar on auki murtanut ja joiden uudistamisen hän kukaties on suorittava.

Helena ja neiti Carroll saivat pian enemmän kutsuja kuin saattoivat noudattaa. He kävivät kaikkialla, asianmukaisesti neiti Beauchampin Ja Vergain saattamina. Meni tuskin päivääkään etteivät he tavanneet Leloa. Tavoittaen suunnittelemaansa suloista kostoa osoitti hän rouva Ronaldille kunnioittavaa ystävyyttä, mutta Doralle sensijaan ihailijan tunteita. Ensi hetkestä oli heidän välillään syntynyt sympatiaa; kreivin ei tarvinnut nähdä vaivaa antaakseen heidän suhteilleen keimailun sävyä. Hän ei laiminlyönyt ainoatakaan tilaisuutta tavata molempia amerikattaria. Anoipa hän eräänä päivänä lupaa saada saattaa heitä Rooman taiteellisiin ja historiallisiin pyhättöihin.

— En suinkaan oppaana, sillä minä en tunne Roomaa — oli hän lisännyt viehkeän vaatimattomasti. Olen aina odottanut kaunista naista, joka tahtoisi minua niihin opastaa… Kun Sallimus nyt lähettää tielleni kaksi, täytyy käyttää harvinaista tilaisuutta, joka ehkei uusiinnu.

Tarjoukseen suostuttiin: nyt saattoi nähdä Lelon samoamassa Vatikaanin taidesaleissa, kirkoissa ja kappeleissa, forumin poikki ja muinaisten keisarien palatseissa. Rouva Ronald ja Dora huomasivat pian hänen todellisen tietämättömyytensä, kykenemättömyytensä kääntämään latinankielistä kirjoitusta. He härnäilivät häntä säälimättömästi, mutta hän ei siitä pahastunut. Italialainen ei koskaan häpeä tiedon, ainoastaan tunteen puutetta. Hänellä on vaiston lahja, joka saattaa hänet halveksimaan tiedon hankkimista, ja tämä vaisto tavallisesti riittää.

Tavalliselle häikäilemättömyydelleen uskollisena pani Dora Baedekerin Sant'Annan käteen ja pakotti hänet lukemaan siitä. Aluksi tuntui se hänestä ikävältä, sitten herättivät nämä ylen suppeat tiedot halua saada erinäisistä seikoista tietää enemmän. Jopa syventyi hän lukemaan Svetoniusta. Metsästysklubin jäsen lukemassa Svetoniusta! Se oli tosiaan ilmestys! Jonkinlaisen salaperäisen perinnäisvaiston avulla pääsi Lelo nopeammin ja syvemmin kosketuksiin Rooman henkilöiden ja asiain kanssa kuin hänen kumppaninsa. Jonkun keskiaikaisen muistomerkin edessä värähti hänen kasvoillaan usein liikutuksen ilme, hänen katseensa surumielisyys syveni, hänen päänsä nytkähti alas, ikäänkuin menneisyys muutamaksi sekunniksi olisi koskettanut mieskohtaisesti häntä itseään.

Näillä retkillä seurasi hän aina Doraa. Tämän suorasukainen puhe ja omaperäiset huomautukset huvittivat häntä. Äänettömästä sopimuksesta he piankin eristäytyivät jääden seisomaan jonkun veistoksen tai maalauksen eteen. Tämä temppu tuotti Helenalle jonkinlaista katkeruutta. Hän kiiruhti askeliaan ikäänkuin paetakseen jotakin pahaa, Sofia-täti, joka aina oli mukana, jaksoi vain vaivoin häntä seurata. Kun nuoret taas hänet yhdyttivät, oli hänen kasvoillaan hermostunutta levottomuutta, joka sai Sant'Annan silmät kiilumaan ilkkua ja tyydytystä.

Eräänä iltapäivänä, kun markiisitar Verga oli ottanut Doran ja hänen äitinsä mukaansa, lähtivät neiti Beauchamp ja rouva Ronald yksin ajelemaan. Helena käski kuskin ajaa St. Sebastianin portin toiselle puolelle. Hän oli saanut äkillisen päähänpiston mennä Appiuksen tielle. Sattui vielä olemaan tuollainen päivä, joka on Rooman seudun Suurpäiviä, jolloin, joko jostakin valoheijastuksesta tai vaikeammin selitettävistä syistä koko seutu on äärettömän, miltei yliluonnollisen alakuloinen. Se tempasi Helenan mukaansa.

— Tätä voisi sanoa kuolleen maiseman kolkaksi! — sanoi hän ympärilleen katsoen.

— Ei sentään aivan, vastasi neiti Beauchamp; sillä tuolla ovat rouva
Vergan vaunut, ja ellen erehdy, edempänä, jalkaisin kreivi Sant'Anna ja
Dora.

Rouva Ronald vuorostaan erotti nyt vanhaa tietä reunustavain hautapatsaiden välillä molempain nuorten hahmot: hänen sydäntänsä kouristi. Hän näki neiti Carrollin kumartuvan lukemaan jotakin hautakirjoitusta, nousevan ylös ja pää saattajaansa kohti kääntyneenä jatkavan hiljaista kävelyä, joka osoittaa tuttavallista puhelua.

— Niin, he siinä ovat; he tutkivat muinaistiedettä, sanoi hän ivallisella sävyllä.

— Mistä ihmeestä he ovat kreivin löytäneet? sanoi neiti Beauchamp.

— Corsolta, luultavasti: roomalaiset ovat aina kadulla.

— Ei ole ihme, että kaikkialla sanotaan, että Dora menee hänen kanssaan naimisiin.

— Ah, puhutaanko semmoista?

— Puhutaan, sangen moni on siitä maininnut Marylle. Hän on siitä olettamuksesta ollut enemmän maireissaan kuin tyytymätön. Luulenpa tosiaan, että hän ei pahastuisi saadessaan nähdä tyttärensä kreivittärenä.

— Kreivittärenä, Dody, häikäilemättömine tapoineen! Kaunis kreivitär, tosiaan!… Toivon toki, että hänellä on kylliksi järkeä ollakseen hullaantumatta arvonimestä ja kylliksi kunniaa ollakseen rikkomatta lupaustaan… Jackin, joka tuntee hänet, ei pitäisi jättää häntä yksin kaikkien näiden muukalaisten pariin. Hän on typerä.

— Mutta, rakas ystäväni, hänen yhtiömiehensä on San Franciscossa, joten hän ei ole vapaa. Dora vaati häntä toimintaan ja näin on nyt käynyt.

— No niin, minä kirjoitan hänelle vielä tänään. Hän uskoi Doran erikoisesti minun vastuulleni: minun täytyy saada vastuuni selväksi.

— Olet oikeassa.

— Palataan takaisin, alkaa hämärtää! sanoi Helena väristen.

Ja odottamatta neiti Beauchampin suostumusta käski hän kuskin ajamaan takaisin. Koko paluumatkan oli hän vaiti. Tultuaan hotelliin ryhtyi hän heti, edes hattua päästään ottamatta, kirjoittamaan herra Ascottille. Hän ei olisi voinut odottaa minuuttiakaan, niin oli hän sen kuumeen vallassa, joka erinäisinä hetkinä saa meidät lämmittämään veturia tai täyttämään kaasulla ilmapalloa, jotta kirje tulisi pikemmin perille — kirje, jota sittemmin ei kuolemakseen toivoisi kirjoitetuksi… Ketään nimeltä mainitsematta ilmoitti hän Jackille, että Doraa liehiteltiin, että hänen omaisuuttaan tavoiteltiin ja että Jackin onni oli vaarassa Hän tiesi, että Jack heti tämän kirjeen saatuaan kutsuisi kumppaninsa takaisin ja lähtisi Eurooppaan.

— No nyt se on tehty! sanoi hän neiti Beauchampille kirjoitettuaan kiireesti osoitteen.

Kuivatessaan sitten tarmokkaalla kädenpaineella vielä kosteata kirjoitusta pöydällä olevaan imupaperiin, lisäsi hän, suuttuneella sävyllä:

— Amerikkalainen miesväki on tosiaan typerää. Meidän täytyy todellakin olla sangen säädyllisiä, jotta heille ei tapahdu mitä yllätyksiä tahansa!

XVI.

Siirtäessään ihailunsa ja lempensä neiti Carrolliin ei kreivi Sant'Annalla ollut muuta tarkoitusta kuin herättää rouva Ronaldin katumusta ja loukata hänen turhamielisyyttään. Mutta vähitellen oli hänen sanoihinsa tullut tunteen lämpöä; huomaamattaan oli hän saanut vakavan kosijan sävyn ja eleet.

Doran ruskeat kirkassilmäiset kasvot, hänen yhdennäköisyytensä ruhtinatar Marinan kanssa olivat hänet houkutelleet. Molemmat olivat sorjia ja solakoita: Donna Vittorialla oli suuren kissan sujuvaa viehkeyttä ja nuoressa amerikattaressa hyvin karaistun vieterin joustavaa sulavuutta. Mies ei useinkaan ole uskollinen yhdelle naiselle, mutta melkein aina yhdelle naistyypille. Dora osasi muuten huvittaa Leloa ja herättää hänen mielenkiintoaan. Aikaisemmin ei Lelo mielestään milloinkaan ollut nähnyt täysin vapaata olentoa. Doran hengen riippumattomuus hämmästytti häntä yhtämittaa, hän näytti astuvan elämään ilman minkäänlaisia kahleita. Tämä itsenäisyys ja lisäksi hänen käytettävissään oleva omaisuus merkitsi Lelon mielestä jo todella eräänlaista valtiutta. Ja sitten oli hän innostunut hevosiin. Kumpainenkin olisi keskeyttänyt lemmenkuherruksen katsellakseen uhkeata hevosta, arvostellakseen sen valjaita ja ryhtiä. Kun Lelo ensimäisen kerran näki neiti Carrollin ratsain ketunajossa, tunsi hän ihastuksen värinää, hänen nuhteettoman ratsastuksensa tenhoamana ei Lelo jättänyt häntä hetkeksikään ja ylisteli häntä tavalla, joka tuotti Doralle suloista mieltymyksen ja tyydytyksen tunnetta, jommoista hän milloinkaan ennen ei ollut tuntenut.

Markiisitar Verga, jonka salaisena haluna oli nähdä amerikkalaisen aineksen lisääntyvän Roomassa ja joka ei tuntenut herra Ascottia, ei katsonut sopimattomaksi toimia häntä vastaan. Hän toisteli lakkaamatta kreivi Sant'Annalle, että neiti Carroll viiden miljoonan myötäjäisineen oli juuri sellainen vaimo, jota hän tarvitsee. Lelo alkoi miettiä, millä silmällä hänen äitinsä ja sisarensa katsoisivat tätä avioliittoa ulkomaalaisen ja lisäksi protestanttisen kanssa. He pitäisivät sitä epäilemättä hänen periaatteistaan luopumisensa lopullisena sinettinä. Hänen oli pakko myöntää, että tämä perin uudenaikainen amerikatar oli verrattain jyrkkä vastakohta hänen omaisilleen, mutta toisaalta harkitsi hän, että raha voi lievittää vaikka mitä.

Lelo tiesi kyllä, että Dora oli kihloissa. Alkuaikoina oli tämä usein puhunut Jack Ascottista ja pian tapahtuvasta naimisiinmenostaan. Nyttemmin ei hän siitä puhunut mitään. Voisiko hän, Lelo saada hänet purkamaan kihlauksensa? Rakastiko Dora häntä riittävästi uhmatakseen purkamisen skandaalia? Tytön turhamielisyydestä huolimatta oli hän hänessä havainnut luonteen lujuutta, josta saattaisi tulla vakava este. Suureksi tyytyväisyydekseen huomasi hän kuitenkin, että Dora näytti yhä enemmän ja enemmän mieltyneeltä hänen seuraansa. Hänen lähestyessään värähtivät pitkät ripset, huulten pielet puristuivat yhteen ja ensimäisten minuuttien kuluessa oli nuoren tytön ääni nopea ja hermostunut. Lelon seurassa oli hän paljon lempeämpi, ja kulkiessaan hänen rinnallaan oli koko hänen olennossaan itsetiedotonta alistumista.

Muutos oli vielä suurempi kuin Lelo oli uskaltanut kuvitella. Kun Dora oli eräässä Helenan kirjeessä ensimäisen kerran nähnyt Sant'Annan nimen, oli se tehnyt häneen aivan tenhoavan vaikutuksen. Hän oli kuvitellut omistajaa suureksi, tummaksi, komeannäköiseksi. Hänen kuvitelmansa ei ollutkaan pettänyt, vaan vieläpä, kun hän ensi kertaa kohtasi italialaisen kirkkaan katseen, tunsi hän äkillistä huumausta. Jos, niin mahdottomalta kuin se kuuluneekin, kreivi sillä hetkellä olisi pyytänyt häntä vaimokseen, hän olisi siihen suostunut. Tätä ei hän milloinkaan tahtonut tunnustaa; mutta niin hänet kuitenkin oli valloitettu. Kreivin, tämän uhkean ylimyksen, huomaavaisuus mairitteli häntä tavattomasti. Hän vertaili mielessään kreiviä Jackiin, ja tämä vertailu ei ollut jälkimäiselle eduksi. Sant'Annan läsnäolo tuotti hänelle iloa, jota hän ei ollut milloinkaan ennen tuntenut; kreivin katse ja sanat tekivät häneen haihtumattoman vaikutuksen. Hänelle kuuluvat esineet, jokapäiväisimmätkin, olivat erilaiset koskettaa, ikäänkuin niissä olisi ollut jonkinlaista sähköä. Dora, joka ei milloinkaan ollut rakastunut, kummastui näitä huomioita; hän piti miestä, joka ne aiheutti, suorastaan korkeampana olentona. Ja heidän kävelyretkiensä ja keskustelujensa seassa liikkui tuota jumalaista ainesta, kuten Henrik Ronald oli selittänyt »toisaalta koskettamassa jotakin levossa olevaa solua, toisaalla aavistamatonta säiettä, hiljaista hermoa» synnyttääkseen rakkauden suuren ihmeen.

Neiti Carroll oli aina tuntenut salaista heikkoutta arvonimiä kohtaan. Roomaan saavuttuaan ne viehättivät häntä vielä enemmän. Tapasipa hän itsensä ajattelemasta, että hän myötäjäisineen oikeastaan olisi voinut mennä ylhäisiin naimisiin. Katumus kihloihin menosta alkoi askarrella hänen mielessään; se enentyi mikäli tuttavuus Sant'Annan kanssa kävi läheisemmäksi. Aluksi torjui hän sen tarmokkaasti, sitten yhä heikommin, kunnes uskottomuus vähitellen kaivautui hänen sydämeensä.

Dora oli kyllä huomannut, että Rooman seurapiireissä uskottiin hänen menevän naimisiin kreivi Sant'Annan kanssa. Kun kreivi lähestyi häntä, katseltiin heitä, kuiskuteltiin. Kun kreivi oli hänen aitiossaan oopperassa, kiikaroitiin heitä itsepintaisesti. Hän saattoi töin tuskin salata siitä tuntemaansa riemua.

Helena ei ollut jättänyt hänelle kertomatta, mitä hän oli kuullut Lelon suhteista Donna Vittoriaan. Sanoipa hän kerran leikkisästi:

— Varokaa, ettette keimailullanne saata tuota kaunista ruhtinatarta mustasukkaiseksi: hän saattaisi panna teidät maksamaan sen kalliisti, ehkä pistää tikarin sydämeenne.

Nuori tyttö punastui, kohotti olkapäitään ja sanoi sitten hilpeästi:

— Minä en pelkää kuin vihtrilliöljyä, ja se on liian alhainen ase ylhäiselle naiselle.

Rouva Ronald seurasi yhä levottomammin romaania, joka kehittyi hänen silmäinsä edessä. Hän koetti olla siitä välittämättä, mutta se oli hänelle mahdotonta. Hän tunsi siitä itsessään niin suoranaista ja syvää kaikua, tunsi olevansa siihen auttamattomasti sekaantunut. Oudot tunteet olivat samentaneet hänen ennen niin selkeän ja iloisen sielunsa. Doran ja Sant'Annan tuttavallisuuden lisääntyminen herätti hänessä huolestumista, jota hän koetti selittää johtuvaksi ystävyydestään Jackia kohtaan. Ajatus, että he ehkä saattaisivat mennä naimisiin, oli hänelle niin kiusallinen, että hän aina pian torjui sen luotaan. Hän olisi antanut mitä tahansa kiiruhtaakseen herra Ascottin saapumista. Epäilemättä kirvoittaisi Jack hänen sydämeltään sen raskaan painon, joka sitä rasitti — edesvastuun, uskotteli hän itselleen.

Lelo toivoi karnevaalin aikana saattavansa edistää pyrkimyksiänsä. Senjälkeen kuin Kirkko ei enää anna suojelustaan tälle hulluuden puuskalle, joka niinkuin kaikki muukin arvattavasti on tarpeellinen, on Rooman karnevaali menettänyt kauniin esiaikaisen leimansa ja erikoisuutensa, mutta se on edelleenkin rakastavaisille erinomaisen suotuisa. Naamiot, valepuvut, conjettit, moccolettit auttavat alkuunpanemaan suloisia romaaneja, aiheuttamaan traagillisia tai koomillisia seikkailuja, saamaan aikaan odottamattomia yhtymiä — sanalla sanoen vaihtelemaan ihmisvaiheita.

Naamiohuvit, veglione, ovat Italiassa luonteeltaan aivan säädyllisiä ja tuttavallisia. Ei mitään irstasta eikä sopimatonta. Ylhäisön ja porvariston naiset menevät sinne panemaan pyörälle ystäviään ja tuttaviaan, kuiskaamaan heidän korvaansa salaisia paljastuksia, hämmentäviä sanoja, jotkut voidakseen pelkäämättä kävellä rakastajansa kainalossa. Roomatar ajattelee jo kuukausia ennen veglionea. Hän toivoo aina siitä jotain hauskaa seikkailua. Rouva Verga puolestaan oli siihen aivan hullaantunut. Voidakseen olla vapaampi meni hän sinne tavallisesti omien kansalaistensa kanssa ja huvitteli siellä mitä hilpeimmällä tavalla. Hän tuli sinne hyvin varustettuna, taitavasti naamioituna. Lopulta hänen ystävänsä kaikki kyllä hänet tunsivat, mutta ollakseen hänen iloansa turmelematta eivät sitä näyttäneet. Tänä vuonna oli erään hänen lapsensa sairaus estänyt häntä ottamasta osaa ensimäisiin veglioneihin. Vasta viimeiseen oli hän vapaana, varasi sitä varten itselleen aition Costanzin-teatterissa ja kutsui mukaansa kaksi amerikkalaista sekä Helenan ja Doran. Hän tilasi kolme samanlaista mustaa dominopukua, ei erikoisen rumaa, mutta vartalon ja muodon hyvin peittävää. Sitten selitti hän ystävilleen Rooman naamiaistavat, harjoitteli yhdessä heidän kanssaan puhumaan tuntemattomalla äänellä ja ilmoitti tuttavista nuorista pieniä salaisuuksia. Kun odotettu ilta tuli, vei hän heidät Costanziin. Kaikilla kolmella oli vasemmalla olkapäällään kimppu samanlaisia kämmekänkukkia. Aitioon tultuaan katselivat rouva Ronald ja neiti Carroll hiukan tympäistyinä tuota outoa, naamioitua joukkoa, joka heidän edessään myllersi sekavana ruuhkana. Kiihkeänä omia naamiaisnautintojansa hakemaan antoi markiisitar pian vapauden molemmille herroille ja vei ystävättärensä alas saliin. Siellä antoi hän heille vielä muutamia neuvoja, muun muassa sen, etteivät missään tapauksessa suostuisi seuraamaan ketään mihinkään aitioon ja että heti erkanisivat sopimattomien viittausten tekijöistä. Minkä jälkeen hän itse sukelsi joukkoon ja hävisi.

Viikon vieremään eivät Helena ja Dora olleet muuta ajatelleet kuin tätä veglionea. Se oli heille ihan uutukainen huvi, joka oli aivan erikoisesti heidän mielikuvitustaan kiihoittanut. He olivat päättäneet olla uskaliaita ja sukkelia kymmenkertaisesti tavallisiin ihmisiin verraten. Mutta kun he nyt joutuivat yksin tuon mylläkän keskeen, tunsivatkin he itsensä jokseenkin noloiksi. He näkivät ohitseen kulkevan juuri niitä, joita he olivat päättäneet saattaa hämilleen, mutta olivatkin itse hämillään saamatta sanaakaan sanotuksi. Säädyllisen naisen ei ole niinkään helppoa, kuin luulisi, leikillään asettua säädyttömäksi. Mieskään ei, kun tuntematon käsi pistää hänen kainaloonsa, voi ihan välttää jonkinlaista hämmennystä, joka usein tekee hänet mykäksi tai saa sanomaan suoranaisen tuhmuuden. Sen sijaan, että naamio olisi piristänyt amerikattaria, niinkuin he olivat odottaneet, se päinvastoin näytti heitä kangistavan, ja äänenväärennys, jonka he mielestään olivat niin mainiosti oppineet, ei tahtonut luonnistaa lainkaan. Heidän ensimäiset kokeensa epäonnistuivat surkeasti. Mutta kerran alkuun päästyään pääsivät he pian oikeaan vireeseen ja herättivät ennen pitkää sekä mieltymystä että uteliaisuutta; ja tämä leikki tuntui heistä hurjan hauskalta!

Pohjaltaan oli kummallekin, kummankaan edes itselleen tunnustamatta, illan suurena vetovoimana kreivi Sant'Anna. Häntä oli kumpikin varustautunut yllättämään ja ymmälle saattamaan. Ja molemmat alkoivat heti etsiä häntä katseillaan väkijoukosta. Hän oli siellä. Hän seisoi alhaalla täydessä valossa selkä erään aition seinää vasten sisäänkäytävästä oikealle, napinlävessä valkoinen kukka. Hänellä näytti olevan enemmän menestystä kuin kellään läsnäolevista miehistä, ja hän oli suorastaan dominoiden saartamana, ollen heidän kanssaan hilpeässä sananvaihdossa. Hän oli niin pahasti saarroksissa, ettei hänen luokseen illan alkuosan aikana voinut ollenkaan päästä. Loppupuolella sekaantui hän joukkoon, tarkasteli melkein kaikkia naamioita ja näytti etsivän jotakin. Useat naiset koettivat häntä pidättää, mutta hän irtautui heistä taitavasti. Helena, joka ei ollut menettänyt häntä näkyvistään, ryhtyi häntä seuraamaan sydän sylkyttäen, melkein huumauksissa jännityksestä. Äkkiä oli hän aivan kreivin rinnalla. Nyt tai ei koskaan: ja Helena tarttui hänen käsivarteensa. Lelo tarkasti häntä uteliaasti ja hänen kasvonsa kirkastuivat.

— Onko totta, että aiotte mennä naimisiin? kysyi rouva Ronald ranskaksi ihmeen hyvin teeskennellyllä äänellä.

— Vielä!… Ah! sen täytyy tapahtua vedonlyönnistä!… Ainakin kahdeskymmenes kerta tehdään minulle sama kysymys.

— Ja mitä olette vastannut?

— Että olen siihen täysin valmis, jos minusta vain huolitaan.

Tämän vastauksen vaikutelman alaisena yritti Helena vaistomaisesti vetää käsivartensa pois. Kreivi esti sen puristamalla sitä lujasti povelleen, ja tämä puristus tuotti nuorelle naiselle outoa onnea, jota hän oli tuntenut Ouchyssä.

— Miksikä tahdot jättää minut niin pian? — sanoi Sant'Anna lempeästi. —
Huolestuttaako minun naimisiinmenoni sinua?

— Minuako?… Ah, jos tietäisitte kuinka yhdentekevää se minulle on! Lelo uskoi varmasti olevansa tekemisissä rouva Ronaldin kanssa, ja hänen mieleensä juolahti kavala päähänpisto.

— Yhdentekevääkö? — toisti hän. — Yhdentekevää, niinkö!… Sitä en usko sinustakaan, sillä minun rakkauteni on aina herättänyt vastarakkautta.

— Ei aina.

— Aina… ennemmin tai myöhemmin. Minä olen päättänyt valloittaa sinut, saattaa sinut unohtamaan Jack Ascottin.

Helena naurahti väkinäisesti.

— Ah, ah! te pidätte minua amerikattarenanne!… No tosiaan, rakastavaiseksi on teillä huononlainen vainu.

Sant'Anna, oli olevinaan hämmästynyt ja pettynyt ja pysähtyi äkkiä:

— Kuka sinä sitten olet?

— Ottakaa selvä!

Näin sanoen riuhtasi nuori nainen itsensä irti, käänsi hänelle selkänsä ja hävisi väkijoukkoon.

Leikkisä hymy välähti kreivin silmissä.

»Tuo tietää nyt ja on raivoissaan», päätteli hän.

Dora, joka oli seurannut tapausta syrjästä, jätti heti herran, joka oli koettanut saada häntä seuraansa ja alkoi kaarrella Lelon ympärillä. Kahdesti heitti hän hänelle kukkia uskaltamatta kuitenkaan puhutella, voittamattoman arkuuden vallassa. Sant'Anna tarkasti häntä kiireestä kantapäähän. Toinen kämmekkäkimppu! Se oli varmaan neiti Carroll.

— Saanko tarjota käsivarteni? Sinun vartalosi miellyttää minua.

Nuori tyttö tarttui epävarmana tarjottuun käsivarteen.

— Menkäämme pois tästä mylläkästä. Tuolla käytävillä on enemmän tilaa.

Ja kun domino ei avannut suutaan:

— Ettehän toki liene mykkä, toivottavasti!

Dora oli vihdoin saanut mielensä tasapainoon.

— En, Jumalan kiitos! — kiiruhti hän vastaamaan teeskennellyllä äänellä. — Ja minulla on lisäksi tarkat tiedot teistä.

— Todellakin?

— On. Te olette kevytmielinen, huikentelevainen niinkuin Don Juan, kykenemätön vakavaan tunteeseen, vaikka teillä on taito uskotella naisille, että muka olette heihin rakastunut.

— Sinun väitteesi ovat väärät, ihan väärät! Minä voin sen sinulle todistaa… Tule, menkäämme tähän aitioon.

Neiti Carroll yritti livahtaa pois, muistaen rouva Vergan varoitusta.
Lelo tarttui ripeästi hänen käteensä.

— Minä en päästä sinua ennenkuin olet minua kuullut. Syytetyllä on oikeus puolustautua.

Ja arvovallalla, joka hurmasi nuorta amerikatarta, saattoi hän hänet tilaamaansa aitioon, tarjosi hänelle tuolin ja istui itse häntä vastapäätä, selkä saliin päin.

— Teille on siis sanottu, että minä en kykene vakavaan tunteeseen? kysyi hän unohtaen naamiaisten tavanomaisen sinuttelun.

Dora nyökkäsi myöntävästi.

— No niin, teitä on petetty, sillä minä olen vakavasti rakastunut erääseen nuoreen tyttöön.

— Vielä mitä!

— Se on täyttä totta.

— Onko hän valkoverinen?

— Ei, tumma.

— Kaunis?

— On, minusta.

— Se merkitsee, että hän on muista ruma?

— Ei ikinä!… Hänellä on maailman kauneimmat silmät, ja hän on älykäs, omaperäinen, herkullinen! Minä rakastan häntä enemmän kuin milloinkaan olen rakastanut. Se on niin totta, että ensimmäistä kertaa elämässäni ajattelen avioliittoa… Tahdotteko, että sanon teille hänen nimensä? kysyi Lelo alentaen ääntään.

— En, en, minä en ole utelias.

— Kun te sen tunnette, sen nimen, kun tiedätte, että se on teidän omanne.

Neiti Carroll nousi ylös, naamiostaan ja dominostaan huolimatta huomattavan liikutuksen vallassa.

— Mikä hulluus! sanoi hän kiihkeästi.

Lelo nousi myöskin ja tarttuen nuoren tytön molempiin käsiin puristi lujasti niitä.

— Hulluusko! Miksikä niin? Minun ei olisi pitänyt lausua sitä teille tämmöisessä paikassa, mutta teidän sananne ajoivat minut siihen. Sanokaa, että uskotte minun rakkauteeni!

— Minkä vuoksi? Minä en ole enää vapaa, tiedättehän sen…

— Tiedän, ja tuon sormuksen näkö, jota te kannatte, on käynyt minulle kiusalliseksi. Minä en ole onnellinen, ennenkuin olette palauttanut sen sille, joka on sen teille antanut.

— Purkaa kihlaukseni! Oh, se on mahdotonta!… mahdotonta!… Herra Ascott ei ansaitse sellaista kohtelua. Se olisi hänen elämänsä murskaus. Hän rakastaa minua sanomattomasti.

— Mutta te puolestanne ette rakasta häntä, sanoi kreivi ovelasti. Jos te rohkenette katsoa aivan sydämenne pohjaan saakka, niin joko olen minä suuresti erehtynyt, taikka te tunnette, ettette enää voi mennä naimisiin herra Ascottin kanssa!

Dora irroitti äkkiä kätensä: eräs Lelon ystäviä, joka oli luullut aition olevan vapaana, tunkeutui sinne kahden dominon seurassa. Syntyi tuolien työntelyä ja ennenkuin tunkeilijat olivat ehtineet vetäytyä pois, oli nuori amerikatar livahtanut tiehensä.

Kun neiti Carroll noin kolmen aikana aamulla palasi hotelliinsa, ojensi Giovanni, heidän oppaansa, hänelle illalla saapuneen sähkösanoman. Hän aavisti vaistomaisesti, keneltä se oli, ja kalpeni.

— Jack saapuu torstaina, sanoi hän sen luettuaan.

— Se ei ole liian aikaista, huomautti rouva Ronald kylmästi.

— Ei, se on päinvastoin liian myöhäistä! — vastasi Dora repien sähkösanoman kappaleiksi tarmokkailla liikkeillä, jotka osoittivat, että päätös oli tehty.

XVII.

Sant'Annan sanat olivat ensin hämmästyttäneet ja järkyttäneet neiti Carrollia; mutta yksin jouduttuaan tunsi hän niitä mieleensä palauttaessa uutta viehätystä, ylpeyden tunnetta, suloista hämmennystä. Kreivi rakasti häntä! Tämä oli sen hänelle sanonut omalla suullaan, silmillään, koko olennollaan, ja juuri hänet tahtoi kreivi vaimokseen. Hän, Dora, tämän korkean roomalaisen suurherran puolisona! Se ajatus huikaisi häntä niin, ettei ollut uskaltaa katsoa sitä suoraan silmiin. Kreivi oli rohjennut sanoa hänelle, ettei hän enää voinut mennä naimisiin Jackin kanssa! Uskoiko hän siis että hän, Dora, rakastikin häntä, kreiviä? Sitä ajatellessaan sävähti nuori tyttö punaiseksi. Hän yritti sitä itselleen kieltää, olla olevinaan suuttunut, laskea leikkiä, mutta kaikki se supistui lyhyeen, hermostuneeseen naurahdukseen. Ei, hän ei voinut sitä kieltää: Lelo tuotti hänelle jo läsnäolollaan tavatonta iloa; hänen seurassaan unohti hän ajan, kaiken entisyyden muiston. Rakkaus yksin voi synnyttää sellaisia ilmiöitä. Miksei Jack ollut voinut herättää sitä hänessä? Se oli hänen oma vikansa!… Hänen vikansa! Vihdoinkin oli Dora keksinyt otteen poikaparkaa vastaan. Hän oli hyvä, uskollinen, nöyrä, mutta melkein samanlainen kuin kaikki muutkin nuoret miehet. Hänen katseessaan ei milloinkaan ollut sitä hehkua, joka saa silmät painumaan alas ja sydämen tykyttämään. Dora tunsi hänet liian hyvin. Kun Jack lähti hänen luotaan, tunsi hän jonkinlaista helpotusta. Kreivi Sant'Annan kanssa tuntui elämä liian lyhyeltä Jack Ascottin kanssa liian pitkältä. Ei, Jackia hän ei milloinkaan voisi tehdä onnelliseksi. Nyt hän sen ymmärsi. Niinpä hänen velvollisuutensa oli tehdä ero. Niin, hänen velvollisuutensa. Hän tarttui tähän ajatukseen, salatakseen itseltään eron teon inhottavuuden ja julmuuden. Ja kaikki tulisivat häntä moittimaan! Ei kukaan ymmärtäisi, miten rehellinen hänen tekonsa vaikutin olisi. Mutta miten tuli hänen menetellä peruuttaakseen sanansa? Sitä miettiessään pyöritteli hän kihlasormustaan sormensa ympäri. Äkkiä sattuivat hänen silmänsä ihanaan, punertavaan helmeen, joka oli sen harvinaisen kauniina koristuksena; tämä näky herätti monia muistoja ja äkkinäinen katumus valtasi hänen mielensä.

— Jack-parka! — sanoi hän ääneen; sitten lisäsi hän silmät kyynelten samentamina: — Soisin olevani kuollut!… toivotus, jossa ei ole vakavuuden varjoakaan, mutta jolla amerikattaret useinkin lohduttavat omaatuntoansa.

Neiti Carrollin sielussa koko yön ja seuraavan päivän jatkunut kamppailu osoitti hänessä suurempaa ajatuksen ja tunteen syvyyttä, kuin kukaan olisi luullut. Jos hän olisi ollut se turha ja itsekäs tyttö jolta hän tahtoi näyttää, olisi hän huoleti heittänyt sulhasensa menemään, mutta hän oli parempi kuin itsekään tiesi. Ensi hetkellä oli hän tuntenut vain riemua siitä, että Lelo häntä rakasti ja että hänestä voisi tulla kreivitär; nyt tunsi hän tuskaa siitä surusta, jota hän tulisi aiheuttamaan. Sanansa rikkomisen ajatus oli hänelle sietämätön, hävetti häntä oman itsensä edessä. Hän soimasi itseänsä ankarammin kuin kukaan toinen olisi rohjennut. Hän olisi antanut paljon, jos olisi voinut tehdä eron kirjeellisesti, mutta se oli nyt mahdotonta. Hänen oli pakko ilmoittaa tämä paha sanoma Jackille personallisesti, ottaa vastaan hänen nuhteensa. Jospa hän edes kiivastuisi suutuksissaan ja joutuisi siten heikommalle puolelle! Yksin kiivas kiista voisi helpottaa eron tekoa. Jota enemmän hänen tulonsa hetki lähestyi, sitä useammin toisti neiti Carroll: »soisin olevani kuollut!»… Mutta mitään ennenaikaisen kuoleman merkkiä ei nuoressa tytössä näkynyt ja herra Ascott läheni täyttä höyryä. Kuten rouva Ronald oli olettanut, oli hän kutsunut yhtiökumppaninsa heti takaisin ja lähtenyt ensimäisellä laivalla matkaan. Koko matkan ajan oli hän vaappunut uskon ja epäilyn välillä, ja nämä eri mielialat olivat tuottaneet hänelle sietämättömämpää henkistä meritautia kuin pahinkaan varmuus.

Kun puoli kahdentoista aikaan torstai-aamuna Doralle tuotiin herra Ascottin käyntikortti, sytkähti hänen sydämensä. Hänen suoriessaan hiuksiansa ja puseronsa kaulaliinan solmua vapisivat hänen kätensä huomattavasti, ja sitten alistuen välttämättömyyteen ja karkoittaen kaikki ajatukset saapui hän saliin.

— Halloo Jack! — sanoi hän tervehtien sulhastaan, ikäänkuin olisi eilen tavattu, tuolla ystävällisellä ja tuttavallisella aito-amerikkalaisella sanalla niinkuin hänen tapansa oli.

Samassa kohtasivat heidän katseensa toisensa ja he tunsivat äkkiä olevansa vieraita toisilleen. Syntyi ahdistuksen hetki, painostava hiljaisuus. Neiti Carroll tointui siitä ensiksi.

— Näinkö te putoatte ihmisten joukkoon edes huudahtamatta! — sanoi hän yrittäen laskea leikkiä. — Teidän yhtiökumppaninne palasi siis ennemmin kuin odotitte?

— Ei, en minä jäänyt häntä odottamaan. Minä jätin talon ja asiat ensimäisen apulaiseni haltuun.

— Oliko teillä sellainen kiiru minua tavata? kysyi Dora parantumattomalla keimailullaan.

— Onko se teistä kumma? Meidän erilläänolomme ei varmaankaan ole tuottanut teille suurta huolta. Mutta asia ei ole siinä. Minä sain kirjeen, jossa kerrottiin, että eräs italialainen kreivi kosiskelee teitä ja ilmoitettiin, että huhu teidän aikomuksestanne mennä naimisiin hänen kanssaan leviää yhä enemmän. Minä en olisi voinut odottaa, että posti toisi minulle teidän kieltonne, minä olen tullut omin korvin sitä kuulemaan.

Nuoren miehen olennassa oli arvokkuutta, joka vaikutti neiti
Carrolliin. Hän koetti kuitenkin kierrellä naisten tapaan.

— Ja kuka se henkilö on, joka teille on tehnyt tämän kauniin palveluksen?

— Vähät siitä… Dody, taivaan nimessä — sanoi Jack tarttuen morsiamensa käsiin — tehkää loppu tuskasta, jota kärsin; se on sietämätön. Sanokaa, että tämä keimailu ei merkitse mitään, että te yhä olette minun.

Häpeän ja arvottomuutensa tunnon masentamana vaikeni neiti Carroll, hänen huulensa värähtivät monta kertaa ilman että aluksi kuului ääntäkään, mutta vihdoin sai hän vilpittömän surullisena sanotuksi:

— Minä tahtoisin, Jack, minä tahtoisin… mutta, minä en voi.

Herra Ascott hellitti äkkiä kädet, joihin hän oli tarttunut, ja väänteli sitten, sangen kalpeana, hetken aikaa värähteleviä viiksiänsä.

— Se on siis totta, se avioliitto, josta puhutaan?… kysyi hän käheällä äänellä.

— Ei, ei, ei ole kysymystä avioliitosta. Kukaan ei ole kosinut; mutta… mutta… minä en voi enää tulla teidän vaimoksenne.

— Senkö vuoksi, että rakastatte toista.

Nuori tyttö punastui kovasti.

— Sentähden, että minä uskon, että me tekisimme toinen toisemme onnettomiksi. Euroopan elämä miellyttää minua; nyt kun olen sitä maistanut, ei meikäläinen enää minua tyydyttäisi. Tyytymätön vaimo on kiusallisin kappale, mitä on.

— Ah! minä ymmärrän, minä ymmärrän!… te olette seurustellut ylhäisöpiireissä ja te kaipaatte arvonimeä. Jos ei muusta ole kysymys, niin minä voin semmoisen ostaa. Viisikymmentä tuhatta frangia… tuskin sitäkään ja paavi tekee minusta paronin, ensimäisen amerikkalaisen paronin! Se on aika lailla naurettavaa, mutta äärettömän hienoa!… Paronitar Ascott!… Mitä sanotte?

Jack meni pahaksi onneksi tässä hieman liian pitkälle, ja tämä kohtuuttomuus antoi neiti Carrollille rohkeutta puolustautua mitä tarmokkaimmin.

— Ei, te erehdytte, sanoi hän kuivasti; vaikka tulisitte ruhtinaaksi, en sittenkään enää menisi naimisiin kanssanne.

— Minun personani on siis käynyt teille vastenmieliseksi?…
Epäilemättä vertailun johdosta?

Tämä kosketti jälleen Doran parhaita vaistoja.

— Teidänkö personanne vastenmieliseksi? huudahti hän. Oh! älkää puhuko semmoista! Minä olen todella kiintynyt teihin. Minä ymmärrän täysin teidän arvonne, ja sepä tekee minulle tuskalliseksi välttämättömyyden peruuttaa sanani ja tuottaa teille sellaista surua. Minä tahtoisin olla kuollut!…

Nuoren tytön vakava ilme sammutti herra Ascottin suuttumuksen; sydän suruisena, polvet vapisten, istahti hän tuolille, pyyhkieli kädellään otsaansa ja sanoi sitten ahdistuneella äänellä:

— Dory, Dory, eikö tämä ole vain pahaa painajaista?… yksi teidän tavallisia oikkujanne? ettekö pian sanokin minulle niinkuin niin monta kertaa ennen: »minä olen kiitti taas…»

Liikutettuna painoi neiti Carroll päänsä alas.

— Minä tahtoisin, mutta se on mahdotonta, älkää sitä pyytäkö. Parempihan on ero nyt kuin myöhemmin avioero, ja se meillä olisi edessä. Avioliitot ovat ennalta määrätyt, ainakin lienee lupa sitä uskoa, meidän ei nähtävästi niin ollut. Ja Jack… totta puhuen, minä en ole suurenkaan valittamisen arvoinen! — lisäsi neiti Carroll hänessä harvinaisella nöyryydellä. — On kauniimpia, parempia tyttöjä kuin minä. Tiedän kymmeniä, jotka olisivat ylpeitä päästessään teidän puolisoksenne ja jotka voisivat tehdä teidät onnelliseksi.

— Se on mahdollista; mutta minusta se on yhdentekevää.

— Te unohdatte; miehet unohtavat aina.

— Niinkö luulette?

— Niin, heillä on tuhansia tilaisuuksia, tuhansia keinoja.

— On niin… peli… juominen… itsemurha.

— Oh, Jack, olkaa vaiti! Luvatkaa, vannokaa minulle, että ette milloinkaan tartu alentavaan, epäarvokkaaseen keinoon.

— Minulla ei ole teille mitään lupaamista, — Minä en tunne itseäni, — vastasi herra Ascott puristaen sormillaan tuolin nojapuuta. Voin olla enemmän tai vähemmän arvoinen kuin itse arvelen. Loppu sen näyttää. Oma syynihän se on, suuri syyni: minun ei olisi pitänyt antaa teidän lähteä yksin Eurooppaan; mutta minä luotin teihin niin sokeasti! Luulin, että te rakastitte minua.

— Niin minäkin luulin, koskahan teille lupauduin. Minä tiedän nyt, että se tunne, joka minulla oli teitä kohtaan ja on vielä, ei ole rakkautta.

— Tekö tiedätte sen? kysyi Jack, kaikki kasvojen lihakset tuskasta vääntyneinä.

Dora nyökkäsi myöntävästi.

— No, sitten se on tosiaan liian myöhäistä! sanoi herra Ascott nousten.

Nuori tyttö nousi niinikään.

— Niin… se on liian myöhäistä… Minun on annettava teille takaisin tämä.

Ja aivan kalpeana liikutuksesta kirvoitti hän sormestaan kaksi vuotta kantamansa kihlasormuksen ja ojensi sen Jackille.

Tämä otti sen vastaan ja surun ja suuttumuksen vastustamattomasta voimasta nakkasi sen uuniin, missä parhaillaan paloi iso valkea.

Neiti Carroll huudahti ja kahmaisi vaistomaisesti käteensä kohennusraudan pelastaakseen sen liekeistä.

Herra Ascott tarttui hänen käsivarteensa lujasti — pidättäen:

— Antakaa sen olla, sanoi hän, teillä ei ole enää oikeutta siihen koskea. Minä haluan, että se häviää.

Sitten sanoi hän purevan ivallisesti:

— Semmoinen on nainen! syöksyy pelastamaan häviöstä pientä korua, mutta syöksee sinne miehen. Jumala antakoon teille anteeksi; minä en voi.

Ja Jack poistui päätään kääntämättä Doran jäädessä kuin kivettyneenä kohennuspihdit kädessään katsomaan leiskuvaa tulta sen tunnelman vallassa, että siinä palaa jotakin hänestä itsestänsä. Hän oikaisihe pystyyn aivan kalpeana, rautapihdit Putosivat hänen kädestään ja väristen vaipui hän istumaan tuolille mutisten:

— Se on kauheata… kauheata!

Ja sitten kihosivat kyyneleet hänen silmiinsä; hän pyyhki niitä pois rutosti, mutta hänen onnekseen jatkoivat ne pulppuamistaan.

Parin minuutin kuluttua saapui rouva Ronald saliin.

— Mitä on tapahtunut? kysyi hän. Minulle tuotiin Jackin kortti, johon hän oli kirjoittanut: »Matkustan takaisin; en tahdo tavata ketään.» Oletteko riidelleet?

— Olemme tehneet enemmän: eronneet! vastasi neiti Carroll kääntäen päänsä pois.

Helenan muoto muuttui, ikäänkuin häntä itseään olisi loukattu.

— Oletteko te pettänyt lupauksenne, te? Kuinka katalaa!

Tämä sana riitti toinnuttamaan Doran ja palauttamaan hänet täyteen puolustus- ja hyökkäysvoimaansa.

— Katalaako? toisti hän. Sitä en ymmärrä. Jos tulee tietämään, ettei rakasta miestä riittävästi, on parempi, ettei mene hänen kanssaan naimisiin.

— Ja tämän tiedon olette oppinut tultuanne tuntemaan herra Sant'Annan.

— Kenties… Muuten, tekö herra Ascottille kirjoititte?

— Minä.

— Teillä ei ollut oikeutta sekaantua minun asioihini.

— Suokaa anteeksi: minun velvollisuuteni oli varoittaa Jackia ja koko elämäni ajan tulen katumaan, etten tehnyt sitä ajoissa… Mutta minä en saattanut uskoa, että halu tulla kreivittäreksi olisi voinut saada teitä niin katalaan tekoon.

— Halu, tulla kreivittäreksi!… Herra Sant'Anna ei kaipaa arvonimeä voidakseen miellyttää, sen tiedätte hyvin itse!… Minä lyön vetoa, että jos olisitte ollut Henrikin morsian, ettekä hänen puolisonsa, te olisitte hänet jättänyt…

Helena kalpeni.

— Te olette hullu! sanoi hän.

— Minä pidän kyllä sangen paljon arvonimistä, jatkoi nuori tyttö, — en kiellä sitä; mutta vain senvuoksi en milloinkaan mene naimisiin.

— Te aiotte siis mennä naimisiin herra Sant'Annan kanssa?

— Jos hän minua pyytää, aion.

— Hän pyytää epäilemättä teidän myötäjäisiänne!

— Hyvä on, hän saa ne, hän saa ne!

— Rakastatteko sitten häntä?

— Minäkö!… Rakastan. — Varmasti rakastan! sanoi neiti Carroll äkkiä muuttuen viehkeäksi.

— Kun olette hänelle lupautunut, lähden minä Roomasta. Minä en tahdo olla näkemässä liittoa, joka murskaa Jackin elämän.

Nämä kylmällä ja ankaralla äänellä lausutut sanat sanottuaan lähti rouva Ronald salista, huulet suuttumuksen ohentamina.

Nuori tyttö, joka vielä piti käsissään kyynelten kostuttamaa nenäliinaansa ja puserteli sitä, nakkasi sen äkkiä keskelle huonetta sanoen:

— Soisin, että olisin kuollut!

XVIII.

Mennessään Costanzin veglioneen ei kreivi Sant'Anna arvannut tulevansa esittämään neiti Carrollille niin suoranaista kosintaa. Kun hän oli aition puolihämärässä kahden kesken tuon solakan dominon kanssa, oli entisten seikkailujen muisto ja naamioidun tytön viehkeys saattanut hänet äkilliseen huumaukseen, ja hän oli tahtomattaan tullut lausuneeksi ratkaisevat sanat.

Vaikka Dora ei hänessä herättänyt sitä palavaa intohimoa, jota hän usein ennen oli tuntenut, oli hän kuitenkin häneen sangen rakastunut eikä halunnut mitään hartaammin kuin mennä hänen kanssaan naimisiin. Ajatus riistää toiselta mieheltä morsian, joka tälle arvatenkin oli rakas, ei häntä sanottavasti häirinnyt. Parempihan olisi ollut, ettei neiti Carrollin elämässä olisi ollut Jackia, mutta sehän ei ollut auttamaton onnettomuus. Ensi hetkistä oli hän arvannut, että Doran tunne herra Ascottia kohtaan oli vain hyvää ystävyyttä. Kolmenkolmatta vuotiaana ei Dora niin itsenäinen kuin olikin, tiennyt rakkauden tunnelmista enempää kuin pieni neljätoistavuotias italiatar. Ja vasta hän Lelo, oli ne hänessä herättänyt. Se mairitteli ja viehätti häntä erikoisesti: mies, varsinkin italialainen, on mustasukkaisempi rakkauden tunnelmasta kuin rakkaudesta itsestään.

Lelo oli päättänyt kosia nuorta amerikatarta mutta ajatus siitä huolesta, minkä hän aiheuttaisi äidilleen ja ruhtinatar Marinalle, niiden kohtausten ja moitteiden aavistus, jotka häntä odottivat, olisi saanut hänet vielä lykkäämään ratkaisevaa askelta, ellei Kaitselmus olisi häntä siihen ajanut. Avioliitto oli hänestä aina tuntunut raskaalta pakolta, hirvittävältä uhkapeliltä. Hänellä oli sangen heikko usko naisten kunniallisuuteen; useimmat nuoret tytöt tähän saakka olivat herättäneet hänessä voittamatonta epäluottamusta, ja nyt, muutamien viikkojen keveiden suhteiden jälkeen oli hän valmis uhraamaan nimensä, sukunsa kunnian muukalaisen käsiin. Ja nyt oli hän, saamatta aikaa harkita ja neuvotella, heitetty keskelle elämän vakavuutta. Siitä oli mahdoton palata. Mitenkä saisi hän sukunsa suostutetuksi tähän liittoon? Neiti Carrollin suuret myötäjäiset voisivat ehkä aikaansaada tämän ihmeen; mutta hänen äitinsä oli niin ankaran suvaitsematon!… Paras oli olla edeltäpäin ajattelematta ja jättää kaikki sattuman varaan. Sehän oli hänen vanha tapansa vaikeuksissa.

Kahtena päivänä veglionen jälkeen oli Lelo niin luoksepääsemätön ja hermostunut, kuin vain italialainen voi olla, hän sairasti tuota juroa hermostuneisuutta, joka pitää ystävät ja vieraat loitolla. Hän ei käynyt missään, lukuunottamatta Metsästysklubia. Rooman »jockeyta». Siellä istui hän tuntikausia jossakin nojatuolissa lojuen tai sohvalla loikoen, savuke suussa, katse hajamielisenä, muistellen nautinnolla menneisyyttään, jolle hänen nyt oli sanottava hyvästit ja joka juuri sen vuoksi tuntui hänestä kahta vertaa rakkaammalta. Hänen unelmissaan väikkyi naisia, hevosia, ajopelejä, lemmen voittoja, eteviä laukauksia, loistavan pelionnen iltoja ja mieleen palasi onnen tuntuja, turhamielisyyden tyydytystä.

Vähitellen lankesi jonkinlainen usva näiden menneisyysmuistojen ylle…, ja Doran sorja hahmo, hänen kirkkaat silmänsä, pitkät ripsensä, veikeät kasvonsa astuivat valopiiriin hänen ajatuksissansa, eikä hän enää nähnyt muuta kuin hänet: tulevaisuuden! Dora tuntui hänestä niin luotettavalta, niin elävältä, niin turvalliselta kaikessa toimeliaisuudessaan! Ja Dora rakasti häntä! Hänellä oli Doraan se magneettinen voima, joka hänen mielestään oli ainoa tarpeellinen naiseen nähden ja joka yksin, hänen käsityksensä mukaan, saattoi taata alistumisen ja uskollisuuden. Ei, hän ei katunut toissailtana tekemäänsä tunnustusta. Ja sitten, viisi miljoonaa myötäjäisiä, aluksi!… Siinähän oli millä panna talonsa muinaiseen kuntoon, korjata Frascatin historiallinen huvila, joka oli hänelle niin rakas, pitää kauniita ajopelejä, ensiluokkaista kilpa-ajotallia. Tosiaan, se ei ollut hullumpaa!

Ja sitten, miltähän kannalta rouva Ronald vastaanottaisi tiedon tästä aviosta? Nyt kysyttiin kuinka helppo hänen oli hallita itseänsä, varsinkin kun hänen kasvonsa joskus olivat osoittaneet jotakin muutakin kuin harmia. Tämä ajatus sai kreivin huulille sen julman hymyn, joka niillä vilahti vain harvoin, ja silmissä välähti kova kiilto.

»Saammehan nähdä, onko tuo järkivaltainen olento myöskin nainen!…»

Dora oli tietenkin selittänyt hänelle tätä uutta Italiassa miltei tuntematonta naistyyppiä, johon amerikatar kerskuu kuuluvansa: ja tehdäkseen kuvauksensa selkeämmäksi oli hän esittänyt Helenan tämän laadun perikuvaksi, ja kreivi, muistaen kohtausta Ouchyssä, oli tuntenut äkillistä ja miehiseltä kannalta hyvin ymmärrettävää vastenmielisyyttä tuota nimeä ja laatua kohtaan. Kun Dora puolestaan oli tunnustanut, että hän itse puolestaan oli vain perin pikkuriikkisen järkivaltainen, oli kreivi onnitellut häntä siitä koomillisen innokkaasti.

Rouva Ronaldista siirtyi Sant'Annan ajatus ruhtinatar Marinaan. Ei ole miestä, jolle ensi lemmen muisto olisi rakkaampi kuin italialaiselle, olipa hän mitä säätyä tahansa, ja Donna Vittoria oli ollut Lelon ensi lempi. Joskus vieläkin piti muinaisen muisto häntä vankina: hänen muotonsa heltyi, hänet silmänsä kiilsivät intohimoa; hänen kasvoilleen valahti uuden nuoruuden ilme; sitten taas sammui kaikki, ja nykyisyys otti oikeutensa.

Lelo tunsi, että hänen ennen kaikkea olisi ilmaistava avioaikeensa ruhtinattarelle. Viime kerralla oli ruhtinatar kysellyt paljon Dorasta ja, ikäänkuin häntä valmistaakseen, oli Lelo antanut hänen aavistaa aikomuksiansa. Pitkään aikaan ei Lelo enää ollut tuntenut ruhtinatarta kohtaan muuta kuin lemmekästä ystävyyttä, mutta ruhtinatar rakasti häntä vielä Lelo tiesi antavansa hänelle julman, äärettömän raskaan iskun. Häntä kammotti olla tätä tuskaa näkemässä: naisen surun näky koskee mieheen enemmän kuin suru itse.

Seuraavana päivänä, ennenkuin vielä oli tavannut neiti Carrollia, meni hän Donna Vittorian luo. Niinkuin kaikki italialaiset, oli hän erokohtaelmissa mestari. Hän pani siihen ihmeteltävän oveluuden ja taidon ja johtui selittämään, että elämässä »täytyy muuttua filosofiksi». Ruhtinattaressa ei kuitenkaan ollut kylliksi filosofia kestämään tätä suurinta uskottomuutta, sillä kyyneleet kumpusivat hänen silmistään. Silloin moitti Lelo häntä jalomielisyyden puutteesta; selitti hänelle, ettei hän voinut jättää nimeänsä sammumaan, että hänen asemansa pakotti hänet menemään naimisiin, ja lisäsi, että jos ruhtinatar häntä rakasti, pitäisi hänen häntä siihen rohkaista eikä tehdä tämän velvollisuuden täyttämistä liian tuskalliseksi. Hän esitti itsensä olojen uhriksi. Ja ylhäinen ruhtinatar meni ansaan niinkuin yksinkertaisin kansannainen. Hän luuli ystävänsä kaipaavan lohdutusta; ja vaiensi oman surunsa voidakseen häntä lohduttaa, ja niin lähti kreivi, sydän keventyneenä, hänen luotaan jälleen saavutetun riippumattomuuden suloisessa tunnelmassa.

Tämän jälkeen joutuivat neiti Carroll ja kreivi Sant'Anna, sen korkeimman tahdon kuljettamina, joka heidän sydämiinsä oli asettunut kohtaamaan toinen toisensa. Oli perjantai, jolloin Rooman ylhäisöllä on tapana kokoontua Pamfilin kauniisiin puistoihin. Dora saapui sinne markiisitar Vergan saattamana. Ilma oli kaunis ja keväinen. Näillä kukkuloilla, jonne vaistomaisesti tullaan etsimään suurempaa kirkkautta ja rasituksista rauhoittumaan, on Rooman valo ja ilma aivan erikoista, sen valo hienoa, vihertävänvivahteista suurten raunioiden yllä, sen ilma omituisen tyyntä, täynnä n.s. morbidezzan tuntua, joka synnyttää jonkinlaiselta nautinnolta tuntuvaa raukeutta.

Ensimäistä kertaa tunsi neiti Carroll tätä vaikutelmaa. Kävellessään kaunokkeja kimmeltävällä räikeävärisempäin kukkien reunustamalla nurmikolla tunsi hän miellyttävää raukeutta, joka täytti hänen sielunsa hiljaisuudella; tämä oli hänestä niin uutta ja tavatonta, että hän lapsellisesti katsoi ympärilleen nähdäkseen, mistä se tuli. Äkkiä alkoi hänen sydämensä kovasti tykyttää: Sant'Anna tuli ystävänsä herttua de Rossanon seurassa heitä kohti. Kun hän hän antoi kättä, kun heidän katseensa kohtasivat, punastui Dora kovasti, änkytti ja näytti joutuvan aivan suunniltaan pois.

— Minä en ole tavannut ketään sitten tiistain — sanoi Lelo kääntyen markiisittaren puoleen antaakseen Doralle tilaisuuden tointua. — Se on omituista, viime veglionen jälkeen näyttävät kaikki naiset karttavan meikäläistä: voisi luulla, että heillä ei ole ihan puhdas omatunto meidän suhteemme.

— Ehkäpä he pikemminkin ovat väsyneitä kuultuaan niin paljon hullutuksia ja valheita.

— Valheita!… Naamio johtaa usein sangen vakaviin tunnustuksiin, sanoi kreivi katsoen neiti Carrollia.

— Luuletteko niin?

— Olen siitä varma; minulla on siihen täysi syy.

Rouva Verga, jolta ei mitään jäänyt huomaamatta, havaitsi Doran hämmentyneen ilmeen ja sanoi hymyillen:

— Vai olette te joutunut tekemään vakavan tunnustuksen veglionessa?
Sen parempi sille, johon se kohdistui.

Näin sanoen alkoi markiisitar jatkaa kävelyä. Rossanon herttua, joka mainiosti suoritti uskotun ystävän osaa, liittyi häneen heti kysellen, miten hän oli huvitellut Costanzissa.

Lelo joutui siten kahden nuoren amerikattaren kanssa ja ryhtyi kulkemaan vihreää tammikujaa kohti, joka oli kuullut niin monta lemmentunnustusta. Heidän välilleen syntyi hiljaisuus, jota tahtoisi pidentää iankaikkisesti, jolloin näkymättömät väreilyt synnyttävät onnea ja melkein jumalaista tunnelmaa.

Neiti Carroll ei ollut enää itsenäisen näköinen, nenä pystyssä. Hän kulki pää hiukan kumarassa, katse maahan luotuna.

— Ettekö tiedä, että minä puhuin viime kerralla vakavasti? sanoi Lelo äkkiä levottomalla äänellä. Minä valitan, että se mitä teille sanoin, tuli sanotuksi karnevaalin humun keskessä, mutta se oli silti totta. Minä rakastan teitä.

Dora pääsi tointumaan hämmennyksestään.

— Kuinka monelle naiselle te olette sitä samaa sanonut? kysyi hän ivallisella äänellä.

— Monelle, älkää sitä epäilkö, vastasi kreivi hämilleen joutumatta, mutta kenellekään en vielä ole tarjonnut nimeäni, mutta sen tarjoan teille, te kun olette minussa herättänyt vakavan tunteen, ehdottoman luottamuksen ja kun lisäksi tiedän että tekin rakastatte minua.

Tämmöisen rohkeuden hämmästyttämänä kääntyi neiti Carroll kreiviä vastaan kielto huulillaan; mutta katsahdettuaan noiden latinalaisten silmien loistetta, jolta ei ajoissa ollut pitänyt varaansa, punastui hän ja saattoi vain änkyttää:

— Mutta minä en ole koskaan…

— Ette ole koskaan kuullut niin rohkeata väitettä? keskeytti Lelo hymyillen. Toivottavasti ette!… Miksi ujostelisitte tunnetta, joka on kukkinut sydämessänne vastoin tahtoanne, niin, hyvinkin vastoin tahtoanne. Olenko minä sitten niin arvoton?

— Ette, ette! vastusti Dora liikutettuna tästä väärästä häveliäisyydestä.

— Te pakenitte itseänne tiistai-iltana, kun pyysin teitä katsomaan omaan sydämeenne. Luvatkaa minulle, että tutkitte itseänne…

— Se on tehty, vastasi neiti Carroll hypistellen hermostuneesti harsoaan.

Lelo pysähtyi tämän vastauksen yllättämänä. Molemmat katsahtivat toisiinsa, liikutuksen aalto kulki toisesta toiseen.

Sant'Anna alkoi kävellä edelleen.

— Ja, sydämenne ja omantuntonne mukaan, luuletteko vielä saattavanne mennä naimisiin herra Ascottin kanssa?

— En… ja minä olen tehnyt eron.

— Todella! — huudahti kreivi ilon välähdys silmissä. — Tekö olette vapaa?

— Minä olen vapaa — sanoi neiti Carroll, ei ilman kiusallista häpeän tunnetta.

— Oletteko kirjoittanut peruuttaaksenne sananne?

— Se ei ollut tarpeellista. Herra Ascott saapui torstaiaamuna ja lähti samana iltana.

— Te annoitte pois hänen sormuksensa?

Nuori tyttö veti hitaasti pois hansikkaansa ja sanoi hermostuneesti naurahtaen ja paljasta kättään näyttäen:

— Katsokaa!

— Oh Dora! te täytätte minut ilolla!… Ja nyt, ettekö nyt suostu tulemaan vaimokseni?

— Ettekö siis pelkäisi näin oikullista, amerikkalaista ja sangen itsepäistä tyttöä, joka on täynnä puutteita.

— En vähääkään. Rakastan teitä sellaisena kuin olette. Teillä on kaikki ominaisuudet, jotka minulta puuttuvat. Meistä tulee täydellinen pari.

— No…

— No… niin… te suostutte?

Neiti Carroll käänsi päätään kreiviin päin, punastui — hänen katseensa kiihkeän pyynnön edessä ja sanoi sitten olkapäitänsä kohauttaen, omituisesti hymyillen:

— Myöhäistä olisi enää hylätä teidän ja minun!

Lelo ei voinut näin julkisella paikalla suudella kättä, joka hänelle näin luvattiin; hän nosti hattuansa.

— Kiitoksia, Dora! Te teette minut sangen onnelliseksi, sanoi hän vakavalla äänellä. Teidän ei milloinkaan tarvitse katua, että kuulitte sydämenne ääntä.

— Olen siitä varma.

Tällä hetkellä havaitsi rouva Verga, joka oli saanut kerrotuksi naamiaisseikkailunsa, tammikujan varjon käyvän tummemmaksi ja surunvoittoiseksi.

— Poistukaamme tästä kujasta! — huusi hän edellä kulkijoille. — Tämä on vain lempiviä varten.

— Ja kuka teille sanoo, että me emme ole sellaisia? vastasi Lelo kääntyen.

— Tosiaan, miksette olisi? Suurempia kummia on nähty.

Kävelijät palasivat yhdessä valoisammalle paikalle. Herttua de Rossano katseli neiti Carrollin kasvoja: nähdessään hänen poskiensa ja huultensa syvemmän värin, hänen silmäinsä kostean kiillon ja varsinkin hänen viehkeän hämillään-olonsa, oli hän varma Lelon menestyksestä.

Hotelliin palattuaan sulkeutui Dora huoneeseensa. Jo kaksi päivää oli Helena ollut hänelle nyrpeänä; hänen äitinsä ja neiti Beauchamp olivat häntä ankarasti nuhdelleet Jackin hylkäämisestä: hän oli siis kaikkien kanssa kylmissä väleissä. Rouva Carroll, noita vanhoja, viehkeitä, harmaatukkaisia, kirkaskasvoisia amerikattaria, oli heikoista heikoin. Tytär tiesi, että hänen suuttumuksensa ei milloinkaan ollut pitkäaikaista ja että avioliitto aatelismiehen kanssa häntä pohjaltaan miellyttäisi. Mutta Dora oli itsekin hiukan nolostunut, kun hän jo nyt oli toisissa kihloissa, ja mietti mitenkä hänen olisi ilmoitettava uutinen, jota kukaan sentään ei odottanut näin pian. Ensinnäkin pukeutui hän erikoisen sirosti päivällistä varten, sitten, pöytään istuttuaan, tilasi hän samppanjaa. Amerikattarelle on samppanja vihkiviiniä, jolla hän nimenomaan kastaa voittonsa.

Rouva Ronald ja hänen tätinsä olivat viettäneet päivän kansalaistensa parissa Albanossa. Aterian aikana kertoivat he näkemiään ja kokemiaan; Dora kuuli vain sanan silloin, toisen tällöin; vastoin tapaansa oli hän vaitelias. Helena tarkasteli häntä salavihkaa. Tuotuaan jälkiruoan poistuivat palvelijat, kuten tavallista. Dora otti mansikoita ja näytti leikkivän niillä pyöritellen niitä lakkaamattomasti sokerissa ennenkuin pani suuhunsa. Yht'äkkiä kohotti hän päätään, siristi silmiään, katsoen vuoroon itsekutakin pöytäkumppaneistaan ja sanoi täyteen samppanjalasiinsa tarttuen ilosta säteilevin kasvoin:

— Dodyn onneksi!

Neiti Beauchamp ja rouva Carroll kohottivat heti omat lasinsa; konemaisesti teki Helena samoin.

— Eihän nyt ole teidän syntymäpäivänne suinkaan? kysyi Sofia-täti.

— Ei, on kihlajaispäiväni!

Ikäänkuin nämä sanat olisivat iskeneet rouva Ronaldia päähän oikenivat hänen sormensa, niiden pitämä lasi putosi ja meni kappaleiksi. Kalpeana katsoi hän lasin paloja ja pöydälle valahtanutta viiniä.

— Mitenkä tämä on tapahtunut! sanoi hän typertyneenä.

Dora alkoi nauraa.

— No, tosiaan, niin kovasti en luullut kihlaukseni teihin koskevan!

Ja hän jatkoi hiukan levottomana:

— Toivottavasti se ei tuota minulle onnettomuutta!

— Mikä päähänpisto ruvetakin laskemaan sellaista leikkiä! sanoi rouva
Carroll.

— Leikkiäkö! Ei, se on täyttä totta. Tänä iltapäivänä on herra Sant'Anna Pamfilissa uudistanut tunnustuksen, jonka hän tiistai-iltana teki veglionessa, ja pyysi yksinkertaisesti minun kättäni, jonka minä yhtä yksinkertaisesti hänelle myönsin — lisäsi Dora yrittäen leikinlaskua. — Vähät niistä, jotka eivät ole tyytyväisiä, minä puolestani olen sangen onnellinen!

— Ja Jack-parka! sanoi rouva Carroll.

— Oi, Jumalan nimessä, äiti, älkää mainitko sitä ainoata asiaa, joka häiritsee onneani. Kun en voi parantaa sitä surua, minkä olen aiheuttanut, niin antakaa minun se unohtaa!

— Minä tiesin kyllä, miten tämä keimailu päättyisi, sanoi neiti
Beauchamp kylmästi.

— Todellakin? Sitten tiesitte enemmän kuin minä, sillä minä en tosiaan luullut sellaisen avioliiton minua odottavan.

— Ah! te pidätte epäilemättä suurena kunniana päästä kreivittäreksi…
Minä en sentään luullut teitä niin nousukkaaksi.

Dora punastui. Hän ei ollut yhtä hienoa sukua kuin rouva Ronald ja hänen tätinsä: hän ei mielellään kuullut siihen viitattavan. Mutta hän voitti nopeasti harminsa.

— Niin, minä olen sangen ylpeä päästessäni herra Sant'Annan puolisoksi — vastasi hän tavanmukaisella suorasukaisuudellaan — ja minä tunnen suuren joukon tyttöjä, joita te pidätte täysin ensiluokkaisina ja jotka tulevat minua kadehtimaan.

— Oh! Dora, ethän toki ole antanut turhamielisyyden houkutella itseäsi! sanoi rouva Carroll.

— Älä pelkää, äiti, juuri minun sydämeni on mennyt onkeen. En ole sentään niin turhamielinen kuin näytän.

— Minä tulin vain ajatelleeksi, mitenkä teidän luonteenne sietää eurooppalaisen miehen vaateliaisuutta, lausui neiti Beauchamp.

Dora nosti kyynärvartensa pöydälle, leukansa kämmenten väliin ja katseli vanhaapiikaa mahdollisimman terävästi.

— Oletteko te koskaan rakastanut? kysyi hän tältä sitten ihan vakavissaan.

Sofia-täti sävähti aivan tummanpunaiseksi ja rohkeasta kysymyksestä loukkaantuneena vain puristi huuliansa yhteen.

— Jos olette rakastanut — jatkoi neiti Carroll, — niin täytyy teidän tietää, että rakkaus tekee kaikki helpoksi, kaikki mahdolliseksi, jos taas ette sitä tiedä, niin vedotkaa minuun, sillä minä olen sen juuri kokenut; siitä ei ole vielä pitkä aika kuin en sitä tiennyt.

— Te rakastatte siis todellakin herra Sant'Annaa? kysyi rouva Carroll.

— Minä jumaloin häntä!

Ja kietoen kätensä äitinsä kaulaan painoi hän poskensa tämän poskea vasten.

— Älkää surko, äiti; italialaiset ovat hyviä aviomiehiä, kysykää markiisittarelta. Muuten amerikattaret ovat aivan kuin kotonaan Roomassa. He ovat tänne rakentaneet palatseja, he ovat naittaneet lapsiansa parhaisiin sukuihin, heillä on etevimmät paikat hovissa. Minä tapaan ympärilläni paljon meikäläisiä… Ja sitten, se tuntui olevan minun kohtaloni. Nähkää, minua ikäänkuin veti Eurooppaan, minä jouduin Annie d'Anguilhonin luo, missä minun piti tavata Vergat ja heidän kauttaan vihdoin tulla tänne. Oh, niin meitä johdetaan! Turhaa rimpuilla vastaan! Minä puolestani en valita; minä olen Kaitselmukselle sangen kiitollinen siitä kohtalosta, minkä se on minulle varannut.

— No, Helena, mitä te sanotte tästä? kysyi neiti Beauchamp ivallisella äänellä:

Rouva Ronaldia hieman puistatti.

— Minäkö? En mitään… Minä kuuntelen ja ihmettelen.

Neiti Carroll nousi pöydästä.

— Siinä teette oikein, sanoi hän, sillä minä rakastan itseäni enemmän nyt kuin ennen.

XIX.

Helena ei seurannut Doraa saliin, vaan palasi huoneeseensa. Sinne tultuaan sytytti hän sähkövalon ja, niinkuin unissakävijä nukkuessaan ryhtyy mielityöhönsä, istuutui peilin ääreen ja kampaili tukkaansa, hiveli puuteriuntuvaimella poskiansa, hengitti hajuveden tuoksua, kiilloitti kynsiänsä, ja vihdoin tähän konemaiseen toimeen väsyen, istui liikkumattomana silmät auki, mutta ilmeettöminä tuijottaen peiliin.

Dora ja Sant'Anna! Nämä kaksi nimeä liikkuivat lakkaamatta hänen päässään ja tuottivat hänelle tuskaa, jonka vaikutukset näkyivät hänen kasvojensa ilmeissä. Pitikö sen liiton sittenkin syntyä! Hän ei ollut sitä uskonut, hän koetti vieläkin olla sitä uskomatta. Ja tuhannetta kertaa palasi Ouchyn kohtaus hänen mieleensä. Muisti, jolla joskus saattaa olla niin ihmeellinen säilytysvoima, näytti hänelle jälleen Lelon hehkuvan ilmeen, ja kaikki hänen lemmen pyyntönsä vivahteet. Dora ei tietysti voinut aavistaa, että hänen sulhasensa oli ollut rakastunut häneen, Helenaan, tunkeutunut illalla hänen huoneeseensa niinkuin varas! Jos hän sen tietäisi, menisikö hän sittenkin Sant'Annan kanssa naimisiin? Ei, ehkä… Mutta, kukaties kuitenkin? Hän oli niin hurjasti rakastunut!… Mitä oli Sant'Anna Doralle sanonut Pamfilissa? Helena kuvitteli häntä kumartuneena nuorta tyttöä kohti, puhelemassa hänelle lämpöisellä äänellään, kiehimässä kiehtovalla katseellaan. Tämä kuvitelma tuotti hänelle niin suurta tuskaa, että hän nousi kävelemään sitä haihduttaakseen. Hän katseli itseään taas peilistä ja häntä puistatti; hän luuli sen tulevan vilusta ja soitti palvelijan luokseen käskien tehdä tulta. Kun tuli oli sytytetty, istui hän valkean ääreen ja sen heijastama lämpö synnytti jonkinlaista hyvinvointia, joka vaikutti mieleenkin tyynnyttävästi. Hän tunsi vointinsa paremmaksi ja hengitti vapaammin. Silloin kääntyi hänen ajatuksensa Jackiin. Hän näki entisen sulhasen istumassa vaununkolkassa, kädet taskussa, hattu silmillä, sielu kuohuksissa Doran uskottomuuden vuoksi, kohtalon voimat kuljettamassa häntä loitos lemmitystään, ja säälin valtaamana lausui Helena ääneen:

— Poikaparka!

Hän tunsi kiivasta katkeruutta rouva Vergaa kohtaan: tämä avioliitto oli hänen tekoansa; hän oli yllyttänyt Dorassa arvonimen janoa eikä laiminlyönyt ainoatakaan tilaisuutta toimittaa hänet yhteen Sant'Annan kanssa, vaikka tiesi hyvin tytön olevan kihloissa ja aivan naimisiinmenossa. Se ei ollut arvokasta. »Sitä ei ole epäilemistäkään;» ajatteli hän, »Eurooppa turmelee amerikattaret.» Puuttui vain, että Jack luulisi hänen ottaneen osaa juoneen! Hän ryhtyi heti kirjoittamaan Jackille, sanoisi herra Ronald kuullessaan sisarentyttären purkaneen kihlauksensa? Varmaankaan hän ei soisi sitä Doralle anteeksi. Ja kuitenkin se oli juuri hänen, herra Ronaldin, syy: jos hän olisi tullut Roomaan, ei näin olisi käynyt!… Ajatus, että hänen miehensä niin itsepintaisesti pysyi Amerikassa, herätti eleille koko Helenan suuttumuksen häntä vastaan. Seitsemään kuukauteen ei Henrik nyt ollut hänelle kirjoittanut. Viisi kuukautta vielä, ja hänellä olisi oikeus vaatia eroa hylkäämisen nojalla…

Tämä ajatus, joka kosketti hänen sydämensä sisintä, nosti tumman punan hänen poskilleen. Erota, hänkö, Helena! Se olisi toki nurinkurista!… Hän naurahti hermostuneesti. Sitten käveli hän ikäänkuin tasapainoon päästäkseen pariin kolmeen kertaan edestakaisin huoneessaan, istuutui vihdoin valkean ääreen ja tarttui kynään kirjoittaakseen Jackille. Omituinen sielunilmiö oli, että myötätunnon sanat, joita hän Jackille kirjoitti, lohduttivat häntä, ikäänkuin ne olisivat olleet lausutut hänelle itselleen.

Helena oli siihen saakka aina herännyt hilpeällä mielellä, mutta avatessaan silmänsä seuraavana aamuna hän tunsi sitä lemmen haikeutta, joka moneen kuukauteen tämän jälkeen ei ollut häntä jättävä ja jonka vaikutuksen alaisena hänen sielunsa muovautui ja muuttui.

Ajatus, että kreivi Sant'Anna luultavastikin jo tänään saapuisi rouva Carrollilta pyytämään Doran kättä, häiritsi häntä hetken. Hän ei silloin tahtonut olla hotellissa ja ehkä tilaisuudessa läsnä. Kiiruhtaen pukeutumistaan meni hän erään amerikkalaisen ystävättärensä luo ja ehdotti tälle retkeä Frascatiin, mihin tämä heti suostuikin.

Kuten kaikki amerikattaret, oli rouva Ronaldkin tahdon lujuuteen luottava; olipa hänellä tähän sisäiseen voimaan miltei liioiteltu usko. Hänen tahtonsa ei ollut häntä vielä milloinkaan pettänyt vaikka hän usein siltä oli vaatinut miltei ihmeitä kuten esim. Ouchyn seikkailussa. Nyt vetosi hän siihen uudelleen, ja illalla palatessaan hotelliin hallitsi itseään täydellisesti. Lelo oli tullut: Helenan täytyi kuulla hänen käynnistään yksityiskohtainen kertomus; rouva Carroll oli italialaisen viehättävästä tavasta ihastunut eikä ollut lakata ylistelemästä. Kylmyys, jolla rouva Ronald ja neiti Beauchamp kuuntelivat kaikkea tätä, ei vaikuttanut Doraan; hänessä oli sellainen riemu, hän ei olisi välittänyt koko maailman paheksumisesta. Kun rouva Ronald nousi lähteäkseen huoneeseensa, ilmoitti Dora, että kreivillä oli aikomus huomenna kello kahden aikaan tulla häntä tervehtimään.

— Älkää olko hänelle kovin epäkohtelias, lisäsi hän; hän voisi luulla, että te ette soisi hänen menevän naimisiin. Miehet ovat niin omituisia.

Rouva Ronald kalpeni hiukan ja sanoi sitten avaten silmänsä selälleen ikäänkuin hämmästyksestä.

— Että en soisi hänen menevän naimisiin, minä! minkä vuoksi?

— Ah, nähkää, kun te olette keimailleet yhdessä. Hän liehitteli teitä… arvatenkin minua odottaessaan, sanoi neiti Carroll leikkisällä äänellä.

— Onko suuruus jo noussut teille päähän?

— Ei, ei, minun pääni on vielä mainiossa kunnossa.

— Ei siltä oikein tunnu! vastasi Helena kuivasti.

Doralla oli tavaton vaisto, läpitunkeva äly, niinkuin X-säde. Sanat, jotka ilmaisivat hänen ensi vaikutelmaansa, kantoivat usein sangen kauas ja tarkkaan. Äskeiset sattuivat kipeästi rouva Ronaldiin. Hyvä Jumala! entä jos kreivi kuvittelisi, että hän tuntisi katumusta!… Katumusta!… hän, se olisi liian hurjaa!… Totta kyllä tämä liitto oli hänelle vastenmielinen, suorastaan koski häneen, mutta yksinomaan senvuoksi, että se mursi Jackin elämän, senvuoksi, että neiti Carrollin uskottomuutta pidettäisiin New Yorkissa skandaalina ja että tämä skandaali loi varjoa hänenkin perheeseensä. Hän selittäisi sen herra Sant'Annalle, ja ellei tuo mies ole tuhma tai narri, täytyy hänen täysin käsittää nämä Helenan tunteet.

Niin hyvin sai Helena itsensä tähän tunnelmaan tuuditetuksi, että hän oli täysin kylmäverinen ja arvokas seuraavana päivänä, kun kreivi ilmoitettiin saapuneeksi.

— Minun onnitteluni! sanoi hän hiukan pilkallisella äänellä, mutta kättelyltään aivan luontevana.

Lelo joutui tästä vastaanotosta hiukan hämilleen. Dora oli kertonut hänelle, että rouva Ronald oli raivoissaan; hän toivoi nyt saavansa hänet lopultakin unohtamaan itsensä päästäkseen nauttimaan kostostansa. Hän tointui kuitenkin pian.

— Minä otan vastaan onnittelunne sitäkin suuremmalla ilolla, kun tiedän ne vilpittömiksi… kuten kaikki teissä!

Helenan silmät rävähtivät hiukan, hänen sieraimensa suurenivat ja hän kohotti päätään.

— Minä onnittelen teitä vilpittömästi, sanoi hän kun naitte amerikattaren. Se on kenties vaateliasta minun puoleltani, mutta minä luulen, että me olemme uskollisia, ymmärtäviä, että meillä sanalla sanoen on erinäisiä arvokkaita ominaisuuksia.

— Teillä on niitä paljon… ja kaikkein parhaita. Minä puolestani katson itseni sangen onnelliseksi voittaessani neiti Carrollin sydämen. Onko totta, että te ette hyväksy hänen vaaliansa?

Rouva Ronaldin katse ei värähtänyt tästä mutkattomasta kysymyksestä.

— Ei, hänen vaaliansa minä en paheksu, uskokaa se; ainoastaan hänen lupauksensa rikkomista. Amerikassa pidetään sitä melkein yhtä pahana kuin avioeroa. Minä olen tuntenut herra Ascottin koko elämäni ja, sanon sen teille suoraan, minä asetun hänen puolelleen. Hän ei ole ansainnut sitä kohtelua, mikä on tullut hänen osakseen. Hän on sydämeltään mitä uskollisin, mitä kunnollisin! — lisäsi Helena toivoen, että nämä sanat eivät kreiviä miellyttäisi.

— Minä uskon sen, vastasi kreivi tyynesti, mutta täydellisillä miehillä ei naisten suhteen aina ole täydellisintä menestystä! Kaikista ominaisuuksistaan huolimatta ei herra Ascottin ilmeisesti ollut onnistunut herättää neiti Carrollissa rakkautta. Neiti Carroll luuli häntä rakastavansa, mutta ajoissa on huomannut erehdyksensä.

— Se on mahdollista, mutta tämä hairahdus silti molemmille ikävä.
Mieheni ei milloinkaan tule antamaan sitä Doralle anteeksi.

— Niin. Dorahan on herra Ronaldin sisarentytär?

— Hänen sisarpuolensa tytär ainoastaan.

Sant'Anna purskahti nauramaan.

— Mutta sittenhän minä tulen olemaan teidän nepaanne? Ei, se on liian hassua! Elämä on joskus omituista!

— Minun nepaani! toisti Helena koomillisesti kauhistuneena.

Mutta räikeätä todellisuutta ajatellen hän hiukan kalpeni.

— Se on totta, minä en ollut sitä ajatellut. Minä olen aina pitänyt Doraa nuorempana sisarena, eikä hän milloinkaan ole sanonut minua »tädiksi»… Eikä hän oikeastaan olekaan minulle kuin käly-puolen tytär.

— No, sitten minä tulen olemaan vain nepaapuoli, mutta hyvä niinkin!… Joka semmoista minulle olisi sanonut silloin, kun näin teidät ensi kerran… Rivoli-kadun pylväistön alla… muistatteko? — sanoi kreivi luoden Helenaan kavalankiehtovan katseen. — Minä luulin seuraavani teitä ja te hyvänä haltiattarena saattelittekin minua avioon… josta silloin luulin olevani niin kaukana!

— Ja johon, sivumennen sanoen, teillä näytti olevan vähän kutsumusta! — vastasi Helena niin itseään hilliten, että kykeni leikkiä laskemaan.

— Tosiaan!… mutta kutsumus tulee, kun tapaa naisen, jonka kohtalo on määrännyt… Minun avioni on tosiaankin alkanut kuin todellinen romaani.

— Toivotaan, että se jatkuu ja päättyy samalla tavalla. Hyväksyykö teidän perheenne sen?

— Minun perheeni ei hyväksy mitään, mitä minä teen, vastasi Lelo, jonka sydäntä vielä kaiveli vähää ennen kamppailtu perhekohtaus. — Minä olen toista aikakautta.

— Niin, te olette amerikatarten aikakautta, te! sanoi rouva Ronald hieman ivallisella äänellä.

— Juuri niin!… Ja siitä voin onnitella itseäni. Minä tarvitsen vaimon, joka puhaltaa minuun uutta henkeä.

— Oh! Siitä kyllä Dora huolehtii! Häntä pidetään New Yorkissakin hyvin uudenaikaisena.

— Rooman ilmanala tulee vaikuttamaan häneen, kuten se on vaikuttanut kaikkiin teikäläisiin. Se piiri, jossa hän tulee liikkumaan, vaikuttaa häneen paljon, saattamatta häntä kuitenkaan, toivoakseni menettämään omaperäisyyttään ja hilpeyttään. Minä olen varma, etten milloinkaan hänen seurassaan ikävysty.

— Niinkö, että te voitte aina hätätilassa puhua hevosista? sanoi Helena hienolla ylenkatseen vivahduksella.

— Onhan se aina jotakin, kun jokin maku jopa jokin intohimo on yhteinen!… No niin, te ette siis tosiaankaan ole minulle tästä nyrpeä? kysyi Lelo säälimättömästi tarkastaen Helenan kasvoja.

— Teillekö? En ensinkään! — vastasi hän uljaasti vastaten katseeseen. — Te ette olisi kosiellut Doraa, ellei hän olisi teitä siihen oikeuttanut. Minä koetan aina olla oikeudenmukainen.

— Koettakaa myöskin olla laupias, neiti Carroll toivoo teidän lepyttävän hänen enonsa.

— Siinä hän pettyy: minä en siihen puutu, velvollisuudesta herra Ascottia kohtaan. Aika asettaa kyllä kaikki, ilman että minä siihen sekaannun. Minulla ei ole muuta tehtävää kuin vain toivottaa teille paljon onnea.

— Ja paljon lapsia!

Helena punastui hiusrajaan saakka.

— Oh, suokaa anteeksi. Minä unohdin, että niistä asioista ei puhuta amerikattarelle.

— Ehkei kyllä! vastasi Helena kylmästi.

Tällä hetkellä tuli Giovanni ilmoittamaan, että vaunut olivat valmiita.
Kreivi nousi, ja rouva Ronald teki samoin.

— Minä en pidätä teitä, sanoi hän, kun iltapäiväni on kovin jaoitettu… Näkemiin.

Sant'Anna tarttui ojennettuun käteen ja suuteli sitä keveästi, tuntematta huultensa alla vähintäkään värähdystä.

»Tuo rouva on raivoissaan, minä olen siitä varma, ajatteli hän astuessaan alas hotellin portaita; mutta sitä ei piru vie voisi aavistaa!…»

Ja hetken kuluttua lisäsi hän ivallisena ja harmissaan:

»Tuollaista nyt siis on järkivaltaisuus!»

XX.

Rooman ylhäisö ei vastaanottanut sanomaa kreivi Sant'Annan kihlauksesta neiti Carrollin kanssa paheksumatta. Mustan ylhäisön piirissä moitittiin sitä ääneen ja ankarasti, valkoisen keskuudessa herätti se paljon kateutta ja mustasukkaisuutta. Italialais-amerikkalainen kerho sitävastoin oli ilmeisesti iloissaan voidessaan liittää uuden, suuren nimen kultaiseen kirjaansa.

Kreivitär Sant' Annaan teki ilmoitus Lelon kihlauksesta vaikutuksen, joka syvästi järkytti hänen mieltään. Hänen poikansa naimisiin muukalaisen, vieläpä protestanttista uskoa olevan kanssa, hänen poikansa, hänen, syntyperäisen Salvonin, jonka veljestä, kardinaalista, yleisesti odotettiin Leo XIII:n seuraajaa!…

Donna Teresa oli ollut sangen kaunis, palavasti kosieltu. Uskonto ja ankaran ja ylhäisen suvun ylpeys oli suojellut häntä kiusauksilta, joihin italiatar niin helposti lankeaa, mutta jotka eivät jätä merkkiä hänen elämäänsä. Hän vanheni niinkuin muinoin Rooman ylhäisön naisten oli tapa vanheta; hän supisti suuresti elämäänsä. Tyttärensä naimisiinmenon jälkeen oli hän pienentänyt talouttaan ja siirtynyt palatsinsa toiseen kerrokseen. Hän ei enää käynyt seurapiireissä, mutta otti vielä itse vastaan joka päivä kello viiden jälkeen eikä hänen salinsa ollut koskaan tyhjä. Näköjään huomaamatta oli hänellä suuri vaikutusvalta. Vuodet olivat vieriessään vähitellen vähentäneet ihailijain joukkoa, joka oli ollut hänen nuoruutensa ylpeytenä, mutta hänellä oli vielä kuusikymmenvuotiaana nojatuolinsa ympärillä kerho hartaita ystäviä. Tämän viimeisen taipaleen tovereita oli m.m. markiisi Boni, hänkin jo menevän polven väkeä. Hän oli kreivitärtä kohtaan tuntenut sitä platoonista rakkautta, joka nyttemmin on yhä harvinaisempaa ja jota tuskin lainkaan enää tapaa muualla kuin Italiassa. Markiisi oli rakastanut häntä lapsena, nuorena tyttönä ja vaimona, oli elänyt hänen kauneutensa säteilyssä, suojellut häntä ritarillisen hartaasti, palvellut väsymättömän alttiisti ja luonteensa arvolla vaientanut parjauksen ja ilkimielisyyden. Jo noin viidentoista vuoden aikana oli hän syönyt kreivittären luona päivällistä ja ottanut sen jälkeen osaa korttipeliin. Lähtiessään suuteli hän kreivittären kättä, ja tämä lausui muuttumattomasti:

— Buona sera, marchese, domani alle sette (hyvää yötä, markiisi, huomenna kello seitsemän).

Ja seuraavana päivänä oli hän taas täsmälleen paikalla, nuhteettomasti seurapuvussa, ja tulisi arvatenkin olemaan joka päivä kunnes vihdoin kuolema vapauttaisi hänet tästä ritarillisesta palveluksesta.

Kreivitär Sant'Annan lähimpään piiriin kuului vielä don Salvatore — ankara jesuiitta, hänen henkinen neuvonantajansa — monsignor Capella, hienon maailman pappismies — tohtori Masso, joka tieteellisesti tutki roomalaista kuumetta, mutta oli taitavampi arkeologiassa kuin lääketieteessä, ja vihdoin välttämätön avvocato (asianajaja), jonka kohtaa kaikissa ylhäisön perheissä, missä hän on, ellei aivan tasa-arvoisena, niin kuitenkin uskottuna ja tuttavana. Asianajaja liittyy johonkin perheeseen, ottaa haltuunsa sen asiat, työskentelee sen hyväksi ja on arvokkaana apuna näille ihmisille, joiden täydellinen tietämättömyys nykyaikaisesta elämästä muuten tekisi heidät aivan avuttomiksi. Hän tekee tämän useinkin mitättömästä korvauksesta, vain kiintymyksestä palvelemaansa perheeseen. Italia on ehkä ainoa maa maailmassa, missä afäärimiehen toiminnan määrää tämänlaatuinen tunne.

Nämä uskolliset (fedeloni) muodostivat jonkinlaatuisen kreivitär Sant'Annan hovin. Vaikka he kuuluivat klerikaliseen puolueeseen, oli heillä suhteita valkoisissa piireissä ja he tiesivät kaikki, niitä missäkin sanottiin ja tehtiin. He olivat Donna Teresalle jonkinlaisena elävänä tietokirjana: kaikki kilpailivat keskenään hänen toiveittensa täyttämisessä. Huolimatta nykyoloista uskoi hän vielä, että paavi ennemmin tai myöhemmin saisi Rooman jälleen valtaansa. Millä tavoin, sitä hän ei ajatellut, mutta mikään ihme ei hänestä tuntunut mahdottomalta. Hän toivoi varsinkin voivansa toimittaa poikansa edulliseen asemaan mieleisensä avioliiton avulla: ja hän oli ajatellut erästä kuusitoistavuotiasta vielä luostarissa olevaa ruhtinatarta. Hänen toivomuksestaan oli kardinaali tunnustellut maaperää ja saanut tietää, että siltä taholta ei ollut mitään estettä olemassa. Näissä oloissa saapui neiti Carroll Roomaan. Donna Teresa sai heti tietää poikansa ahkeran seurustelun nuoren amerikattaren kanssa, mutta ei siitä huolestunut, hän kun ei saattanut kuvitella mahdolliseksikaan sitä, mikä todella oli tapahtuva. Amerikattaret olivat aina herättäneet hänessä vaistomaista vastenmielisyyttä; monta kertaa oli hän selittänyt, ettei Lelo ainakaan hänen suostumuksellaan menisi naimisiin kenenkään amerikattaren kanssa. Niinpä saattaa helposti kuvitella hänen surunsa, nöyryytyksensä, kun Lelo tuli hänelle ilmoittamaan kosineensa neiti Carrollia ja saaneensa tämän suostumuksen. Ensimäistä kertaa oli hän ääneen napissut Kaitselmusta vastaan, joka saattoi hänen toiveensa näin julmasti pettää. Hän kohteli poikaansa tavattoman ankarasti, kieltäytyi kauan häntä kuulemasta ja nuhteli häntä mitä kiihkeimmästi. Hän olisi ehkä saanut hänet kääntymään, ellei Lelo olisi voinut vedota siihen, että asia jo oli tapahtunut tosiasia.

Doran myötäjäisten suuruus ei ollut vaikuttamatta kreivittären ystäviin ja lieventämättä heidän suuttumustaan. Asianajaja Orlandi puhui nykyaikaisen elämän suurista kustannuksista ja vakaumuksestaan, ettei Lelo voisi tulla onnelliseksi ilman suurta omaisuutta. Markiisi Boni alkoi varovasti puhella, että amerikattarilla oli omaisuutta, että he olivat uskollisia ja erinomaisia puolisoita. Don Salvatore ja monsignor Capella arvelivat, että Sant'Anna voisi neiti Carrollin miljoonilla saada aikaan paljon hyvää. Kardinaali Salvoni rauhoitti itseään toivolla, että nuori tyttö kenties kääntyisi katolin-uskoon, ja myöhemmin uuden uskonsa innolla saisi puolisonsa palautetuksi jälleen Vatikaanin helmaan. Donna Teresaa hämmästytti ja loukkasi se keveys, millä hänen uskollisensa, ja varsinkin hänen veljensä, näyttivät mukautuvan tähän avioliittoon. Kaikki hänen ympärillään näytti menevän nurin, periaatteet, vakaumukset, uskonto. Mikään ei olisi voinut voittaa hänen vastarintaansa paitsi poikansa menettämisen pelko. Lelo oli hänen ylpeytensä, hänen elävä ilonsa, hän ei saattanut jättää häntä yksinomaan tuon ventovieraan naisen haltuun. Ainoastaan senvuoksi hän taipui ja antoi anteeksi. Kaksi kuukautta oli reumatismi pitänyt häntä kahleissaan. Hän oli salassa hyvillään, ettei senvuoksi saattanut tehdä tavan vaatimaa käyntiä rouva Carrollin luona, mutta hän suostui vastaanottamaan hänet ja hänen tyttärensä ja kohtauspäivä määrättiin.

Lapsenrakkaus on italialaisessa sangen voimakas; kun poika saattaa kaikissa suhteissa kunnioittaa äitiänsä, tietää hänet nuhteettomaksi, muuttuu hänen rakkautensa jonkinlaiseksi hartaudeksi. Lelo oli sangen ylpeä äidistään. Hän ihaili hänen vanhan naisen kauneuttaan, hänen arvokkuuttaan, jopa hänen suvaitsemattomuuttaankin. Hän asui äitinsä luona. Vaikka hän tavallisesti söi päivällisen kaupungilla ja vietti iltansa vieraissa, kävi hän kuitenkin joka päivä noutamassa äitinsä siunauksen Toivotettuaan hyvää yötä kumarsi hän otsansa äitinsä puoleen; tämä kosketti sitä peukalollaan tehden ristinmerkin ja lausuen uskovaisen innolla: »Dio ti benedica, figlio mio — Jumala siunatkoon sinua, poikani.» Sitten ojensi hän valtiatarkätensä poikansa huulia kohti tämän suudeltavaksi. Tämä oli heidän parhaiden tunteidensa vaihtamista. Ja tämä äidinsiunaus lankesi kuin kaste Lelon useinkin levottomaan sydämeen, rauhoitti hänen hermostuneisuuttaan, herätti hänessä onnen ja menestyksen toivoa.

Kun Sant'Anna oli saanut äitinsä suostumuksen avioonsa amerikattaren kanssa, hämmästyi hän, että hänellä oli ollut rohkeutta niin puoliväkisin vaatia tämän kättä kuin hän oli tehnyt. Hän ymmärsi, että hänen äitinsä ja hänen tulevan vaimonsa välillä ei voisi tulla olemaan keskinäistä mieltymystä eikä ymmärtämystä. Tämä varmuus vähensi hänen tyytyväisyyttään. Hän oli usein puhunut omaisistaan morsiamelleen, koettanut tehdä heidän luonteitaan ja aatteitaan hänelle ymmärrettäviksi, mutta oli pian huomannut, että eräänlaatuisten asiain käsite meni aivan ulkopuolelle Doran tajuamismahdollisuuksien. Hän nauroi ajatusta, että Dora tulisi olemaan kardinaalin, ehkäpä paavin sisarentytär! Se näytti hänestä auttamattoman hassunkuriselta. Tämän selkeän, toimeliaan ja loistavan, niin erilaista ainesta olevan anglosaksilaisen katsomuskannan rinnalla havaitsi Lelo, joka kuitenkaan ei ollut ajattelija, äkkiä mikä on latinalaista henkeä. Hänelle valkeni sen syvyys ja korkeus ja häntä hämmästytti hiukan, että hänellä oli niin toisenlainen tuntemistapa kuin hänen tulevalla elämänkumppanillaan.

Rouva Verga oli valmistanut neiti Carrollia siihen, että Sant' Annat eivät suosineet amerikattaria ja että hänen tuli varustautua verrattain kylmään vastaanottoon. Nuori tyttö oli kohauttanut olkapäitään. Tietoisuus sangen suuren omaisuuden omistamisesta lisäsi tuntuvasti hänen luontaista varmuuttaan. Kykenemättömänä ymmärtämään rodun ja uskonnon erilaisuuden aiheuttamaa vihamielisyyttä kuvitteli hän, että se seikka, että hän oli rikas perijätär, riitti takaamaan hänelle sydämellisen vastaanoton, eikä aavistanutkaan, mitä voimia oli täytynyt panna liikkeelle ennenkuin Donna Teresa oli suostunut hänet vastaanottamaan. Hän ajatteli ainoastaan, minkälaisessa puvussa hän menisi tälle esittelyvierailulle. Monien kokeilujen jälkeen peilinsä edessä valitsi hän loistavan harmaan soopelinnahalla koristetun puvun ja sen mukaan sovelletun poimuhatun. Kun Lelo määräpäivänä tuli häntä noutamaan äitinsä luo, oli Dora hänen mielestään näin puettuna kyllä hieno ja elegantti, mutta hirveän uudenaikainen. Rouva Carroll mustassa hyväkuosisessa puvussaan oli täysin asianmukainen ja teki siinä varsin suotuisan vaikutuksen.

Sant'Annan palatsi, rakenteensa kauneudesta ja puhtaudesta kuuluisa, täyttää koko sivun yhdestä noita melkein unhoon jääneitä Rooman pieniä aukeita, jotka säilyttävät menneisyyden leimaa. Dora tunsi sen hyvin; hän oli koettanut oppia sitä ihailemaan, mutta se tuntui hänestä kauhean synkeältä ja tympäisevältä.

Astuessaan tämän talon kynnyksen yli tunsi nuori amerikatar äkillistä valon ja lämmön puutetta: häntä hiukan puistatti, hänen lörpöttelynsä lakkasi, ja mikäli hän eteni laajassa eteisessä, sikäli alkoi hänen sydämensä tykyttää kiivaammin. Lelokin puolestaan oli ilmeisesti hermostunut. Hän tunsi, että paljon tulisi riippumaan tästä ensimäisestä kohtauksesta. Hän ei ollut tahtonut ruveta vähentämään morsiamensa vaikutusta suositteluillaan; hän piti parhaana, että Dora esiintyi sellaisena kuin oli: hänen luontevuutensa ja omaperäisyytensä voisivat ehkä miellyttää. Hän oli huolissaan vain Doran parantumattomasta suorasukaisuudesta ja usein liian vilkkaista nokkeluuksista.

Oven avasi hyvin asianmukaisesti puettu miespalvelija; kreivi ilmoitti hänelle rouva ja neiti Carrollin nimet. Palvelijan jäljessä kulkivat molemmat amerikattaret avaran etuhuoneen läpi, jossa oli korkeaselkäisiä penkkejä, seinien verhona vanhoja kirjokankaita ja runsaspoimuisen baldakiinin alla Sant' Annain vaakuna, sitten kolmen peräkkäisen salin läpi, joissa sohvat, nojatuolit ja jakkarat olivat sijoitetut pitkin kirjopeitteisiä, tauluilla ja suurilla kullanväristen pylväiden välissä olevilla peileillä koristettuja seiniä. Kaikki nämä vanhat esineet, tämä runsas, alaston ja kylmä, ankara sisustus enensivät Doran ahdistusta. Saapuessaan suuren, vihreän empiretyylisen salin kynnykselle kuuli hän ilmoitettavan nimensä ja oli kreivitär Sant'Annan, herttuatar Avellinan, hänen tyttärensä, ja kardinaali Salvonin edessä. Silloin syntyi näiden niin erilaista alkuperää olevien, toisilleen tuntemattomien olentojen välillä, joiden kohtalot Salliman oikku oli kietonut yhteen, jonkinlaista liikutusta, näkymätöntä ainesten kulkua, tuota ensi silmäysten nopeaa vaihtoa, jonka vaikutus usein jää haihtumattomaksi.

Kreivitär Sant'Anna, pitkässä villakangaspuvussa, olkapäillä suuri pitsikauluri, oli ylhäisen ja hienon näköinen, roomalaiset kasvot vielä runsaiden, keveästi käherrettyjen harmaiden hiusten puitteissa; kulmakarvojen käskevät piirteet lisäsivät sangen vilkkaiden, mustien silmien ilmettä ja ankara suu teki kasvot jäykän liikkumattomiksi. Tuossa oli pää, jota huolet eivät olleet saaneet kumartumaan, kasvot, joita ikä ei ollut lauhentanut, ja koko hänen olennossaan oli järkähtämätöntä suvaitsemattomuutta. Hänen veljensä, kardinaali Salvoni, oli ylhäisen papin perikuva. Hänen korkea, kaareva otsansa oli merkki harvinaisista kyvyistä. Hänen silmänsä olivat usein alasluotuina ja katsahtivat ylös nopein, läpitunkevin ilmein, hänen huulensa olivat ikäänkuin vartavasten suljetut, säilyttämään kaikki Kirkon salaisuudet, hänen leukansa oli kulmikas, koko olento näytti ilmaisevan älyä ja keskitettyä voimaa.

Herttuatar Avellina — Donna Pia — oli mustan puolueen kaunotar. Häntä oli verrattu kaikkiin madonniin. Hänellä oli niiden säännölliset ja puhtaat piirteet, mutta siihen pysähtyikin yhtäläisyys. Hänen kasvojensa ilme osoitti tietoista ja aistillista keimailua, jota uskonnollinen temperamentti lauhdutti.

Dora ei tarvinnut montakaan silmäystä ennenkuin hänellä oli näiden kolmen Sant'Annan tunnusomaiset piirteet selvillä. Hän tunsi voimakkaasti olevansa useiden mustien silmäparien tulen alaisena ja se tuotti hänelle sanomatonta ahdistusta.

Donna Teresa viittasi molempia amerikattaria istumaan ja kääntyen rouva Carrollin puoleen ranskaksi pyysi anteeksi, ettei voinut tulla käymään hänen luonaan.

— Minä kiitän teitä, rouva — lisäsi hän juhlallisen muodollisesti — että olette antanut suostumuksenne poikani pyyntöön. Toivon lapsiemme tulevan onnellisiksi.

— Niin minäkin toivon; heillä on siihen kaikki edellytykset.

— Teille on varmaankin ollut suuri uhraus antaa tyttärenne muukalaiselle?

Tämä viittasi tietenkin uhrauksen molemminpuolisuuteen.

— Uhrausko? Oh, älkää sitä uskoko, rouva! — lausui vilkkaasti neiti Carroll tullakseen äitinsä avuksi, joka oli hermostuneen arka ranskaa puhumaan. — Äiti havaitsi melkein yhtä pian kuin minä Lelon ominaisuudet — lisäsi hän luoden sulhaseensa pahanelkisen katseen. — Hän on varma, että Lelosta tulee mallikelpoinen aviomies. Ja se hänelle riittää.

Kuullessaan poikansa kotonimeä käyteltävän näin tuttavallisesti tunsi kreivitär sydäntään vihlaisevan; suuttumus ja kopeus levittivät hänen sieraimiansa:

— Ja uskotteko te, neiti, voivanne mukautua meidän elämäämme ja tapoihimme? kysyi herttuatar Avellina.

— Täydellisesti. Yhtä hyvin kuin ruhtinatar Branca, markiisitar Terrani… Ennen, en kiellä sitä, minua Rooma pöyristytti, mutta nyt se on hilpeä, eloisa, täysin kansainvälinen.

Kamalampaa lausetta ei olisi voinut ajatella: Lelo loi hämillään katseensa alas.

— Se on totta, se on kansainvälinen — sanoi Donna Teresa — jopa siinä määrin, että vain muukalaiset tuntevat sen kotoiseksi. Se muuttuu yhä arkipäiväisemmäksi.

— Arkipäiväisemmäksi! huudahti Dora. Oh! sitä se ei milloinkaan tule olemaan! Nähkää, se ei ole suuri ja tuntuu kuitenkin äärettömältä.

Mieltymyksen välähdys valaisi kardinaalin kasvoja. Hän katsoi nuorta amerikatarta hyväntahtoisin ilmein:

— Siinä olette oikeassa, neiti, ja Pyhä Pietari ja Vatikaani tekevät sen äärettömäksi.

— Ja myöskin Colosseum, Forum, Caesarien palatsi — vastasi neiti Carroll sillä rohkeapuheisuudeila, jota ei mikään häirinnyt. — Vain muutama päivä sitten tulin huomaamaan, että mitat eivät aina määrää suuruutta. Esimerkiksi tuon suhteiltaan, piirteiltään niin erinomaisen Vestan temppelin rinnalla tuntuvat meidän viisikolmattakerroksiset rakennuksemme tavattoman pieniltä.

Donna Pia katsoi ällistyneenä nuorta tyttöä, jolla oli mielipiteitä ihmisistä ja asioista ja joka lausui ne niin selkeästi.

— Oletteko samoillut läpi koko Rooman? kysyi kardinaali.

— Melkein kyllä, ja samalla minä olen näyttänyt sitä Lelolle, joka ei sitä laisinkaan tuntenut. Minä pakotin hänet lukemaan sivumääriä Baedekeristä. Kun hän ei siitä kimmastunut, aloin uskoa hänen tunteensa vilpittömyyteen.

— Siinä ette erehtynyt — vastasi kreivi hymyillen; — sitä en vielä ennen ollut tehnyt kenenkään vuoksi!

— Sant' Anna tutkimassa Baedekeriä amerikattaren seurassa, se on ajan merkki! sanoi herttuatar Avellina halveksumisen ja katkeruuden vivahtein.

— Se on totta, vastasi Dora tyynesti. Kaikki on Kaitselmuksen järjestämää.

— Sitä on mahdotonta epäillä, sanoi kardinaali.

— Minä aavistin sitä epämääräisesti, mutta nyt olen siitä varma. Ajatelkaa itse! Minä olen tullut Eurooppaan huvittelemaan: minä tapaan herra Sant'Annan ja joudun ainiaaksi tälle puolen Valtameren. Minä hieron yhä vielä silmiäni ihmetellen eikö se ole unta.

— Minä olen kuullut sanottavan, että Amerikka on naisten paratiisi, sanoi herttuatar Avellina; minua hämmästyttää, että te kaikki jätätte sen niin helposti.

— Se on epäilemättä meidän kiirastulemme!… Ja sitten me pidämme itseämme jossakin määrin koko maailman kansalaisina. Kun on viettänyt lapsuutensa Amerikassa ja joutuu naimisiin Eurooppaan, on melkein kuin syntyisi uuden kerran. Minä tulen tekemään paljon uusia kokemuksia ja oppimaan uuden kielen… se on sangen jännittävää… — Niinpä olisi esimerkiksi ollut vahinko, jos en olisi saanut tuntea ihanan ketunjahdin nautintoa ja tunnelmia Campagnalla. Kun sadastaviidestäkymmenestä saapuu komeasti toisena tai ensimäisenä, niin se on jotakin! Riemuvoitto!

Donna Pian huulilla värähti hieman leikkisä hymy. Tämän uuden tyttötyypin näkeminen piti kreivitär Sant'Annan mykkänä hämmästyksestä.

— Teillä on jo kauniita katolisia kirkkoja New Yorkissa, sanoi kardinaali.

— On, St. Patrickin katedraali, St. Leon kirkko… Ylhäisö menee St.
Patrickiin pääsiäispäivänä kuulemaan suurenmoista musiikkia. Kaikki New
Yorkiin poikkeavat suuret taiteilijat ovat laulaneet siellä.

— Miellyttääkö katolinen kirkonmeno teitä?

— Se on minusta sangen kaunis, sangen runollinen. Meidän episkopaalisen kirkkomme menot muistuttavat sitä suuresti. Meilläkin on vahakynttilät, suitsutukset ja moninaiset menot. Luulenpa, että itse uskontokin on jokseenkin samaa.

Jokainen näistä sanoista osoitti, mikä suunnaton henkinen ero oli olemassa nuoren amerikattaren ja hänen sulhasensa omaisten välillä. Lelo loi katseensa uudelleen maahan ikäänkuin häpeissään.

Donna Teresan huulille ilmestyi halveksuva ilme

— Samaako, episkopaalinen kirkko! sanoi hän. Oh, ei, neiti! Katolisuuden ja muiden uskontojen välillä on se kuilu, joka erottaa totuuden erehdyksestä.

— Niin tietenkin! Mutta se mikä yhdelle on erehdystä, ei ole sitä toiselle. Minä oletan, että uskontojen erilaisuus on yhtä välttämätön kuin ihmisten ja asiain erilaisuus.

Kuullessaan tällaisia kysymyksiä noin vain ratkaistavan, aukaisi kardinaali suuret, mustat silmänsä selkoselälleen katsoen nuorta tyttöä kuin kummitusta. Mutta tämä näytti niin tietämättömältä siitä kamalasta kerettiläisyydestä, jota hän oli tällä ilmaissut, että kardinaali katsoi turhaksi selittää hänelle yhteisen uskonnon tarpeellisuutta.

Rouva Carroll tunsi ensimäisen vierailun jo kestäneen kyllin kauan ja nousi.

— Heti kun terveyteni sallii minun lähteä ulos, on minulla oleva ilo tulla teitä tervehtimään — lausui kreivitär kohteliaasti. — Näinä päivinä on meillä perhepäivälliset, jolloin saamme tilaisuuden lähemmin tutustua. Ellei vanhan vaimon seura pelästytä teitä, neiti, lisäsi hän kääntyen Doran puoleen, voitte tavata minut joka päivä kello viiden jälkeen.

— Minä toivotan, tyttäreni… figlia mia… sanoi kardinaali, Jumalan siunausta aviollenne. En lakkaa sitä häneltä rukoilemasta.

Ja ikäänkuin olisi tahtonut ottaa sisarensa tulevan miniän sielun haltuunsa, teki kardinaali hänen otsalleen ristinmerkin.

Kreivi saattoi, vihdoinkin helpotuksesta huoaten, molemmat amerikattaret vaunuihin. Heti kun hän oli kahden äitinsä kanssa, huudahti Dora:

— Niitä mustia silmiä! Lelo väittää, että hänen sisarellaan on sinervät silmät; minusta ne olivat sysimustat!… Minä soisin, että ne muuttuisivat sinisiksi, vihreiksi, punaisiksi, miksi hyvänsä, kun vain Sant'Annan linnassa olisi mustia silmiä vähemmän Rouva Carroll ei saattanut olla nauramatta.

— Sinä et näytä erikoisen ihastuneelta uusiin sukulaisiisi.

— He ovat hirvittäviä, mutta enhän menekään naimisiin heidän kanssaan.

— Et… mutta minä pelkään heidän olevan vakavana esteenä sinun onnellesi. He eivät milloinkaan tule sinua ymmärtämään. He ovat toista aikakautta kuin me… Minä sain vaikutelman, että tämä avioliitto on tuhmuus. Mieti, vielä on aikaa.

— Ei, äiti, ei ole enää aikaa, sillä minä rakastan Leloa — sanoi Dora saaden äkillisen sulon. — En voisi tulla onnelliseksi ilman häntä. Kreivitär ja Donna Pia inhoavat minua, se on varma; mutta minä luulen valloittaneeni kardinaalin. Minä tulen huolellisesti vaalimaan hänen suopeuttaan. Hän miellyttää minua, tuleva appieno. Hän on suurenmoisen näköinen. Tuo punainen kalotti, joka luo kuin valokehän hänen päänsä ympärille, on vaikuttava; se on kai vertauskuva. Hänen ristinmerkkinsä liikutti minua oudosti, harson läpikin. Jos hänestä tulee paavi, menen minä katolin-uskoon.

— Jumala varjelkoon! — huudahti rouva Carroll kauhistuneena. — Se vielä puuttuisi!

Saatettuaan morsiamensa vaunuihin palasi Lelo äitinsä luo saadakseen kuulla käynnin vaikutelmat, jotka eivät saattaneet olla suotuisia.

— No minkä vaikutuksen hän teki, äiti kulta? kysyi hän saliin saavuttuaan.

— Sinä sanot tätä henkilöä nuoreksi tytöksi? sanoi Donna Teresa.

— No, ei hän ainakaan ole leski, minun tietääkseni, vastasi Sant'Anna hermostuneesti naurahtaen.

— Hän voisi sitä olla, kun on tuollainen itsevarmuus… Minä vain en käsitä, mikä hänessä sinua on ihastuttanut. Hän on ruma.

— Ruma! vaikka sellaiset silmät ja hiukset! No, mutta se on puolueellista.

— Minusta hän ei ole epämiellyttävä, tämä amerikatar, sanoi kardinaali. Hän on ehkä hieman oudon suora, mutta se sallii nähdä hänen sielunsa pohjaan. Hän on mielenkiintoinen.

— Se nainen vain ei koskaan tule katoliseksi!… sanoi herttuatar
Avellina.

— Vähät siitä! vastasi rutosti Lelo, — neiti Carrollilla on kaikki ominaisuudet, jotka tekevät elämän miellyttäväksi: hän on hilpeä, omaperäinen, hänellä on erinomainen luonne; ja hän on rehellinen kuin päivä. Minä en ole milloinkaan havainnut hänen poikkeavan totuudesta, en pienimmässäkään asiassa. Tunnetteko monta nuorta tyttöä, josta voisitte sanoa samaa?

— Toivokaamme maamme vuoksi, ettei amerikattarilla ole vilpittömyyden yksinoikeutta! vastasi Donna Pia kuivasti.

Sant'Anna istuutui äitiään vastapäätä ja tarttui hänen käsiinsä:

— No, äiti kulta, sanoi hän, poista tuo happamuuden ilme.

— Minulla oli sinuun nähden niin toisenmoinen unelma.

— Niin, minä tiedän, te olitte suunnitellut aviota jonka oli määrä palauttaa minut, kädet ja jalat sidottuina, teidän puolueeseenne. Älkää sitä pahoitelko: juuri siitä syystä en milloinkaan olisi siihen suostunut. Kaikki te, niin monta kuin teitä on, näytätte minusta ihmisiltä, jotka kulkevat pää taaksepäin käännettynä, jotta ette näkisi eteenne. Mutta silmät on annettu eteenpäin katsomista varten.

— Ja ylöspäin! sanoi kardinaali.

— Ja ylöspäin, olkoon. Teidän pitäisi nähdä, että Kirkko on lopullisesti työnnetty toiselle tolalle ja että sen, tahtoi tai ei, täytyy kulkea sitä tietä. Minä muistan erään lapsuudenkohtauksen, joka ei koskaan mene mielestäni. Italialaisten saapuessa olin palvelusväen kanssa pesutuvassa. Siellä oli koolla kaikki naisväki kuin pelästyneet lampaat, odottaen ja kauhistuen sitä mikä tuleman piti. Mary, irlantilainen hoitajattareni — ruskea teekannu kädessä — puheli keskellä huonetta huonoa italiaansa; hän vakuutti, että paavin viholliset eivät kuuna päivänä pääse Roomaan. »Ei ikinä, ei ikinä!» — huuteli hän ojentaen oikeaa kättään mahtipontisesti, — »Jumala ei sitä salli!» Ja Jumala salli sen kuitenkin. Juuri sillä hetkellä kuului voiton merkki-ammuntaa, italialaiset olivat tulleet. Kallis, ruskea teekannu putosi Maryn kädestä ja meni säpäleiksi. Ja Mary, sielun pohjaan saakka järkytettynä, lusahti istumaan tuolille, suuret kyyneleet valuivat pitkin poskia ja hän änkytti: »Jeesus! Onko se mahdollista. Sitten tämä on maailmanloppu!» Se oli vain erään valtakauden loppu… Silloin en tästä kohtauksesta paljoa ymmärtänyt — olin vain viisivuotias — mutta myöhemmin on se minun mielessäni tullut vertauskuvaksi. Ja monta kertaa sitä muistaessani olen verrannut maallisen vallan kohtaloa tuohon ruskeaan teekannuun, se on auttamattomasti murskaantunut.

Tämä kertomus näytti vaikuttavan kardinaalin mieleen; hänen kasvonsa saivat surullisen ilmeen.

— Paavi ja Kirkko eivät silti ole vähäisemmät, lisäsi Lelo, päinvastoin!… Se on viime aikoina, kävellessäni neiti Carrollin kanssa Vatikaanin ympärillä, monta kertaa johtunut mieleeni; hiljaisuudessaan ja yksinäisyydessään se on minusta näyttänyt pelättävämmältä kuin Quirinaali.

— Sinä teet meille liian suurta kunniaa, poikani! sanoi kardinaali happamalla ja ivallisella äänellä.

Jonkun intohimoisen tunteen vaikutuksesta löytää italialainen aina sanoja ja ajatuksia, jotka näyttävät pulppuavan hänelle itselleen tuntemattomasta lähteestä; kreivi oli puhunut vakaumuksella ja varmuudella, jommoinen hänessä oli perin harvinaista, onnistumatta kuitenkaan käännyttää kuulijoitaan. Huomatessaan äitinsä kasvot yhä kuin huolen ja pettymyksen masentamiksi suuteli hän hänen käsiänsä.

— Äiti kulta — sanoi hän sähköittäen häntä lapsenrakkautta säteilevillä silmillä — antakaa minulle anteeksi. Olkaa täysin jalomielinen.

— Sen sijaan, että saattaisin iloita sinun aviostasi, niinkuin olin toivonut, täytyy minun vain koettaa alistua. Se on kovaa.

— Et sinä milloinkaan olisi iloinnut minun aviostani, sanoi Lelo hymyillen; siksi rakastat sinä minua liian kateellisesti. Niinpä sinun pitäisi olla onnellinen nähdessäsi minun naivan amerikattaren. Muukalainen vie minusta vähemmän osan kuin italiatar olisi vienyt!

Nuoren miehen ihmeellinen vaisto oli tavannut ainoan todistelun, joka saattoi vaikuttaa Donna Teresaan. Kaikki kreivittären kasvojen lihakset lauhtuivat, hänen silmänsä kostuivat, hän katsoi poikaansa lempeä säteillen, ja sanoi sitten herttaisesti:

— Oh! ne lapset, ne lapset!… mikä tuska ja mikä riemu!

— Minä arvaan, sanoi Donna Pia terävällä äänellään, että minun on käytävä tervehtimässä näitä amerikattaria?

— Kyllä, ellet tahdo rikkoa välejäsi minun kanssani, vastasi Lelo.

— Hyvä on, minä käyn.

XXI.

»Hän oli raivoissaan!» oli kreivi Sant'Anna päätellyt lähtiessään rouva Ronaldin luota. Se, mitä Helena tunsi, oli paljoa raskaampaa ja surullisempaa kuin itserakkauden loukkaus. Kreivin lähdettyä jäi hän seisomaan alalleen puristaen nenäliinaansa ja hengittäen raskaasti saadakseen sydämensä kevenemään, mutta siinä onnistumatta.

Ja tämä kohtaelma oli vasta ensimäinen pysäkki sillä onnettoman rakkauden ristintiellä, jota niin monet naiset ennen häntä ovat kulkeneet. Hänen täytyi kärsiä kaikkien tuttaviensa onnittelut ja Doran kertomukset. Doralla oli niin luonteva tapa unohtaa kärsimänsä vääryydet, olla huomaamatta ihmisten tyytymättömyyttä, että häntä oli vaikea pitää loitolla. Hän oli siten pakottanut Helenan solmimaan jonkinlaisen välirauhan. Joka minuutti tuli hän Helenan huoneeseen kertomaan sulhasestaan, kapioistaan, tulevaisuuden-suunnitelmistaan. Rouva Ronald sulki epätoivoissaan korvansa, koetti ajatella muita asioita; mutta sanat tarttuivat siitä huolimatta hänen mieleensä ja palautuivat siihen taas hänen yksinollessaan, tuottaen uutta tuskaa. Jack Ascottin uudenaikaisen sormuksen sijasta oli neiti Carrollin sormessa Sant' Annain kihlasormus, jonka koristuksena oli yksi ainoa sardonyx-jalokivi, johon oli kaiverrettu suvun vaakuna ja sana: sempè (aina). Nähdessään tämän historiallisen sormuksen jota m.m. oli kantanut eräs kuuluisa ranskalainen kaunotar, jonka Ludvig XIV oli naittanut eräälle Lelon esi-isistä, tunsi Helena kirpeää kateutta, häntä aivan tenhosi. Hänet valtasi outo tunne, että tämä sormus oikeastaan kuului hänelle: hänen teki mielensä koettaa sitä, tuntea se sormessaan, vaikka olisi tyydyttävä silmänräpäykseen.

Joka päivä söi Lelo joko aamiaista tai päivällistä Quirinalin hotellissa. Puhtaasta naisvaistosta, ilman tietoista halua valloittaa häntä takaisin, pani Helena pukuihinsa mitä suurinta huolta. Miten olikaan, tuotti kreivin läsnäolo hänelle onnea, jommoista yksikään ihmisolento ei milloinkaan ollut hänelle antanut; mutta tämä onni oli ahdistuksen alaista, äkillisten sydämenkouristusten katkaisemaa, jotka tekivät näistä jokapäiväisistä aterioista sanomattoman kärsimyksen hetkiä. Pelosta, että hänen kylmyyttään tulkittaisiin kateudeksi, koetti hän olla rakastettava, menettämättä kuitenkaan tasaista ja luontevaa käytöstään. Lelo kohteli häntä lämpimän tuttavallisesti, nimitti häntä usein »tädiksi», ja tämä arvonimi, joka näytti häntä vanhentavan, ärsytti Helenaa niin, että hän vain töin tuskin saattoi säilyttää tasapainonsa. Dora huvitti Sant'Annaa, mutta Helena herätti hänen mielenkiintoansa. Hänen keskustelunsa oli johdonmukaisempaa, hän halusi kuunnella Helenan puhuvan. Kun Helena oli pitemmän hetken vaiti, sanoi Lelo hymyillen:

— No mutta, oletteko te mykkä tänään?

Tämä yksinkertainen sana tuotti Helenalle tavatonta iloa. Joskus kiinnitti hänen kauneutensa loisto nuoren miehen katsetta, mutta tuottamatta siihen sitä ilmettä, jonka Helena ennen oli nähnyt; silloin hän vaistomaisesta surusta kävi kovaksi, tylyksi, ivalliseksi. Kun hän näin unohti itsensä, käänsi Lelo häneen hämmästyneen, kysyvän katseen ja hänen viiksiensä alla välähti hymyä: tämä hymy haavoitti Helenaa kuin loukkaus ja vaivasi häntä päiväkausia.

Rouva Ronaldin asemassa olisi katolilainen euroopatar, tottunut tutkimaan omaatuntoansa, pian tiennyt, mille kannalle asettua tunteittensa suhteen Sant'Annaa kohtaan. Säädyllisyytensä laadun mukaan olisi hän enemmän tai vähemmän tarmokkaasti kamppaillut rakkauttansa vastaan ja olisi epäilemättä tässä siveellisessä kamppailussa löytänyt hienoa hekumaa ja erikoista nautintoa. Helenalla oli, kuten useimmilla amerikattarilla, kehittyneestä ja koulutetusta älystään huolimatta, vain lapsellinen käsitys ihmissydämestä. Hän uskoi, ja vakuutti sitä itselleen yhtämittaa, että periaatteet, hyvä kasvatus, riittivät ei ainoastaan suojelemaan naista lankeemuksesta, vaan vieläpä tekemään hänet haavoittumattomaksi. Mutta huolimatta näistä varuksista oli rakkaus tunkeutunut häneen niinkuin luonnonlait tunkeutuvat. Se asusti nyt määrättömän suurena, jossakin tuntemattomassa solussa, tehden salaperäistä työtään, koskettaen koko hänen ajatustensa piiriä, muuttaen hänen luonteensa.

Seuraelämä tuntui hänestä hermostuttavan rasittavalta, ihailijain suhteen oli hän välinpitämätön elämä tuntui hänestä kolkolta ja typerältä. Tahtoen karttaa neiti Beauchampin, Vergain ja varsinkin Doran seuraa hän teki retkiä oikealle ja vasemmalle käyden uudelleen paikoilla, jotka olivat hänen mielenkiintoaan herättäneet; oli omituista nähdä tämän New Yorkin hienottaren, tämän loistavan naisen harhailevan ypöyksinään Colosseumissa, Maxentiuksen sirkuksessa, Appiuksen tien hautakummuilla ja, ikäänkuin särkyneisyyttä kärsivä olento, koettavan kiinnittää ajatuksiansa johonkin suureen. Näillä yksinäisillä vaelluksilla joutui Helenan raskautettu sielu äkkiä kosketuksiin sen Rooman sielun kanssa, jota vain niin harvojen on suotu tuntea. Kaikki nuo kauneuden ja sopusuhtaisuuden niin julmasti rikotut piirteet, kaikki nuo vuosisatojen mittaan murskatut ihmistyöt, täyttivät hänen sydämensä ulkokohtaisella ja rauhoittavalla surulla. Varsinkin kirkot vetivät häntä puoleensa. Ennen oli hän ihaillut niitä jonkinlaisina muistopatsaina; nyt hän tietämättään etsi niistä jotakin. Hän rakasti niiden tuoksuakin, tuota haudan, vanhuuden, sammuneiden vahakynttilöiden, hälvenneen suitsutuksen tuoksua, joka on Rooman kirkoille niin tunnusomainen, että ne jo siitä erottaa kaikkien muiden maanpaikkoja kirkoista. Hän lähestyi alttareita, seurasi syrjästä nöyrien rukousta, ihmetellen heidän uskoansa kohotti vaistomaisesti omankin tuskaisen katseensa säteileviä Neitsyitä kohti.

Pyhän Pietarin kirkko liikutti häntä erikoisesti. Kulta ja rakennustaide eivät yksin ole voineet tehdä tästä kristikunnan suurkirkosta nöyryyden ja rukouksen paikkaa. Mittojensa majesteetista, marmorien kylmyydestä, vertauskuvien ankaruudesta huolimatta herättää se tunteita herkemmin kuin mikään muu katolinen temppeli. Illalla ilmestyy sinne, Uskontunnustuksen holvin alle salaperäistä varjoa, outoa valoa, näkyvää ja näkymätöntä, joka painaa teihin tuntuansa ja alkaa vaikuttaa teihin synnyttäen rakkautta tai uskoa. Se on pakanallisen sielun pakopaikka. Ei kirkonmenot, ei paavin panna tai siunaus ole sitä voinut karkoittaa. Se harhailee, tämä sielu, valkoisten patsaiden takana ja levittää ympärilleen temppelin läpi tuntuvaa aistimustaan, jota ei kukaan suuren surun tai suuren intoilun herkentämä voi olla havaitsematta. Rouva Ronald tuli sinne paatuneena, ja usein hän järjettömän kauhun ahdistamana pakeni etsimään ulkoa täyden päivänvalon suojaa.

Nämä oudot vaikutelmat huolestuttivat häntä ja hän luuli niitä jonkun alkavan sairauden oireiksi. Ensimäistä kertaa tunsi hän itsensä yksinäiseksi, ypö yksinäiseksi. Hänen puolisonsa äänettömyys alkoi rasittaa häntä yhä enemmän. Hän oli luullut olevansa välttämätön miehensä onnelle, ja häntä nöyryytti syvästi huomio, että tämä näkyi tulevan toimeen ilman häntä. Ja hän päätti, että herra Ronaldin on tultava häntä noutamaan taikka ei hän, Helena, milloinkaan palaja New Yorkiin. Tämä päätös, jonka hän teki kaksikymmentä kertaa päivässä, teki hänen mielensä kuitenkin yhä masentuneemmaksi. Hän ajatteli usein haikein mielin kaunista kotiansa, jonka hän oli koristanut, joka oli kuin suuri osa häntä itseään. Hänessä heräsi joku hurja halu päästä näkemään sitä jälleen. Silloin puristi hän itsepintaisesti yhteen huuliansa vastustaakseen heikkouttaan, suunnitteli minkä mitäkin mieletöntä, esim. Intiaan matkustamista tai avioeroa ja asettumista asumaan Pariisiin neiti Beauchampin kanssa. Hän koetti mukautua, totuttautua ajatukseen Doran naimisiinmenosta, mutta ei voinut. Se rasitti häntä kuin painajainen, kouristi hänen sydäntänsä. Hän todisteli itselleen, että tämä johtui hänen ystävyydestään herra Ascottia kohtaan. Hän luulotteli viipyvänsä Roomassa yksinomaan sen huonon vaikutuksen pelosta, minkä hänen äkillinen lähtönsä saattaisi tehdä; ja viipyi silti kuitenkin vain sen salanautinnon vuoksi, jota hän tunsi Sant'Annan läsnäolosta. Tämän nautinnon hurmaa vastaan yritti hän turhaan puolustautua. Hän tunsi yhä enemmän tarvetta turvautua johonkin, halua paeta kauaksi pois; hän etsi sopivaa tekosyytä voidakseen lähteä herättämättä rouva ja neiti Carrollin ällistelyä ja ihmetystä.

Kaitselmus tuli hänen avukseen odottamattomalla tavalla. Eräänä iltana päivällistä syödessä, tuotiin hänelle sähkösanoma. Ajatus, että se saattoi olla hänen mieheltään, pani hänen kätensä värähtämään. Luettuaan sen huudahti hän riemusta.

— Ah! mikä yllätys! — sanoi hän kasvot säteilevinä — Charley on Monte-Carlossa! Hän kutsui meitä, Sofia-tätiä ja minua, tulemaan sinne häntä tapaamaan. Sinne, olen aina mitä hartaimmin halunnut. Me lähdemme epäilemättä.

— Minä lyön vetoa, että veljenne tuo teille takaisin Henrikin ja tarjoaa teille uutta kuherruskuukautta! sanoi häikäilemätön neiti Carroll.

Helena punastui hiusrajaan saakka, hänen silmänsä kohtasivat Lelon ivallisen katseen, hänen ripsensä värähtivät.

— Herra Ronaldin tapana ei ole antaa tuoda tai viedä itseään! vastasi hän mahdollisimman kuivalla äänellä.

— Ei, mutta avioliiton pulmissa voi kolmannen miehen väliintulo joskus olla sangen hyödyllinen itserakkauden pelastamiseksi — selitti Dora oikopäätä käytännöllisellä vaistollansa, jota olisi voinut luulla elämän kokemuksen saavutukseksi. — Joka tapauksessa, jos enokulta tulee, lepyttäkää hänet minuun, kun hänet tapaatte. Minä olen kahdesti kirjoittanut hänelle, mutta hän ei ole vastannut. Oh, täydellisistä miehistä, niistä vasta vastus on!

— Ettehän toki aio jättää meitä tänne yksiksemme! sanoi rouva Carroll huolestuneen näköisenä.

— Teillähän on Vergat; he ovat teille tuhat kertaa hyödyllisimpiä kuin
Sofie-täti ja minä! vastasi Helena.

— Niin, mutta suku!…

— Älkää olko levoton, äiti! keskeytti Dora; me menemme tapaamaan sitä
Meillä on suurenmoinen suunnitelma… eikö olekin Lelo?

Kreivi vastasi myöntävästi nyökkäämällä ja kääntyen sitten rouva
Ronaldin puoleen sanoi hän hymyillen:

— Minä olen varma, että te kaadatte pankin Monte-Carlossa!

Sant'Anna oli lausunut tämän noin vain, ajattelematta lainkaan sananpartta, joka lupaa onnea pelissä sille, jolle sitä ei ole rakkaudessa. Mutta sen sananparren muisti Helena: hän kalpeni ja hänen huulensa pusertuivat yhteen.

Lelon mieltä liikutti tämä lentävän hetken välähdys: hän arvasi sen syyn ja hämmentyi epähienouttaan.

— Mistä syystä te olette niin varma, että minulla on onnea pelissä? kysyi Helena urhoollisesti.

Tämä itsevarmuuden näyttely ärsytti italialaista; hän hymyili kaksimielisesti:

— Kun uskon teidän viehätysvoimanne kykenevän kiehtomaan itse pelipirunkin! — vastasi hän kavalan mairittelevasti. — Pelurilla on taikauskonsa. Jos minä olisin mukananne Monte-Carlossa, noudattaisin sokeasti teidän aavistuksianne Minä toistan sen, te kaadatte pankin.

— Minä puolestani en sitä toivo! huomautti kuivasti neiti Beauchamp.

XXII.

Charley Beauchamp ei ollut päässyt vapautumaan levottomuudesta, joka häneen Ouchyssa oli tarttunut. Vaikka hän tiesi Helenan olevan täti Sofian valppaan valvonnan alaisena, ei hän tuntenut itseään turvalliseksi. Ja hän alkoi katsoa herra Ronaldin olevan väärässä ja paheksui hänen itsepäisyyttään, mutta uskollisena amerikkalaiselle periaatteelle, että kolmas ei saa sekaantua kahden kauppaan, ei hän ollut sanallakaan kehoittanut lankoansa menemään vaimoaan tapaamaan. Suruisuus ja alakuloisuus, jota hän alkoi huomata yhä selvemmin herra Ronaldin ilmeestä herätti hänessä toivoa, että rakkaus vie kuitenkin voiton ylpeydestä. Sitä odottaessa huolestutti häntä sentään sisarensa yksinäisyys. Helena oli hänen mielestään liian nuori ja liian kaunis viipymään Euroopassa ilman miehistä suojelusta. Hän katsoi velvollisuudekseen matkustaa sisarensa luo, ja alkoi järjestää asioitansa pitempää poissaoloa varten. Siihen meni kuitenkin jonkun verran aikaa. Saadessaan tiedon Doran kihlauksesta kreivi Sant'Annan kanssa tunsi hän salaista riemua, äkillistä helpotusta, jonka syytä hän ei tahtonut itselleenkään tunnustaa. Hän oli vihainen Doralle, tunsi vilpitöntä myötätuntoa Jack Ascottia kohtaan, mutta oli pohjaltaan sangen tyytyväinen. Tämä kihlausilmoitus palautti yhtäkkiä hänen mieleensä Luzernin Helenan keimailut ja joukon muistoja, jotka saattoivat hänet kiiruhtamaan valmisteluitaan. Lähtönsä edellisenä päivänä hän kävi tapaamassa lankoansa ja sanoi yksinkertaisesti:

— Minä lähden huomenna Eurooppaan… Onko sinulla mitään asiaa, minkä voisin toimittaa?

— Ei ole, vastasi herra Ronald kääntäen päätään salatakseen liikutustaan.

Niin oli Charley lähtenyt. Kun hän ei halunnut mennä Roomaan, missä hänen olisi tarvinnut nähdä Sant'Anna, päätti hän pysähtyä Monte-Carloon varmana siitä, että Helena mielellään tulisi sinne häntä tapaamaan.

Ei mikään muuta naisen kasvoja niin kuin rakkaus tai äitiys. Kun Charley näki sisarensa, hämmästyi hän tämän muodossa tapahtunutta muutosta.

— Mitä sinulle on tapahtunut? huudahti hän. Oletko ollut sairas?

Helena punastui tietämättä minkävuoksi.

— Sairasko!… En vähääkään.

Sitten jatkoi hän levottomana:

— Olenko minä siis vanhentunut, rumentunut.

— Et, mutta muuttunut toisen näköiseksi.

— Se on vain merkki siitä, että sinä olet ehtinyt hiukan unohtaa minkä näköinen minä olen, itse olen peilistä nähnyt itseni joka päivä samana.

Charley ei inttänyt, mutta levottomuus, joka taannoin oli saanut hänet kiiruhtamaan asioitaan, tarttui häneen uudelleen.

Ympäristön vaihto tuotti rouva Ronaldille hetkellistä lohdutusta. Monte-Carlon väräjävä valo ikäänkuin tunkeutui hänen olentoonsa. Ympäröivät kukat, soitto, sini, tekivät hänelle hyvää. Kaikki tämä vaikutti, että hänen sydämensä ahdistus vähitellen huojentui ja hän luuli pääsevänsä painajaisesta. Doran ensimäinen kirje työnsi hänet siihen takaisin sekä ruumiillisesti että henkisesti.

Tässä kirjeessä, jossa Lelon nimi seisoi joka rivillä, ilmoitti Dora, että häiden vietto oli määrätty kesäkuuksi ja tapahtuisi luultavasti Pariisissa… Tästä sanomasta osoitti Helena suuttumustaan neiti Carrolliin ja myötätuntoansa Jack Ascottia kohtaan sellaisella tavalla, että herra Beauchampin kasvot saivat vakavan ja huolestuneen ilmeen; Helena ei sitä edes huomannut. Mutta taivas, meri, ihana seutu tuntuivat hänestä kolkoilta ja alakuloisilta — ja hän selitti luodetuulen syyksi ärtyisyyden, jonka tuska hänessä synnytti.

Haihduttaakseen ajatuksiansa koetti hän peliä ja innostui pian rulettiin. Huolimatta veljensä ja tätinsä vastusteluista vietti hän suuren osan aikaansa kasinossa. Hänellä oli usein tavaton onni. Silloin saattoi hän hetkeksi unohtaa Doran ja Lelon. Pian kiinnitettiin häneen huomiota; häntä kutsuttiin »kauniiksi amerikattareksi», miljoonäärittäreksi, pidettiin leskenä tai eronneena vaimona, ja ainoastaan herra Beauchampin alituinen läsnäolo suojeli häntä ja piti seikkailujen etsijät loitommalla.

Eräänä iltapäivänä, kun Charley oli mennyt Cannesiin katsomaan erästä sairasta tuttavaansa, meni Helena kasinoon bostonilaisten ystäviensä kanssa. Nämä jäivät »trente-et-quaranten» ääreen. Helena, joka rakasti vilkkaampaa peliä, jätti heidät siihen ryhtyäkseen kiihdyttävään rulettiin. Eräs tummaverinen nuori mies, jolla oli punainen kravatti ja siinä suuri musta helmi ja joka jo viikon päivät oli hiiviskellyt hänen kintereillään, seurasi häntä ja livahti hänen taakseen. Rouva Ronald asetti itsepintaisesti yhdeksän louis'ta yhdeksän-numerolle, joka aamulla herätessä oli hänen mieleensä juolahtanut: hän uskoi varmasti sillä voittavansa. Neljä kertaa jo oli hänen odotuksensa pettänyt. Huohottaen seurasi hän krupieerin toimia ja koetti tenhota häntä tahtonsa voimalla, kun hän äkkiä tunsi kahden käden tarttuvan vyötäisiinsä hänen suuren kaulurinsa turvissa.

Hän kääntyi silmät säkenöiden, kasvot kalpeina vihasta; kuin unessa näki hän äkkiä puolisonsa vierellään ja ankaralla nyrkin-iskulla irroittavan röyhkeän ihailijan. Tämän kahinan keskestä kuuli hän hämärästi molempien miesten puheen.

— Korttinne, korttinne!… Minä vaadin hyvitystä! sähisi toinen huomattavasti murtaen ranskaa.

— Minulla ei ole teille minkäänlaista hyvitystä annettavana, vastasi toinen, olen tavannut teidät ahdistamassa vaimoani ja kurittanut teitä amerikkalaiseen tapaan; se on oikeuteni. Minä tyydyn siihen.

Yhä yliluonnollisen ilmestyksen vaikutelmassa, jonkinlaisen kauhun vallassa kaikista katseista, jotka olivat häntä kohti suunnatut, tarttui Helena herra Ronaldin käsivarteen, nojautui häneen ja lähti hänen kanssaan ulos. Vasta kun he olivat kasinon ulkopuolella, alkoi hän ajatella, miten tämä kaikki oli tapahtunut. Irroitti kätensä, pysähtyi äkkiä, katsahti mieheensä hämmästyneenä ja kysyi hiukan käheällä äänellä:

— Henrik, mistä sinä tulet?

Vastaamatta heti kohta katsoi herra Ronald ihastuen kauniita kasvoja, joita hän ei ollut niin pitkään aikaan nähnyt.

— Junasta, kultani, — sanoi hän vihdoin omituisesti hymyillen. Tapasin Sofia-tädin, joka sanoi sinun olevan kasinolla Carringtonien kanssa; minä tahdoin tulla sinua yllättämään ja tulinkin tosiaan hyvään aikaan. En oikein tiennyt, minkälaisen vastaanoton saisin; olen matkustanut sadan leiviskän paino mielessäni… ja romaanikohtaus pakotti sinut tarttumaan minun käsivarteeni. Se on ihmeellistä! Se on kuin Kaitselmuksen merkki.

Helena alkoi uudelleen kävellä.

— Minä luulin sinun päättäneen olla koskaan tulematta! sanoi hän hiukan kylmähkösti.

— Ja antaa vuoden kulua ilman elonmerkkiä!… Mutta sinähän olisit voinut vaatia eroa hylkäämisen vuoksi!

Helena ei voinut ehkäistä punastumistaan: hänhän oli sitä ajatellut.

— Charleyko on sinut tänne kutsunut? kysyi hän koettaen kamppailla liikutustaan vastaan.

— Charleyko? Ei, kultaseni: hän ei edes tiedä tulostani. Minä kuulin sattumalta sinun lähdöstäsi Roomasta Monte-Carloon. Ei kukaan ole minua kutsunut. Minä tulin, kun elämä ilman sinua kävi minulle sietämättömän raskaaksi. Minä olen kärsinyt paljon, varsinkin viime kuukausina; ei mikään maailmassa saisi minua antautumaan uudelleen samanlaiseen kokeiluun. Olemme erehtyneet molemmat; antakaamme kumpikin toisillemme anteeksi.

Tällöin saapuivat puolisot Anglais-hotelliin. Herra Ronald seurasi vaimoansa tämän huoneeseen. Kun ovi oli suljettu, avasi hän sylinsä: Helena heittäytyi hänen povelleen. Ja kun Helena kuuli miehensä sydämen voimakasta tykintää, kohosi Lelon kuva hänen mieleensä. Ajatellen rakkauttansa nuoreen italialaiseen irtautui hän hiljaa miehensä syleilystä ja katsellen häntä surullisesti, haavoitetun otuksen ilmein sopersi hän huulet kuivina ja kalpeina, itsekään tietämättä mitä puhui:

— Miksi olet viipynyt niin kauan? miksi olet viipynyt niin kauan?…

XXIII.

Lelo oli pyytänyt neiti Carrollilta, että heidän häänsä vietettäisiin mahdollisimman pian, ja tämä, joka oli osoittanut niin vähän intoa tullakseen Jack Ascottin vaimoksi, oli ilomielin siihen suostunut. Hän oli heti ryhtynyt kiiruhtamaan tarpeellisten paperien toimittamista. Hänen kapionsa olivat lähetetyt New Yorkista Pariisiin. Ja nauraen yllätystä, jonka hän aiheuttaisi ompelijattarelle, mutta samalla kuitenkin hiukan häpeää ja itsemoitteita tuntien, antoi hän määräyksen ommella liinavaatteisiinsa kreivillisen kruunun, joka lopullisesti osoitti hänen kohtaloansa.

Hän suorastaan kylpi onnessa, ylpeydessä, turhamielisyydessä. Hän oli penkonut Sant' Annojen sukuarkistoa, nähnyt jalokivet, joilla hän tulisi itseään koristamaan, ja saanut selville, että hän tulisi olemaan sangen ylhäinen, tasa-arvoinen Rooman ruhtinatarten kanssa. Mikä voitto hänelle, jota moni New Yorkin hienostossa ei ollut pitänyt kyllin hienosukuisena! Hänen omaisuutensa tuntui hänestä mitättömyydeltä kaikkeen siihen verraten, mitä hän itse voitti. Mutta hänen kunniakseen olkoon sanottu, että nämä aineelliset ja maalliset mietelmät vain hipaisivat hänen mieltään. Yli kaiken hän sentään rakasti Leloa. Kun näki Doran aivan erilaisena kuin hän oli ollut, ei sitä voinut mitenkään epäillä. Rakkaus lisää itsekkyyttä miehessä, mutta vähentää tai hävittää sen naisessa. Dora pelkäsi olevansa sulhaselleen vastenmielinen, tutki hänen makuansa, alisti oman tahtonsa sulhasensa toivomusten alaiseksi. Ensimäistä kertaa tunsi hän olevansa riippuvainen toisesta oliosta, ja tämä riippuvaisuus ei häntä suinkaan ärsyttänyt ja masentanut, vaan teki hänet päinvastoin onnelliseksi ja ylpeäksi.

Yksi ainoa seikka häiritsi hänen iloansa: sen roomalaisen suvun vihamielisyys, johon hän tulisi kuulumaan, äänetön, täydelliseen kohteliaisuuteen peitetty vihamielisyys, jonka hän vaistomaisesti tunsi. Hän oli aterioinut useita kertoja Sant'Annan palatsissa ja koko ajan tuntenut olevansa epämiellyttävä, joka ainoan sanansa osuvan harhaan. Omasta puolestaan ei hän myöskään käsittänyt noita menneisyyteen takertuneita ihmisiä. He tuntuivat hänestä olevan ikäänkuin seisahtuneita kelloja, ja kerran oli hän ärtyneenä tullut lausuneeksi Lelolle, että hänen tekisi mieli panna sähkövirta kulkemaan heidän päidensä kautta, jotta ne uudistuisivat ja pääsisivät vapaiksi kaikista niihin kasautuneista ja niitä rasittavista ennakkoluuloista.

Kreivitär Sant'Annan seurapiirissä oli Doran kuitenkin onnistunut saavuttaa kaksi ystävää: kardinaali Salvoni ja asianajaja Orlandi. Hän ei ollut laiminlyönyt kirkkoruhtinaan ystävyyden tavoittamista. Tämä miellyttikin häntä yhä enemmän. Hän tiesi vaistomaisesti, että kardinaali oli huomattava voima, ja hän kunnioitti kaikkea voimaa samoinkuin hän halveksi kaikkea heikkoutta. Kardinaali johti keskustelun aina Amerikan oloihin ja kuunteli häntä ilmeistä mielenkiintoa osoittaen. Hänen tulevan miniäpuolensa omaperäiset sutkaukset saivat usein hymyn välähtämään hänen mustissa silmissään, ja monta kertaa havaitsi Dora ilokseen kardinaalin puolustavan häntä keskustelussa. Asianajaja Orlandi, jota hänen käytännöllinen älynsä ja ruumiillinen ja henkinen reippautensa miellytti, sanoi arastelematta, että tämä amerikatar oli juuri sellainen vaimo, jota Lelo tarvitsi. Hän puolusti Doraa joka tilaisuudessa taitavalla tavalla ja osasi aina tuoda esiin hänen hyviä puoliansa. Doran pyynnöstä oli Orlandi kertonut hänelle Sant' Annain historian ja kreivittären luvalla yleisin piirtein tehnyt selkoa suvun taloudellisestakin asemasta.

Neiti Carroll, joka kohteli äitiänsä kuin vanhempaa sisarta, oli oudostunut siitä juhlallisesta kunnioituksesta, jota Lelo osoitti äidilleen. Kun hän ensi kerran oli nähnyt Lelon polvistuvan äitinsä eteen niinkuin pikkulapsen ja sitten suutelevan tämän kättä, oli hän aivan mykistynyt hämmästyksestä, pökertynyt, ja hiukan huolestuneena saanut vaikutelman, että hänen sulhasensa ei ole samaa vuosisataakaan kuin hän itse.

Dora oli aluksi toivonut, että heidän vihkimisensä tapahtuisi Roomassa, katolisen Kirkon koko loistolla; mutta kun hän sai tietää, että menojen, hänen protestanttisuutensa vuoksi, täytyi olla ihan yksityisluontoisia, ehdotti hän Pariisia, ja Lelo oli siitä salaisesti hyvillään. Semmoinen vihkiminen miellytti häntä suunnattoman paljon enemmän. Hänelle oli sangen lohdullista ajatella, etteivät ruhtinatar Marina ja hänen äitinsä tulisi läsnäolemaan tilaisuudessa.

Asianajaja Orlandi oli turhaan koettanut saada Sant'Annan palatsin ensimäisen kerroksen asukkaita muuttamaan järjestääkseen siinä asunnon nuorelle parille. Sen kuullessaan oli Doran vaikea olla hypähtelemättä ilosta. Ajatus asua pienen syrjäisen torin varrella metrin paksuisten muurien takana ja saman katon alla anoppinsa kanssa oli häntä hirveästi rasittanut. Nähdessään Lelon tyytymättömyyden ilmeen lausui hän hilpeästi:

— Älä siitä välitä. Roomassa on aina tilaisuus saada ruhtinaallinen asunto… Ja mehän voimme rakentaa oman palatsin.

— Rakentaa palatsin! huudahti kreivi, kun meillä on oma, joka on rakennustaidon helmi!

— Niin, mutta josta puuttuu ilmaa ja valoa, sitä terveellistä valoa, joka tappaa mikrobit… ja ennakkoluulot!

Äkillinen, surullinen ilme välähti Lelon kasvoilla. Esi-isien, muinaisten Sant'Annain henki pani varmaankin vastalauseensa, kuten rouva Ronald oli sanonut, uutukaista ja pyhyyttä loukkaavaa nykyaikaisuutta vastaan.

XXIV.

Tuo pieni kohtaus kasinossa oli kyllästyttänyt rouva Ronaldin Monte-Carloon; hän oli jo seuraavana päivänä halunnut lähteä Cannesiin. Oleskeltuaan siellä viikon päivät oli hän miehensä, veljensä ja tätinsä kanssa palannut Pariisiin, missä kaikki asettuivat asumaan Castiglionen hotelliin.

Tietoisuus rakkaudestaan Sant' Annaan oli tuottanut Helenalle typertymystä, jonkinlaista oman itsensä inhoamista ja syvää nöyryytystä. Hänen voittonsa Ouchyssä oli lopultakin ollut vain tappio. Profetallinen ennustus, jolle hän oli nauranut, palasi hänen mieleensä. Hän oli saattanut miehen kiusaukseen ja tämä oli hänet ottanut vastoin hänen tahtoansa; oli vienyt hänen sydämensä hänen tietämättään; hän oli mennyt ansaan kuin pikku koulutyttö. Tämä ajatus saattoi kiusallisen punan nousemaan hänen kasvoilleen. Hän oli luullut olevansa haavoittumaton ja valinnut tunnusmerkikseen salamanterin! Mikä valhe! Mikä pilkka!… Ja suuttuen viattomaan elukkaan, joka ei ollut antanut hänelle kimmoisuuskykyään, heitti hän harmissaan korulippaaseensa, johon sama tunnuskuva oli kaiverrettu, tuon timantti- ja smaragdikorun, jota hän niin ylpeänä oli kantanut.

Helenan mielen hämmennystä ei kestänyt kauan Hänen arvokkuutensa, hänen säädyllisyytensä tarttuivat heti aseisiin tätä tunnetta vastaan, joka häntä loukkasi, joka tuntui hänestä tahralta. Hän oli tutkinut hiukan kaikkia uskontoja, olipa jonkun aikaa ottanut osaa n.s. kristillisten tietäjäin kokouksiin joissa harrastetaan metafyysillisiä parannuskeinoja. Hän luuli, kuten nämäkin, että luja tahto kykenee aikaansaamaan ihmeitä ja että ajatus pahentaa tautia pitämällä sitä kiinni ruumiissa. Niinpä koetti hän estää ajatuksiansa askartelemasta onnettoman rakkautensa kanssa. Mutta kaikista näistä ponnisteluista huolimatta rakkaus eli hänessä ja ilman häntä, synnyttäen joukon tunteita, jotka joskus olivat aivan yksinvaltiaita. Hän puheli, huvittelihe, sommitteli pukujaan, ja kaikkien ulkonaisen elämän ilmiöiden läpi kuuli hän kuitenkin italialaisen hehkuvan äänen, tunsi hänen silmiensä hyväilyn. Hänen ihailunsa ilmaukset, hänen tunnustuksensa palasivat herkeämättä Helenan muistoon. Luzernissa ja Ouchyssä saadut vaikutelmat, jotka näyttivät vain pujahtaneen hänen sieluunsa, olivatkin sinne jääneet pysyvästi ja palautuivat nyt tarkkapiirteisinä ja niiden tenho tuntui vasta nyt oikein vaikuttavan häneen. Helena kamppaili turhaan tätä salatenhoa vastaan; kerran ahdistuksissaan kykenemättömyydestään sitä karkoittamaan huudahti hän ääneen:

— Oh, varmaan johtuu tämä siitä inhoittavasta latinalaisesta verestä, jota minulla on suonissani!

Hän alkoi harhailla pitkin Pariisia, niinkuin oli harhaillut Roomassa, umpimähkään ja ypöyksin. Omituisesta vaistosta karttoi hän Gabrielin puistokatua; sen varjoisen puistokujan näkykin, missä Sant'Anna oli häntä seurannut, oli hänelle tuskallinen, ja ohikulkiessaan loi hän aina siihen pelästyneen katseen.

Näillä tarkoituksettomilla retkillään päätyi hän usein menemään sisään johonkin kirkkoon. Kärsimysveljesten kappeli Hoche-kadulla ja Dominikaanien kirkko St. Honorén kaupunginosassa vetivät häntä vastustamattomasti puoleensa. Katolisten pyhättöjen erikoisessa hiljaisuudessa tunsi hän heti viihtyisämpää oloa. Hän rakasti kirkollisia menoja, hän antoi niille nyt arvoa. Hengellisen musiikin aaltoilu, liturgisten laulujen vakaat sävelet tyynnyttivät hänen tuskaansa, niinkuin imettäjän kehtolaulut olivat lapsena haihduttaneet hänen huolensa. Protestanttisuudestaan huolimatta tunsi hän Paduan pyhän Antoniuksen, joka omituista kyllä näyttää olevan yhtä suosittu Amerikassa kuin Ranskassa, ja mielensä masennuksessa oli hän mennyt aina sellaiseen lapsellisuuteen saakka, että oli luvannut tälle suuren summan, jos hän koskaan saavuttaisi unohduksen. Käytännöllisellä vaistollaan, joka ei häntä koskaan jättänyt, päätteli hän, että koska hänen tahtonsa yksin ei riittänyt kirvoittamaan hänestä tätä julmaa rakkautta, joka myrkytti hänen elämänsä, täytyi ottaa toisia voimia avuksi. Hän muisti, että kerran Roomassa, Bambinon edessä, jota hänelle oli näytetty ja joka hänestä oli vain inhoittava puunukke, oli hän erään vanhan maalaisvaimon silmissä nähnyt erikoisen loiston, epäilemättä uskosta johtuvan, joka oli kerrassaan hänet muuttanut ja luonut hänen kasvoilleen yliluonnollista kauneutta. Tämä muisto askarrutti häntä. Hän muisteli menoja joissa hän oli ollut mukana Neitsyt Maarian Taivaaseenastumisen luostarissa ja puoliyön messussa Blonayn linnassa. Tässä vanhassa roomalaisessa uskonnossa oli varmaan jotakin salaperäistä voimaa: kukaties saisi hän apua siitä? Muuten alettiin Amerikassa paljon puhua katolisuudesta. Se voitti alaa päivä päivältä ja synnytti kiivasta väittelyä. Hän olisi mielellään tuntenut sen perinpohjin, vaikkapa vain voidakseen siitä keskustella. Niinpä pyysi hän rouva de Kéradieutä neuvomaan hänelle papin, jonka kanssa hän voisi keskustella näistä asioista. Paronitar saattoi hänet apotti de Rovelin, miehensä serkun luo, Ste-Clotildan seurakunnasta. Tämä otti hänet vastaan isällisen ystävällisesti. Pysyen varovalla kannalla selitti Helena, että hän ei ollut päättänyt muuttaa uskontoa: hän piti katolinuskoa tenhoavana, mutta että sen dogmit eivät pelkäsi, sovellu hänen nykyaikaiseen katsantokantaansa.

— Ei voi palata ajassa taaksepäin, tiedättekö, lisäsi hän vakavasti.

— Tietenkään ei, vastasi pappi hymyillen, mutta minä olen varma, että katolisuus ei estä teidän henkenne kulkua eteenpäin… päinvastoin! Ja minä asetun käytettäväksenne valaistakseni teille asia ja vastatakseni kaikkiin kysymyksiinne.

Tämän jälkeen sovittiin, että Helena tulisi joka päivä kello kahden ja kolmen välillä keskustelemaan uskonnosta herra de Rovelin kanssa, ja hän lähti ihastuneena, että oli löytänyt uuden ja soveliaan ajatusten-eristäjän.

Heti Pariisiin saavuttuaan oli rouva Ronald käynyt tervehtimässä markiisitar d'Anguilhonia; hänestä tuntui todelliselta lohdutukselta kuulla, että herra de Limeray oli vielä Paussa: hän pelkäsi tämän läpitunkevaa katsetta ja hymyn hienoa ivaa. Ensimäisillä torstaipäivällisillä, joille hän oli kutsuttu miehensä, veljensä ja tätinsä kanssa, kohtasi hän kuitenkin kreivin. Hän oli varuillansa, koetti näyttää huolettomalta ja iloiselta, mutta kreivi hämmästyi melkein heti hänen muuttumistaan. Hänen kasvojensa yleisvaikutus tuntui toisenlaiselta; ne eivät olleet niin loistavat, mutta lempeämmät, ja suurissa ruskeissa silmissä oli hetkittäin ahdistuksen ja tuskan ilmettä. Milloin karttoi hän kreivin katsetta, milloin taas uhmasi sitä hermostuneella naurahduksella. Sanalla sanoen, hän vaikutti syylliseltä ja häpeävältä lapselta. Ja vanha herrasmies, jolla oli laaja naistuntemus, kysyi itseltään heti: »Kukahan se mies on?»

Väkisinkin tuli puhe neiti Carrollin avioliitosta. Markiisitar d'Anguilhon, joka tunsi Sant'Annan, selitti, että kreivi oli hurmaaja ja kuin luotu viehättämään amerikatarta. Herra Ronald oli ankara sisarentytärtänsä kohtaan. Helena lisäsi, että herra Ascott olisi paljoa paremmin soveltunut Doralle ja että hän oli jo paljoa aikaisemmin huomannut, mihin päin asiat olivat kääntymässä. Hänen äänessään oli intohimon sävyä, joka värähdytti herra de Limerayn korvaa. Hän ryhtyi kyselemään Helenalta lähemmin Doran ja Sant'Annan suhteen yksityiskohtia, ajoi hänet taitavasti aina pitemmälle ja tuli vakuutetuksi. Sitten tutkisteli hän herra Ronaldia. Hän oli sellainen ylemmyysmiehen tyyppi, josta kaikki määrättyyn suuntaan kasvatetut naiset unelmoivat, mutta joka koskaan ei heitä tyydytä. He tuntevat vaistomaisesti, että hän ei ole luotu heitä varten, että hän menee heidän piirinsä ulkopuolelle: siitä heidän pettymyksensä. Amerikkalainen oli komea, ilmeisesti älykäs mies; mutta hänen sileäksi ajelluilla kasvoillaan oli se puhtauden ja kirkkauden ilme, joka saavutetaan ainoastaan ajatuksen ylhäisissä ilmapiireissä. Hänen kauniissa kaukokatseisissa etsijänsilmissään ei ollut ihmisintohimon tenhoisaa loistoa, ja hänen ankara ja suljettu suunsa karkoitti aistillisuuden ajatuksenkin.

Ikäänkuin Helena olisi arvannut herra de Limerayn mietteet, loi hän mieheensä helliä katseita, kohdisti häneen suloisia sanoja — mikä lopullisesti vahvisti kreivin päätelmät. Ja kreivin mieleen muistui heidän taannoinen keskustelunsa Loiset'sta palatessa. Hän näki tämän nuoren naisen sellaisena kuin hän oli tuona iltana, niin valkoisena, niin haluttavana, kulkien hiljaa hänen rinnallaan, kääntäen hänen puoleensa kirkkaat, elämäniloa säteilevät kasvonsa, selittäen olevansa kaavoittamaton, pysähtyen näyttämään hänelle tunnuskuvaansa, pientä kaulassa riippuvaa smaragdisilmäistä salamanteria, kylmää ja kiiltävää. Herra de Limeray muisti antamansa varoituksen, katsoi häntä uudelleen, ja tuntien hyvin inhimillistä, miehiselle sukupuolelle ominaista sisäistä tyydytystä mietti hän:

»Totisesti, miehellä on ollut hetkensä!…»

XXV.

Kihlapari saapui Pariisiin kesäkuun ensi viikolla. Doran ja hänen enonsa kohtaus muuttui hyvin myrskyiseksi. Ensimäistä kertaa ei tytön onnistunut tyynnyttää eikä lepyttää enoansa. Herra Ronald moitti häntä sangen ankarin sanoin kunniattomuudesta Jack Ascottia kohtaan. Ja selitti, että kun hän oli suostunut olemaan läsnä vihkimätilaisuudessa, tapahtui se ainoastaan huomaavaisuudesta hänen äitiänsä kohtaan. Mutta sitten meni hän yli rajan sanomalla, että kun tämä viimeinen holhoojanvelvollisuus oli suoritettu, ei hän aikonut ylläpitää minkäänlaatuisia suhteita kreivitär Sant'Annan kanssa. Siitä kiivastui puolestaan neiti Carroll ja vastasi, että Lelo riitti hänelle täydellisesti ja että hänen kanssaan voi hän ketään muuta kaipaamatta kulkea maailman halki.

Tapa, jolla herra Ronald vastaanotti tulevan nepaansa, heijasti vielä näitä sanoja. Se oli nuhteettoman kohtelias, mutta jääkylmä. Molemmat miehet tutkivat toisiaan uteliaina. Kreivi oli havaitsevinaan amerikkalaisessa pappismiehen näköä ja sitten, muistaen Helenan sanoja, mietti hän itsekseen: »Komea mies, kieltämättä… mutta tehty muuta kuin rakkautta varten. Minä peräydyin liian aikaisin!» — päätteli hän italialaisella kyynillisyydellään.

Herra Ronald ei voinut olla ihailematta Sant'Annaa. Tämä vanhan ja sangen kauniin suvun edustaja vaikutti häneen väkisinkin. Siitä huolimatta sai hän hänestä epäedullisen käsityksen:

— Vaarallinen tyhjäntoimittaja — selitti hän astuessaan Helenan huoneeseen, — niitä miehiä, jotka häikäilemättä ottavat toisten vaimoja ja morsiamia. Päällepäätteeksi nolla; vain sellainen kana kuin Dora oli saattanut asettaa hänet Jack Ascottin edelle.

Nämä piiskaniskuiset sanat eivät kohdanneet Doraa, mutta sattuivat sen sijaan rouva Ronaldiin mitä kirvelevimmin. Vaistomainen suuttumus levitti hänen sieraimiansa ja, tahtoen puolestaan iskeä hänkin, vastasi hän halveksivalla äänellä:

— Kas vain tiedemiehiä! Heitä kuullessaan voisi luulla, että heidän syvempi tuntemuksensa elämän salaisuudesta antaa heille ylevämmän mukautumiskyvyn, mutta vähäisimmänkin vastoinkäymisen sattuessa unohtavat he periaatteensa ja oppinsa eivätkä ole sen filosofisempia kuin tavalliset kuolevaiset… Sinä esimerkiksi, joka uskot, että me olemme vain Jumalan luomia, joka joka hetki julistat vapaan valinnan mahdottomuutta, sinä pidät Doran avioliittoa hänen rikoksenaan: onko siinä logiikkaa?

Herra Ronald näytti joutuvan hämilleen ja hetken kuluttua laski hän lempeästi kätensä vaimonsa olalle:

— Sinä olet oikeassa — sanoi hän hymyillen ajattelevien miesten harvinaista ja ihmeellistä hymyä. — Muistutat minulle aina tällä tavoin totuudesta, kun perinnäisestä taipumuksesta siitä hairahdun. Doran elämässä on nähtävästi ollut määrätty tapahtuvaksi jokin uskottomuus: vaikka on väärin moittia häntä siitä, ei sitä kuitenkaan voi olla säälittelemättä, varsinkaan kun tämä uskottomuus tekee onnettomaksi niin hyvän pojan kuin Jack Ascott on.

Leppyneenä näin nöyrästä ja vilpittömästä puheesta Helena jatkoi lempeämmällä äänellä:

— Tosiaan, kaikki, mikä on tapahtunut Amerikasta lähdettyämme, todistaa meidän kulkevan tuntematonta päämaalia kohti. Muuten, jos orkesterin soittajat olisivat vapaat antautumaan omille mielijohteilleen, syntyisi vain hirvittävä epäsointujen sekamelska. Koska me olemme maan päällä suorittamassa Korkeimman työtä, täytyy kunkin löytää oma kirjoitettu osansa ja, oli se sitten kaunis tai ruma, iloinen tai suruinen, soittaa se sellaisenaan loppuun saakka. Sitä ilman ei yksikään sopusointu olisi mahdollinen.

— Vertauksesi on sangen sattuva — sanoi herra Ronald huvitetun näköisenä — ja maailmaa voi toisinaan kuvitella valottomana, mutta ei sopusoinnuttomana.

— Oh, jos tämä täytymysusko voisi todella juurtua mieleemme, mikä lepo! mikä rauha! sanoi Helena katse intoutuneena.

Ja koko kuukauden aikana joka oli hänelle elämän surullisin, yritti hän epätoivoisena tarrautua ajatukseen, että hän eli välttämätöntä kohtaloansa. Kuullessaan, että Doran vihkiäiset tapahtuvat Pariisissa, oli hänen ensimäinen vaistonsa pakeneminen; sitten muisti hän kuulleensa sanottavan, että poltteen poistamiseksi palohaavasta tulee sitä korventaa tulisilla hiilillä: hän tahtoi sitä koettaa. Niin, hän tulisi kärsimään hirvittävästi olemalla läsnä tässä tilaisuudessa; mutta se varmaankin räikeällä tavalla hänet parantaisi. Oli mahdotonta edelleen rakastaa Doran puolisoa!… Kukaan ei petä meitä ovelammin kuin me itse: ei häntä Pariisissa pidättänyt yksinomaan parantumisen toivo, vaan salainen, tunnustamaton halu jälleen nähdä Leloa.

Helenan rakkaus Sant' Annaan oli järkivaltaista: kiitos mielikuvituksen, jonka kunnioitus omaa personaa kohtaan oli pitänyt puhtaana, kiitos amerikkalaisen temperamentin, oli sen olemuksessa sangen vähän aineellisuutta. Vaikka se ei ilmennyt hurjina haluina, raivoisana mustasukkaisuutena, ei se silti ollut tuskattomampaa. Omituista kyllä, oli se hänessä synnyttänyt kiintymyksen ja uhrautumisen tarvetta. Hän tuli ajatelleeksi, että hän tosin oli kuulunut miehelleen, mutta ei koskaan hänelle antautunut, ja kerran yksin ollessaan avasi hän vaistomaisesti sylinsä. Sitten hän suuttumuksesta ja häpeästä punastuen huudahti ääneen:

— Minä olen hullu! hullu!

Ja syyttäen siitä latinalaista vertaan, jota hän piti äidinpuolisen perimyskatsomuksensa mukaan heikkoutena, ei hän ollut ihan väärässä. Siitä johtui se kauneuden ja sopusuhdan harrastus, joka hänet oli antanut Lelon saaliiksi. Ja näiden hänen ominaisuuksiensa tenhoamana piti hän Leloa korkeampana olentona, jonka edellytyksiä vain ei oltu riittävällä koulutuksella kehitetty. Hän luuli, sitä itselleen tunnustamatta, että hän olisi voinut ohjata kreivin jalompiin pyrkimyksiin kuin mitä hänellä nyt oli, ja koko hänen olemuksensa oli kääntynyt tuota italialaista kohti ikäänkuin hän, Helena, olisi ollut tosiaan luotu häntä täydentämään.

Hänen rakkautensa ei ollut ihan seokseton. Ehdottomasti puhdasta rakkautta ei ole. Mutta seos juuri usein antaa ihmistunteille niiden voiman, samoin kuin erinäisille metalleille. Helena kadehti Doralta kunniaa saada kantaa Sant'Annan kaunista nimeä, kreivittären arvoa, oikeutta saada jatkaa ikivanhaa rotua, ja tästä koitui hänelle vielä yksi kärsimyksen aihe. Nyt, kun hän oli täysin tietoinen rakkaudestaan Leloon, hämmensi tämän läsnäolo häntä enemmän kuin milloinkaan ennen. Niiden muutamien minuuttien aikana, jolloin he jälleen tapasivat, oli hänen äänensä liikutettu, hänen hermostuksensa ilmeinen. Kreivi huomasi sen ja tarkasteli häntä ilkimielisesti. Hän yritti ihastuneilla katseillaan enentää Helenan sydämen tykintää. Hän käytti ja väärinkäytti säälimättä tenhovaltaansa. Hyväilevä ja kavala loiste välähteli hänen silmissään, miehen voiton ilo punasi hänen aistillisia huuliaan, mutta Helena, joka tunsi kaiken tämän, riensi ottamaan tahtonsa avukseen ja sai itsensä vieläkin hallituksi; uhmasi häntä rohkeudella, joka herätti Lelon ihastusta ja synnytti hänessä hurjan halun osoittaa sitä suutelolla.

Rouva Ronaldin suureksi mielihyväksi ei Doran ja hänen äitinsä onnistunut saada kyllin suurta huoneustoa Castiglionen hotellissa, joten he olivat asettuneet Continental-hotelliin. Aavistamatta aiheuttamaansa kärsimystä tuli neiti Carroll joka päivä antamaan tädilleen tietoja tapahtumista. Hän laahasi hänet mukaansa ompelijattarien ja korukauppiaiden luo, kertoi mitä hänen sulhasensa oli sanonut ja puhui heidän tulevaisuussuunnitelmistaan. Kun Helena jälleen oli yksin, tunsi hän itsensä niin murjotuksi kuin olisi häntä ruoskittu. Hän ei tuntenut vihaa Doraa kohtaan; mutta Doran ja markiisitar Vergan läsnäolo teki sen vastenmielisen vaikutelman, jonka sen välineen näkeminen aiheuttaa, jolla teitä on syvästi haavoitettu.

Ei mikään tuottanut rouva Ronaldille niin suurta virkistystä kuin hänen jokapäiväiset keskustelunsa herra de Rovelin kanssa. Katolisuudessa on salattu voima, joka vaikuttaa sieluun niinkuin rakkaus sydämeen ja jota ei hevin voi välttää. Papin vakuuttava puhe alkoi kehittää rouva Ronaldissa epämääräistä kääntymisen halua, joka hänen järkytetyssä mielessään oli syntynyt: eräänä päivänä kysyi hän mieheltään, olisiko hänestä vastenmielistä, jos hän, Helena, kääntyisi katolisuuteen.

Herra Ronald oli hiukan ihmeissään ja katsoi vaimoonsa hämmästyneenä:

— Vastenmielistäkö? Ei lainkaan, mutta mikä hullu päähänpisto! Uskonnot ovat vain erinäisiä henkisiä voimia. Eikö sinun nykyinen uskontosi riitä sinulle?

— Ei, vastasi Helena, kääntäen päänsä pois.

— Sitten, kultani, käänny katolisuuteen, jos se sinua huvittaa! — virkkoi hymyillen Henrik niinkuin jollekin lapsenoikulle.

Herra de Limerayn seura oli Helenalle toinen arvokas viihdyke. Ensimäisen tyydytyksen jälkeen, jota kreivi oli tuntenut nähdessään hänet niin sen rakkauden masentamaksi, jota Helena oli uhmannut, tunsi hän nyt lämminsydämistä sääliä tätä puhdasta ja vilpitöntä naista kohtaan. Joskus sentään taiteilija hänessä nautti tämän ihmeellisen muutoksen näkemisestä. Helenan kauneus oli tullut suloisemmaksi, ikäänkuin samettimaisemmaksi. Hänen nykyinen sieluntilansa oli antanut hänen kasvoilleen uuden ilmeen, hänen huulillaan oli pieniä hermostuneita värähtelyjä, sieraimet olivat liikkuvammat. Hän oli ollut avo- ja kirkassilmäinen nainen; nyt hän, huomaamattaan, vaistomaisesti koettaen peittää salaisuuttaan, ajatuksiaan, liikutustaan, loi pitkäripsisten silmäinsä katseen alas. Tämä liike, joka äkkiä verhosi suuret, ruskeat silmät, oli niin viehättävä, että herra de Limeray vähän säälimättömästi joskus sitä tahallaan tavoitti, milloin pitkään katsomalla, milloin jollakin vartavasten harkitulla sanalla.

Antaakseen hänen ajatuksilleen toisen suunnan tarjoutui hän näyttämään Helenalle vanhaa Pariisia, jonka hän tunsi hyvin. He kävivät Ile Saint-Louis'n ja Marais'n vanhoissa hotelleissa, ja kreivi kertoi hänelle näiden historian hyvillään voidessaan muutamaksi hetkeksi temmata hänet irti raskaista ajatuksista. Vaikka hänen sivistyksensä ehkä oli hiukan pintapuolista, oli hän paljon lukenut ja muisti paljon. Hän harrasti musiikkia ja maalaustaidetta ja puhui rakkaudesta herkästi kuten ainakin mies, joka on rakastanut usein, joskaan ei ylen syvästi, ja säilyttänyt viehättävän kiitollisuuden naista kohtaan. Ranskalainen pakina, jota johtaa todellinen herrasmies, on herkullista kuin ranskalainen ruoka sèvres-porsliinilta syötynä. Kaunopuheiset ja sukkelat sanat eivät vielä riitä luomaan sitä mitä sanotaan »causerieksi» — pakinaksi — täytyy lisäksi saada aikaan jonkunlainen magneettinen kosketus kuulijain kanssa. Anglosaksit — englantilaiset ja amerikkalaiset — ovat siihen liiaksi pidättyviä tai itsekkäitä: he puhuvat, he eivät pakinoi. Helena ymmärsi antaa arvoa herra de Limeraylle; tämän myötätuntoisuuden ja herkkyyden hienostama pakinointi oli hänelle alati uusi nautinto. Kreivi taas ei olisi pyytänyt muuta kuin saada olla hänen uskottunsa. Ranskatar ei kukaties olisi voinut vastustaa kiusausta uskoa huolensa tälle vanhalle, ritarilliselle ja hellälle herralle, mutta rouva Ronald oli luonteeltaan liian suljettu näin avatakseen sydäntänsä: jo kunnioituksen velvollisuudesta miestään kohtaan ei hän milloinkaan olisi suonut itselleen tätä huojennusta; hänestä tuntui, että vain papille kävisi tunnustaminen tämänlaatuisia huolia.

Niin suuresti kuin kihlapari olikin kiiruhtanut vihkiäistensä valmistuksia, lykkäytyi aika kuitenkin ja toimitus määrättiin tapahtuvaksi vasta 11. heinäkuuta. Joko ei herra Beauchamp jostakin tunnustamattomasta syystä tahtonut olla tilaisuudessa läsnä, tai vaativat asiat häntä Amerikkaan, joka tapauksessa ilmoitti hän, että hänen oli pakko lähteä, ja pysyi päätöksessään Doran pyynnöistä huolimatta. Sofia-täti, joka oli saanut Euroopasta kyllikseen, tahtoi seurata häntä, ja molemmat lähtivät Pariisista kesäkuun viimeisellä viikolla.

Charley oli pyytänyt sisartaan hänen puolestaan vastaanottamaan erään Willie Greyn maalaaman taulun — »mestariteoksen», oli hän sanonut suostumatta kuitenkaan lähemmin selittämään sen aihetta. Viikkoa jälkeen hänen lähtönsä tuotiin se rouva Ronaldille lukitsemattomassa laatikossa, jonka hän suuresti uteliaana avasi. Onneksi osui hän olemaan yksinänsä, sillä taulun nähdessään, kävi hän aivan kalpeaksi: hänen veljensä oli arvannut hänen salaisuutensa.

Taulu esitti »Titanian hulluutta», tämän haltiatarten kuningattaren, joka taikajuoman vaikutuksesta rakastuu epäsikiöön, aasipäiseen ihmisolentoon. Eräässä metsänkolkassa, johon sarastuksen ensi säteet luovat salaperäistä valoa, oli Titania, ihmeen kaunis vaaleatukkainen nainen, yllään valkoinen kultareunustainen puku, puoleksi makuullaan sammal- ja kukkapenkillä. Vähän ylempänä näkyi aasin pää, jonka ihmismuotoinen ruumis häipyi pensaikkoon: tämän aasin kaulaan oli hän heittänyt ruusuköynnöksen, jonka päitä hän vielä piteli. Elukka katsoi häntä ihmettelevän ja typerän näköisenä. Mutta Titanian katse oli täynnä sanatonta jumalointia, hänen puoliavoimella suullaan oli autuas hymy, hänen kasvojansa kirkasti onnellisuuden säteily. Oikealta ja vasemmalta vilkkui lehvistöstä ihmisolentoja, jotka näyttivät sinne vartavasten piiloutuneen pälyämään rakastuneen naisraukan hulluutta ja ilmaisivat halveksumista, pilkkaa tai sääliä.

Se oli samalla kertaa maalarin ja runoilijan teos, väreiltä ja tunnelmalta erinomaisen vaikuttava. Rouva Ronald katseli taulua kauan aikaa, hänen silmänsä kostuivat ja kyynelten valuessa pitkin poskipäitä sijoitti hän taulun takaisin laatikkoon mutisten:

— Helenan hulluus! Helenan hulluus!…

XXVI.

Neiti Carrollin ja kreivi Sant'Annan siviilivihkiminen tapahtui 10. heinäkuuta. Italian konsulaatista tultaessa saattoi Lelo morsiamensa vaunuihin, joissa rouva Carroll, rouva ja herra Ronald istuivat. Hän suuteli Doran kättä ja puhutteli häntä sitten italialaisen tavan mukaan uudella arvonimellä:

— Näkemiin, kreivitär! sanoi hän kasvoilla liikutuksen hymy.

Dora punastui mielihyvästä ja yllätyksestä.

— Ethän tahdo toki väittää, että minä nyt olen naimisissa! huudahti hän koomillisesti kauhuissaan.

— Ehdottomasti!… Jos tahtoisin, voisin viedä sinut luokseni Grand
Hotelliin. Laki oikeuttaa minut siihen.

— Naimisissa! Ja minä kun en edes kuunnellut mitä meille luettiin! Mitä minä sitten olen sinulle luvannut?

— Sokeaa alistumista, ehdotonta kuuliaisuutta!

— Mutta sehän on hirvittävää!

— Älä pelkää, minä koetan tehdä alistumisen ja kuuliaisuuden sinulle helpoksi! sanoi kreivi rohkeasti.

Kun vaunut lähtivät liikkeelle, kohtasi Lelon katse Helenan kalpeat, kangistuneet kasvot, joista oli luettavana ylpeää halveksumista. Heidän katseensa sattuivat yhteen kuin kaksi kalpaa, ja tyydytetyn koston tunne nosti nuoren miehen huulille sen Sant'Annain julman hymyn, jonka muuan Italian kuuluisimpia maalareita on kankaalle ikuistanut.

Kirkollisen vihkimisen toimitti seuraavana päivänä nuntsionvirastossa kardinaali Clari. Läsnä olivat markiisi ja markiisitar d'Anguilhon, de Ké+radieut, Vergat, varakreivi de Nozay, kreivi de Limeray ja muutamia roomalaisia. Kappelissa, joka oli yltäänsä kukilla koristettu, muodostui toimitus tuttavalliseksi ja viehättäväksi. Erinomaisen aistikkaasti puettu Dora oli sangen viehättävä. Milloinkaan ei hänen kasvoillaan oltu nähty niin vakaata ja ylevää ilmettä. Vihkimistoimituksen jälkeen syötiin aamiaispäivälliset Continental-hotellissa. Aterian aikana sai nuori pari sähkösanoman, joka sisälsi Leo XIII:n siunauksen, minkä epäilemättä kardinaali Salvoni oli hankkinut.

Taakan mukana tulee voima: Helena oli koko ajan, kuten elämän suurina päivinä usein sattuu, elänyt kuin unessa, epätodellisuudessa. Aterian jälkeisessä vastaanotossa näytteli hän loistavasti sukulais-osaansa. Hän pakinoi hilpeästi tuon ja tämän kanssa. Hänen poskillaan oli ehkä hiukan tavallista hehkeämpi puna, hänen äänensä särähti joskus, hänen naurunsa oli hermostunutta, mutta sitä ei huomannut kukaan muu kuin herra de Limeray.

Nuori pari, joka meni viettämään kuherruskuukautensa ensi päiviä
Fontainebleauhon, poistui aikaisin. Rouva Ronald syleili Doraa, kätteli
Leloa. Tämän hyvästelyn suoritettuaan lähestyi hän herra de Limerayta,
joka katseli häntä ihmetellen.

— Uskotteko te, kysyi Helena äkkiä, että rakkaus on todellista luonnossa tavattavaa, oleellista ainetta?

Kreivi katsahti nuoreen naiseen hiukan hätääntyneenä ikäänkuin peläten, että tämän järki oli äkkiä sammunut. Helenan ilme kuitenkin rauhoitti häntä.

— Rakkausko oleellista ainetta? — toisti hän vähän typertyneenä, niinkuin aikanaan Sant'Anna. — En tiedä, en ole koskaan tutkinut sitä tieteellisesti — lisäsi hän hymyillen. — Ehkäpä kyllä, tosiaankin!…

— Sitä se on, sanoi Helena vakuuttavalla äänellä. — Kun mieheni esitti minulle sen väittämän, laskin leikkiä hänestä ja tieteestä. Nyttemmin olen varma, että he ovat oikeassa.

— Mikä teidät on saattanut siihen uskoon?

— Doran avioliitto.

Sitten hän, ikäänkuin peläten tulevansa antamaan perään tuntemalleen tarpeelle avata tunnustamattomista soimauksista, surusta ja loukkaantumisesta pakahtuvan sydämensä, ojensi äkkiä kätensä kreiville. Vanha herra kumarsi ja suuteli sitä hiukan pitempään kuin tavallista.

— Minä jätän sekä aatteen että tapahtuman teidän filosofisen mietiskelynne alaiseksi! sanoi rouva Ronald, huulillaan hymyn häive. — Näkemiin.

— Nuo amerikattaret ovat hämmästyttäviä, hämmästyttäviä, päätteli herra de Limeray poistuessaan.

XXVII.

Koko kuukauden ajan ennen neiti Carrollin häitä oli rouva Ronald uskollisesti ollut uskonnollista opetusta antavan katolisen papin oppilaana. Melkein joka päivä, usein keskeltä kiusauksia, oli hän mennyt herra de Ravelin luo. Hän ei aavistanut, kuinka oudolta hän näytti tässä työhuoneessa, jonka vihreät seinät olivat täynnä kirjoja ja huone niin sanoakseni täynnä uskon henkeä. Harvinaisen hienosti puettu kaunis amerikatar istumassa korkeaselkäisellä tuolilla vastapäätä vanhaa pappia, joka selitti hänelle katkismusta, se näky olisi viehättänyt niin sieluntutkijaa kuin taiteilijaakin.

Herra de Rovel oli ensiluokkainen jumaluusoppinut. Hän olisi mielellään karsinut pienekkäitä taikauskoja, joutavia taruja, jotka ikäänkuin loiskasvit peittävät katolisuuden suurta puuta ja hämmentävät sen kauniita piirteitä. Hän syrjäytti ne päättävästi rouva Ronaldin vuoksi ja koetti saattaa esille dogmien logiikan ja yhtenäisyyden, joka on kuin luotu vetämään puoleensa anglosaksilaista henkeä. Hän oli opettanut rouva de Kéradieuta, jonka luona hän usein seurusteli, ja tunsi jo jonkun verran amerikatarta. Nykyaikaisempana, älyllisesti kehittyneempänä oli Helena hänelle mielenkiintoinen tutkimisen kohde. Hän oli sekä ihastunut että hämmästynyt Helenan ajatustavan selkeydestä, itsenäisyydestä ja joustavuudesta, katsoen hänen erikoisessa määrässä edustavan Uutta Maailmaa, josta hän odotti Kirkolle joko mahtavaa apua tai peloittavaa vihollista, vaikeasti ohjattavaa itsepäistä lasta. Kun rouva Ronald ilmoitti hänelle päättäneensä kääntyä katolinuskoon, teki hän sen muodossa, joka häntä suorastaan järkytti.

— Minä olin pelännyt, sanoi hän, että katolisuus on liiaksi takapajulle jäänyt. Minä näen, että se päinvastoin on meille miltei liiaksi edistynyt! Se sisältää tieteellisiä aineksia ja aatteellisuutta, ja voi tyydyttää nykyaikaista henkeä. Luulenpa ettei kukaan vielä ole sitä ymmärtänyt: siitä johtuvat inkvisitsionin kauhut ja muu, mistä teidän Kirkkoanne moititaan. Puras, jonka avulla taiteilija kaivertaa mestariteoksia, voi raivostuneen käsissä muuttua murha-aseeksi!

Kuunnellessaan tätä mitä luontevimmalla äänellä lausuttua selitystä jäi herra de Ravel monen sekunnin ajaksi mykäksi hämmästyksestä. Hän oli usein tuskallisesti koettanut ymmärtää Kirkon tekemiä julmuuksia, tämän saman Kirkon, jonka ensimäisenä periaatteena oli ollut: »älä tapa!» Hän oli salassa tuntenut häpeää sen julmuuksista ja rikoksista; hän oli omasta kohdastaan koettanut niitä sovittaa jokapäiväisellä uhrautumisella ja yhä suuremmalla lempeydellä. Ja sen selityksen, jota hän turhaan oli etsinyt, antoi hänelle tuo nykyaikainen, selkeänäköinen, käytännöllinen amerikatar. Se tehosti aikojen valistumattomuutta. Hän katsoi rouva Ronaldiin ilmeeltään kiitollisena, ja tahtoen tunkeutua pohjaan saakka kysyi sitten:

— Eivätkö ensimäiset olleet sitä ymmärtäneet?

— Eivät täysin! He ovat kuolleet, raakalaiset ovat tappaneet: täytyy elää, tehdä työtä, auttaa toinen toistansa… Saatte nähdä, herra apotti, että katolisuus saavuttaa lopullisen kehityksensä Amerikassa.

Pappi ei voinut olla hymyilemättä.

— Toivoakseni Amerikka pitää arvossa sen dogmeja.

— Kyllä. Mutta se löytää niiden hengen, sen hengen, joka elähyttää.

Helenan oleskelu luostarissa, hänen käyntinsä Roomassa, varsinkin viimeinen, olivat jo totuttaneet hänet moneen seikkaan, jotka ilman sitä olisivat häntä tympäisseet. Uskonnon ulkonaiset menot miellyttivät häntä täydellisesti. Kun pappi oli selittänyt hänelle sakramentit, kirkastuivat hänen kasvonsa.

— Minä ymmärrän, sanoi hän, ne ovat suurenmoisia tunnuskuvia.

— Tunnuskuvia! huudahti herra de Rovel; mutta, lapseni, te ette ole laisinkaan ymmärtänyt! Ne ovat ehdottomia totuuksia.

Helena hymähti hiukan, sitten hän pyyhkäisi sillä päättävällä äänellä, jolla amerikatar lausuu vakaumuksensa, pöydän puhtaaksi kaikesta, mikä hänestä oli vain vanhan maailman tunteilua:

— Ehdottomia totuuksia yksinkertaisille, lapsille; teille, minulle tunnuskuvia.

Pappi aikoi vastustaa; mutta jokin ilme nuoren naisen kasvoissa ehkäisi sen.

Tuo sana »tunnuskuva, symbooli», tuli hänelle tuikkeeksi, jonka valossa hän saattoi nähdä oppilaansa sieluun. Perisynnin oppi, kolminaisuuden, lihaksitulemisen, lunastuksen salaisuudet olivat hänelle vain symboleja! Sillä tavoin hän ne siis käsitti! Herra de Rovelia kauhistutti, hän oli aina sielun pohjaan saakka järkytetty. Hän valvoi kokonaisen yön punniten tunnossaan, saattaisiko hän hyväksyä rouva Ronaldia kirkon jäseneksi. Tuntien mahdottomaksi saada häntä omaksumaan dogmeja muutoin päätteli hän, että uskonnon harjoitus tuo täydellisemmän uskon hänelle. Usko yksin voi tehdä oikeauskoiseksi; se oli tehnyt muitakin ihmeitä! Pappi oli muuten arvannut, että nuori nainen kärsi jotakin salavaivaa, että hän ei katolisuudesta etsinyt uusia vaikutelmia, vaan siveellistä tukea. Hän ei katsonut oikeudekseen sitä häneltä kieltää. Ja sitten… ja sitten voisi hänen esimerkkinsä saattaa monta muuta kääntymään.

Rouva Ronald ajatteli lakkaamatta tunnustusta, joka hänen oli tehtävä. Oli hetkiä, jolloin hän ei uskonut voivansa siihen mukautua; toisinaan taas tunsi hän vastustamatonta tarvetta. Kun hän tuli johonkin kirkkoon, värisytti rippituolin näky häntä; se veti häntä puoleensa, hirvitti ja tenhosi. Hän tunsi muuten kaikkia niitä epäilyksiä ja ahdistuksia, joita jokainen kääntynyt on kokenut.

Joka kerta kun hän oli palannut Pariisiin, oli hän tuntenut tarvetta käydä Neitsyt Maarian Taivaaseenastumisen luostarissa. Hänen siellä viettämänsä vuosi oli häneen jättänyt sangen suloisen muiston, ikäänkuin suitsutuksen tuoksun. Johtajatar, joka ei ollut muuttunut, otti hänet aina vastaan äidillisen herttaisesti. Emilie-äiti oli viehättynyt hänen terveen ja vapaan nuoruutensa sulosta. Kaikista ulkomaalaisista, jotka olivat olleet hänen johdettavinaan, oli Helena herättänyt hänessä suurinta myötätuntoa ja arvonantoa. Kun tämä nyt ilmoitti hänelle päättäneensä kääntyä katolinuskoon, säteilivät hänen kasvonsa; hän tarttui Helenan käsiin ja huudahti lapsellisessa uskossaan:

— Ah, lapseni, mikä onni! Pyhä Neitsyt itse, jolle te olette tuonut niin paljon kukkia, on antanut teille tämän armon.

Rouva Ronald sai hänen ilonsa kukkuralleen pyytämällä saada suorittaa vannoutumisensa luostarin kappelissa. Hän tahtoi tulla katolisen kirkon helmaan saman alttarin edessä, jota hän todellakin oli usein kukittanut ja joka hänestä tuntui niin tuttavalta.

Sanoessaan vaimolleen, että hänestä oli yhdentekevää, jos Helena kääntyi katolinuskoon, oli herra Ronald hiukan liioitellut oman henkensä avaruutta. Lähemmin mietittyään tuli hän ajatelleeksi sitä kohua, minkä tapahtuma synnyttäisi New Yorkin seurapiireissä ja hänen suvussaan, ja hän katui antamaansa suostumusta. Helena oli alussa säännöllisesti kertonut hänelle uskonnollisen käännytyksensä edistymisestä, mutta havaittuaan, että tämä keskustelunaihe näytti Henrikiä rasittavan ja kylmentävän, oli hän lakannut siitä puhumasta. Herra ja rouva de Kéradieu, ja kreivi de Limeray ja Neitsyt Maarian Taivaaseenastumisen luostarin johtajatar olivat sitten tässä suhteessa hänen ainoat uskottunsa; hän karttoi huolellisesti mainita aikeistaan veljelleen, ja tädilleen ja Doralle. Kun hänen oli määrä lähteä Skotlantiin 1. elokuuta ja palata sieltä Amerikkaan, pyysi hän kirkollisen vastaanoton tapahtuvaksi 20. heinäkuuta. Herra de Rovel suostui siihen estelemättä.

Edellisenä päivänä oli hänen kestettävä synnintunnustuksen kauhea koettelemus. Tämä toimitus vaatii niiltä, jotka eivät siihen ole tottuneet lapsuudestaan, suoranaista sankaruutta. Muutamia minuutteja oli Helena mykkänä, ohimot ja sydän tykkien, kykenemättömänä saamaan sanaakaan suustansa. Silloin tuli pappi hänen avukseen. Hän rohkaisi häntä tunnustuksen tekoon tenhoavalla hyvyydellä. Pian alkoikin henkinen tenho vaikuttaa hänen sieluunsa ja salaperäisen sopotuksen, varjosta kuuluvan hiljaisen äänen hypnotisoimana hän ei lopulta enää nähnyt herra de Rovelia. Silmät tuijottaen rippituolin valkoiseen pintaan — teki hän tunnustuksensa. Tietämättään loi hän siihen uutta henkeä. Ilman mitään synnin, persoonallisen rikoksen tuntoa, ikäänkuin olisi hän lääkärille selittänyt ruumiillisia vammojansa ja kipujansa, jotta tämä ne parantaisi, levitti hän papin silmäin eteen puutteellisuutensa, pintapuolisuutensa, turhamielisyytensä, viheliäisen kateutensa, onnettoman rakkautensa, jotta tämä auttaisi häntä niistä pääsemään irti, siveellisesti nousemaan. Harvoin oli herra de Rovel kohdannut niin vilpitöntä hyvään pyrkimystä, rakastunutta synnintunnustajaa, joka oli niin harras karkoittamaan sielustaan kunnian ryöväriä. Kun hän oli kuullut nuoren naisen tunnustuksen, vakuutti hän, että Helena oli katolisuudesta löytävä sen voiman, jota hän tarvitsi. Sitten lausui herra de Rovel synninpäästön sanat ja lisäsi lempeästi:

— Menkää rauhassa.

Helena poistui rippituolista kuin unissakulkija, polvet notkuen, katse harhailevana. Toinnuttuaan tunsi hän suloista kevennystä, sisäistä tyydytystä, jommoista hän milloinkaan ennen ei ollut kokenut.

Seuraavana päivänä ilmoitti hän miehelleen menevänsä Auteuiliin erästä uskonnollista toimitusta varten, sanoen vasta palattuaan ilmoittavansa mitä. Hänen liikutuksensa ei estänyt häntä pukeutumasta viehättävästi. Hän oli muuten sangen onnistuneesti sommitellut uskonluopumispukunsa: pitsikoristeinen hame mustaa silkkimusliinia ynnä siihen soveltuva kauluri, niinikään musta poimupäähine, siinä kimppu orvokkikukkia.

Luostarin kappeli oli koristettu kuin suurta juhlapäivää varten; kasvatit olivat kutsutut olemaan toimituksessa läsnä. Tasan kello yhdeksän saapui rouva Ronald, jota paroni ja paronitar de Kéradieu saattoivat risti-isänä ja äitikummina. Arkkipiispan luvalla oli hänet vapautettu hiukan tympäisevästä menosta, joka pysäyttää vastakäännytetyn kirkon ovelle. Hän kulki siis vapaasti rukousjakkaralle saakka, joka hänelle oli varattu, puhtaan ja kauniin äänen laulaessa Veni Creator. Sen jälkeen nousi herra de Rovel muhkeassa alttaripuvussaan alttarille. Nuori nainen vastaanotti ensin ehdonalaisen kasteensakramentin ja sitten käsi Raamatulla lausui entisestä uskostaan luopumisen ja uuden uskonsa tunnustuksen sanat. Pappi luki messun ja antoi hänelle Herranehtoollisen; nauttiessaan valkoista rippileipää ei hän tuntenut sitä uskonnollista hurmiota, jota hartaimmat kokevat, mutta oli hänellä kuitenkin oman mielenlaatunsa mukainen tunto kosketuksesta jumalaisen kanssa, kaiken sen kanssa, mikä luonnossa on kaunista ja ylevää. Muutaman hetken liiteli hän korkealla yläpuolella Doran, Lelon, viheliäisen rakkauden, lapsellisten turhuuksien. Mutta jälleen maan pinnalle palattuaan ajatteli hän äkkiä väristyksensekaista hämmästystä tuntien sen Kaitselmuksen tahdon outoutta, joka oli päättänyt, että tämä Euroopan matka päättyisi Dora Carrollille ja hänelle katolisen alttarin juurella, toiselle avioon, toiselle uskonmuutokseen.

Messua seurasi Te Deum; Helena poistui kappelista tämän kiitosvirren sävelten saattamana.

Emilie-äiti tarjosi herra de Rovelille, rouva Ronaldille ja de Kéradieuille hienot aamiaiset. Luostarin sääntö ei sallinut hänen itsensä ottaa niihin osaa, mutta hän istui mukana ja hoivasi entistä kasvattiansa koko ajan äidillisen hellästi, hyväillen häntä katseillansa ja selitellen, että hänelläkin oli osuutensa Helenan kääntymisen valmistukseen.

Palattuaan hotelliin meni Helena suoraan puolisonsa luo ja kietoen kätensä hänen kaulaansa sanoi ilosta loistavin silmin:

— Henrik, minut on vastikään otettu katolisen Kirkon jäseneksi.

Herra Ronald ei voinut olla osoittamatta yllättymistään ja tyytymättömyyden ilmaisua.

— Lopulta minä vielä asetun — sanoi hän — niiden kannalle, jotka väittävät, ettei Eurooppa sovi amerikattarille. Toiset turmelevat siellä itsensä, menevät typeriin naimisiin, toiset ottavat avioeron tai muuttavat uskontoa… Saattaisi, kautta kunniani ruveta uskomaan, että kaikki tekevät siellä jonkin tuhmuuden; lisäsi hän irroittaen kaulastaan vaimonsa käsivarret.

XXVIII.

Kaksikymmentä kuukautta on kulunut. Nämä kaksikymmentä kuukautta olivat
Dora Sant'Annan elämässä tavatonta toimeliaisuuden aikaa.

Aluksi häämatka ja sen kaksi pysäyspaikkaa: ensin Fontainebleau; toinen St. Moritz; sitten paluu Italiaan ja asettuen Frascatin ruhtinaalliseen huvilaan, jossa Lelo oli syntynyt. Nuori vaimo tapasi suurenmoisen asunnon, Jul. Romainin maalaaman taulukokoelman, harvinaisilla marmoreilla silattuja saleja, mutta mukavuuden puute tuntui hänestä jäätävältä. Hänen taiteellinen aistinsa ei ollut erikoisen kehittynyt. Onko vanhojen esineiden harrastus kuten väitetään, rappeutumisen merkki? Doralla ei sitä ainakaan ollut: hän harrasti yksinomaisesti vain kaikkea uudenaikaista. Seiniä peittävät gobeliinit, kallisarvoiset kokoelmat, italialaiset lippaat jättivät hänet kylmäksi. Hän olisi pitänyt mukavia kamareja, hyvin varustettuja kylpyhuoneita kaikkia näitä kullattuja saleja parempana. Hän ryhtyi työhön ja muutamassa päivässä oli hän sieltä täältä haalittujen huonekalujen, ullakolta löydettyjen esineiden avulla järjestänyt asuttavamman, lämpimämmältä vaikuttavan huoneiston.

Lokakuussa vei Lelo hänet äitinsä luo Soraan, Umbriaan. Tämän vierailun ajatus oli häntä rasittanut kuin painajainen. Hän saapui lujasti päättäneenä olla herttainen, koettaa voittaa uusien omaistensa suosiota. Hän kohtasi niin jäykkää vihollisuutta, ettei hänen kiltteytensä olisi voinut sitä poistaa. Kreivitär Sant'Annan vastaanotto oli kohteliasta, mutta masentavan kylmää. Herttuatar Avellina hänen kälynsä osoitti hänelle jonkinlaista suojelevaa ystävyyttä, joka kävi hänen hermoilleen. Ensi hetkestä herätti vaikutelma, että hän ei miellyttänyt, hänessä vaarallista ärtymystä: uhmallakin esitti hän uudenaikaisuuttaan, näytti luonteensa huonoimpia puolia ja sai aikaan, että suvun kesken yhä enemmän sääliteltiin Lelon huonoa vaalia.

Kun vuokralaisia, jotka asuivat Sant'Annan palatsin ensimäisessä kerroksessa ei voitu saada muuttamaan, vuokrasi nuori pari Bocca di Leone-kadun varrelta Fardellin palatsin, joka oli enemmän rahamies- kuin ruhtinaspalatsi, mutta loistavasti kalustettu ja varustettu suurenmoisella kasvihuoneella, joka herätti emäntien kateutta.

Huolimatta näennäisestä hutiloimisestaan oli rouva Vergalla todella suuri järjestyskyky. Hän tunsi Rooman ylhäisön perinpohjin ja antoi ystävättärelleen hyödyllisiä neuvoja. Dora saikin pian kokoon miellyttävän seurapiirin. Jotta italialainen alkaisi säännöllisesti käydä jossakin talossa, on emännän oltava herttainen, symmpaattinen ja pöyhkeilemätön; nuorella amerikattarella oli kaikki nämä ominaisuudet ja lisäksi oli hän hauska, omaperäinen, hänellä oli ihmeen kauniit silmät ja luonteva käytös: kaikki Lelon ystävät kiittelivät häntä pilviin saakka. Paljon vähemmän menestystä oli hänellä naisten piirissä. Paremman puutteessa arvostelivat he säälimättömästi hänen äkkinäisiä eleitänsä, hänen liian äänekästä puhetapaansa, hänen piittaamattomuuttaan muodoista. Omasta puolestaan ei hänkään tuntenut mitään myötätuntoa italiattaria kohtaan. Hän ei saattanut ensinkään heitä ymmärtää. Heidän synnynnäinen viehkeytensä herätti hänessä epämääräistä levottomuutta. Hänen oli helppo sanoa olevansa heitä edellä opissa ja elämän ymmärryksessä, mutta hän tunsi heissä salaista voimaa, jota hän ei osannut määritellä, joka häntä salassa huolestutti ja peloitti. Pakotettuna seurustelemaan kälynsä kanssa joutui hän tämän luona kosketuksiin mustan seurapiirin kanssa. Siellä kohtasi hän suurta kohteliaisuutta ja herttaisuutta; hänelle osoitettiin erikoista hyväntahtoisuutta, mairittelevaa huomaavaisuutta, mutta hän vainusi sen syyn ja pysytteli puolustuskannalla.

Vaikka Dora koetti näyttää täydellisesti viihtyvänsä tässä roomalaisessa ympäristössä, tunsi hän siinä jonkinlaista painostusta, vapauden kaihoa, eli kuten hän sanoi, tarvetta saada »venyttää itseään». Hän oli onnellinen, kun hänen äitinsä oli hänen lähettyvillään: rouva Carroll ei ollut palannut Amerikkaan; hänellä oli huoneisto Quirinal-hotellissa. Dora kävi häntä tervehtimässä joka päivä; se oli hänen aamukävelynsä päämäärä. Iltapäivisinkin saapui hän usein äitinsä jokapäiväisiin vastaanottoihin, keskelle sikermää vanhoja amerikkalaisia neitejä ja rouvia, jotka muinoin olivat häntä hylkineet ja nyt kävivät lepyttelemässä. Rouva Carroll oli mitä parhaissa väleissä vävynsä kanssa. Tällä oli aina sanottavana hänelle sieviä sanoja, hienoja huomaavaisuuksia, ja hän puolestaan siitä kiitollisena oli hukuttaa nuoren parin lahjoihin.

Doran ja kreivitär Sant'Annan välit eivät olleet yhtä sydämelliset. Heidän molemminpuolinen vihollisuutensa ilmeni kaikessa: oleellisessa ja olemattomassa. Doran puolison sukulaiset olivat, totta puhuen, ainoana pilvenä nuoren kreivittären elämässä. Hänen oli kuitenkin onnistunut, kuten oli päättänyt, valloittaa puolelleen kardinaali. Doran isä, joka oli ollut etevä biljardinpelaaja, oli opettanut hänelle tämän taidon heti kun hänen pienet kätensä pystyivät työntämään kepillä palloa. Hänestä oli tullut sangen taitava biljardinpelaaja. Ja tämä taito auttoi häntä suuresti Hänen Korkea-arvoisuutensa suosion saavuttamisessa. Kardinaali Salvoni harrasti näet myöskin biljardipeliä: hän oli hämmästynyt ja ihastunut tavatessaan nuoressa amerikattaressa arvoisensa vastustajan; tämän silmämitan varmuus, taitava ja suora peli antoivat hänelle mitä parhaan käsityksen Doran luonteesta. Näissä tilaisuuksissa oppi hän muutenkin kreivitärtä paremmin tuntemaan ja arvostelemaan.

Huolimatta kylmästä ja korskasta ulkonäöstään suhtautui kardinaali ihmisten kärsimyksiin säälivästi. Don Agostino, hänen avuliaisuutensa järjestelijä, oli yksinkertainen maalaispappi, jolla oli P. Vincentin sydän. Hän asui eräässä Salvonin palatsin kolkassa, vietti elämänsä tuomalla apua ja lohdutusta ja pääsi joka hetki vapaasti kirkkoruhtinaan puheille. Lelo oli kertonut tämän vaimolleen. Eräänä iltana kuuman biljardiottelun jälkeen, jonka kardinaali oli voittanut, oli Dora hetkisen hänen kanssaan kahden kesken. Hän työnteli hetken aikaa hermostuneesti palloja biljardilla ja sanoi sitten, hiukan punastuen.

— Minä tahtoisin pyytää teiltä jotakin.

— Pyytäkää, pyytäkää, tyttäreni! — vastasi kardinaali äskeisestä voitostaan vielä hyvällä tuulella.

— Nähkääs… minun ei ole tapana syödä yksin kaikkia hyvyyksiä, mitä minulle on annettu. Kun nyt elän täällä, pitäisi siitä olla Rooman köyhille jotakin hyötyä. Minä pyytäisin, että te mainitsisitte minulle semmoisia perheitä tai henkilöitä, joita voisin auttaa puutteesta, nostaa itseavustuksen kannalle. Minä ryhtyisin siihen mielelläni, sillä ainoalla ehdolla, että he sitten vuorostaan tekevät muille, mitä minä teen heille. Ei mitään armeliaisuutta, vaan ainoastaan keskinäistä avustusta: se on minun järjestelmäni.

Tällä kertaa avasi kardinaali silmänsä suuriksi ja antoi niistä näkyä, kuinka erinomaisesti tämä tarjous häntä miellytti.

— Hyvä on, minä lähetän luoksenne Don Agostinon, ja te selitätte hänelle järjestelmänne — sanoi hän hymyillen. — On tarpeen valvoa sen sovelluttamista, sillä puutetta kärsivien keskuudessa on paljon heikkoutta.

Laskien sitten kätensä miniäpuolensa olalle lisäsi hän lämpimästi:

— Dio vi benedica, figlia mia! Jumala siunatkoon teitä, tyttäreni! Minä iloitsen kovasti, että ainakin näissä asioissa tulemme aina hyvin toimeen keskenämme.

Eikä Dora ollut unohtanut selittää Don Agostinolle aatteitansa hyväntekeväisyyden alalla. Tätä ne tietenkin aluksi syvästi hämmästyttivät, mutta lopulta oivalsi hän, että niissä oli hyvää, ja antautui sieluineen, ruumiineen nuoren amerikattaren järjestelmään. Hän oli ihastunut siitä innosta, millä nuori kreivitär seurasi suojattejansa, antoi hänelle anteeksi hänen kerettiläisyytensä, ja lauloi hänen ylistystään joka ihmiselle ja rukoili hänen puolestaan lapsellisen ja liikuttavan hartaasti.

Kymmenen kuukautta häiden jälkeen oli kreivittärellä ilo lahjoittaa puolisolleen poika, ihmeellisen kaunis ja virkeä lapsi. Hän tunsi siitä sitäkin suurempaa tyydytystä, kun hänellä oli ollut aikaa havaita, kuinka voimakas rodun ja isyyden tunne on italialaisessa. Perillisen syntyminen ei parantanut hänen välejään anoppinsa kanssa. Tuntien asemansa äitiytensä nojalla lujemmaksi käyttäytyi hän vielä tylymmin. Joka aamu vei imettäjätär pikku Guidon Sant'Annan palatsiin. Iltapäivällä vietiin hänet Pinciolle. Doran omaksuma englantilainen kasvatustapa tuotti hänelle moitteita: pää paljaana, jäsenet vapaina vietiin lapsi ulkoilmaan, oli sää mikä tahansa, ja tämä kaikki vielä Roomassa! Se oli sulaa hulluutta. Äitinsä pyynnöstä oli Lelo koettanut aikaansaada muutosta: mutta Dora oli tarmokkaasti selittänyt, että hänen aikomuksensa oli kasvattaa poikansa amerikkalaisittain, hankkia hänelle lihaksia ja terveys, joka tarvitaan toimelliseen elämään. Alituinen pelko, että pikkupoju joutuu näiden uudistuksien uhriksi, ylläpiti isoäidin sydämessä sammumatonta katkeruutta.

Yleensä oli Doralla näiden kahdenkymmenen kuukauden kuluessa ollut paljon menestystä. Eräänä iltana huhtikuun alussa hämmästytti hän torstaivastaanotossaan vieraitansa sähkövalolla, jota oli antanut laajassa mitassa järjestää Fardellin palatsiin. Palatsin kauniit, italialaiset salit olivat siitä saaneet ikäänkuin uutta elämää. Uusi valo teki kyllä uudenaikaisen, mutta miellyttävän vaikutuksen. Pakinoitiin, keskusteltiin, keimailtiin. Seurassa oli ylhäisiä italialaisia tulisilmäisiä naisia, jotka kantoivat loistavasti pukujaan, jotka eivät aina olleet parhaan maun mukaisia, ja kuninkaallisia jalokiviä, ja vakaa- ja kylmäkasvoisia amerikattaria, joista monet olivat paremmin puetut, mutta sittenkin vähemmän siroja. Siinä omituinen eri rotujen ja kasvatusten vastakohtaisuus, elävä kuva Vanhasta ja Uudesta Maailmasta. Ja näiden naisten joukossa kauniita suurisilmäisiä miesten päitä, vartaloita, joiden miehevä ryhti antoi mustalle puvulle ylevän ja todella miehekkään sävyn..

Yhä solakkana, avion ja äitiyden kaunistamana, puettuna punervapohjaiseen valkoiseen pitsipukuun kulki Dora salissa edestakaisin markiisi Vergan kanssa.

— Luuletteko, kysyi tämä, että miehenne suostuu vastaanottamaan seremoniamestarin paikan, jota hänelle tarjotaan? Minä puhuin hänen kanssaan tänä aamuna ja hän lupasi ajatella asiaa.

— Huono merkki! sanoi nuori nainen painaen päänsä alas. Kun italialainen vastaa teille tahtovansa ajatella asiaa, merkitsee se, että hän ei suostu, vaikka ei tahdo sanoa sitä suoraan. En tiedä heikkouttako se on vai hyvyyttä.

— Molempia, vastasi markiisi hymyillen.

— Ehkä… Ei, nähkää. Lelo ei suostu. Hänellä on liiaksi suhteita toisaalla. Ja hänen omaisillaan on häneen salaperäinen vaikutusvoima. Hän ei tahdo sitä myöntää, mutta minä tunnen sen, hän on paljoa vähemmän »valkoinen» kuin silloin, kun häneen tutustuin. Se on vähän nöyryyttävää minulle. Minä lohdutan itseäni sillä, että ei hänen rakas ystävättärensäkään, ruhtinatar Marina, ole sen paremmin onnistunut häntä käännyttämään — sanoi hän hermostuneesti naurahtaen. — Muutoin ällistyttää italialaisten luonne minua niin, että olen aivan ymmällä. Te olette viehättäviä, mutta liukkaita kuin ankeriaat. Kun minä esim. nuhtelen Leloa ja hän saa minuutinkaan mietinnän aikaa, todistaa hän, että hairahduksen tekijä olenkin minä ja sillä hetkellä minä hullu sen uskon.

— Niin, se on, juuri niin! sanoi markiisi sydämellisesti nauraen.

Sitten hän muuttuen taas vakavaksi lisäsi:

— Miehenne panee kuitenkin suurta arvoa teidän mielipiteellenne; hän kysyy aina teidän ajatustanne.

— Mitä talous- ja raha-asioihin tulee… mutta muussa ei.

— On suuri onni, että teillä on poika. Se antaa teille vaikutusvallan, jota ette milloinkaan muuten olisi saavuttanut anoppinne eläessä.

— Tiedän sen… Te italialaiset olette vielä täydellisiä itämaalaisia, te ette vielä tunnusta naisen arvoa.

— Mahdollista!.. Mutta palataksemme asiaamme, teidän täytyy koettaa taivuttaa Lelo vastaanottamaan tuo paikka.

— Minä yritän… mutta ilman onnistumisen toivoa! Hän ei tahdo antaa uutta iskua äidilleen, joka ei ole vielä tointunut siitä, että hän meni naimisiin amerikattaren kanssa.

— Olkoon, älkää siitä masentuko! Nähkää, markiisitar d'Anguilhon on saanut miehensä asettumaan edusmiesehdokkaaksi. Ja hänet on juuri valittu.

— Mitä joutavia!

— Ei, ihan totta. Ja jos kukaan näytti olevan luotu elämään toimettomana, niin kai hän.

— Mutta kyllä markiisitar on mahtanut tarvita aikaa miehensä käännyttämiseen… Eurooppalaiset ovat kummallisia olentoja. Kun amerikkalaiselle ehdottaa jotakin, vastaa hän heti myöntävästi tai kieltävästi, mutta te näytätte ensin syventyvän itseenne, hirvittäviin syvyyksiin saakka, ennenkuin päätätte. Minä alan tottua siihen, mutta se voi vieläkin saattaa minut kiristämään hampaitani!… Tiedättekö, että minä kahdessakymmenessä kuukaudessa olen tehnyt ihmeitä, mitä tulee kaikkiin niihin tunnetuihin ja tuntemattomiin esteihin ja ennakkoluuloihin, joita vastaan olen joutunut. Kun ajattelen sitä, en voi olla ihailematta itseäni. Jos olisin jäänyt Amerikkaan, en olisi koskaan saanut tietää, mihin pystyn.

— Minä myönnän, että tuntien teidän ja Lelon luonteet olisin luullut aviovaunujenne kitisevän enemmän.

— Ah! Minähän valan yhtämittaa öljyä pyöriin, viisauden öljyä, joka on sangen kallista! sanoi kreivitär vakavan näköisenä.

Sitten hän ikäänkuin vaihtaakseen keskustelun aihetta lisäsi:

— Tiedättekö muuten, että Ronaldit ovat Pariisissa?…

— Niinkö?

— Henrik on lähetetty edustamaan Yhdysvaltoja kansainväliseen kemistikongressiin.

— Tulevatko he Roomaan?

— Roomaanko? Varmaankaan eivät: rakas enoni ei ole minulle antanut vielä anteeksi naimistani. Me emme enää ole kirjeenvaihdossa. Helenankaan kirjeet eivät enää ole erittäin sydämellisiä. Minä olen jatkanut kirjeenvaihtoa hänen kanssaan vain ollakseni katkaisematta tätä sidettä, joka samalla yhdistää minut kotimaahani… Omituista, en ole milloinkaan rakastanut Amerikkaa niin kuin jouduttuani sieltä erilleni.

— Kun kirjoitatte rouva Ronaldille, lausukaa hänelle minun kunnioittavat terveiseni.

— Sen teen. Minä kirjoitan hänelle vielä tänä iltana pyytääkseni häntä valitsemaan minulle muutamia somia kevätpukuja… Ja sitten lupaan teille tehdä vielä viimeisen rynnäkön miestäni vastaan tuon paikan vuoksi. Jos en onnistu tällä kertaa, palaan asiaan vastedes, kun jokin toinen paikka on avoinna. Antakaa minulle aikaa: tiedättehän Lelon luonteen!

Illanvietto oli päättymässä. Useimmat vieraat nousivat hyvästelemään: se oli yleisen lähdön merkki; olikin miltei puoliyö.

— Odota minua, sanoi Lelo eräälle ystävälleen, minä saatan sinua klubille saakka.

— Lähdetkö ulos vielä näin myöhään? kysyi Dora tyytymättömän näköisenä.

— Menen haukkaamaan raitista ilmaa. Minä palaan muutaman minuutin kuluttua.

Käskettyään sammuttamaan valot meni kreivitär tapansa mukaan katsomaan pikku Guidoa. Harvinainen hellyyden ilme kasvoillaan katseli hän kuparinruskeiden kiharain peittämää kuvanihanaa päätä tarkastaen samalla lapsen unta; sitten koskettaen varovasti pienokaisen käsiä todetakseen lämpömäärän lähti hän pois kuulumattomin askelin.

Huolimatta miehensä usein toistetuista kielloista odotti hän häntä melkein aina. Hänen päivänsä olivat niin täynnä, ettei useinkaan ollut muuta aikaa kirjeiden kirjoittamiseen. Tänä iltana päätti hän sekä kirjoittaa rouva Ronaldille että myöskin täyttää markiisi Vergalle antamansa lupauksen. Hän halusi itsekin hartaasti Lelon kiinnittämistä hoviin. Lelo oli esitellyt hänet kuninkaalle ja kuningattarelle. Hänen monista pyynnöistään oli Lelo talven kuluessa saattanut häntä kahdesti Quirinaalin tanssiaisiin. Lelo oli tähän suostunut jonkinlaisena virallisena uhrauksena hänelle, mutta Dora tunsi hyvin, että hän katsoi sen riittäväksi.

Hän riisui juhlapukunsa, otti ylleen keveän viehättävän kotipuvun, meni istumaan tulen ääreen ja alkoi kirjoittaa erään korkean sähkölampun valossa kirjoitusalusta polvillaan. Hän täytti kahdeksan sivua ohutviivaisella suurella käsialallaan, joka oli hänen luonteelleen sangen tunnusomainen. Kirjeen valmistuttua katsoi hän kelloa: se oli yksi. Lelo oli luvannut palata heti, mutta, kuten tavallista, ei ollut pitänyt sanaansa. Tämä ajatus piirsi terävän viirun nuoren amerikattaren huulien pieleen. Aina, kun kreivi lupasi jotakin vaimollensa, oli hänen aikomuksensa se täyttää; mutta tottuneena elämään huolettomasti hän antoi jonkun ystävän, jonkun korttipelitilaisuuden, jonkun mitättömyyden houkutella itsensä viipymään. Palattuaan esitti hän kekseliäitä anteeksipyyntöjä, joita yksin italialainen keksii, helliä sanoja, jotka tekivät Doran aseettomaksi. Hän antoi ja pahoitteli jälkeenpäin heikkouttansa.

Istuessaan siinä odottamassa yön hiljaisuudessa Dora ajatteli mitä kaikkea näiden kahdenkymmenen kuukauden kuluessa oli tapahtunut. Vähitellen alkoi hänen ajatuksensa uupua väsymyksestä, mielikuvat kävivät epämääräisiksi, ja hän nukahti.

Sant'Anna oli aikonut vain saattaa ystäväänsä klubille saakka, mutta olikin sinne tultuaan mennyt sisään. Hänelle oli ehdotettu viittä écarté-peliä; hän oli pelannut kymmenen, viisitoista, onni yhä huonompana. Huono onni korttipelissä harmittaa italialaista enemmän kuin rahan menetys: niinpä, kun Lelo kello kahden tienoissa astui pieneen saliin, kynttilä kädessä, palttoo hartioille heitettynä, hattu hiukan kallellaan, oli hän sangen pahantuulisen näköinen.

Sikeään alku-uneen vaipuneena ei Dora kuullut hänen tuloansa.

— Dora! sanoi hän.

Ja Dora hätkähti, avasi silmänsä ja oikaisi itsensä.

— Miksi et ole mennyt maata? On sietämätöntä tavata sinut aina kyyryssä kuin kissa pälymässä minun palaamistani.

— Sinä lupasit palata heti; minulla oli eräs kirje kirjoitettavana ja sitten halusin puhua kanssasi siitä paikasta.

Elleivät Doran silmät olisi olleet niin uniset, olisi hän miehensä kasvoista havainnut, että hetki oli huonosti valittu.

— No, tässä olen! sanoi kreivi asettaen kynttilän uunin reunalle.

— Oletko sitä ajatellut, kuten olet luvannut Vergalle?

— Olen kyllä.

— Ja mitä aiot tehdä?

— Kiittää… ja hylätä.

— Oh! Lelo, minä olin toivonut…

— Siinä erehdyt… Minä en voi luopua vapaudestani ja saada niskaani lisäksi vain selkkauksia.

— Sano mieluummin, että pelkäät loukkaavasi sukulaisiasi.

— Niin on. Sinä arvaat oikein.

— Minun toiveeni eivät siis tule kysymykseen? Äitisi ja sisaresi merkitsevät sinulle enemmän kuin vaimosi.

— Sinä tahdot aikaansaada kohtauksen? Siinä tapauksessa hyvää yötä!

Ja Lelo otti kynttilänsä, käänsi selkänsä ja poistui salista.

Dora jäi vielä muutamiksi sekunneiksi kuin kivettyneenä istumaan, punastui sitten korviaan myöten, silmät välähtivät ja suuttumus ohensi hänen kasvojaan.

— Vai niin ovat asiat! huudahti hän ääneen.

— No hyvä, saammehan nähdä!

XXIX.

Yleensä tunnetaan italialaisia vähän ja huonosti. Heitä luullaan kiivaiksi, intohimoisiksi, helposti syttyviksi ja petollisiksi. Se on suuri erehdys. Tuli, joka vilkastuttaa heidän silmiään ja eleitään ja värittää heidän huuliaan, on vain pintapuolista. He ovat kylmäjärkisiä, laskevia, varovia intohimoisine eleineen, heikkoja voimasanoineen, itsekkäitä hyvyyden ja alttiuden ilmeineen. Heidän kielensä, jonka luulisi olevan vain kitaraa varten luotu, on päinvastoin ankaraa, ylhää, vaikeaa taivutella. Se ei sovellu pakinointiin eikä romaaniin, mutta se on mainio runouden ja filosofian väline. Italian rotu ja kieli ovat säilyttäneet kauan klassillisen sopusoinnun ja jäykkyyden. Vihdoin on niiden kehkeytyminen alkanut; ja tämä kehkeytyminen, jota jälleen saavutettu vapaus on edistänyt, näyttää kasvavan sivistyksen ja ulkomaisten avioliittojen avulla, viittaavaan loistavaan tulevaisuuteen.

Italialaisilla ja ranskalaisilla on tosin ollut sama äiti, mutta ei samaa isää. Italialaiset ovat latinalaisen rodun vanhempia ja laillisia poikia; se on antanut heille kauneutensa, eleittensä ylevyyden, naisellisen viehkeytensä. Sitten raiskasivat barbaarit taistelutantereilla jaloa naista ja tästä raiskauksesta ovat ranskalaiset syntyneet. Gallialaiset ja frankkilaiset ovat jättäneet heihin leimansa, jotakin unelmistaan, älystään; he antoivat heille notkean ruumiin, töykeät, säännöttömät piirteet, joita sentään äidin sielu jalostaa ja henkevöittää. Tämä velipuolisuus selittää sen salaisen vastakohtaisuuden, joka on olemassa molempien kansojen välillä, heidän kinansa, heidän sovintonsa, vihan ja hellyyden puuskansa. Heidän luonteittensa perinnäinen erilaisuus on varsinkin huomattavissa rakkaudessa ja avioliitossa. Amerikattarille on uskonkappale, että italialainen on ulkomaalaiselle parempi puoliso kuin ranskalainen, ja se on kiistämätöntä. Hänen luontonsa, vaikka hienostunut, on paljoa yksinkertaisempi. Aviollisessa elämässään hän ei tarvitse taidetta, mielikuvitelmia, ihanteellisuutta. Hän tahtoo, että hänen vaimonsa on sievä, antaa hänelle lapsia, rajoittaa mahdollisimman vähän hänen vapauttaan, ei rasita häntä tunteilemisella ja säästää hänen hermojansa. Kuten markiisitar Verga oli sanonut, on hän uskoton, mutta luotettava. Jos joku hyvä tilaisuus sattuu, hän katsoo jo miesarvonsa vaativan siihen tarttumista: se on vain ulkopinnan uskottomuutta ja hänen ulkopintansa on hyvin arkatunteinen. Hän harrastaa erikoisesti anglosaksilaista rotua: salatusta valintavaistosta etsii hän englannitarta ja amerikatarta. Nämä puolestaan tuntevat vastustamatonta vetovoimaa italialaiseen. Tottuneina toimen miehiin ihastuvat he ihmeen helposti tuohon laiskaan ja unelmoivaan olentoon. He eivät häntä ymmärrä, mutta he rakastavat häntä sitä suuremmin kuvitteluin. Niin oli Dorankin laita. Hänen puolisonsa oli hänelle elävä arvoitus, joka kiinnitti hänen mieltänsä, vimmastutti ja hurmasi häntä.

Hän ei ollut kerskunut sanoessaan markiisi Vergalle valavansa öljyä heidän aviovaunujensa pyöriin. Hän oli oppinut punnitsemaan sanojansa, lieventämään äkkipikaisuuttansa. Rouva Carroll, joka tunsi hänen luonteensa, ei ollut kummastuksestaan tointua. Avioliittoonsa saakka oli Dora todellakin ajatellut vain itseänsä; nyt hän unohti itsensä eikä se tuntunut hänestä edes katkeralta. Lelo oli tullut hänen ainoaksi huoltonsa kohteeksi; Dora ajatteli vain hänen nautintoansa, eikä omaansa. Hän näki sangen selkeästi miehensä puutteet ja heikkoudet, mutta luki ne hänen kasvatuksensa syyksi. Hän piti hänen perhettänsä vastuunalaisena hänen huonosta tuulestaan, pienestä vilpistään, itsepäisyydestään. Tätä perhettä, yksinomaan sitä vastaan kohdistui nuoren naisen suuttumus… Anoppiaan ja kälyään hän soimasi tämänkin illan myrskyisestä päättymisestä, kun hän raivosta vapisevin sormin riisuutui ja toisti:

— Vai niin ovat asiat!… No hyvä, saammehan nähdä!

Miehelle on yleensä ihmeteltävän helppoa unohtaa tekemänsä vääryydet. Italialainen osaa ne korjata paremmin kuin kukaan; hän on siinä mestari. Seuraavana aamuna saapui Lelo kasvot hyväntuulisuutta säteilevinä ja ehdotti, että he iltapäivällä lähtisivät ajelemaan phaeton-vaunuilla. Tämä oli Doran suurimpia nautintoja. Hän ei rohjennut rangaista itseänsä kieltäytymällä: hän suostui mutta täysin arvokkaasti välinpitämättömän näköisenä. Hän oli muuten yöllä keksinyt loistavan ajatuksen, josta hän nautti jo ennakolta.

Samana iltana oli heillä päivälliskutsut Yhdysvaltain lähettilään kunniaksi. Kutsumakirjeet oli lähetetty jo viikkoa ennen. Näillä päivällisillä, joille oli kutsuttu diplomaattikunnan jäsenet, roomalaisia, hänen lankonsa ja kälynsä, tulisivat kaikki pöytäkoristukset olemaan valkoisia. Valkoisia! Aivan valkoisia! Se oli se loistava ajatus, joka yöllä oli hänen päähänsä pälkähtänyt. Ah! hänen miestään yritettiin johtaa takaisin mustaan puolueeseen! Hyvä on! Hän tekee valtiokaappauksen ja leimaa lopullisesti hänen puoluevärinsä! Mikä voitto ja kosto! Tämä ajatus ylläpiti koko päivän vahingonilon kiiltoa hänen silmissään. Hän pyysi Lelon uskomaan koko järjestelyn hänen haltuunsa; hän halusi nähdä, selitti hän, eikö hän voisi hyvin suoriutua semmoisesta tehtävästä yksin. Lelo ei saisi ennakolta mitään nähdä eikä kysyä. Lelo lupasi hilpeästi, ettei hän kuule eikä kurkista.

Sattuma edisti Doran suunnitelmaa. Aamiaisen aikana sai kreivi sähkösanoman Frascatista, kilpa-ajotallinsa hoitajalta, että hänen mielihevosensa oli sairas. Hän lähti heti matkaan eläinlääkäri mukanaan. Kaikki kukat, jotka kreivitär oli tilannut, saapuivat iltapäivällä ja hän vietti suljettujen ovien takana tuntimääriä pöytää koristellen. Ja nautti ennakolta vaikutelmasta, minkä tämä kepponen tekisi hänen lankoonsa, kälyynsä ja… puolisoonsa. Puolisoonsa! Niin, se puoli asiaa ei hänelle tuottanut ehjää nautintoa. Kenties hän suuttuisi? Hän ymmärsi äkkiä tekonsa koko kavaluuden. Hetken hän jo katui, ajatellen kardinaalia, joka varmaan sitä paheksuisi, mutta kohautti sitten olkapäitään. »Vähät kaikesta! Kerran kuitenkin täytyy antaa asianmukainen opetus kaikille Sant' Annoille ja näyttää, mitä ainesta amerikatar on!»

Lelo palasi Frascatista niin myöhään, että hän parahiksi ehti pukeutua. Kello kahdeksan olivat kaikki vieraat koolla salissa. Kun palvelija oli ilmoittanut päivällisen valmiiksi, tarjosi kreivi käsivartensa Yhdysvaltain lähettilään puolisolle. Tullessaan ruokasalin kynnykselle sattuivat hänen silmänsä suurenmoisesti koristettuun pöytään. Hän kalpeni äkkiä ja puri huultaan saadakseen hillityksi suuttumuksen, joka kiehahti hänessä. Valkoiset päivälliset!… Hänen vaimonsa oli uskaltanut!… Ei kukaan voinut siitä erehtyä. Istuutuessaan vastapäätä puolisoansa kohtasi Dora puolisonsa kiiluvan katseen: hän kesti sen ilman uhmailua ja ilman heikkoutta, puristaen hiukan huuliansa karaistakseen itseänsä. Kääntäen sitten päänsä herttua ja herttuatar Avellinaan päin näki hän suureksi tyydytyksekseen näiden olevan kiihdyksissään ja myrtyneenä.

Donna Pia tointui pian ja katsellen pöytää lausui ajattelemattomasti:

— Niinhän nämä ovat kuin kihlajaispäivälliset!

— Pikemminkin valtiolliset! vastasi kreivitär. Valkoinen on paikallaan, kun saa kunnian vastaanottaa Italian kuninkaan luona olevan lähettilään — lisäsi hän hymyillen maanmiehelleen.

— Ah! se on totta! Minä olin sen unohtanut! sanoi herttuatar ylhäisen ylimielisesti. Se oli hyvin sievä ajatus.

— Eikö ollutkin? sanoi Dora mitä viattomimman näköisenä. Minua ilahuttaa, että se teitä miellyttää.

Seurassa olevat roomalaiset yksin tunsivat sen katkeran vihamielisyyden, joka näiden herttaisten sanojen alla piili. Hetkinen tuntuikin ilmassa näiden molempain nuorten naisten vihollisuuden synnyttämää outoa kylmyyttä. Mutta kreivitär sai hilpeällä mielellään sen nopeasti haihtumaan ja aterian kestäessä onnistui hänen karttaa kaikkea, mikä olisi saattanut jälleen seestynyttä mielialaa samentaa. Päivällisten jälkeen oli määrä kokoontua kuulemaan musiikkia. Mutta heti kahvin jälkeen poistuivat herttua ja herttuatar Avellina, kun muka olivat vielä lupautuneet muualle. Ei kukaan läsnäolijoista jäänyt muuhun käsitykseen kuin että tämä oli yksinkertaisesti valtiollinen vastalause.

Markiisi Verga oli kuitenkin ainoa, joka aavisti koko totuuden. Uteliaana toteamaan, oliko hän arvannut oikein, käytti hän sopivaa hetkeä ja sanoi kreiville:

— Mikä mainio ajatus sinulla olikaan antaa valkoiset päivälliset!

— Oletko sitä mieltä?… Voit onnitella vaimoani, sillä ajatus on hänen, se sinun olisi pitänyt arvatakin. Minulle se on ollut täydellinen yllätys.

— Ah, ajatus ei ole hullumpi! Ei ollenkaan! huudahti markiisi nauraen.

— Minusta päinvastoin on! — sanoi Sant'Anna. — Noilla amerikattarilla on piru mielessään!

— Kenelle sitä sanotkaan!… Mutta siinä on kreivitär kuitenkin tehnyt sinulle palveluksen, ilmaisten sinun kantasi todellisen värin. Tämä tukkii niiden suun, jotka väittävät sinun pysyttelevän odottavalla kannalla siltä varalta, että enosi valittaisiin paaviksi.

Lelon kasvoilla välähti halveksumisen ilme.

— Tyhmyrit! Ne tuntevat minua huonosti. Jos minun enoni paaviksi tultuaan noudattaisi edeltäjäinsä politiikkaa, niin pyrkisin minä heti johonkin toimeen hovissa osoittaakseni uskollisuuttani Italiaa kohtaan: sillä minä olen italialainen… Aduan tappion jälkeen olen tuntenut sen joka säikeessäni, lisäsi hän katsoen synkästi maahan.

— Sitä en epäile. Toistaiseksi pidetään näitä Yhdysvaltain lähettilään kunniaksi annettuja valkoisia päivällisiä rohkeana aloitteena. Älä yritäkään sitä kieltää.

— Kun sitä en tee, tapahtuu se vain kunnioituksesta omaa itseäni kohtaan. Dora ansaitsisi läksytyksen.

Tämän keskustelun aikana, jonka aiheen hän arvasi, oli Dora levottomana pälyillyt herransa ja miehensä kasvojen ilmeitä eikä tuntenut itseään oikein turvalliseksi. Muutamaa minuuttia myöhemmin pääsi markiisi puhelemaan hänen kanssaan kahden ja sanoi hymyillen:

— Ah, kreivitär! kreivitär! liian nopeaa vauhtia!

— Moititteko minua?

Te ajatte asiaanne

— Puolisona moitin. Vaimolla ei ole oikeutta ryhtyä sellaisiin alotteihin. Nyt tulee Lelo vastustusvaistosta astumaan askeleen taapäin rauhoittaakseen omaisiansa.

— Vähät siitä, minä olen saanut pienen hyvitykseni. Ja huomenna tietää koko maailma mitä puoluetta me olemme.

— Niin, mutta muistakaa sananpartta: hiljaa hyvää tulee!

Kun vihdoin kello yhden aikana aamulla viimeiset vieraat olivat poistuneet, antoi Dora viimeiset määräyksensä ja meni tapaamaan miestänsä, joka tänä iltana ei ollut tuntenut tarvetta mennä haukkaamaan raitista ilmaa.

Tullessaan pieneen saliin, missä Lelo odotti häntä uunin edessä synkän näköisenä, naurahti hän hermostuneesti ja meni sitten hänen luokseen, kumarsi päätään kädet ristissä otsallansa ja sanoi:

— Älä lyö minua kuoliaaksi!

Hän oli tässä asennossa niin lystikkään näköinen, että Lelon oli vaikea pidättää hymyä.

— Minä olen tehnyt väärin, lisäsi Dora sitten suoristautuen.

— Ah! sinä olet niin armollinen, että myönnät sen!

— Olen, kun omatuntoni on sen minulle sanonut… vaikka liian myöhään. Halu kostaa sinun eilinen tylyytesi sai vietellyksi minut… ja se toivoni, että näkisin sinut italialaisena.

— Italialaisena! — toisti Lelo avaten silmänsä selälleen. — Ja mitä minä sitten muka olen?

— Roomalainen. Sinun sukusi on roomalainen; sillä on uskonto, mutta ei isänmaata. Isänmaa on lippu eikä kirkko.

Sant'Anna oli kuin puulla päähän lyöty.

— Ei vähät mitänä!

— Se on totuus. Sinun pojastasi tulee kuitenkin joka tapauksessa italialainen; ethän sinä voi olla toista leiriä kuin hän.

Kreivi kehräsi hermostuneena viiksiänsä. Kreivitär jatkoi:

— Minä en moiti sinun omaisiasi…

— Sinä olet sangen armollinen!

— Minä en heitä moiti — jatkoi Dora hämmentymättä — sillä he tuskin saattavat ajatella toisin kuin ajattelevat; mutta he yrittävät vetää sinua takaisin Vatikaaniin ja se raivostuttaa minua.

— Sinua raivostuttaa se, että minä en kuulu hovipuolueeseen. Sinä et niinkään välitä minun tulemisestani seremoniamestariksi kuin että itse pääsisit kuningattaren hovirouvaksi. Te amerikattaret olette kyllääntymättömiä. Ennen pitkää vaadit minua käyttämään napolilaista ruhtinasnimeä, joka kuuluu meidän suvullemme.

— En, en milloinkaan. En ole toki niin typerä, että tahtoisin vaihtaa ihanan historiallisen Sant'Annan nimen toiseen, jota kukaan ei koskaan ole Roomassa kuullut. Ja muuten suljettu kruunu minua tympäisee.

— Se on toki hyvä!… Ja nyt olkaamme valkoisia… valkoisia! — toisti kreivi raivokkaana — sinä olet sen julistanut, ja minä en sinun tekoasi peruuta: se saa sinulle riittää… Mutta niin kauan kuin äitini elää, on meidän kartettava valtiollisia mielenosoituksia. Minä en tahdo häntä tämän enempää loukata enkä kiusata. Sinä pidät sitä moitittavana tunteiluna: mutta semmoinen tunteilu kuuluu kerta kaikkiaan minun latinalaiseen luonteeseeni, ja minä pyydän sinua muistamaan sitä vastaisen varalta. Huomenna tulevat nuo kirotut sanomalehdet kuuluttamaan sinun valkoista ateriaasi, toiset minua kiitellen, toiset häväisten. Siinä kaikki, mitä olet voittanut!

— Minä en tullut ajatelleeksi sitä seurausta, sanoi Dora hämillään, — olen pahoillani…

— Ei, sitä et tullut ajatelleeksi. Jos ylimalkaan on harkitsevia naisia, niin on niitä sangen vähän, ja sinä et totisesti kuulu niihin!… Teidän olisi pitänyt tietää, että Vanhan Maailman ihmisiä ja oloja ei käsitellä niin vapaasti. Roomaa ei rakennettu päivässä, sanoo sananlasku, eikä sitä yhdessä päivässä hävitetäkään, ei edes amerikatarten voimalla —

— Mutta eihän tämä lopultakaan ole niin kovin suuri onnettomuus, sanoi Dora hiukan kärsimättömänä. — On aina kunniakasta rohjeta tunnustaa kantansa.

— Kun se on välttämätöntä, kyllä… mutta kun se ei tuota muuta kuin ikävyyksiä, niin se on typerää.

Kreivitär kietoi käsivartensa miehensä kaulaan.

— No, Lelo, etkö jo ole moittinut minua riittävästi! Nyt voit olla tyytyväinen.

Nuori nainen oli siinä miehensä edessä sangen kaunis sulavassa puvussaan, kukkatuoksuisena, hehkuvin poskin, pitkien ripsien välistä kiiluvin silmin. Sant'Anna käänsi katseensa pois karttaakseen tämän nuoruuden ja sirouden viettelystä, yrittipä irroittautua syleilystäkin, mutta kreivitär ei hellittänyt ja kylläkin tavattomasta mielijohteesta — jos ajattelee entistä neiti Carrollia — sanoi hän:

— Mennään katsomaan pikkupojua!

Ja äkkiä leppyneenä, kasvot heltyneinä poikaansa ajatellessa, kreivi seurasi vastustamatta.

XXX.

Rakkaus oli antanut rouva Ronaldin samoin kuin Dorankin elämälle toisen suunnan, ja viimeiset kaksikymmentä kuukautta olivat hänellekin olleet vilkkaan toiminnan aikaa.

Hänen uskonnonmuutoksensa oli New Yorkin koko hienostossa herättänyt suurta huomiota. »Kotimaisten Naisten» johtajatar hylännyt Amerikan episkopaalisen kirkon kääntyäkseen roomalaiskatoliseksi! Se oli solvaisevaa. Oltiin tosin siksi vapaamielisiä, ettei riistetty kunniatoimia pois, mutta hänen kääntymisensä loukkasi sitä enemmän, kun katolilaisuutta pidetään Yhdysvalloissa yleensä irlantilaisuutena ja köyhien uskontona. Turhamielisyys on sen levenemiselle tavattomana esteenä. Sinä päivänä, jolloin hienoston kääntymiset tulevat muotiin, on se melkein voittanut. Siihen mennessä näyttää se kuitenkin edistyvän jokseenkin ripeästi. Saadaanko se lopullisesti juurtumaan? Uskonnot ovat niinkuin siemenet: maa, johon ne putoavat, ne joko elvyttää tai tappaa.

Kun Helena oli palannut kotimaahansa, haastateltiin häntä ja ahdisteltiin kyselyillä. Hänen oli kestettävä hirvittäviä hyökkäyksiä. Hänen ystävänsä kummastelivat, että hän oli omaksunut törkeästä taikauskosta kokoonpannun uskonnon. Hän vastasi heille mahdollisimman varmalla äänellä, että oli olemassa alempaa ja ylempää katolisuutta — mistä hän sen keksi, ties Herra! — ja että tämä jälkimäinen, hänen omaksumansa, oli sangen edistynyt uskonto, tulevaisuuden uskonto. Apotti de Rovel olisi varmaan tästä selityksestä ollut kummissaan ja kauhuissaan.

Rouva Ronald ei tosin löytänyt uudesta uskonnostaan sitä täydellistä rauhaa, jota hän oli toivonut, mutta kyllä suurempaa sisällistä tyydytystä, ja se saattoi hänet laajaan toimintaan hyväntekeväisyyden alalla. Hän oli näinä kahtenakymmenenä kuukautena siinä saanut aikaan niin paljon, että muutamat hänen ystävättärensä väittivät hänen käyttävän armeliaisuutta keimailun palveluksessa.

Tämä uusi elämä tempasi hänet irti vaarallisista muistoista, kuitenkaan parantamatta häntä rakkaudesta, jonka hän oli tuonut mukanaan Euroopasta. Se ei näyttänyt olevan karkoitettavissa: uskonnon ja hyväntekeväisyyden yhdistetyt voimat olivat olleet voimattomat poistamaan sitä hänen sydämestään. Kun hän sai kirjeen Roomasta, oli hän viikkomääriä alakuloisena. Doralla oli tapana kertoa hänelle kaikki, ja hän teki niin edelleenkin, vaikka ei saanut siihen yllykettä. Lelon nimi oli joka sivulla eikä tämä nimi ollut kadottanut salaista voimaansa rouva Ronaldin suhteen. Hän huomasi mielipahakseen, ettei hän ollutkaan siitä vapautunut. Hän pelkäsi ja toivoi näiden kirjeiden saapumista. Hän luki ne ensin hätäisesti ikäänkuin ne olisivat häntä polttaneet, ja tutki ne sitten taas uudelleen ja uudelleen. Ja hän katsoi murheellisena Willie Greyn taulua, Titanian hulluus, jonka hän oli sijoittanut pukuhuoneensa seinälle. Ei hän siinä katsonut aasinpäätä, vaan rakastuneen naisparan kasvojen ilmettä. Hän olisi tahtonut rakastaa samaten, hurmioon antautuen, sokeasti. Mutta hän tointui pian ja kiitti vilpittömästi Kaitselmusta, joka ei ollut sallinut hänen langeta hirvittävään kiusaukseen Ouchyssä.

Näinä heikkouden hetkinä Helena turvautui epätoivoissaan mieheensä. Ja Henrikin hyvyys, hänen henkinen ylemmyytensä ja hänen ruumiillinen kauneutensa auttoivat häntä mitä tehokkaimmin Sant'Annan kuvan karkoittamisessa. Hän muisteli ylpein mielin Monte Carlossa sattunutta välikohtausta — miehekästä tapaa, jolla hän oli kurittanut röyhkeää ihailijaa. Helena näki hänen uhkean vartalonsa, hänen säihkyvät silmänsä. Ah! siinä oli oikea mies! Ja hänen mieleensä muistui turvallisuuden tunne, jota hän oli tuntenut tarttuessaan miehensä käsivarteen niin monikuukautisen eron jälkeen. Ajatus, ettei hän enää ollut se rikokseton nainen, joksi Henrik häntä luuli, teki hänet nöyremmäksi. Hän oli vaatimattomampi, vähemmän käskeväinen miehensä suhteen ja kunnioitti enemmän tämän työtä. Kun herra Ronald tuli tapansa mukaan istumaan hänen ihmeellisen peilipöytänsä ääreen pakinoidakseen ennen päivällistä, ei Helena enää, kuten ennen, takertunut joutavuuksiin, vaan seurasi häntä niin tarkkaavasti kuin mahdollista. Ja heidän välillään syntyi mielenkiintoisia keskusteluita. Helena ei laiminlyönyt yhtään tilaisuutta todistaakseen, että hänen korkeampi katolisuutensa — jonka keksimisen kunnian hän saattoi vaatia itsellensä — oli sopusoinnussa tieteen kanssa. Hän teki sen voitonvarmalla, kekseliäällä tavalla, joka huvitti sanomattomasti herra Ronaldia. Ja alinomaa johti hän miehensä keskustelemaan rakkaudesta. Hän tahtoi yhä kuulla tämän selittävän, että se on luonnonvoimaa, joka vaikuttaa eliöihin samaan tapaan kuin valo. Silloin keskeytti hän pukeutumisensa viimeistelyn, jäi liikkumattomaksi, kampa tai untuvatöyhterö kädessään ja kauniit, ruskeat silmät puhujaan kiintyneinä kuunteli intohimoisen tarkkaavasti, kun toinen selitti käsitystään elämästä, kaikkeudesta, tieteellistä filosofiaansa, joka yksin pystyy saavuttamaan totuuden, ja sitä kuullessaan tuli hän paremmin tietoiseksi siitä, ettei hän ollut muuta kuin jumalaisen tahdon elävä ilmaus, ja tämä tietoisuus antoi hänelle rauhan, jota mikään muu ei ollut voinut hänelle antaa.

Herra Ronald puolestaan tunsi vaimoansa kohtaan sitä hurmautunutta hellyyttä, jota voi tuntea vain sitä kohtaan, jonka on ollut vähällä menettää. Hän laski vaimossaan tapahtuneen viehättävän muutoksen uuden uskonnon ansioksi ja siitä kiitollisena saattoi häntä joskus katolisiin kirkkoihin. Niinpä kaikki se, jonka olisi luullut erottavan Helenaa ja hänen puolisoansa, joutuikin yhdistämään heitä kiinteämmin ja syvemmin.

Mutta kuten Dora oli sanonut markiisi Vergalle, herra Ronald oli lähetetty Pariisiin edustamaan Yhdysvaltoja kansainvälisessä kemistikongressissa. Helena oli tullut häntä saattamaan, ja he olivat jälleen asettuneet asumaan Castiglionen hotelliin.

Rakkauteen tai tuskaan liittyvien paikkojen jälleen näkeminen voi säälimättömästi herättää nämä eleille. Rouva Ronald havaitsi sen sangen pian, kun hän vartavasten lähti kulkemaan samoja paikkoja, missä Sant'Anna ensi kertaa oli ruvennut häntä seuraamaan. Mutta kesken tätä kulkuansa muisti hän Neitsyt Maarian Taivaaseenastumisen luostarin, osti sylyksen kukkia ja ajoi sinne.

Siellä alttarin ääressä rukoiltuansa tunsi hän kuitenkin tyyntyvänsä ja lausui itsekseen liikuttavan luottavasti:

»Lopulta kaikki vielä kääntyy hyväksi!»

XXXI.

Rouva Ronaldin paluu Pariisiin tuotti sangen suurta nautintoa herra de Limeraylle. Väliajoilla jatkunut kirjeenvaihto oli antanut heidän suhteilleen viehättävän tuttavallisen luonteen. »Ruhtinas» koetti heti arvata amerikkalaisen ystävättärensä sydämentilan. Hän ei uskonut onnettoman rakkauden pitkäaikaisuuteen kauniin naisen sydämessä. Mutta tuskin oli heidän välillään mainittu kreivi ja kreivitär Sant'Annan nimi, kun Helenan katseen kaihto ja äänen väri osoitti, ettei hän ollut saavuttanut takaisin entistä vapaata olentoansa. Vaikka tämä hämmensi herra de Limerayn teoriaa, ihastutti häntä huomio, että Helena oli niin syvällinen tunteiltaan. Kreivillä oli tuhat tilaisuutta todeta, että Helenan ei vielä ollut onnistunut unohtaa. Todellisuudessa näytti Euroopassa olo olevan hänelle haitallinen. Lyhempi välimatkako hänen ja Lelon välillä, vaiko Doran kirjeetkö sen vaikuttivat? Mitä hän teki, mitä puhuikin, hänen ajatuksensa asuivat Roomassa.

Kun hän eräänä iltana palasi teatterista, oli hänen pöydällään suuri, keltainen Italian postimerkeillä varustettu kirjekuori. Hän otti sen, tunnusteli ja ja arvaten sisällön avasi vapisevin käsin. Kaksi valokuvaa, kreivi ja kreivitär Sant'Annan! Hän nakkasi ne luotaan, mutta paha oli jo tehty. Hän kärsi järjettömästi. Otti kuvat taas esiin, tarkasteli Doraa ja huomasi hänen ilmeisesti kaunistuneen.

— Niin, hän pystyy vaikka mihin! lausui hän ääneen koomillisesti suuttuneena ja nakkasi kuvan kauas luotaan.

Sattumalta oli herra Ronald samana aamuna ostanut erinomaisen suurennuslasin ja unohtanut sen vaimonsa huoneeseen. Helena alkoi sen avulla tarkastaa Lelon kuvaa. Hänen sydämensä alkoi tykkiä ankarasti. Hän näki ihan läheltä nuo ihmeelliset silmät, hienon nenän, puhdaspiirteiset huulet ja niillä hymyn, joka oli kuin hellä pyyntö. Hän hypähti pystyyn aivan kalpeana ja sisällisten nuhteiden raatelemana heitti kuvan tuleen. Se sattui putoamaan kasvot häneen päin ja näytti palaessaan vielä katsovan häntä. Helena oli aivan jähmettynyt kauhusta ja painoi kylmästä hiestä kosteaa otsaansa nenäliinalla.

— Se on kauheata, kauheata! sanoi hän ääneen.

Tämä välikohtaus järkytti hänen mieltänsä enemmän kuin mikään tapaus koko tänä kahdenkymmenen kuukauden aikana.

Onni ja parantuminen tulevat kuitenkin usein yhtä odottamatta kuin onnettomuus ja tauti. Eräänä aamuna Helenan lukiessa Pariisissa ilmestyvää New York Heraldin painosta sattuivat hänen silmänsä ilmoitukseen, että samana iltapäivänä bramiini Cetteradshi pitää Bodinièressä esitelmän »menneiden mestarien vaikutusvoimasta». Jules Bois, okkultismin innokas ranskalainen saarnaaja, jonka nimi on hyvin tunnettu Yhdysvalloissa, esittää bramiinin yleisölle. Helena lähetti heti sanan eräälle amerikkalaiselle ystävättärelleen kutsuen tätä tulemaan mukaan. Tämä suostui, ja kun molemmat amerikattaret määräaikana saapuivat Bodinière'iin, onnistui heidän vielä saada hyvät paikat.

Brahman pappi, nuori ja majesteetillinen mies, astui lavalle Jules Bois'n ja erään tulkin saattamana. Pitkä, hienosta valkoisesta silkistä tehty intialainen puku turbaaneineen, kaukaisen idän lämpimänruskea ihon väri, musta tukka ja ennen kaikkea salaperäistä hehkua loistavat suuret silmät kiinnittivät huomiota. Koko hänen olennostaan huokui voimaa, puhtautta, lempeyttä. Hän käveli hetken katsellen tiukasti kuulijakuntaa ikäänkuin ottaakseen sen valtoihinsa. Tämä katse teki kaikkiin läsnäoleviin, varsinkin naisiin, huomattavan vaikutuksen. Kun henkinen kosketus näin oli aikaansaatu, alkoi Cetteradshi englanninkielellä, jonka hindulainen ääntäminen teki sangen sopusointuiseksi, puhua »menneistä mestareista», Platonista, Aristoteleesta, Budhasta, Kristuksesta. Hän vakuutti, että he eivät olleet jättäneet meidän planeettaamme, että he olivat meidän ympärillämme eetterissä, jossa henget elävät, suurina näkymättöminä, että heillä oli alinomaista vaikutusvaltaa meidän kehitykseemme ja sivistykseemme. Hän vakuutti vielä, että hänellä oli kouraantuntuvia todistuksia heidän läsnäolostaan ja että heidän ja meidän välillämme oli keskinäisiä kosketusmahdollisuuksia. Syntyi jännittynyt hiljaisuus. Kaikki toivoivat kuulevansa ne taikasanat, jotka aukaisevat haudantakaisuuden portit. Siinä petti bramiini, niinkuin kaikki muutkin, mutta hän teki sen erinomaisen taidokkaasti. Hän selitti että mieli päästä yhteyteen mestarien kanssa, täytyy olla korkean henkisyysasteen saavuttanut monien inkarnatsioiden kautta. Silloin kuului kuulijakunnan keskuudesta se huokaus, joka ihmisrinnasta lähtee jokaisen pettyneen toiveen jälkeen. Pettymystä lieventääkseen lisäsi Cetteradshi, että puhtaalla elämänvaelluksella, alituisella pyrkimyksellä hyvään voi kuitenkin kiinnittää ylempien olentojen huomiota puoleensa.

Bramiinin puhe ei sisältänyt Helenalle mitään uutta; mutta jostakin syystä olivat hänen sanansa vaikuttaneet Helenaan tavattoman viihdyttävästi. Kun hän puheensa loputtua ilmoitti ottavansa asunnossaan Boccadorin kadun 4:ssä vastaan niitä, jotka tahtoivat jotakin erikoista häneltä kysyä, kehoitti Jules Bois yleisöä käyttämään tilaisuutta hyväkseen. Silkkipukuisen, valkoisen bramiinin rinnalla teki eurooppalainen, nykyaikaisesti puettu okkultismin apostoli perin mitättömän vaikutuksen.

Rouva Ronald huomasi heti tämän heikemmyyden syyn:

— Totisesti, sanoi hän ystävättärelleen, tämmöisistä asioista ei voi puhua. Jos puku ja parta ovat viimeisen eurooppalaismuodin mukaan leikatut. Täytyy olla ajettu naama, maahan ulottuva viitta… jopa suorastaan siivet!

— Niin minä olen aina sanonut, vastasi rouva Carrington, joka ihaili vaatteita, että puku on puoli ihmistä, filosofisella tavallaan.

XXXII.

Boccadorin katu 4!… Koko illan soi tämä bramiinin osoite Helenan korvissa, ja äkkiä sai hän räikeän päähänpiston. Cetteradshilla oli varmaan suuri henkinen voima, hän oli sen tuntenut. Miksei hän, Helena menisi pyytämään hänen apuansa, niinkuin Jules Bois oli neuvonut? Suggestion avulla saattaisi bramini kukaties haihduttaa hänestä Sant'Annan kuvan, joka oli niin syvälle hänen sieluunsa syöpynyt ja joka hetki, vastoin hänen tahtoansa, otti hänet valtaansa? Amerikatar ei milloinkaan epäröi kauan: niin, hän koettaa suggestiota; miksei voi tehdä koetta.

Seuraavana päivänä meni rouva Ronald Boccadorinkadulle jo kello kahden aikaan päästäkseen sisään ensimäisenä. Kaksi vanhanpuoleista herraa oli häntä ennen odottamassa. Edellinen tarjosi numeronsa hänelle nähtävästi päästäkseen rakentamaan keskustelua. Helena kiitti, mutta pysytti jäätävällä olennollaan hänet loitolla.

Tasan kello kaksi avasi eräs tummapukuinen hindu oikeanpuolisen oven. Helena nousi äärettömän jännittyneenä. Palvelija viittasi häntä seuraamaan. Mentiin toisen huoneen läpi ja tultiin suureen saliin, johon samalla hetkellä Cetteradshi ilmestyi. Syvään kumarrettuaan isännälleen poistui palvelija itämaalaisen kuulumattomin askelin. Bramiini tervehti vierastaan jäykällä, ylhäisellä päännyökkäyksellä ja viittasi istumaan tuolille istuutuen itse korkeaselkäiseen nojatuoliin pöydän ääreen — pöytä oli täynnä papereita, joiden joukossa näkyi kellastuneita vanhoja kääryjä.

Kuningas ei olisi voinut tehdä Helenaan niin kunnioitusta herättävää vaikutusta kuin tämä valkovaippainen hindupappi. Helena ei tahtonut rohjeta puhutella häntä. Täytyi kuitenkin sanoa jotakin! Hänen maailmantottumuksensa tuli hänelle avuksi.

— Olin eilen kuuntelemassa luentoanne — alkoi hän sydämentykytyksestä väräjävällä äänellä. — Se kiinnitti suuresti minun mieltäni… Minä olen amerikatar; New Yorkissa harrastetaan paljon henkisiä ilmiöitä… Ikävä kyllä on joukossa petkuttajia, ja olemme usein joutuneet ovelien silmänkääntäjien narrattaviksi… Minä tahtoisin tietää ovatko magnetismi, suggestio, hypnotismi luonnollisia vaiko yliluonnollisia voimia.

Helena oli naisten tapaan alkanut kaartaa kaukaa pääasiaa.

— Ne ovat luonnollisia voimia — vastasi bramiini epäröimättä — ja ihmisen jaloimpia, mutta — niiden kehittäminen ei ole helppoa. Jos mieli tulla oikeaksi magnetisoijaksi, täytyy viettää sangen puhdasta elämää, olla täysin terve ja harjaannuttaa herpoutumatta tahtoansa. Kaikilla papeilla on epäilemättä enemmän tai vähemmän suggestion voimaa, sehän on juuri heidän vaikutusvaltansa salaisuus. Pyhimyksillä on ollut sitä sangen suuressa määrässä ja juuri sen voiman avulla he ovat parantaneet ruumiin ja sielun, tehneet ihmeitä.

— Niin, niin sen täytyy olla! — sanoi rouva Ronald vilkkaasti. — Eilen kuunnellessani teitä tunsin kuin sisäistä kohotusta, entistä suurempaa halua hyvään.

Papin silmissä tuikahti ilon välke.

— Olen onnellinen, että sanani on tehnyt teihin sen vaikutuksen.

— Minä tunsin, että teillä on suuri voima, ja olen herra Jules Bois'n neuvon mukaan tullut pyytämään teitä auttamaan minua…

— Missä suhteessa?

Helena punastui, loi katseensa alas, eikä saanut mitään sanotuksi.

— Puhukaa! — sanoi bramiini käskevän lempeästi.

— Niin… tuota… Minä tahtoisin parantua rakkaudesta, joka kalvaa elämääni, joka näännyttää minut, joka on toivoton — lausui rouva Ronald hermostuneella päättäväisyydellä, joka ilmaisi hänen kärsimystänsä. — Minä olin ajatellut, että te voisitte minua auttaa. Se näyttää teistä ehkä oudolta…

Katsoen huolestuneena bramiinia hän sitten lisäsi:

— Toivoakseni ette pidä minua hulluna?

— Päinvastoin uskon teidän olevan sangen viisaan! vastasi Cetteradshi vakavasti.

— Ah! sen parempi! — sanoi nuori nainen helpotuksesta huoaten. — Nähkää, minä tiedän, että rakkaus ei ole muuta kuin ainetta, niinkuin valo, jonkinlaista eetteriä.

— Tekö tiedätte sen, te! — huudahti pappi niin hämmästyneenä, että hänen vaskipatsasasentonsa järkähti.

— Eräs tiedemies sanoi sen minulle ja minä nauroin sitä. Nyt olen vakuutettu, että se on totta.

— Se on totta, vakuutti hindu. Tiedemiehet ovat todellisia jumalan välineitä. Tieto tulee meille määrättynä aikana, mutta he tuntevat sen usein ennakolta. Se aika, jolloin rakkautta tutkitaan tieteellisesti, ei ole kaukana. Se on luonnon suuria aineita, joka kantaa elämää, iloa, surua.

— Niin ja minä olen ajatellut, että henkisen voiman täytyy olla tätä sokeaa voimaa mahtavampi.

— Ei ole sokeita voimia — selitti bramiini — on vain sokeita ihmisiä.

— Kenties… No niin, eilen — kuultuani teitä ajattelin, että te voisitte antaa toisen suunnan minun ajatuksille, vapauttaa minut villityksestä, jonka vallassa turhaan taistelen, sillä se on villitystä — toisti Helena kiihtyneenä. — Koska teille on mahdollista aikaansaada yhteyttä ihmisten välillä, täytyy teidän helposti voida se katkaistakin! — lisäsi Helena ikäänkuin olisi puhunut jostakin sähkövirrasta.

Pappi ei hymyillyt.

— Sen kyllä voin tehdä, vastasi hän vakuuttavasti.

— Niinpä vapauttakaa minut! vastasi rouva Ronald rukoilevalla äänellä.

Mihin uskontoon te kuulutte?

— Katoliseen. Minä olen kääntynyt.

Sen parempi. Onko teillä vakaa halu, luja tahto saada rauha?

— Onko!… Oh, te ette tiedä, ette voi tietää, lausui Helena äkisti, kuinka tuskallista toivoton rakkaus on. Se on pahempi kuin ruumiillinen kipu.

Outo ilme, kevyt liikutuksen väre karehti bramiinin kasvoilla. Se oli kuin säälin heijastus. Sitten muuttui hänen ilmeensä taas jäykäksi. Hän kohdisti nuoreen naiseen katseen, joka ei nähnyt hänen hyasinttivärisiä hiuksiansa, hänen kauneuttansa, hänen hienoa pukuansa, vaan näytti tahtovan hänen otsansa läpi lukea hänen sieluansa.

— Koettelemus, jonka olette kestänyt, on ollut teille hyväksi — lausui Cetteradshi hitaasti — se on kehittänyt teidän korkeimpia ominaisuuksianne, vähentänyt joutavanpäiväistä turhuuttanne. Tulonne minun luokseni on merkki siitä, että sitä on kestänyt nyt kylliksi. Minä voin tehdä siitä lopun. Minä voin lopullisesti kääntää teidän ajatuksenne hyvää, onnettomia, vähäväkisiä kohti ja antaa teille veljeydentunteen, joka tekee armeliaisuuden jumalaiseksi iloksi. Tahdotteko sitä?

— Kaikesta sydämestäni!

Silloin nousi Cetteradshi, ja kosketti sormillaan amerikattaren otsaa. Hänen vartalonsa näytti suurenevan, hänen kasvonsa saivat tavattoman tarmon ilmeen. Hänen silmänsä olivat kuin valon ja voiman silmät, hänen huulensa mutisivat hiljaa. Hänen sormiensa kosketuksesta tunsi Helena ensin sydämentykytystä, ankaraa liikutusta, jopa vastahakoisuutta, mutta sitten äkillistä rauhaa.

— Nyt menkää rauhassa! määräsi bramiini.

Rouva Ronald nousi. Hän oli kuin jonkinlaisessa hurmiotilassa ja tunsi omituista kevennystä.

— Minun on hyvä olla, mutisi hän.

— Minun ajatukseni, minun tahtoni pysyvät teidän luonanne niin kauan kuin se on tarpeellista, kunnes olette parantunut.

— Mitenkä saatte sen tietää?

— Tulen sen tuntemaan, vastasi Cetteradshi yksinkertaisesti.

Rouva Ronald oli kylliksi amerikkalainen ymmärtääkseen, että papin, yhtä hyvin kuin lääkärinkin, tuli saada korvaus voimastaan ja taidostaan. Mutta ensimäistä kertaa oli rahan tarjoaminen hänestä ujostuttavaa. Hän kopeloi pari sekuntia käyntikorttikoteloansa, otti siitä viidensadan frangin setelin ja pannen sen pöydälle sanoi häveliäästi:

— Hyväntekemistä varten.

— Se on tapahtuva — vastasi bramiini kevyesti kumartaen.

Sitten soitti hän kelloa ja hindulainen palvelija saapui saattamaan vierasta ulos. Cetteradshi kohotti uudelleen sormea ja sanoi:

— Rauha olkoon teille nyt ja aina!

XXXIII.

Bramiinin tahto oli ihmeellisen suggestion avulla vaikuttanut rouva Ronaldin sieluun. Se oli vapauttanut hänen ajatuksensa, tehnyt Sant'Annan muiston voimattomaksi. Sen vaikutus ei ollut ohimenevää, se ilmeni yhä voimakkaampana, salaperäisesti kehkeytyen. Helena alkoi tuntea uutta iloa elämisestään, kauneudestaan. Hänen silmänsä kirkastui jälleen seesteiseksi, hänen kasvonsa avoimiksi, hänen hilpeytensä luontevaksi. Hän lähetti Doralle kauniita pukuja, tiedusteli kuulumia hänen pojastaan, mitä hän ei koskaan ennen ollut saattanut tehdä. Ja tämä kaikki tapahtui ilman vähintäkään väkinäisyyttä hänen mielenlaatunsa oli yksinkertaisesti muuttunut. Mutta otsallaan tunsi hän yhä bramiinin kaksi sormea. Joka päivä samalla hetkellä, jolloin hän oli joutunut kosketuksiin bramiinin kanssa, palasi tämä järkähtämättömän täsmällisesti hänen mieleensä; Helena tunsi jälleen hänen katseensa tenhon, tunsi muutaman sekunnin liikutusta ja sen jälkeen erikoista hyvän tunnetta.

Herra de Limeray huomasi pian tämän muutoksen. Rouva Ronald oli ilmeisesti jälleen saavuttanut mielensä tasapainon. Hänen kasvonsa olivat jääneet hieman vakaviksi, mutta niistä oli kadonnut se pateettinen ilme, joka niin monta kertaa oli ilmaissut hänen lemmentuskansa. Ja vielä pätevämpi todistus: kun puhuttiin Sant' Annasta, ei hänen katseensa enää kaihtanut, ei suunpieli värähtänyt. »Ruhtinas» ajatteli aluksi, vanhan tottumuksensa mukaan: »Kuka se on?» Hänen epäluulonsa kohdistuivat Willie Greyhin. Hän huomasi pian tehneensä mielettömän päätelmän. Mitä siis oli nuoressa amerikattaressa tapahtunut? Oliko hänen paranemisensa aikaansaanut joku taitava rippi-isä vai jokin suuri pettymys? Hermostuneena, kun ei osannut arvata, toivoi kreivi, että jokin varomaton sana jonakin päivänä antaisi hänelle arvoituksen avaimen.

Viikkoa ennen Ronaldien paluuta Amerikkaan esitti kreivi de Limeray, joka oli ollut heidän luonaan aamiaisella, Helenalle, että he menisivät katsomaan kansainvälistä maalausnäyttelyä Georges Petit'n salonkiin. Hänellä oli erikoinen harrastus käydä taidenäyttelyissä kauniiden naisten kanssa. Castiglionen hotellista Séze-kadulle on lyhyt matka; he läksivät kulkemaan jalkaisin. Kävellessä alkoi rouva Ronald kertoa Bodinière'issâ kuukausi sitten kuulemastaan bramiinin esitelmästä. Jostakin selittämättömästä vaistosta oli hän tähän saakka siitä vaiennut. Hän kertoi mitä Cetteradshi oli sanonut menneistä mestareista. Hän kuvasi tämän olentaa ja pukua innolla ja ihailulla, jotka huvittivat kreiviä, ja kysyi sitten äkkiä, hipaisten juuri sitä salaisuutta, jota hän ei tahtonut ilmaista, niinkuin naisten ja lasten tapa on:

— Uskotteko te suggestion voimaan?

— Epäilemättä!… Mehän harjoitamme sitä enemmän tai vähemmän alinomaisesti toisiimme nähden, joskuspa itsemmekin suhteen. Se on se kyky, joka luultavasti on valloittajaan ja kansanjohtajat suurena voimana. Sanotaan, että sen avulla voi parantaa mieli- ja hermosairaita, mutta parantajia on luullakseni vähän.

— Cetteradshi on ainakin yksi. Hänen katseessaan, hänen sanassaan on tavaton tenho. Häntä kuunnellessamme olimme kuin hypnotisoituja, meidän »sydämemme tulivat palaviksi», kuten Raamattu sanoo. Me olisimme antaneet hänelle kaikki, mitä hän olisi tahtonut, rahamme, tavaramme, apumme…

— Eikö hän teiltä mitään pyytänyt?

— Ei mitään.

— No, sitä parempi! — sanoi herra de Limeray leikkisällä äänellä. — Yhtäkaikki, varokaa leikkimistä magnetismilla, suggestiolla ja kaikilla semmoisilla vaarallisilla ilmiöillä. Jos on olemassa hyviä edustajia, niin on huonojakin… Muistakaa Edenin opetusta, oi Eeva! — lisäsi kreivi hienosti hymyillen.

Sézen kadun näyttely saattoi tuskin huvittaa muita kuin taiteilijoita ja erikoisia asiantuntijoita. Siellä oli vain luonnoksia ja tutkielmia, jotka palauttivat mieleen suurten ja kuuluisain taulujen syntymistä. Salissa oli vain vähän väkeä, kun rouva Ronald ja herra de Limeray saapuivat. Silmäiltyään hiukan ympärilleen kääntyivät he Willie Greyn pinkoseinämää kohti. Nuoren mestarin värinsävy teki sen jo kaukaa tunnettavaksi.

— Titanian hulluus! — huudahti kreivi huvitettuna. — Sitä kanaljaa! minulle hän ei ole milloinkaan puhunut näistä luonnoksista! Hän olisi voinut luovuttaa ne minulle korvaukseksi itse taulusta, joka suureksi mielipahakseni pääsi livahtamaan käsistäni… Mutta eikö juuri teidän veljenne ollut sen ostaja?

Liikutuksen väre karehti nuoren naisen kasvoille.

— Hän sen osti — lahjoittaakseen sen minulle, — vastasi hän omituisesti naurahtaen. — Titanian hulluus on nyt minulla. Se on minun pukuhuoneessani.

— Pukuhuoneessanne! sanoi herra de Limeray hämmästyneen näköisenä.

— Hyvässä seurassa, olkaa siitä varma: Leloirien ja Corellien kanssa.

— Peijakas! Te vaatetatte pukuhuonettanne muhkeasti.

— Niin. Kun vietän siellä jokseenkin paljon aikaa, olen sijoittanut sinne kauniita tauluja. Se viihdyttää silmää; siitä heijastuu aina hiukan kauneutta…

Herra de Limeray tarkasteli Willie Greyn luonnoksia. Varsinkin viimeistä, johon hän oli kiinnittänyt katseensa.

— Mestariteos! sanoi hän. Tuossa metsänkolkassa on päivännousun ja kevään tuntua. Titania on ihana tuolla sammal- ja orvokkivuoteellaan. Näkee, että hän juuri on herännyt. Aasia kohtaan kääntyneessä katseessa on juuri semmoista unen ja lemmen hurmiota, joka luo haaveiluja… Mutta tässähän meillä on heti esimerkki suggestiosta! — huudahti kreivi kasvot äkillisen keksinnön kirkastamina.

— Esimerkki suggestiosta? toisti rouva Ronald oudostuneena.

— Selvästi! Ja Shakespeare'issa!… Ah, se ei ole hullumpaa!…

He istuivat tauluja vastapäätä oleville tuoleille.

— Ettekö muista? Oberon ja Titania ovat tulleet näkymättöminä Teseus-ruhtinaan häihin. Kumpikin erikseen oman keijukaissaattueensa kanssa. He ovat riidassa, kun Titania oli kieltäytynyt luovuttamasta puolisolleen erästä paashiansa, kaunista intialaista lasta, erään kuolleen ystävättärensä poikaa. He kohtaavat eräässä metsänkolkassa, riitelevät, toruvat ja morkkaavat toisiaan, niinkuin tavallinen inhimillinen aviopari. Titania pysyy kiellossaan: Oberon päättää suutuksissaan pakottaa hänet rakastamaan alempaa oliota, leijonaa, sutta tai apinaa, samantekevä… Sivumennen sanoen, kekseliäs kosto!

— Sangen halpamainen, päinvastoin! sanoi Helena. Nöyryyttää naista, joka teitä vastustaa, onko se miehen työtä?

— No, no, emme me sentään ole niin huonoja. Tosin lähettää Oberon lähettinsä, Puckin, etsimään erästä pientä lemmenkukkaa, jonka Cupidon henkäys on punannut. Hän painaa sen Titanian silmille sanoen: »Sinä heräät, kun joku alhainen olento on lähelläsi. Sinä olet häntä jumaloiva, ikävöivä, kärsivä hänen vuokseen, olkoonpa se vaikka karhu tai kissa…» Eikö se ole suggestiota?

— On todella!

— Ja silmänsä avatessaan näkee Titania aasinpäisen tyhmyrin. Tämä on hänestä jumalaisen kaunis. Hän rakastuu siihen silmittömästi, Peittää hänet kukkasilla j.n.e… Saadakseen anteeksi hairahduksensa luovuttaa hän puolisolleen paashin, jota hän ei ollut tahtonut vaihtaa kuningaskuntaan. Oberon on tyydytetty ja säälistä päättää hän palauttaa Titanian järkiinsä. Sitä varten painaa hän toista kukkaa, en tiedä minkälaatuista, hänen silmilleen ja sanoo: »näe, niinkuin näit ennen!»

— Niin ja ylväs keijukaisten kuningatar huomaa rakastaneensa arvotonta… Titania parka!

— Kenellä meistä ei ole ollut pettymyksiä? Ne ovat tuskallisia, mutta eivät nöyryyttäviä: tavallisesti omassa itsessämme on ne ominaisuudet, joita rakastetussa oletamme. Minä olen ainakin kahteenkymmeneen kertaan lukenut tarinan Titanian hulluudesta, joka on kuin helmi Kesäyön unelmassa. Joka kerta olen siinä löytänyt jotakin uutta, ja nyt löydän siinä vielä suggestion.

— Sitä siinä on! sanoi rouva Ronald. Se on kumman nykyaikainen!

— Minä uskon todellakin, että ne, joita sanomme mestareiksi, ovat kirjoittaneet jonkinlaisina meedioina suuren innoituksen vallassa kirjat, joista ihmiskunnan on otettava selko. Tarvitaan vuosisatoja niiden ymmärtämiseen. Ne saattavat ihmiskuntaa sen vaelluksen päähän saakka, sillä niihin sisältyy kaikki filosofia, kaikki sielutiede, kaikki tiede. Ihminen on tavailemaan tuomittu olio, joka ei täällä maan päällä opi milloinkaan sujuvasti lukemaan. Me emme ole vielä ymmärtäneet Raamattua, emme Dantea, emme Shakespeare'iä. Siinä heidän kuolematon viehätyksensä. Muuten, ensi lukemalla ymmärretty kirja ei jää eloon… Siitä johtuu mieleeni, rouva Ronald, että olen teille suuressa kiitollisuuden velassa?

— Tekö minulle?

— Niin… siitä, mitä kerran sanoitte minulle rakkaudesta.

— Ah! Mutta on kumma, etteivät runoilijat ja romaaninkirjoittajat vielä ole käyttäneet hyväkseen tieteen keksintöä. Sehän voisi antaa heille niin paljon uusia näkökohtia tässä ikuisessa aiheessa.

— Se on totta. Esimerkiksi rakkauden parantaminen suggestion avulla… se olisi suurenmoista.

Näistä ilman mitään sivuajatusta lausutuista sanoista sävähtivät rouva Ronaldin kasvot niin punaisiksi, että kreivi aivan hätkähti. Ja silloin hän äkkiä ymmärsi. Hänellä oli arvoituksen avain.

— Esimerkiksi, jatkoi hän säälimättä, uhkea valkopukuinen bramiini, semmoinen kuin teidän Cetteradshinne, laskemassa käsiänsä kauniin naisen, nykyaikaisen Eevan päälle, karkoittaakseen viettelijän kuvaa: Titanian parantuminen. Mikä ihana taulu! Minä puhun siitä Willie Greylle. Minä näen sen jo hengessäni.

Helena nousi äkkiä:

— Ja minä näen, että me emme näe mitään, sanoi hän hiukan kuivahkolla äänellä. Tuossahan on Carrier-Bellense'in tauluja.

Herra de Limeray seurasi rouva Ronaldia vastustelematta. Hän kulki hänen kanssaan tunnollisesti kautta salin taululta taululle, mutta oli ilmeisesti hajamielinen. Hän tarkasti Helenaa salassa. Cetteradshi siis oli aikaansaanut tämän ihmeen! Rouva Ronald oli tunnustanut tunteensa hänelle! Oli mennyt hänen luokseen hakemaan parannusta! Taulu, jota hän oli kuvitellut, painui kreivin mieleen.

»Minä saan Titaniani», ajatteli hän.

Ja sitten hän katsellen Helenaa toisti ihastuneena itsekseen:

»Amerikattaret ovat ihmeellisiä, ihmeellisiä!»

XXXIV.

Sant'Annain valkoinen päivällinen oli viikon päivät yleisenä puheenaineena ja tuotti Lelolle, kuten hän oli arvannut, paljon ikävyyksiä. Hänen täytyi sietää sanomalehtipakinoitsijain viittailuja, toisten ylistystä, toisten moitteita ja päälle päätteeksi äitinsä ja enonsa kardinaalin vakavat nuhteet. Inhimillisenä aviomiehenä ei hän ollut antamatta vaimonsa tuntea tämän aiheuttamaa huonoa tuultaan. Mutta Dora, joka tunsi itsensä syylliseksi, osoitti ihmeteltävää kärsivällisyyttä, käytti runsaasti mainiota viisauden-öljyänsä ja osasi hillitä kiivaat sanat, jotka niin helposti kihahtivat hänen huulilleen. Hänen onnistui näin palauttaa sovinto, saipa hän aikaan vieläkin enemmän.

Eräs nimetön kirje väitti Lelon edelleenkin ylläpitävän lemmensuhdettaan ruhtinatar Marinan kanssa. Dora tunsi mustasukkaisuutta.

Kerran, kun puolisot aamiaisen jälkeen palasivat pikkusaliin, missä kahvi tarjottiin, sanoi hän miehensä kasvojen ilmettä tarkastaen:

— Lelo, äiti tahtoisi tietää suostummeko vai emme saattamaan häntä Amerikkaan. Siinä tapauksessa, että se sinusta tuntuisi liian ikävystyttävältä, voisin minä saattaa häntä yksinkin…

Sant'Anna, joka oli nostamassa kuppia huulilleen, hämmästyi siinä määrin, että laski kupin takaisin lautaselle.

— Kuinka? Mitenkä? sanoi hän. Sinä voisit kevyin sydämin jättää minut noin vain?… Kaunista rakkautta! Amerikkalaista, vai?

Sitä riemua, minkä nämä sanat synnyttivät Doran sydämessä!

— Ei mikään estä sinua seuraamasta minua.

— Onko sinulla niin suuri halu käydä Amerikassa?

— On, on niin monta ihmistä ja asiaa, joita tahtoisin taas nähdä.

— Ei toivoakseni herra Ascottia, sanoi herra Sant'Anna mustasukkaisuuden kiille silmissään.

— Ei, ei… hänen elämässään olen näytellyt liian surullista osaa tahtoakseni häntä milloinkaan kohdata.

— Kuka tietää! Naiset ovat niin laskemattomia ja helvetillisen julmia!

— Kiitoksia. Mutta palatkaamme Amerikan-matkaan. Minun nähdäkseni me tuskin voimme antaa äidin matkustaa yksinään. Ja muuten tahtoisi hän näyttää sinulle Orientan, kuuluisan tilansa, tietääkseen tuleeko hänen se myydä vai vuokrata.

— No niin. Saamme nähdä.

Asia jäi sillä kertaa sikseen.

Mutta sitten oli tuo nimetön kirje jälleen ruvennut kalvamaan Doraa ja hän ilmestyi odottamatta kerran ruhtinatar Marinan luo, juuri kun Lelo sattui olemaan siellä vieraisilla sekä myöskin markiisi Verga. Ruhtinatar oli pianon ääressä laulamassa erästä romanssia. Hänen hieno aistinsa ja Doran huomio, että hänen epäluulonsa sittenkin oli aiheeton, vaikuttivat, että kohtaus sujui ilman pienintäkään ulkonaista kahnausta.

Lelo oli kuitenkin asian arvannut ja sai hänet kotona tunnustamaan käyntinsä aiheutuneen tuosta nimettömästä kirjeestä.

— Sinä tulit siis mustasukkaisuudesta?

— Mustasukkaisuudesta, niin… mutta kirje ei ollut valehdellut. Minä tapasin sinut Donna Vittorian luona: sinä käyt siellä ehkä joka päivä.

— Minä tunnustan, että olen käynyt siellä sangen usein viime aikoina, kun olen ollut niin kiihdyksissä. Minun täytyy saada kuulla hiukan musiikkia. Se tekee minun hermoilleni sanomattoman hyvää.

— Hermoille! — toisti Dora kärsimättömänä. — Miehellä pitää olla lihaksia.

— Niinkö?… Sinun olisi pitänyt mennä naimisiin akrobaatin kanssa, koska kaipaat lihaksia!

— Oh! Älä laske leikkiä! Mutta minä tahtoisin, että sinä olisit vähemmän hermostunut ja ettei sinulla olisi niin kummia mielikuvia.

— Minun on mahdoton muuttaa temperamenttiani edes sinua miellyttääkseni. Arabialaisesta oriista on huono tehdä kyntöhevosta… Ja sitten, usko minua, jos lihakset ovat tarpeen suuriin tehtäviin, niin ovat hermot tarpeelliset kauniiden asiain tekoon ja niiden tuntemiseen.

Ja lähestyen vaimoansa kietoi kreivi käsivartensa hänen kaulaansa ja painoi hänen päätään povelleen:

— Katsos, rakkaani, älä huolestu minun mielikuvistani: ne ovat sangen viattomia, voin vakuuttaa. Kahteen vuoteen, jotka olemme olleet naimisissa, ei minussa ole ollut edes uskotonta ajatusta taikka halua… Me voimme olla sangen onnellisia kahden; mutta älä katkeroita onneamme pikkumaisilla vaatimuksilla, porvarillisella mustasukkaisuudella. Kun olin lapsi, ei koskaan erehdytty, jos minun sanaani tai ymmärrykseen! luotettiin. Luota minuun.

Dora Sant'Anna — ei enää Dora Carroll — käänsi huulensa kättä kohti, joka häntä hyväili, ja suuteli sitä nopeasti. Sitten hän irtautui syleilystä ja katsoi miestänsä silmiin.

— Onko totta, että ruhtinatar Marina on ollut sinun ensimäinen rakkautesi? kysyi hän voimatta pidättää polttavaa kysymystä.

— Hän on ollut ensimäinen nainen, jota olen ihaillut, vastasi kreivi käyttäen taitavasti amerikkalaista »ihailu» -sanaa. — Ja koeta nyt unohtaa tuo katala kirje. Olisi liian suuri tyydytys meille pahaa suovalle ilkiölle, joka sen on kirjoittanut, että sinä siitä häiriintyisit.

Näin sanoessaan katsahti Sant'Anna kelloon.

— On jo puoli kahdeksan. Menkäämme pukeutumaan.

Dora oli liiaksi naisellisentunut Euroopassa olonsa aikana, jotta olisi voinut olla käyttämättä tätä erinomaista tilaisuutta saavuttaakseen, mitä halusi.

— Asiasta toiseen, Lelo. Sinä et ole vielä vastannut tiedusteluuni Amerikan-matkasta. Jos tänä iltana sanoisit äidille, että me saatamme häntä, ihastuisi hän ikihyväksi.

— Ja sinä myöskin?

— Minä myös.

— Voitko vakuuttaa, että poju kestää matkan?

— Täydellisesti.

— Älä Herran tähden tapa häntä kehittääksesi hänen lihaksiaan!

— Ole huoleti! Minä otan sen vastuulleni.

— No, me lähdemme, milloin vain tahdotte.

XXXV.

»Rauha olkoon teille nyt ja aina!»

Nämä bramiinin sanat eivät olleet turhia, rouva Ronald oli saanut rauhan. Sant'Annan kuva oli tosin hänen mielessään, mutta voimattomana aiheuttamaan sydämentykytystä ja tunnonvaivoja. Ja hindu oli antanut hänelle vieläkin jumalaisemman lahjan: lupauksensa mukaan oli hän puhaltanut rouva Ronaldiin ihmisveljeyden henkeä, hänen hyväntekeväisyytensä oli tullut hellemmäksi ja lämpimämmäksi. Lisäksi tuli odottamattomia tapauksia, jotka puhdistivat hänen sielustaan hänen intohimonsa viimeisetkin jäljet.

Palatessaan Amerikkaan oli Helena tavannut maan sotakuumeen vallassa. Oli tosin alussa ja nimenomaan parhaimmiston piireissä voimakas mielipide, joka piti sotaan ryhtymistä Espanjaa vastaan Amerikan arvoa alentavana. Mutta heti kun sota oli julistettu, tarttui kaikkiin isänmaallinen innostus ja espanjalaisviha.

Henrik Ronald, Charley Beauchamp ja Jack Ascott olivat ensimäisten joukossa, jotka ilmoittautuivat, ja heidät määrättiin 10. ratsurykmenttiin.

San-Juanin taistelussa 1. heinäkuuta, rynnäkössä Santiagoa vallitsevaa kukkulaa vastaan sai Jack Ascott surmansa, jota hän ilmeisesti oli etsinyt. Charley Beauchamp säästyi; herra Ronald sai kaksi pahaa haavaa vasempaan reiteensä. Helena, joka oli seurannut häntä Floridaan saakka, missä hän muutamien ystävättärien kanssa oli järjestänyt avustuskeskuksen, riensi hänen luokseen. Hänellä ei ollut milloinkaan ollut tilaisuutta tehdä mitään miehensä hyväksi; hän oli päinvastoin saanut kaikki ja vaatinut kaikkea häneltä. Ensimäistä kertaa joutui hän nyt hoivaamaan miestään, joka oli heikkona kuin lapsi. Helena vietti monia öitä hänen vuoteensa ääressä. Yhä kasvava hellyys teki hänen kätensä ihmeellisen taitavaksi ja keveäksi. Hänen onnistui tehdä haavoittuneen säären leikkaaminen tarpeettomaksi: tässä puolison ja naisen työssä löysi hän suloisempaa iloa kuin mitä hän milloinkaan oli tuntenut, ja pelko Henrikin hengestä synnytti hänessä rakkauden, jota hänen miehensä ei ennen ollut voinut hänessä herättää. Henrikin toipumisaika muuttui heille toiseksi kuherruskuukaudeksi, sanomattoman paljoa suloisemmaksi ja onnellisemmaksi kuin ensimäinen. Lokakuun puolivälissä palasivat he New Yorkiin, missä herra Ronald valmistautui tekemään tunnetuksi uutta voimaa, jonka hän oli keksinyt.

Ja me tapaamme Helenan jälleen kuuluisassa pukuhuoneessaan. Hän oli muuttanut sen aivan uuteen uskoon. Seinillä ei ollut enää entistä kirjavuutta, ei salamantereita, ei perhosia. Suuri persialainen matto, Leloirin ja Corellin vesivärimaalauksia ja yksi ainoa öljytaulu: Willie Greyn Titanian hulluus.

Peilipöydällä oli avattu kirje, josta jo kaukaa saattoi tuntea Doran käsialan. Sota oli hidastuttanut Sant'Annain lähtöä, he olivat saapuneet Amerikkaan vasta elokuun lopulla ja lähteneet suoraan maalle, Maine'iin, missä he olivat viettäneet syys- ja lokakuun. Samana päivänä, jona kreivitär oli saapunut New Yorkiin, missä hän oli asettunut Waldorfin hotelliin, oli hän ilmoittanut tulevansa rouva Ronaldin luo iltapäivällä. Helena odotti häntä sangen uteliaana. Kello neljä kuului ovelta tuhansista tunnettava koputus ja tapansa mukaan oli Dora samassa sisällä.

— Minä tässä olen, minä tässä olen!

— Dody!

Tämä tuttavallisen herttainen puhuttelunimi tuli Helenan huulilta aivan luontevasti.

Naiset syleilivät toisiansa vilpittömän ystävyyden innoin ja katsoivat sitten toisiaan silmiin.

— Sangen mieluista on nähdä teitä jälleen! sanoi kreivitär.

— Suuruus ei siis ole saanut teitä unohtamaan vanhoja ystäviänne?

Dora kohotti olkapäitään.

— Ei… minun turhamielisyyteni on kyllä suuri, vastasi hän hymyillen, — mutta ei erikoisen syvä; sydämeen asti ei se milloinkaan ylety.

— Sitä parempi. Kirjeenne oli minulle mieluisa yllätys; minä en odottanut teitä ennenkuin ensi viikolla.

— Ilma kävi liian koleaksi olla maalla. Lelo jäi vielä ottamaan osaa viimeiseen metsästysretkeen; minä läksin edeltäpäin äidin kanssa. Hän tulee heti. Hän tuo pojua. Minä olen rientänyt teille sitä näyttämään: hän on niin kaunis, että kuningattaret voisivat minua kadehtia.

— Eikö hän ole kärsinyt matkasta ja ilmanvaihdoksesta?

— Ei, Jumalan kiitos!… Hän ei tiedä, kuinka kiitollinen olen, että hän on pysynyt niin reippaana. Jos hänelle olisi jotakin tapahtunut, eivät Sant' Annat ikinä olisi sitä minulle antaneet anteeksi.

— Mennään pieneen saliin, ehdotti rouva Ronald.

— Oh, ei, ollaan täällä vielä hetki… Mutta tehän olette muuttanut täällä kaikki, huudahti kreivitär katsellen ympärilleen.

Ja huomaten äkkiä Willie Greyn taulun:

— Mitä! Titanian hulluus! Sellaista taulua ei vaimo voi pitää talossaan, ellei hänellä ole kerrassaan yli-inhimillinen mies. Monessa talossa se olisi suoranaista ivaa!

— Todellakin! myönsi Helena hymyillen.

Kun kreivitär sitten oli istunut keinutuoliin, tiedustellut Henrikin vointia y.m., sanoi hän vihdoin hiukan käheällä äänellä:

— Ja — Jack — on kuollut…

— Niin, 1 p:nä heinäkuuta San-Juanin taistelussa. Ja Helena kertoi laajasti ja yksityiskohtaisesti, mitä tiesi Jackin sankarikuolemasta.

— En kerro sitä tuottaakseni teille tuskaa, vaan kunnioittaakseni
Jackin muistoa ja jotta tuntisitte täysin hänen arvonsa, lopetti hän.

— Minä tunsin sen, minä tunsin sen! sanoi kreivitär liikutettuna. — Mutta minä en rakastanut häntä kylliksi, jotta olisin voinut tehdä hänet onnelliseksi. Se ajatus on aina minua lohduttava.

Kun oli siirrytty pieneen saliin teetä juomaan, kysyi Helena, saadakseen keskustelun toiselle suunnalle:

— Ja kuinka teidän miehenne viihtyy Amerikassa?

— Paljoa paremmin kuin uskalsin toivoa. Pelkäsin hänen ikävystyvän. Ikävä vaikuttaa häneen kuin influensa: hän tulee alakuloiseksi — eikä puhu mitään. Onneksi sain d'Anguilhonit ja de Kéradieut tulemaan mukaan ja kutsuin heidät Orientaan, joten meillä on ollut siellä sangen viehättävä seurapiiri… Lelo on ollut mainiolla tuulella koko ajan. Tosin hänellä myöskin on tavaton menestys. Luulenpa, että minun olisi täällä vielä vaikeampi varjella häntä kuin Roomassa. Amerikattarilla on inhoittava tapa yllyttää miehen liehittelyä.

— Ja tekö, tekö olette sitä mieltä!

Dora punastui.

— Anteeksi, minä en koskaan liehitellyt kenenkään aviomiestä. Muuten ei minulla ole mitään pelkäämistä. Lelo rakastaa minua, olen siitä varma, ja ajan mittaan aina enemmän. Siksi toiseksi on italialainen sangen viisas ja itsekäs: hän tietää millä puolen hänen leipäänsä voi on. Vaimo, jolla on lapsia ja rahaa, on tukevalla pohjalla.

— Viime viikolla olivat d'Anguilhonit minun luonani päivällisillä;
Annie näyttää aivan autuaalta!…

— Oh! Hän jumaloi miestään. Rakastavalle on kaikki helppoa. Mikä voima sentään rakkaudessa on!

Äänensävy oli niin lystikäs, ettei Helena voinut olla nauramatta.

Kun herra Ronald samassa saapui, riensi Dora siron sulavasti häntä vastaan, ja kietoi käsivartensa hänen kaulaansa.

— Eno, eno, mikä onni saada nähdä teidät jälleen terveenä ja reippaana! huudahti hän syleillen herra Ronaldia niinkuin muinoinkin, joten enon ei auttanut muu kuin puoliksi leppyneenä istua teepöytään, missä pian syntyi vilkas juttelu Rooman oloista, Sant' Annoista ja erittäin kardinaali Salvonista. Oli tosiaan hassunkurista ajatella entistä neiti Dora Carrollia niin tuttavallisissa väleissä tulevan paavin kanssa!

Hetken kuluttua tuli sisään rouva Carroll uhkean roomalaisen imettäjättären saattamana, joka kantoi pikku Guidoa.

Herra Ronald meni sisartansa vastaan ja tervehti häntä sangen sydämellisesti.

Tällä välin oli Dora ottanut haltuunsa pikku pojun, riisunut hänen päällysvaatteensa, siistinyt hiukan hänen tukkaansa ja toi hänet sitten Helenan luo.

— Suloinen pikkupoika! — huudahti tämä katsellen ilman mitään mielenmasennusta Sant'Annan poikaa.

— Eikö olekin? Ja niin isänsä näköinen!

— Tosiaan! Sangen suuresti.

Dora lähestyi herra Ronaldia.

— Eno, sanoi hän vakavasti — nähkää… tämän piti syntyä.

Äkillinen ja syvä liikutus hellensi tiedemiehen kasvoja. Hän katsoi hetken pikku pojua, kietaisi sitten käsivartensa äidin ja lapsen ympäri ja syleili heitä molempia.

— Oikeassa olette, sanoi hän, tämän piti syntyä… ja erään toisen piti kuolla, lisäsi hän sitten hiljempaa.

XXXVI.

Waldorfin hotelli, johon Dora oli asettunut asumaan, on New Yorkin uhkeimpia. Useimmat New Yorkissa käyneistä ruhtinaallisista henkilöistä ovat asustaneet tässä Viidennen kadun hotellissa ja lisänneet sen hienoa leimaa. Dora, joka oli tottunut ottamaan huomioon herransa ja valtiaansa maun, oli valinnut empiretyylisen huoneiston, jonka suora ja ankara tyyli oli viihdyttävänä vastakohtana talon muulle räikeälle prameudelle.

Tarjoamalla jäähyväispäivälliset de Kéradieuille ja d'Anguilhoneille oli Dora oikeastaan tahtonut vain esittää puolisoansa ja arvonimeänsä ja näytellä itseänsä uuden yhteiskunnallisen asemansa koko loistossa. Hän oli kutsunut mukaan neljä New Yorkin hienoston kuuluisinta kaunotarta. Syystä tai suotta piti hän heitä vihollisinaan, mutta oli varma, että he kerskuen tulisivat innostuneina puhumaan kreivi ja kreivitär Sant' Annasta, kiihoittivat uteliaisuutta ja auttaisivat häntä juuri siihen kuuluisuuteen, jota hän halusi. Amerikatar osaa mainiosti valita päämääränsä saavuttamiseen tarvittavat välineet.

Enon ja sisarentyttären välillä tapahtuneen sovinnon jälkeen olivat herra ja rouva Ronald luvanneet saapua Doran kutsuihin. Koko edellisen päivän tunsi Helena salaista ahdistusta. Vaikka hän kuinka itselleen vakuutti, että Sant'Anna oli hänelle samantekevä, hämmensi edessäolevan kohtauksen ajatus kuitenkin hänen mieltänsä. Joutuuko hän jälleen kreivin kiehtovan katseen, hänen äänensä soinnun pauloihin! Hän pelkäsi nyt niitä tuntemattomia voimia, joiden leikkikaluna ihminen on. Hän muisteli mielessään bramiinin mahtavaa olentoa ja ikäänkuin olisi hän uudelleen tuntenut tämän salaperäistä tenhoa sai hän luottamuksen palaamaan.

Rouva Ronald ei suinkaan ollut sankaritar. Ei hän ollut luotu milloinkaan saavuttamaan niitä korkeuksia, missä miellyttämisen ja ihailtuna olon halu lakkaa. Eeva hän oli, Eevaksi hän jäi. Hän keskitti pukeutumiseensa kaiken taitonsa, kaiken viehkeytensä. Hän tahtoi esiintyä mahdollisimman kauniina: ei mistään hinnasta maailmassa olisi hän tahtonut olla Lelon mielestä rumentunut tai vanhentunut; hänen voittonsa täytyi olla täydellinen.

Lupauksensa mukaan saapui hän Waldorfiin hyvissä ajoin ja jättäen miehensä saliin meni Doran pukuhuoneeseen. Kun muutamia herttaisia tervehdyssanoja oli vaihdettu, istahti hän Doraa vastapäätä, ja kun hän avasi suurta kärpännahkavaippaansa, tuli sen alta näkyviin ihmeenihana puku, mustaa silkkimusliinia valkoisella pohjalla, kiiltohileitä yltänään.

— Oh, kuinka kaunis hame!

— Minä sain sen viime viikolla; ja tänään sen uudistan.

— Se on ihana ja se sopii teille.

— Sitä hauskempaa.

Tällä hetkellä ovi äkkiä aukeni, ja Lelo astui sisään.

— Valmis? kysyi hän.

Huomaten vieraan tulija lisäsi heti:

— Rouva Ronald! Miten mieluisa saada nähdä teitä jälleen!

Kreivin ilmestyessä oli Helena vaistomaisesta ponnahduksesta noussut ylös ja ojentanut hänelle kättä. Kreivi suuteli sitä, ja sitten heidän katseensa kohtasivat. Heidän välillään välähti silloin nopeampana kuin ajatusten ja tunteiden lento tuollainen sielun salama, jommoiset ratkaisevat ihmiskohtaloita. Rouva Ronaldin ripset eivät rävähtäneet, eikä hänen sielunsa eikä hipiänsä värähtänyt. Hänen edessään oleva mies tuntui olevan toinen kuin se, jota hän oli rakastanut. Hän ei tullut ajatelleeksi, että hän vain oli itse muuttunut.

— Hauskaa saada lausua teidät tervetulleeksi Amerikkaan — sanoi hän mitä luonnollisimmalla äänellä.

Jotakin hämmästyksen, uteliaisuuden tapaista leimahti italialaisen ilmeeseen.

— Minä valitan etten päässyt New Yorkiin kyllin aikaisin ehtiäkseni tulla tervehtimään teitä, vastasi hän kohteliaasti.

— Se on korvattu: teidän poikanne on käynyt minua tervehtimässä ja meistä tuli hyvät ystävät. Hän avasi minulle heti sylinsä.

— Ah! Siitä minä tunnen oman vereni. Sant' Annat eivät milloinkaan ole voineet nähdä kaunista naista avaamatta sille syliänsä.

— Lelo! huudahti Dora; kuinka sinä uskallat?

— Mutta rakas ystävä, se on vaistomainen liike, luonnollinen jokaiselle miehelle, jolla on makua ja tunnetta… Ja siksi toiseksi, sillä ei vielä ole sanottu, että meidän syleilyymme! on aina vastattu.

— Pikku Guidon syleilyyn vastattiin kyllä, minä vakuutan, sanoi Helena hilpeästi.

— Hänellä on onnea!

— Älkää siinä sorvailko lemmenrunoja, vaan katsokaa minua! — sanoi kreivitär astuen hiukan loitommaksi voidakseen paremmin näyttää päivällispukuaan, pitkää venetsianpitsiverhoa punervasilkkisen musliinihameen yllä, kaulan-aukeama yltänään verrattoman kauniita timantteja.

— Te olette viehättävä.

— Oh, pukeutua hän taitaa, veitikka! sanoi Lelo nauraen.

— Onneksi! vastasi Dora, sangen tyytyväisenä miehensä hyväksymisestä.

Ottaen sitten viuhkansa ja hansikkaansa hän lisäsi:

— Nyt näyttämölle! Minä esitän tänä iltana New Yorkissa kreivitär Sant'Annan osaa, sanoi hän hiukan levottomana. Toivon, että yleisö on suopeaa ja ilta menee hyvin.

Upea oli näyttämölle pano, parasta mitä Waldorfin Astor-salissa voi aikaansaada, ja uhkeaa yleisö: jo mainittujen amerikatarten lisäksi markiisi d'Anguilhon, parooni de Kéradieu, Henrik Ronald, Charley Beauchamp, Willie Grey ja juhlan isäntä kreivi Sant'Anna. Keskustelu oli vilkasta ja henkevää, äskeinen Espanjan sota ja eurooppalaisten läsnäolo aiheutti monta sattuvaa huomautusta Vanhasta ja Uudesta Maailmasta, kun juttelu oli yleisempää. Vaikka luonnollisesti tällöin sattui vastakkaisia ajatuksia, oli koko sävy kuitenkin omiansa lämmittämään läsnäolijain tuttavuutta ja sydämellisyyttä.

Koko aterian ajan, vaikka molempain naapuritartensa säälimättömästi anastamana ja haastattelemana, oli Lelo seurannut rouva Ronaldia. Aavistamatta herättämänsä tunteen syvyyttä oli hän varma, että Helena oli häntä rakastanut. Se ilme, jonka hän oli havainnut Helenan kasvoilla Italian konsulaatista palatessaan vihkiäistilaisuuden jälkeen, oli muistonakin monta kertaa nostanut hänen huulilleen tyydytetyn koston hymyn. Amerikkaan tultuaan oli hän usein ajatellut Helenaa ja toivonut salaisesti pääsevänsä häntä tapaamaan. Nyt se oli tapahtunut, mutta italialaisen hienolla vaistolla oli hän heti tuntenut nyttemmin olevansa hänelle yhdentekevä, ja tiesi että se tenhovoima, josta hän oli niin suuresti nauttinut, oli menettänyt tenhonsa. Hän tunsi siitä kirpeää pettymystä, voitetun miehen raivoa. »Kaikki ne ovat samanlaisia!» — mietti hän lohdukseen. — »Joku muu epäilemättä!…»

Mutta milloinkaan ei Helena ollut näyttänyt hänestä niin kiehtovalta kuin nyt. Hän hurmautui uudelleen ja loi häneen hehkuvan ja aistillisen ihailun tulisia silmäyksiä.

Rouva Ronald kohtasi usein nämä katseet, jopa uhmasi niitä, tyynen pelottomasti, ja ne jäivät voimattomiksi herättämään hänessä pienintäkään hämmennystä. Hän tarkasteli kreiviä salassa, ja hänen kasvonsa ilmaisivat halveksumisen sekaista kummastelua. Minkä taian vaikutuksesta oli hän pitänyt häntä muita niin paljoa etevämpänä? Tavallinen ylhäisöherra, ei mitään muuta… Häneltä ei sopinut vaatia muuta kuin että hän oli komea, kohtelias ja vierasvarainen. Helena näki hänet nyt sellaisena, kuin hän oli, hänen vanhan, menneisyyteen piintyneen, välinpitämättömän sielunsa, hänen luonteensa heikkouden. Tosin koulutuksella olisi hänestä voinut tulla valtiomies, diplomaatti, mutta tätä koulutusta häneltä puuttui. Hän oli kesanto-olio, kykenemätön harrastamaan muuta kuin erinäisiä seuraelämän seikkoja, kykenemätön varsinkin rakastamaan syvästi ja uskollisesti. Ja kuinka hän, Helena, oli kärsinyt hänen vuokseen! Tämä ajatus sai Helenan hytisemään ja hänen katseensa kääntyi herra Ronaldin puoleen. Mikä henkinen voima hänen otsansa takana! Mikä puhtaus noissa tutkijan silmissä, jotka eivät nähneet pienekkäitä ja arvottomia asioita! Mikä kauneus tuossa totuutta lausumaan luodussa suussa! … Hän oli elänyt unta — painajaista, ja kuinka tuskallista!… Hän oli ollut hullu!… hullu!…

Nyt sai Sant'Anna tulla ja mennä, kiemailla ja rakastaa ilman että hänen tekonsa tai tunteensa vähääkään vaikuttivat häneen, Helenaan. Tämä varmuus teki hänet hilpeäksi kuin lapsen. Hän hengitti syvään, monta kertaa, vain ilosta, tuntiessaan sydämensä kirvoitetuksi. Lelon ja hänen välisensä yhteyden lanka oli leikattu poikki! Lämmin kiitollisuuden ajatus yleni koko hänen olennostaan sitä Mestaria kohti, joka oli tämän ihmeen aikaansaanut.

Päivällisen jälkeen yritti Sant'Anna, uteliaana näkemään, eikö Helenan välinpitämättömyys ollut teeskentelyä, päästä hänen kanssaan kahdenkeskiseen keskusteluun.

— No, »täti»! — sanoi hän kohdistaen häneen kavalasti hurmaajakatseensa — mitä te sanotte tästä uusimmasta yllätyksestä, jonka kohtalo on meille tehnyt? Minä, Lelo, teidän isäntänänne New Yorkissa, Waldorfin hotellissa, viidennen valtakadun varrella!…

— Minusta se on sangen mieluisa yllätys! Entä teistä?

— Herkullinen, hämmästyttävä!… Mahdotonta on tämän jälkeen olla uskomatta sallimusta!

— Älkää käyttäkö sitä sanaa: se johtaa ajatuksen sokeaan sattumaan. Me olemme tietämättämme Jumalan työväkeä, hänen avustajiansa. Hän johtaa meitä kaukaisia tarkoitusperiä kohti, joita me emme tunne, mutta lopulta kaikki kääntyy hyväksi kaikille.

Nämä sanat tehosivat Leloon. Hän tunsi, että nainen, joka ne oli lausunut, oli iäksi hänen voimapiirinsä ulkopuolella. Yhtäkaikki yritti hän vielä viimeistä ivaa:

— Niinpä teidän mielestänne kaikki Rivolin kadulta, missä teidät ensin kohtasin, aina Waldorfin hotelliin, jossa nyt olemme, kaikki mitä sillä välillä on tapahtunut, oli ennakolta määrättyä. Kaikkiko?…

Helena kesti vääjäämättä tätä viimeistä sanaa seuranneen katseen.

— Kaikki, toisti hän viehkeän vakuuttavasti. Ne olivat välttämättömiä, minä olen siitä vakuutettu.

— Kun Eeva rupeaa filosofiksi, niin se on hirvittävää! sanoi Sant'Anna.

— Viettelijälle kyllä — vastasi rouva Ronald nauraen — mutta sangen suotuisaa Aatamille!… Mutta nyt »nepaani», — lisäsi tuo maailmannainen täysin sulavasti — ryhdymme me parhaamme mukaan hemmoittelemaan tehdäksemme teidän New Yorkissa-olonne niin miellyttäväksi, että te julistatte meidät maailman viehättävimmiksi naisiksi: se kuuluu meidän intohimoihimme…

Tämän keskustelun aikana ei Charley Beauchamp, tuo ritarillinen ja vaitelias veli, joka oli kaikki arvannut, kaikkea pelännyt, jättänyt keskustelijoita silmistään. Hän seisoi erillään eräässä nurkassa heitä tarkaten. Hänen alussa levottomat kasvonsa kirkastuivat ja lopuksi huokasi hän helpoituksesta. Erittyään Lelosta tuli rouva Ronald hänen luokseen.

— Miksikä sinä tänään katselet minua niin paljon? kysyi hän lyöden häntä viuhkallaan käsivarteen.

— Siksi etten ole milloinkaan sinua siinä määrin ihaillut.

Heikko puna levisi Helenan kasvoille.

— Olet kyllä oikeassa, vastasi hän vakavasti.

Vähää myöhemmin, kun Helena oli miehensä kanssa vaunuissa, jotka veivät heitä kotia, pisti hän äkkiä kätensä miehensä käteen. Sanaa sanomatta Henrik Ronald puristi sitä eikä laskenut irti. Silloin Helena nojautui häntä vastaan ja istui niin koko loppumatkan äänettömänä, syvästi onnellisena todellisen rakkauden ja täydellisen turvallisuuden suloinen tunne sydämessään. Pukuhuoneeseensa tultuaan astui hän oikopäätä Willie Greyn taulun eteen ja huudahti kuvaamattoman ilon ja riemun ilmein:

— Parantunut, Titania! Parantunut!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOITTOISA NAINEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VOITTOISA NAINEN

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- XXVIII.

- XXIX.

- XXX.

- XXXI.

- XXXII.

- XXXIII.

- XXXIV.

- XXXV.

- XXXVI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE