Élet, halál
Date: 2025-03-24T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian literature

The Project Gutenberg eBook of Élet, halál

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Élet, halál

Author: Ernő Szép

Release date: March 24, 2025 [eBook #75704]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Dick Manó, 1916

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/75704

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÉLET, HALÁL ***

SZÉP ERNŐ

ÉLET, HALÁL

BUDAPEST, 1916.

DICK MANÓ KIADÁSA

ERZSÉBET-KÖRUT 12.

NAP NYOMDA RÉSZVÉNYTÁRSASÁG

Barátaimnak,
akik Az Est-et irják

I.
ÉLET, HALÁL

IMÁDSÁG

Ki űlsz az égben a vihar felett,
Én istenem hallgass meg engemet.

Hozzád megy szívem és ajkam dadog,
Hazámért reszketek, magyar vagyok.

A népekkel ha haragod vagyon,
A magyarra ne haragudj nagyon.

Ne haragudj rá, bűnét ne keresd,
Bocsáss meg néki, sajnáld és szeresd.

Szeresd, vigyázz rá istenem, atyám,
El ne vesszen a sötét éjszakán.

Mert itt a népek nem tudják, mit ér,
Hogy olyan jó, mint a falat kenyér,

Hogy nem szokott senkit se bántani,
Lassú dallal szeretne szántani.

Édes istenem te tudod magad,
A bárány nála nem ártatlanabb.

Te tudod ezt a fajtát, mily becses,
Milyen takaros, mily kellemetes.

Te látod életét minden tanyán,
Te tudod hogy beszél: édes anyám.

Te tudod barna kenyerünk ízét,
Te tudod a Tisza szőke vizét.

Te tudod, hogy itt milyen szívesen
Hempereg a csikó a fűvesen.

Tudod a nyáj kolompját ha megyen,
Édes szőllőnket tudod a hegyen.

S keserű könnyeink tudod, Uram,
Hogy mennyit is szenvedtünk csakugyan,

S hogy víg esztendőt várunk mindenér
S hisszük, hogy lesz még szőllő, lágy kenyér.

Oh keljetek a magyart védeni,
Ti istennek fényes cselédei:

Uradnak mondd el forró, drága Nap,
Hogy kedveled te délibábodat.

Dicsérjed a Balatont, tiszta Hold,
Hogy szebb tükröd a földön sohse volt.

Csillagok, értünk könyörögjetek,
Kis házak ablakába reszketeg

Szerteszét este mennyi mécs ragyog…
Könyörögjetek értünk, csillagok!

HÁBORÚ

Mint nádszálat a szélvész, valami szédület rázott meg és magamhoz tértem és körülhordozom a világon szemeimet. Sötét van és mindig villámlik és élet van a földön. Fegyvert vettünk a vállunkra és megyünk előre egyforma öltözetben és megy apánk és fiunk, fivérünk, rokonunk, barátunk és ellenségünk… nézzétek, mennyi zászló, a zászlók szinei legszebbek minden szin közt és lobogásuk üditő tünemény. Hallga: éljen, éljen! Zene zúg és ének száll, a zene trombita, az ének Isten áldd meg a magyart… milyen érzésünk hasadozik: szeretjük a hazát, mint egy álmainkból életre kelt asszonyt, halálos szerelemmel. Gyülölünk messzire való tömegeket, amelyek más nyelven beszélnek. Távol dörgés és csattanás, lángnak ivei és füstnek fellegei. Az élet… a puska dördül, a kard villog, a tüz lángol. Nézd, a szemek könyekkel köszönnek egymásnak, nézd, a Nyomoruság processziót tart és a Bőség elébe megy, nézd, kényes dámák simogatják a szennyes koldusokat.

Az élet… mindenkit szeretsz és mindenkit sajnálsz. Az élet az, hogy munkád rendetlen, álmod nyugtalan és aggódol és irtózol és mindig jó vagy és minden óra végén és kezdetén azt mondod: istenem és életedet barátkoztatod a halállal. Érzed, milyen jó a Jóság, érzed, milyen szeretetreméltó a Szeretet, milyen hideg és milyen fekete a Halálfélelem, érzed, milyen mélyre ágaznak az Életösztön görbe gyökerei és a mélyben elvesznek, érzed a Bucsu két markával hogy tudja facsarni a szivből a kint, érzed az Elszántságot fagyni magadban, mint a telet? Ugy-e milyen keserü hullámokat korbácsol a Kétségbeesés, ugy-e milyen édes fehér tejjel itat a Reménység, micsoda tavaszi hóolvadás a Könyörület, milyen hajnal a tengeren a Rajongás, milyen tündökléssel harsonázik feléd a Dicsőség. Nem sajnáltad volna itthagyni ezt a világot, amelyen látogató vagy, anélkül, hogy érzéseit megismerted volna?

A világ csupa érzés, az érzések egy része jól esik, a másik része rosszul esik. Minden jó a tiéd legyen és minden rossz a másé? A rózsát tövisestől viszed annak, akit szeretsz, életedet minden érzésével fogod elvinni az örökkévalóságnak. A fájdalom is élet, az éhség is élet, az alázat is élet, az irtózat is élet. A Sors nem pincér, a Sors tanitó. Mit tudod, mit jelent az élet és mire való minden érzésed? Sóhajts csak: ugy-e jól esett. Ha könyeid legörögnek a szemedből ajkadig és kóstolgatod könyeidet, könyeid édesek. Nem tudod, mi lesz veled holnap. Hogy tudtad tegnap, mi lesz veled ma? Ki igérte meg programodat, tervedet, jószándékodat? Miért tartod rendetlennek a Rendetlenséget? Mit tudod mi a Rend? Nézz föl, a nap ma is szemlét tart az ég felhői felett és a hold feljön sétálni a csillagok között. Amilyen természetes a nap, meg a hold, olyan természetes a te életed. Az élet olyan, amilyen ebben a pillanatban.

Mint a gőg aranylánca megoldódik a gőgösök derekán, ugy oldódik meg a bajosok, bánatosok szivén a tegnapi gond, szégyen és bánat, ami a szivöket szoritotta. Ki teheti magát felelőssé vágyaiért és ki vádolhatja emlékeiért? Ki tudta, milyen a világ? Ha elkérhetném az égből a Föltámadás angyali trombitáját, amelynek zengését mindenütt meghallják majd… hangom a viharban egy lépésre nem hallatszik. Szeretném minden embernek odaadni őszinte lelkemet. Oh nézz körül a földön és a tengeren és csodálkozz, mintha ma jöttél volna a világra…

DÉLIBÁB

– Honvéd… honved… homved – hallatszik messziről ujjongva és szörnyüködve. Szuronyrohamra mennek a katonák. A futó sipkákon nemzetiszin pántlika. A levegőben csillogva ugráló szuronyok fölött nemzetiszin zászló lelkendezik. Nemzetiszin zászló csüng az ágyuszekéren. Trénkatonák léptetnek az ekhós szekerek mellett, egy kis magyar zászlót dugtak a csizmaszárba. Stájer népfölkelők vonulnak át Pesten, piros-fehér-zöld bokréta a sipkájuk mellett. A pétervári hadijelentések a honvédekkel mentegetőznek egy-egy elvesztett ütközet után. A fogságba esett orosz tiszt elragadtatva gratulál a magyar huszároknak. A puhaszivü muszka katona fölemeli a két kezét a magyar katona előtt, azután engedelmesen, bizalommal, boldogan kullog a mi táborunk felé. A vengerszki vitéz ember és jó ember. Bécsben, Berlinben, Itáliában a képes lapokban gyönyrü magyar katonákat rajzolgatnak. Ausztria büszke ránk, a németek rajonganak értünk, ellenségeink félnek szuronyunktól, kardunktól és lovainktól és nevünk ébredez szájukon. Európa képzelete gyöngéden babrál a magyarok nevével. A keserü düh, a mit a nemzetek egymás felé okádnak, kiméli a mi fajtánkat. Ellenfeleink vannak, ellenségeink nincsenek. Felnyiltunk a földről, mint egy vérrel harmatozott szép virág. Oh Istenem, az ég alatt rettenetes vihar jár, amely felzavarja az emberek világát. A térképen az országok szinei remegnek és hullámzanak és egymásba csapnak, mint csudálatos piros, zöld, sárga és rózsaszinü tavak, amelyek összevesztek. Irtózatom és emberi szivem bánata suhan az egész térkép fölött, de féltékenységem és szeretetem két karja Magyarországot öleli. Olyan is ennek az országnak a formája, mint az ölelés…

Az özönviz elmulik, a szelid galamb olajággal száll megint a napfényben és más világ lesz itten. Akik most élünk és sem kis gyermekek, sem ősz emberek nem vagyunk, két világ közt osztjuk el életünket. Istenem, hogy lesz ezután… én a magyar földön állok, onnét emelem föl tekintetemet szépséges felhőidhez és ujitó reménység szivárványozik szemem előtt. Szivem melegszik, ugy érzem, szivem alatt kis kék lángok simulnak fölfelé, azok melegitik. Vágyódásom messzire száll a jövőbe, olyan messzire, amennyire csak szállani tud a vágy madara. Ha a szántás a vért elfelejtteti a földdel, ha a sebek elhalványodnak a férfiak testén, ha a nők könycseppjei mind felszivódnak a mennyországba. Ha a népek élete földerül, megint ismeretségeket kötnek és barátkoznak. Ha megismerkednek mivelünk, mert kiváncsiak ránk és megszeretnek, mert eddig nem ismertek. Ha közel hajolnak hozzánk, akik olyan vitézek voltunk és látják, mennyi kedvesség és nemesség van a magyar arcokban. Oh már nem vagyunk ismeretlenek többé és nem pirulunk, büszkék vagyunk, mert elmult fájdalmainknak megbocsájtottunk és virulunk, mert szegénységünk elveszett és mosolygunk, mint Hamupipőke a bálon. A Lánchid fölött mindig rózsaszin felhők tünődnek, mint a régi szines gravure-ökön, az utcák kereszteződésénél a rendőr egy kis fokost emel minden percben, mire a kocsitenger keresztbefolyó hullámai minden percben megdermednek. A sokaságban, amely a járdán nyüzsög, arany tisztek lépkednek és diskurálnak és magyarúl szól egyik a másikhoz és az amerikaiak megállanak a ragyogó utcai könyvtárak előtt, amelyek régente kávéházak voltak s ahol a szegény emberek szép könyvekbe és képekbe merülve ülnek.

A szálloda ormán nemzeti zászló vidul és minden pillanatban poros autó érkezik a szálloda elé, bőrsapkás urak és barnafátyolos dámák ülnek benne, boldog bőröndök gunnyasztanak az autók tetején és a kapu alól előszalad egy kis huszár, aki az autók ajtaját kinyitja. Az angol nagykövet estélyt ad s a palota előtt kiváncsi tömeg bámészkodik föl a tündöklő ablaksorra. A dunaparti séta a déli verőfényben a világ holnapi divatszineit árulja el. A Svábhegyen és a Gellérthegyen és a Hüvösvölgyben nem férnek egymástól a tulzó newyorki milliárdosok villái. A sötét estén a királyi palota ugy ragyog, mintha csak fényből épitettek volna csupa kockát. Az Opera márványlépcsőin éjfélkor hullámzik lefelé a plasztrón és a diadém és tiz nyelven visszhangzik az elragadottság.

A Nemzeti Szinház première-jeiről a világsajtó referál. Az Akadémián tisztelt tudósaink ülnek és nagy iróink, akiknek könyveit Európa minden nyelvére leforditják. Boldogan várják a költőket és a müvészeket a magyar hercegnő szalónjában, hol a nagyvilág divatos arcai sereglenek és hol szellem, báj és szépség udvarolja egymást. A fashionable Balaton nyarát hétről-hétre remek rajzokban és fotografiákban mutatják be a német, olasz, francia és angol illusztrált lapok.

Az egyenes Alföldön szerteszét piros gyárkémények állanak, mint a jólét csőszei és a közepén az Alföldnek virágos sövény keriti be a Hortobágyot, a drága barbár oázist, amelynek zöld gyepén pejlovaikat futtatják a gyönyörű kék csikósok. Minden paraszt és minden parasztlány olyan pirospozsgás és olyan szép öltözetü, mintha csupa eleven bábok lennének a néprajzi muzeumban. A fiumei nagy fekete hajók, amelyeken a kivándorlást üzték, buzával, borral, paprikával, iparcikkeinkkel és elbájoló csipkéinkkel usznak el a kerek tengerekre. Tájaink, házaink, tulipántos ládánk, cifra szürünk idegen szinpadok diszletei.

Mondáink gyönyörü operák, meséink és táncaink megható, édes balletek. Dalunkat visszaénekelik ránk a tengerek. Vasrácsos városi kertjeinkben megállanak a Baedekerrel sétáló idegenek egy-egy szobor előtt és elolvassák elhamvadt nagyjaink neveit: Petőfi… Széchenyi… Kossuth… Jókai… Berzsenyi… és ünnepélyes tünődéssel függesztik szemüket a dolmányos és csizmás márvány férfiak kiválasztott nemes orcáira, mert mindent tudnak már felőlük.

Az angol leány, akit Helleu rajzol, aki olyan karcsu, mint a füzfavessző és olyan szőke, mint az árvalányhaj és olyan finom, mint a gondolat, távol tőlünk kastélyában fájó és andalitó régi zenét zongoráz, Lavotta dalát a Reményhez. Hosszu fehér ujjai aléltan hagyják el a billentyüket, a kottát behajtja, sóhajt, de csak olyan könnyüt, mint az alkonyattól lehangolódó angyal és kék tekintete elsuhan a kotta födelén és megérinti a Csokonai nevét.

A TROMBITA

Egy sebesült tiszttől hallottam ma egy kis történetet, egy lehelletnyit a világ csatájának viharából, egy levélnyit babérfák sürü erdejéből. És elfutotta a hév szivemet és verset szeretnék irni, olyat, amilyet üde kis fiuk szavalnak a vizsgán. De most nincs türelmem rimet várni. Ezt mesélte a tiszt, aki az ágyon feküdt a fehér kötés glóriájával a homlokán:

– Rohamra mentünk a novoszielicai csatában. Az én századom tiszta szinmagyar volt. Ugy mentek a gyerekek, mintha csak valami tréfás versenyfutás lenne. Mellettem szaladt a trombitás. Szembe velünk meg ugy jöttek a golyók, mint a szunyogok, de annyit sem adtunk rá, mint a szunyogokra. Egyszer csak nem hallom a trombitát. A trombitás felé fordulok, ott fujja dagadt képpel a trombitát, de nem jön belőle a hang. Elkapja a szája elől, belenéz, rázza, leforditja, megint a szájához kapja, fujja, erőlködik, nem hallani. Megyünk előre, a trombitás mellettem van:

– Főhadnagy ur, nem szól a trombitám.

Futunk, a trombitás elkezdi ütögetni az öklével a trombitát, a térdéhez csapkodja, megint megpróbálja, szinte sirva fordul hozzám:

– Nem szól a trombita. Nem akar szólni.

Visszateszi a szája elé, aztán megint hallom, ahogy rekedt hangon kesereg:

– Nem szól ez az istennek se…

Odapillantok, megint fujja, a szeme mered, az arca fakó, a bluzán vérfolt. Hisz átlőtték a tüdődet, fiam – akartam mondani neki, de éppen akkor vágódott el a trombitás és ott maradt a földön. Ha meghalt, sose tudja meg, mért nem jött ki a hang a trombitából.

PÁRIS

A német ágyuk moraja behallatszik Párisba… és a borzasztó Zeppelin-szivar Páris fölött uszik és körülötte röpködnek a német aeroplánok és tüzeső hull Párisra, mint hajdan Sodomára. Hogyhogy nem a francia repülőgépek szállottak Berlin tornyai fölé tüzzel és halállal? A Végzet idomtalan sötét felhője is ott nehezedik a Zeppelin meg a repülőgépek fölött Páris egén és elfuttatta árnyékával a szépség és vigalom városát. Páris… a kormány tagjai, a hiu bourgeois-k, zsakettjük gomblyukában a piros boutonnal, bőrtáskájukkal hónuk alatt elfutottak, a férfiak káromkodnak és veszekednek, az asszonyok nyávogó gyerekeket ráncigálnak föl a vaggonokba a sivár pályaudvaron, a Rue de la Paix ékszerboltjai fakó vasredőnyök alá temetkeztek, a Place Vendôme sarkán összebujtak Paquin mannequinjei s hápognak, mint a cifra madarak, a füstös Montmartre mansard ablakaiban festetlen és elborzadt nőarcok jelennek meg, a Café de la Paix üres, mint egy kihalt pokol, a Champs-Elysées hoteljei lehunyták fehér zsaluikat, a Pavillon d’Ermenonville terraszán a székek az asztalok tetején egymáshoz dülnek, az ópiumtól alélt mondaine autóján kisuhan délben a Boisba, hogy szeptember sárga leveleit megnézze és egy tisztásról ökörcsorda bámul feléje s egy ökör előrenyujtja komoly fehér fejét és mélyen panaszkodik: mbuuh… és az autó visszafordul és a könnyü élet borzong a könnyü selymek közt s egy sóhaj fut el az uj parfum, a Gout de mon petit chien édes és morbid illatában: Mon Dieu… és az operában sötét van és az orchesterben a tokba zárt hegedü hátrafesziti finom, szenvedő kis fejét és huzza a néma hurokat, mig el nem pattannak… és a Luxembourg-kertben a Guignol bódéja előtt üresek a gyerekpadok és a nyitva maradt szinpadon egy kis kockás Harlequin összecsapja két fakarját a mellén és lekonyitott feje koppan egyet a deszka szélén. A boulevard-on falragasz fehérlik és nagy fekete betük rajta: Citoyens! És mellette az Alcazar d’Été plakátja s a közepén Dranem kacagó feje s fején a kis bohóckalap és alatta a legujabb chanson cime: Embrasse moi mon coco… Az uttesten katonák vonulnak s a járda szélén megáll egy bársonysipkás, szakállas szegény piktor, hóna alatt nagy lapos skizz-könyvével és kiveszi a pipáját a szájából. És a kávéház előtt kódorog egy sötét arcu ember lekonyult fejjel, aki elrejtett lebujokba szokta csalni az idegent. És egy szük utcából lesétál a boulevardra zsebredugott kézzel az apache. A patkány kidugja orrát a kanálisból és szimatol. Páris, gyönyörü Páris, naiv ifjuságunk délibábja, szivtelen szive a világnak, fényes Páris, kormos Páris, vidám és lelketlen Páris, illatos és utálatos Páris, hiu és boldogtalan Páris, kéjenc és életunt Páris, látlak-e még valaha.

HONVÁGY

De szeretnék én itt nem lenni,
Jaj, de szeretnék menni, menni
Azokkal, akik már meghalnak.

Mennyien hullnak, tűnnek, szöknek,
De mehetnék kísérőjöknek,
Utitársuknak földöntúlra.

Igy vágytam, a kapuban állva,
Mindig bemenni boldog bálba,
Ahonnan fény jött, bőgő búgott.

Kívül a keritésen járva
Igy vágytam a tenniszpályára,
Hol futkostak tiszta fehérben.

A tengerpartot árván róva,
Igy vágytam szállni a hajóra,
Amely lassú kéjutra fűtött.

Igy vágytam falkavadászatra,
Hol kürttel indúlnak vágtatva
S eltűnnek hajnali homályban.

Dűlnek, vesznek, illannak, halnak,
Usznak, szállnak, halkan nyargalnak
Túl járnak ezen a világon.

Ó, férfiak, fiúk, legények,
Hol vagytok, várjatok, elérlek…
Ugy húz utánatok a szívem.

Másik világ füvén vidúlni,
Köztetek lelkendezve múlni
Előre, édes támolygásban.

Hol minden vár, ami valótlan,
Hol minden szép és minden jól van,
És cseng, zeng az igazi élet.

S kitérnek az arany bárányok
S ott vár az úton, kit imádok,
Virágfelhők alatt, árnyékban.

Nyitja karját angyal-szerelmem,
Csók és sikoly között lehelem
Boldog szívemre zárva: Végre.

AZ IZSAI KOLDUSASSZONY

Milyen szép történetet hallottam. A komáromi hadikórházba, ahová a környék jószivű asszonyai reggelenkint sürün hordják befelé a csirkét, tojást, pogácsát, mindent amit isten adott, mondom a komáromi hadikórházba bejön a minap egy toldott-foldot ruháju szegény öreg anyó. Két párna a hóna alatt, az egyik vörös kockás, a másik kék stráfos. A két párna közt az öreg anyó sok tarka foltjával, mint egy kubista festmény. Megállitja a káplár az ajtóban:

– Hát maga kit keres, öreg néni?

– Ezt a két párnát hoztam volna a beteg katonáknak a fejök alá.

Megnézi a káplár az öreg anyót:

– Nagyon szegény asszony lehet maga lelkem, hogy van magának annyi párnája, hogy még a katonáknak is hoz belőle.

– Nem is a magaméból van, instálom, nekem magamnak sincsen. Én vagyok az izsai kódusasszony. Kódultam én ezt a két cihát. A vereset Izsán adták, a kéket Szentpéteren. A belevaló tollat, pihét meg a mezőn szedegettem Szentpéter meg Izsa közt, amerre a libák legelnek. Megtépik egymást a libák, meg magától is kiesik egy-egy tollu itt-ott, csak le kell érte hajolni… Ennyi az egész.

SEBESÜLT

Hosszu vészfütty hallik, a körut két járdáján sorfalat állanak a népek. Autó fut el, utána egy másik, harmadik, negyedik, ötödik… Mindnek a kormánya mellett vöröskeresztes kis zászló repked. Szürke katonák ülnek bennük, hatan, heten egy autóban. – Éljen! Éljen! – harapózik végig a járda népén s a szürke katonák a sapkájukhoz nyulnak, ki jobbkézzel, ki ballal. Aki balkézzel szalutál, annak a jobbkarja a nyakába van kötve. A másiknak a balkarján a kötés. A harmadik összefogja a köpenyt a mellén, biztosan a mellén a seb szegénynek. Akin semmi se látszik igy futtában, alkalmasint a lábában esett hiba. Egy golyó az ára ennek a finom kocsikázásnak. A közönség éljenez, az autók szaporán rohannak egymásután az egyforma szürke katonákkal. Usznak előttem, egy katona beleakad a szemembe. A soffőr mellett ül, levette a sapkáját, lengeti az éljenző publikum felé jobbra-balra, kötés a homlokán. Sovány, barna paraszt-képe volt, a szájában hosszu barna szivar fehér szipkában.

A haja hátra-hátracsapott a gyorsaság szelében. Utána néztem, mig csak látni lehetett köszöngető sipkáját és a szájából kimeredő szivart szipkástul. Ez a magyar baka most, hogy kiszállitották a vaggonból, a pályaudvaron rögtön szivart kapott tiszta uj szipkával együtt, meg édes, meleg kávét is adtak neki ott helyben, talán egy szép grófnő nyujtotta neki a tulajdon finom kezeivel, jóságosan nézett rá és mondott is talán neki egy-két kedves szót. Most meg éljenzi a pesti nép a paloták tövében és ő viszonozza jobbra-balra üdvözletüket, mint egy bevonuló uralkodó, aki tudja, hogy az egész ünnep csak ő érte van. A haja repdes a szélben, ez nagyon jól esik s a mellében valami ismeretlen hevületet csinál a puha ülésen való repülés. Soha se ült még autón és ez a fáin passzió és az éljenzés és a fényes város és a kávé ize és a jó szivar a szipkában, mondhatatlan édességet habarhatott a lelkében, valószinütlen gyönyört, olyasmit, amit az emberek boldogságnak neveznek és ami olyan közel jár a halálhoz.

MAJD A HÁBORÚ UTÁN

Az őrszem magában áll az erdő szélén éjszaka. A puskának támaszkodik és néz előre. Sötét van és a világtalan néma mezőn a vezérek vezére sétál gondolkodva, a Halál, lehajtott fővel, fekete posztócsizmájában, nesztelen. Az őrszem őt nem látja. Bámul előre és testében lélekzik a kegyes véletlentől napról-napra engedélyezett élet. Fejében az agy tekervényein futnak, sikamlanak a gondolatok, mint a napsugarak a sáron. Képzelődik. Majd a háboru után… otthon ülnek a lámpa alatt. A kemencében ég a tüz, süti az arcokat. Asszony, gyermek, öreganyó, szomszéd, szomszédasszony mind hallgatják. Mindenki hallgat, csak ő beszél. Hej, Szerbiában… Hát mikor Galiciában… Hát még mikor Ravaruskánál… meg mikor Csernovicz alatt… A szöszke kis fiu, aki az ölében ül, bámészan babrál az ezüst medáliával, ő meg borzolja, simitja lassan, szeliden a kis fiu szöszke fejét. A pipából föl-föl megyen a kék füst és álmodozó barna árnyékot rajzol a fehér falon… majd… majd a háboru után.

A költő, aki e világon csodálkozik és szenved, irtózatának orditásával és fájdalmának jajjaival nem szaggatja le az ég felhőit, nem őrjöng, nem lázit, nem szidalmaz, nem korbácsolja az embereket a szégyen és kétségbeesés mocsarába. Nem szabad most. Nem illik. Mirevaló? Most nem… majd a háboru után.

Az iró anyagot gyüjt, vizsgál, figyel, hallgatózik, adatokat szedeget, figurákat tesz el, sorsokat vesz föl, fantasztikumokat old magában, jegyez. Milyen regények, micsoda drámák… majd a háboru után.

A haditudósitók kalandoznak, látnak, néznek, fülelnek, s a cenzura ketrecében memóriájuk noteszébe skizzelik a háboru árnyait… no, majd a háboru után.

A szerkesztők, akiknek küszöbét elönti a valóságok iszapja, a szocialista, elvei elszánt hivője, a politikus, egy szempont boldog csökönyöse, a demokrata, a választó, a kispolgár, párt, erkölcsi testület, érdekcsoport, minden kis közösség, amely a maga alapszinével huzza be a földet és az eget, mind, mind egy csillapodott gondolattal néz előre: majd a háboru után.

Az épitész, aki összecsukta cirkalmát, a feltaláló, aki elrejtette és elzárta rajzait, a sarkutazó, archeológus, afrikavadász, aki leszerelte hajóját, elrakta böröndjeit, szétszedte fegyvereit, a komponista, aki megkezdett szimfóniája fölött ült a zongoránál és egy napon futó ujjai lankadtan lehullottak a billentyükről és a filozóf és a nyelvész és a historikus és a jogtudós, mind, akik egy világot akarnak magukból kitenni és elnyomottan várnak müveikkel, miben bizakodnak, mit számitanak, mikor jönnek? majd a háboru után.

Vasutak, amelyek el akartak kigyózni, kongresszusok, amelyek egybe akartak seregleni, vállalatok, amelyek föl akartak állani, paloták, amelyek épülni vágytak, kis boltok, korcsmák, mühelyek, amelyek friss névvel, cégérrel ki akartak nyilni, ügyes-bajos kis dolgok, amelyek nyélbe akartak ütődni? Majd a háboru után…

A házasságok, amelyek meg akartak kötődni, csecsemők, akik megszületendők voltak? Szerelmek, amelyek virágzani indultak? Mindenki, aki élete tervrajzát sóhajtva zárta az asztalfiókba, mindenki, aki utazni készült, aki szive regényét el akarta kezdeni, aki egy álmot indult valóra forditani, aki más életutra akart térni, mind, aki nem boldog és boldog akart lenni, mind egy távol rózsázó hajnal felé mereng a nyomasztó fellegek alatt: majd a háboru után…

Majd a háboru után… mennyi ajak ismételgeti ezt a pár szót. Mennyi sóhaj fujdogálja, mennyi szivverés dobolja. Majd a háboru után. Milyen vidék ez, milyen igéretföldje, milyen tündéri táj. Rózsaszin tüzü nap süt majd örökösön és tőle minden élő arcon édes mosoly tanyázik. Verőfénytől aranyos sárga tornyok intenek egymás felé messziről kék lombozatok teljéből. A bájos mező végtelenjében fehér nyájak szelid kolompolása jár és a boldogság elandalodott danolása száll és mulik az égszinkék ég angyalfelhői alatt.

Majd a háboru után… milyen jó, hogy a világnak van mit várni.

ZUBOLY ELESETT

Zuboly. Meghalt. Elesett. Elmeresztem a szemem. Ő meg mindig hunyorgatott. Csodálatos tempóik vannak a szemeknek. Én nem akarattal bámulok el néha, mikor megáll bennem minden szenvedés és szenvedély, mikor elájul bennem az élet valamitől vagy mindentől. Én olyankor nem is élek, mikor ugy elmeresztem a szemem. Egy másik világon vagyok talán. Ő hunyorgott. Beszélt vagy hallgatott, vagy olvasott, vagy irt, vagy nézett valamit, vagy tünődött, laposra és lágyra rágva a cigarettlit ajkai közt. Miért hunyorgott mindig? Tán egy más világ felé kacsingatott.

Meghalt. Az emberek a világon születnek és elmulnak olyan töméntelenül, oly számolhatatlanul, olyan végtelenül, mint ha nézed unalmadban az esőt, hogy esik és a vizes járdán felpattannak és tünnek a sürü esőcsöppek örökösön. De milyen csodálatos esőcsöppek akadnak ebben az emberesőben. Egy-egy fej sétál és forog az állati testek fölött és a tenger hullámzik és vergődik benne örökösön, a gondolkozás. Egy tenger a szük koponyában. Majd szétveti. Hogy szokott fájni az ember feje. És a tenger milyen mély, a sziv fenekén álomrajzu virágai. És ezek a drága nehéz fejek, amelyek az ég felé nyugtalankodnak a gallérból, mennyit ereszkednek lefelé és csüggenek sokáig, mert ir a kéz és a szem felügyel a munka felett. Irni kell. Irni. Egyebet nem is lehet tenni, irni. A fej leereszkedik és sóhaj fujja el a papirosról a port és a toll bele-belekoppan a tintatartóba és hányszor hajlik igy le a fej az életen végig, hányszor és megint és megint és mindig és megint. Az isten deportálja ide valahonnét, egy névtelen tenger opálszigetéről ezeket a lelkeket és itt tintát ad nékik. Tinta. Fekete könnyezése a fehér lelkeknek. Itt volt Zuboly és irt. És hirtelen nincs itt. Hol van? Meghalt. Elesett. Háborúban. Gyermeki képzeletemhez szaladok, trombitaszót esengek fülembe, kirántott kard ragyogását vágyom szemembe és mámoros kiáltással szeretném a fejem bóditani, előre, rajta, utánam és a szivhez kapó jobbkart képzelnék és elragadó attitude-jét az előre rogyásnak s dicső mosolyt az arcon… de nem birom, elbágyadok s kétségbe esem. Zuboly meghalt. Elemér. Miért teremtette az isten? Oh, hagyjanak, nem birok gondolkozni, ugy fáj a szivem, lenyomom a tenyeremmel.

Istenem. Egy barát, aki cserbehagyott. Egy hütelen testvér, aki elköltözött és nem fog levelet irni. Akinek a kezét szoritottam és éreztem melegét és erejét s akivel beszélgettem és ajkainkon át kicseréltük lelkünket, akinek a szemébe néztem, akinek nevetését hallottam, nincs. Megfoghatatlan. Élt és nem él. Az élet ugynevezett delén, mikor legszebb, legerősebb, legtöbb volt, mikor olyan az ember, mint a vándor, aki a halom tetején rajongva tárja kétfelé karjait, egyszer csak lesülyed, eltünik, nincs. Oh rejtelmes összebeszélése a szép, derék, erős és kedves férfiaknak, akik most tömegesen elhagyják az életet. Mintha szöknének…

Zuboly is megy velük. Utána nézek, nem látom, a homályló áradatban elveszett. Fáj a szivem. Fáradtan lehunyódó pilláim gyászfátyolán át látom bukkanni, járni, tünni itt ezt a Budapestre rendelt drága férfialakot, aki költő volt és az igazi világ után éhezett és kapkodott. A rómaiak azt mondták arra, aki meghalt: vixit. Élt. Éltél te Zuboly? Nem is éltél. Itt gázból és villanyból való gömbök közt forgolódtál, szerkesztőségben, utcán, kávéházban, polgári vendéglőkben. E gyári fénytestek közt flangéroz és bujdosik ez az elmult figura, mintha nem is idevaló lenne, mintha az értelem nosztalgiájával a hold és a csillagok örök ragyogása közt akarna mindig lenni. Oh, istenem. Nem tudok mit mondani. A szivemet érzem, hogy fáj, ez minden és nagyon csodálkozom, nagyon és végtelenül. Mind meg fogunk halni, ugy tetszik, mintha hunyt szemmel, botló lábbal, két karunkat előre nyujtogatva és el-elmosolyodva tartanánk előre valahová a zürzavarban, mint a fogócska zajában gyermekkorunkban…

A REPÜLŐK

Ezek csodálatos emberek. Ezek a motoros szitakötőkre pattannak, olyan könnyedén, mint huszár a lovára. Ezek karmaik alól eleresztik a földet és fejükkel fölfelé futnak, a végtelenség érinthetetlen plafondjának. Ezek fegyvert visznek föl magukkal és elszakadva hazájuktól s az egész földtől, melyre rendeltettek, harcolnak a levegőben. Céloznak és megsebesülnek és fogják a kormányt. Ezek odafenn, az esendő gépen távcsöveznek, fotografálnak, térképet rajzolnak. Ezek, akiknek neve és lénye ugyanaz, mint Önnek asszonyom, aki a denevértől összerázkódik. Ön is ember és ezek is emberek. A legeszményibb hur, amely a hárfáról hiányzik, fel van huzva az ő tüdejük és ajkuk közt is. A sóhaj. És szemeik mögött a könyek titkos viztartója várakozik. Emberek.

Ezek nem egy tulvilági kegytől kisorsolt teremtések, nem költők, nem apostolok, nem geniek, nem müvészek ezek és mégis mások ezek, mint az emberek. Más emberek.

Ezek mindennap szakitanak a földdel, amely az embernek az életet jelenti. Ezek bejáratosak a felhőkben, ezek a ködök vendégei, ezek az ismeretlen szelek intimusai. Ezekről oly rettenetes és oly szép dolgokat olvashatni. Ezek a néma égben agyonlövik egymást és lesujtják egymást a földre és amelyik kettőjük közül megmaradt, a lebukottnak fáradságos és kecses sirhalmot készit és hirt ád nevéről és igaz viselkedéséről az ellenségnek és a zsebében talált levelet eljuttatja gonddal és hüséggel olyan helyre, ahonnét a posta hazatalálhat. Ezek oly gyöngédek egymás iránt. Ezek a földön ezt a gyöngédséget nem tanulták. Ezek nagyon szeretik egymást. Mégis, mint a vad madarak, egymásnak csapnak és elpusztitják egymást. Ezek alig elhihető emberek.

Ezek fiatalok, karcsuak, szépek és oly egyformák, akármilyen nyelven beszél az az anya, aki őket szülte. Ezek mind fényes bőröltözetben vannak és bőrsapka szorul a fejükön és egyforma páncélos szemüvegek merednek homlokaik alatt. Ezek kivül-belül oly nagyon hasonlitanak egymáshoz és különböznek másoktól. Ezek idegen tünemények az emberiségben. Ezek repülnek. Ezek mintha fölfelé vágyakoznának és mégis mintha lefelé iparkodnának mindig, mert az életnek csak lefelé van utja. Ezeknek közös szerelmük, közös titkuk, közös mérgük van, amely mámoritó és végzetes. Ezek mintha értenék egymást. Ezek mintha mindig szökésben volnának. Az élet türelem és ezek röpködnek türelmetlenül a halálhoz oly közel, hogy a lehelletét lélegzik.

Ezek édes testvérek, a halál fiai. Oh, szegény Viktor, aki héjjáztál az égben és lezuhantál és csak huszonhat esztendős voltál, barátom, ki mint egy unott ifju utazó távoztál hirtelen erről a világról, miért nem beszélgettem többet és más hangon veled. Szállottam veled, hangtalan ülvén mozdulatlan fejed mögött a szük ülésben és a motor indulatos puffogásától egy szót se szólhattam hozzád olyan pillanatokban, mikor éreztem, hogy két élet oly csodálatosan közel van egymáshoz az ég és föld között. Röpitettél magaddal és te már nem élsz. Azóta sokszor érzem magam ugy, mintha zuhannék veled…

TESTVÉR, ÉDES TESTVÉR

Testvér, édes testvér
Mi kéne, ha vóna?
Nyisson bazsarózsa
Ideki a hóba?
Eső meg ne verjen.
Sár le ne ragasszon,
Göringy fel ne törjön,
Szél ne hasogasson?
Faág ne zörögjön,
Föld gödröt ne tátson,
Patkány ne cincogjon,
Varjú ne kiáltson?

Este is nap süssön,
A cseresnye essen,
Nyúl neked szaladjon,
Menyecske kergessen?
Reggel túrós béles,
Délbe diós, mákos.
Egyszer mézes kenyér
Másszor meg lekváros?
Fütyörésznél folyvást
Szép furulyaszóra?
Testvér, kedves testvér
Mi kéne, ha vóna?

Majd jön lucernába
Csendes déli álom,
Jön piros pillangó
Hogy kezedre szálljon.
Száz szép eladó jön
Erdőben a bálon,
Jön egy banda cigány,
Téged muzsikáljon.
Jön az ellenzőbe
Tarka selyem kendő,
Zsebbe bársony buksza,
Abba ezer pengő.

Jön a jó édes must
Csecses kis korsóba,
Jön galamb a dúcba,
Csida jön az ólba.
Jön fonatos kalács,
Mazsola kalácson.
Jön húsvétra pünköst,
Pünköstre karácsony.
Jön a selyem bárány
Dörzsölődzik hozzád,
Jön tajtékpipából
Kék füstbe boldogság.

Jön az ákácfának
Jön fehér virágja,
Jön haza a búza
Estharang szavára.
Jön a szép esthajnal
Ha egy csillag nyílott,
Eljön a Halál is
Mikor magad hívod.
Ha szénás szekerét
Hazafele hajtja,
Tetejébe felvesz,
Ha szíved óhajtja,
Sóhajod sóhajtja:
Jó lesz fenn a szénán,
Alszok egyet rajta.

ÁRVA PÁL

MESE

Árva Pál hadapródot beosztották a menetbe. Ugy volt, hogy reggel inditják a századot, hát előtte való nap estefelé Árva Pál még elment egy nagyot sétálni az Andrássy-utra. Vidéki illetőségü volt és nagy passzióval sétált mindig az Andrássy-uton. Most szórakozottan és szorongó ünnepélyességgel lelkében ment magában a népek közt a járdán. Vadonatuj zöld egyenruhában volt, friss sárga lábszárvédő volt a lábán és kurta kardja szürkére volt mázolva. Ment lassan az alkonyat felgyulladt lámpái alatt a világos kávéházak előtt a tolongásban, egyre-másra szalutálva, mert mindig jöttek szembe más katonák, tisztek, ujoncok, népfölkelők, azután meg civilemberek jártak előre-hátra, meg asszonyok, meg gyerekek, meg német katonák, meg lengyelzsidók, meg postások, meg hordárok, meg rikkancsok, meg mindenféle teremtései a jó istennek. Ahogy igy sétál Árva Pál magában, egyszer csak észbekap, hogy mennyi nő jön itt, mennyi szép nő és elkezdte nézni őket. Jöttek lefelé a Dunapart felől a liget felé. Fehér ruhában voltak mind és jöttek sürün, fecserészve és sietve és hullámzottak és multak és szépek voltak és könnyüek és fiatalok és szépek és szépek.

Árva Pál elámult s szédelegni kezdett a feje és az utca lámpái belesütöttek a vadgesztenyefák lombjaiba és a lámpák világosságában a fehér ruhák áttetszőek voltak és Árva Pál látta derengeni a szoknyák alatt a nők lábaszárát és csak nézett és a szive nagyon nehéz és meleg lett, ugy hogy fájt vinni a szivét és hirtelen olyan megrendülten és oly gyönyörüen és oly csodálatosan érezte magát, mintha egy magános vitorla lenne ő végtelen tengeren, arany alkonyat alatt. Erősen fogta a kurta kard markolatát és alig tudott előre menni és ugy hallotta, hogy a szive mögött a rohamjelt trombitálják, de valami tüztrombitán, szivrepesztő mély és édes és boldog hangon. Egyszer csak megálottt a nők közt és mintha álmában élne és álmában cselekedne, eleresztette a kardját és mind a két karját széjjeltárta és odaállott egy dühös szőke bakfis elé, aki épen szembeillant vele:

– Kisasszony… – szólalt meg olvadt hangon Árva Pál – én elmegyek reggel a háboruba. Én meghalok a hazáért. Kisasszony… kisasszony… tessék adni egy csókot.

A bakfis elpirult és rémülten nézte Árva Pált, aki jóképü fiu volt, szép szeme volt és látszottak tiszta fehér fogai, mert ajkai andalodottan mosolyra nyiltak. A bakfis egy ici-picit sikoltott s gyorsan ki akart térni.

– Nevem Árva Pál, kisasszony, nincsen senkim, akitől elbucsuzzak, senki se szeret engemet Pesten, kisasszony, megyek a csatába. Meghalok… egy csókot… egy csókot…

A bakfis le- és fölkapta a fejét és izgatottan a szeme közé sziszegte Árva Pálnak:

– Sz–szemtelen!

Avval el is tünt Árva Pál elől az uszó tömegben. Árva Pál előre tántorgott, de szemei még elragadtatásban ragyogtak és mintha nem ő lett volna, ugy ment tovább és mindjárt megállott egy másik nő előtt, akin szintén fehér ruha volt s akinek keblei fenyegetően duzzadtak elő és mint az előbb, kitárta a karjait Árva Pál:

– Nagysád… én reggel elmegyek a csatába. Én meghalok a hazáért, oh drága nagysád… az élet… a szerelem… háboru van.:: oh gyönyörü nagysád egy csókot… egy csókot… egy csókot.

Árva Pál lehunyta a szemét.

A megtámadott hölgy körülkapkodott a fejével, hebegett és összeszedte magát és felülről lefelé és alulról felfelé végigmérte Árva Pált és tekintetének végtelen gőgjét beleszurta Árva Pál felnyiló szemeibe:

– Saunsz dász zi vájterkommen!

Szegény Árva Pál nem értett németül, csak ott maradt egy helyben állva, sokan feléje fordultak és nézték őtet, de észre se vette, mert mozdulatlan tekintettel nézett az égre föl, a hol sok-sok csillag csillogott aranyosan, rezgő, kacsingató, mosolygó csillagok, mint titokzatos apró fényjelek, amelyeket a mennyországból adnak a földi halandók seregeinek.

A MOSOLY

Én úgy csodálom a mosolyt
És azt leírni úgy szeretném,
Én nem tudom, de oly jól esne,
Ha a mosolyt le tudnám írni.
Ha utánozhatnám betűkkel
Ezt a tündér mozgást az orcán,
Mely mintha mély szenderből jönne,
Ugy kél és indúl a cimpák fölött
S gyöngéd és karcsú illanással
Vonagló íve kétfelé lejt
S hasonlít a hattyúk nyakához
Mikor a vízbe hajlanak
S olyan is, mint a hegedűk
Két S betűje, olyan is.
S az ajkak mellett jobbra-balra
Megáll a két varázsvonal,
Hízelgő koszorú a szájnak
És míg lejtett édesdeden,
A két orcát földuzzasztotta,
S ott lett két kis derűlt halom,
Melyek fölött fény tűnedez.
És ezalatt a két szemet
Mily változás bájolta el,
Gyöngéd s oly könnyű a tekintet
És mintha íze lenne: édes.
S úgy néz, csodálva kedvesen,
Mintha mást látna, mint a mit néz
S oly szelid fény jár a szemekben
Mintha hold sütné valahonnan,
Meleg hold álmodott világból
És lenn az ajkak elhúzódnak
És fölnyilnak maguktól andán
És a csontváz előmutatja
Tiszta, remek két gyöngysorát.

A TORMA

A torma, mint édes mindnyájan tudjuk, konyhai vetemény s az a hivatása, hogy a tormás virslihez, a sonkához, a tormás hushoz, tormás káposztához való tormát szolgáltassa. A torma azonban egészen másképp fogta föl az ő földi rendeltetését. A torma, mikor a konyhán reszelték, látta a szegény asszonyok, szakácsnék és cselédleányok orrát huzódni, látta szemüket pislogni és vörösleni és hallotta az erős sóhajokat: áááh, áááh, s aztán érezte az ő lágy, friss forgácsa közé hullani a meleg könnyeket. A hideg torma szerette ezeket a meleg könyeket s azt hitte, ő azért van a világon, hogy a könyeket kifacsarja a szemekből.

A torma nézte az emberi életet a konyhában és látta, hogy az milyen szomoru s nem csodálkozott rajta, hogy a szegény asszonyok, szakácsnék és cselédek le-leülnek reszelni őtet, hogy aztán könnyezhessenek. A torma az ő hivatásának tudatában fejedelmien egyenes tartást vett föl s mindig kiemelte a fejét a kosarakból és viaszkosvászon táskákból, amelyekben a vásárcsarnokból vagy a piacról vitték haza a zellerrel, sárgarépával, retekkel, petrezselyemmel, kalarábéval együtt. A torma ezekkel nem érintkezett.

Egyszer csak jött a háboru és itt volt és itt is maradt. A torma életében ez semmi változást nem idézett elő, mert a háboruban is étkeznek az emberek, csakugy mint békében, s őtet csak reszelték tovább. Éppen hogy drágábban adták a csarnokban meg a piacon, de ez a tormát hidegen hagyta. Hanem ahogy a háboru folyt, a torma arra a kellemetlen fölfedezésre jutott, hogy az ő könyeit valaki ő előtte kifacsarja. A szegény asszonyoknak, szakácsnéknak és cselédeknek sokszor már vörös volt a szemük, mikor nekiültek a reszelésnek. Ááh, ááh, – azt hallotta eleget, de a könyek nem akartak hullani a szemekből, egykettő ha jött nagynehezen.

– Ki csalja ki még itt a könyeket, ki kontárkodik bele az én mesterségembe? – morfondirozott a torma és hallgatózott és figyelt és sokszor hallotta: jaj szegény uram, vagy pedig: jaj szegény fiam, meg aztán: jaj szegény öcsém, vagy: jaj szegény bátyám. És látta, hogy az asszonyok, szakácsnék és cselédek hogy szipákolnak, hogy dörzsölik a szemüket s hogy kezdenek kijönni a könyeik, anélkül, hogy tormát reszelnének. Mindabból, amit látott és hallott, rájött a torma, hogy a háboru csinálja ezt és ugy érezte, hogy a háboru lefőzte őtet. A torma aztán keserüen szidta magában a háborout, mig a mérge lecsillapodott s a torma megnyugvást lelt abban a tudatban, hogy övé az elsőség és hogy akármilyen tenger könnyet tud az a háboru kifacsarni, az igazi érdem mégis csak az övé marad. A torma aztán olyan szenvedélytelen megvetéssel gondolt a háborura, mint az istenadta müvész az utánzóra.

MUSZKÁK

Csodálatos idegenek vonultak el ma estefelé a köruton. Orosz foglyok. Vagy száz muszka lassan, négyes sorokban és a csapat előtt és oldalt és utána egypár öreg magyar baka hosszu szuronynyal az ég felé. De furcsa egy világ istenem, az ember nem akar a szemének hinni. Muszkák ballagnak a nagyköruton, a cár katonái és a cégtáblák a boltok felett éppen olyanok, mint tegnap és a betük nem ugrándoznak le róluk és nem fordulnak fejjel lefelé.

A járdán megállottak az emberek és a csendesen menő sebesült katonák is arra forditották a fejüket és merengő szemükkel követték az orosz foglyokat és leeresztett haju kisasszonykák, tavaszi csitrik is megállottak és csengtek egymás közt: Jé, gyerekek… és a kávéház előtt ülő vendégek felállottak és egymás válláról nyujtogatták a nyakukat és a szaladó villamosban az utasok az ablakra nyomták az orrukat és a foglyok menete körül rikkancsgyerekek és cserkészek siettek lelkendezve, nagy idők kis tanui. A muszkák pedig mentek egymás mellett és után, nem vigyáztak a rendre, görbék voltak soraik és némelyik sorban hatan mentek, némelyikben meg csak ketten és sokan csámpásan jártak és egyiknek-másiknak folyton botlott a lába a gacsos csizmában.

És szürkék voltak, mert földszürke az ő uniformisuk, a sapkájuk és hosszu, bő köpenyegük, amelyet kötéllel szoritanak meg a derekukon. És kenyeres zsák csüngött a vállukról, az is földszürke volt és némelyiknek zsákja se volt, csak batyut cipelt, vagy csak összekötött zsebkendőt vitt a kezében, az Isten tudja mi volt benne. A zsebkendő is szürke volt a piszoktól és a csizmájuk is szürke volt a sártól, portól és a képük is szürke volt a portól, a mosdatlanságtól, meg az alkonyattól, meg az élettől, földszürke. Némelyiknek kerek szakálla volt, némelyiknek meg még bajusza se volt, olyan kicsi ember volt, olyan kicsi legény és olyan hitvány és oly törött, mintha összegyürték volna és megtaposták volna.

És ahogy mentek egymás után, oly egyformáknak tüntek orcáik, ugy összeragadtak alakjaik, oly egyformák lettek, mint a göröngyök, mint a földszürke föld göröngyszürke göröngyei. Haladtak, ballagtak, másztak és nem beszéltek, egyik égő cigarettet emelgetett a szájához, a másik sodorta a cigaretlit lehajtott fejjel, a harmadik majszolt a kenyeres-zsákból kenyeret, a negyedik a kezében tartott egy nagy karéj sárga kenyeret, azt majszolta, az ötödik is majszolt, nagyon sokan majszolták köztük a kenyeret, a dörgésnek és a vérnek a földjén, a harctéren is láttam jönni, vonulni foglyokat, azok is mindig kenyereztek. Vonultak az oroszok a köruton és egy-egy orosz itt is, ott is emelte az öklét és megtörülte az orrát, mint a neveletlen szegény gyerekek.

És nem is igen nézték az idegen várost, a nagy házakat, a fényesedő kirakatokat, a gyulladó lámpákat, előre néztek, vagy lefelé, vagy ha oldalt is fordult a fejük, nem figyeltek semmire, csak mentek, mentek egyik szürke lábukkal a másik után egyformán és türelmesen, ahogy a tehenek szoktak menni, akiket néha végigterelnek éjszaka a körut kövezetén. Mintha nem is érdekelte volna a muszkákat a város és a nők és a zaj, semmi, ugy mentek, mintha öröktől fogva jönnének igy és a végtelenségig mennének és mintha nem tartozna rájuk semmi ezen a világon, mintha minden eseménye és csodálatossága ennek a világnak nekik mindegy volna, mindegy, nicsevo, ahogy oroszul mondják.

VILÁGTALAN KATONÁKNAK

Angyal szeretnék lenni,
Égi gyöngéd alak,
Suhanhatnék közétek,
Hogy vígasztaljalak,
Múlattassalak.

Szárnyammal, szárnyammal
Szellőt hajtanék rátok
S odadnám lágy szárnyaim,
Tapogassátok,
Símogassátok.

Hoznám arany hegedűm
Muzsikálni néktek,
Mikor hallgatva űltök
Véghetetlen szépet,
Örök édességet.

Szólanék hozzátok
Boldog álomhangon,
Ugy mondanám nektek:
Oh lelkem, galambom,
Bárányom, galambom.

Mikor mentek a hídon,
Elől lépkednék lágyan,
Kezemet hátraadnám:
Gyertek bátran utánam,
Csak gyertek utánam.

Gyertek, ne álljatok meg,
Ne adjatok a zajra,
Gyertek, ne fordúljatok
Se jobbra, se balra,
Se jajra, se dalra.

Ugyse ez az igazi,
Csak össze-vissza álom,
Majd túl leszünk a hídon,
Az éjszakán, az álmon,
Már a hajnalt várom.

A sóhaj után menjünk,
Azt az üdvösség csalja,
Fogjátok karon egymást,
Oh várnak arra, arra
Rózsázó hajnalra.

A SÓHAJRÓL

Az agy gondolkozik, a sziv dobog, a lélek hullámzik, mint a tenger, a szemek néznek, bámulnak, felragyognak és elborulnak és könyekben mosdanak. Az ajkak közül előjönnek az ember hangjai: egyforma beszéd, orditás, kacagás, nevetgélés, dal, hörgés, morgás, dünnyögés, kiáltás, fütty, zihálás, vacogás, szepegés, csettintés, horkolás, köhögés, fuvás, sirás, zokogás, acsarkodás, jajgatás, sikoly, sziszegés, suttogás, csók és sóhaj.

Sokat csodálkoztam életemben a sóhaj fölött. Az ember mind sóhajt. Férfi, nő, gyermek és öreg, ifju és aggastyán, leány és matróna, mind hallottam, hogy sóhajtanak. Szegények és gazdagok, müveltek és müveletlenek, királyok és napszámosok, csendőrök és grófnők, tudósok és cselédleányok, mindenki tud és szokott sóhajtani. Magyarok és franciák és dánok és oroszok és németek és románok és törökök és kinaiak és négerek és indiánok és eszkimók. Minden nemzet, minden vallás, minden fajta, minden szin tagjai sóhajtanak. Mind a szétszakadtan heverő öt földrészben és mind az elpotyogtatott szigeteken élő emberek ismerik a sóhajt. Az egész világ sóhajtoz.

A boldogtalanok, a betegek, a gondban ülők, a rabok, az egyedül hagyottak, az emlékezők, az unatkozók, a merengők mind felsóhajtanak. Az emberek életén végig a lélegzeteik között olyanok a sóhajok, mint a nagybetük a könyvben.

Mélyen magamba szivom a levegőt és lassan eresztem vissza, ez a sóhaj. De ha akarattal teszem, valami kis megerőltetésbe kerül. A sóhaj magától jön és megy, könnyü, észre se veszem, hogy a tüdő valami munkát végzett volna. Jól esik.

A sóhaj belélegzése és kibocsátása mintha kérdés és felelet volna. Mikor besóhajtjuk a levegőt, kérdezünk, mikor kisóhajtjuk, felelünk. Miért? Nem tudom. Meddig? Mindig. Elmult? Örökre. Merre? Semerre. Mikor? Sohasem. Érdekes, ebben a szóban: sóhaj, benne van az a szó, hogy óhaj. És ha ugy mondjuk: sohaj, abban benne van ez a szó: soha.

A doktor a háta mögé áll a derékig vetkőzött páciensnek. A balkeze mutatóujját rá-ráteszi a kulcscsontra, a bordákra egymásután és a jobbkeze mutatóujjával ütögeti és azt mondja:

– Sóhajtson.

A páciens felemeli a fejét, sóhajt. A doktor tovább kopogtat, meleg fejét rányomja a páciens hátára és azt mondja:

– Még. Még. Mélyebben.

Akkor a lehajtott fejjel álló páciens elnéz a fal tapétáira, vagy egy képre, vagy az ablakra és bizonyára valami külső dologra gondol, az életre és sóhajt, sóhajt és a doktor hátul dicséri:

– Ugy, ugy, nagyon jó.

Minden zaj és nesz között, ami az ember ajkáról jön, a sóhaj a legcsodálatosabb és a leggyöngédebb. Legfinomabb zenei hangja az ajkak ezermesteri szerszámának.

A sóhajról az őszi falevél szine jut mindig eszembe, a legszebb szin a világon.

A sóhaj oly rejtélyes, oly könnyü és megfoghatatlan, oly varázsos jelensége az ember életmüködésének, mint a mosoly. A mosoly barátnője a sóhajnak.

Vannak rövidebb és hosszabb sóhajok. Hirtelen, szepegő sóhaj van és van hosszu, nyugodt, kényelmes sóhaj. Van rendetlen, szaggatott sóhaj, mintha sok sóhajt gyüjtött volna össze az ember és egyszerre tenné tul magát rajtuk. Olyan a szaggatott sóhaj, mint mikor a gyerekek lapos kavicsot futtatnak a vizen.

Ugy érzem, ivalaku a sóhaj, mikor kileheli az ember. Milyen hosszu vajjon? Ki mérte meg, milyen hosszu. De kár, hogy nem látszik. Milyen messzire mehet a levegőben? Egy hosszu sóhaj elmehet egy méterre. Ki tudja, meddig akar menni? Hisz mindennek, ami elindul a világon, a végtelenség az álma, minden a végtelenségig szeretne menni.

Lehet, hogy két sóhaj, amely messziről száll egymás felé, találkozik, eléri egymást és összefogózik és együtt marad.

A földről mindenünnen, mindenfelől szállingóznak, szöknek föl a sóhajok. Mennyi sóhaj egyszerre és összekeveredve. Miből vannak? A tüdőből jönnek, lehellet, pára. Hová jutnak, mi lesz belőlük? Képzeltem már, hogy abból a töméntelen sóhajból, amit az emberek egy nap föleresztenek a földről, abból képződnek a fejünk fölött a felhők, amelyek annyira bámulatosak és gyönyörüek.

A mély sóhajhoz föl kell emelni a fejét az embernek. Talán azért, hogy akkor észrevegyük az eget.

Ki volt az első ember, aki sóhajtott? Az első ember, aki élt. Ádám. Azután Éva sóhajtott. Miért? Mert gyönyörködtek a virágokban és a gyümölcsökben és a madarakban és egymásban és mert nem értettek semmit és mert nyugtalanok voltak. Mert emberek voltak. A sóhajt az ember nem találhatta föl, a sóhajt a teremtés adta.

A sóhaj a biztositó szelepe az ember érzéseinek.

Mily nehéz néha a sziv, csak egy pillanat emléke ejtődött rá, vagy az egész élet borult fölébe. Egy bánat, egy gond, egy gondolat, vagy a világ. Milyen nehéz a sziv. Mintha buzával tele zsákokat raktak volna a kicsi, szivalaku véres emberi szivre, olyan nehéz. És egy sóhaj érkezik, befut, kimenekül és magával viszi a sziv nehezét. Elképzelhetetlen karcsu röppenő hid a sóhaj, mit tud magára venni. Szárny, amely elragadja magával a reményt. Megszökteti a gondot. Elviszi magával a vágyakat, egyiket a másik után, mennyi vágyat visz el a sóhaj a szivből. Szellő, tolvaj szellő, amely besuhan és meg-megfujja a fájdalmat. A sóhaj kimegy az ajkon és a sziv egyszerre könnyü lesz és nyugalmas, mint mikor tiszta hó esik a dombra.

A sóhaj hüs és hü legyezője az apácák ajkainak, a szerzetesek ajkainak, a vén leányok ajkainak és a csalódottak és a reménytelenek ajkainak, akiknek a szerelem édes csókjaiból nem jutott.

A sóhaj hasonlit ahhoz a fellélegzéshez, mikor az ember kimegy az ajtón tavaszszal.

A sóhaj oly hosszu és mély, mint az a lélegzet, amelylyel egy hölgy az ismeretlen parfum illatát felszivja az alig fölnyitott üvegecskéből és lehunyja tőle a szemét. És hasonlit a parasztfiu lélegzéséhez, aki a mezőn hemperegve először megszagolja a keskeny sötétzöld istenfát, amelynek mélységes jó szaga van, pedig a fünél durvább dudvának látszik.

A sóhaj beszél néha. Felsuhantat mélyről, mélyről egy szót, amit eszünkbe se volt mondani: istenem. Egész halkan szokta mondani. Igy is: jaj istenem. Meg igy: istenemistenem. Néha csak ennyi hallik belőle: stenem. És még ezek a szavai a sóhajnak: haj haj. Aj haj haj. És még ez a két szó az övé: oh, ah.

Mit jelent oh vagy ah? Mit akar mondani? Önkénytelen mondja az ember. Ha senkitől gyermekkoromban nem tanultam volna, akkor is élnék vele. Ha egy festmény csodálatra ragadja az embert, akkor ez az oh röppen el az ajkon és az ah. A tengert ha megpillantjuk, vagy elbájoló táj nyilik előttünk, vagy ha megállunk a naplemente megerenditő szép felhői alatt, ha kellemes meglepetés ér, ha a zenében egy gyönyörü dallam bájolja el hallásunkat, ha olvasás közben egy költői szépség lepi meg értelmünket, ha öntudatunkra lecsap a mámor, akkor is oht és aht sóhajt az ember. Az örömnek, az epedésnek, ámulatnak, a gyönyörüségnek, a rajongásnak és a legszentebb üdvnek is az ah és oh a jelhangjai, akár az ijedtségnek, a szomoruságnak, a testi kinnak, az ájulásnak, a bánatnak, a lemondás kiválasztott pillanatának, a gyásznak, a borzalomnak és a kétségbeesésnek. Mi ez az ah és oh? Nem értjük, mert nem szavak. Tul vannak a szavakon. A lelkünk mélyéből valahonnét segitséget kapunk, mikor ki akarjuk fejezni magunkat, s nem birjuk, mert gyámoltalan szavaink meghátrálnak. Micsoda kifejezhetetlen tündöklő viziója a gyönyörnek és a gyötrelemnek mily végtelen nyüzsgése van benne az ohban vagy az ahban. A legnagyobb fájdalomra és a legnagyobb örömre egy kifejezés jön fel a lélekből. Nem cseréli össze vajjon a lélek ezt a kétféle érzést? Nem barátkozik, nem testvériesül, nem ölelkezik össze a mély mélységben az öröm a fájdalommal? Mit tudjuk, mi van odalent. Mi a viz szinén hajózunk és nem látjuk a tengerfenék szörnyeit és virágait.

Sokszor olyan mélyet vágyik az ember sóhajtani, le, le, végig és érzi az ember, hogy ez a sóhaj nem áll meg, csak a tüdő nem engedi tovább.

Mikor kezdődik az életben a sóhaj? Ki nem hallot már csecsemőt felsóhajtani édesdeden álmában, mikor mosolyog és kimelegedett orcái ragyognak, mint két rózsaszin rózsa a napsütésben.

A felnőttek is föl-fölsóhajtanak, mikor alusznak. Talán a halál suhan át az öntudatlan élő testen, mint a szellő a fán az erdőben éjjel.

Unalmában is sóhajt az ember, mikor a fejében nincs gondolat és a szivben szünetel minden érzés. Miért sóhajt ilyenkor az ember?

A sóhaj ragadós, mint az ásitás és a nevetés.

A sóhaj jól esik, nem igaz? Vajon hányat sóhajtottam életemben? Miért nem olvasta meg valaki a világon, hányszor sóhajtott. Hiszen az csupa kellemes pillanat. A drága futékony élet e csodálatos és kellemes pillanatait összegyüjteni és olvasgatni milyen érdekes és becses volna.

Milyen müvészi ötlete a teremtésnek a sóhaj. A sóhajt meg kell köszönni az istennek, mert adta. Oh, ha nem lenne sóhajunk.

A sóhaj a lélek láthatatlan fehér zászlója.

A sóhaj mindig bucsuzó életünk kendőlengetése. A sóhaj a hárfa leggyöngédebb húrja, mely hiányzik róla.

A sóhaj galambposta, az élet és a boldogság közt szálldogál.

FALEVELEK KÖZÉ

Egy pár szót ejthetek talán, egy pár szórakozott szót hullathatok tán közétek a nehéz őszi gondból, csak egy-egy könnyü szót, engedjétek meg, csak annyit, amennyi elsodródik köztetek, akik az uton tovább lebbentek, lehullott levelek. Drága barátaim, sorstársak, az élet édes kis testvérei. Egymás után, hintálva és forgolódva és rézsut, mint a havazás szállottok, lebbentek lefelé és a fa alatt halkan elnyugodtok. Alig merlek most nézni. Mert nem udvarolhatok most nektek, nem kisérhetlek, nem virraszthatlak mély és tiszta magányban.

1915 falevelei, kik itt voltatok és lehullottok. Mennyi elment már. Novemberben járunk. Világtörténelem falevelei. Nem érdeklődtök. Csak az örökkévaló ősz kell nektek. Beléfogóztok a leggyöngébb szélbe is és leereszkedtek és elvonultok varázsos halálotokba.

Messziről intek bucsut. Oh de kár, hogy nem lehetek most egészen a tietek. Bocsássatok meg, ember vagyok.

Oly szépek vagytok, hervadt levelek, oly kifogástalan szépek. Oly csodálatosak. Oly névtelen szinekkel sápadoztok és tündököltök. Oly bánatosak vagytok, oly bájosak vagytok, oly könnyüek, oly testetlenek, oly hidegek és ugy mosolyogtok a napra. Oly elragadtatva, oly eszméletlenül, oly tündérien boldogtalanok vagytok.

Oly illatosak vagytok. Az ember nem is ismerős lelkének mélyeiben, ahová a ti illatotok lejár s ahol kedvelt a hervadt falevél illata. Sohasem desztillálnak illatszert belőletek a parfumeriek kéjes üvegecskéibe.

Mennyit akartam beszélni rólatok az életben. Mindent meg akartam mondani veletek, mint a betükkel. Ugy emlékszem, levelezni akartam élő, elliptikus kis levélpapiron, falevélen. Mennyit szoktam volt tanácskozni veletek, leesett levelek. Mennyit jártam volt utánatok, mennyi közös titkunk volt. Mennyi leckeórát vettem tőletek és mennyi előadást tarthattam volna a hervadás közepén egy puszta virágágy kathedráján. Az ember szavakat kapott és nem lehet elmondani. Milyen meglepő dolog ez. Mit akarhattam? Bizonyára van állandóbb foglalkozás a teremtésven, mint egy embernek lenni, mégis, ugy szerettem volna megdézsmálni az örökkévalóságot. Szerettem volna mindent látni, különösen ami egy pillanatig él. Minden habot. A felhők minden szakadozását. Felturkálni őszszel a levelek tiszta szemétdombjait, s elfogni a sodródó és futó leveleket és mindet megforgatni. Egy hirtelen elsülyedt világban voltak ily határtalan szándékaim, amelyen nem a zajos Szerencsétlenség uralkodott, hanem mikor nőuralkodója volt a világnak, a sóhajtó uszályu Boldogtalanság.

A mulandóság szórja báli konfettijét. A fák borzongnak. Szállanak, röppennek, futnak, tünnek a falevelek. Itthagynak. Hátrálok, másfelé figyelek, lebeszélem magam.

Isten hozzátok levelek. Hova mentek?

AGÁRDI RÓZA ZSEBKENDŐJE

Zászlóval találkoztam, nemzeti zászlóval, feldiszitett zászlóval, virágokba és szallagokba öltöztetett zászlóval, amilyet látsz mindennap ugy-e jó olvasó, ahogy az utca közepén a forgalom közt tünik tova és alatta két tiszta uj katona halad. Viszik a katonák a zászlót, viszi a zászló a katonákat. Megtette a két friss kékszürke honvéd, hogy megállott a kedvemért és leeresztették a drága, nehéz lobogót és megszagolhattam virágait és tapogathattam sok szinü selymeit és gyönyörködhettem minden diszében. Oh, az ilyen zászló! Eleven csokrok és bokréták és nagy selyem keszkenők és tarka vászon- és zefir-kendők és mosolygó szentképek és üveggyöngy-olvasók és csináltvirágkoszorucskák és kis tükrök és himzett kis Házi Áldás és egy rőf csipke és egy darab stikkelés és ragyogó érempénz és aranyporzós anzikszkártya és minden oktalan és lelkes és áhitatos és ünnepélyes tarka holmi, amit háztól-házig a rudra meg a zászlóra aggattak, varrtak, kötöztek és virág, virág, végig virág.

Igy küldik a magyar zászlót a csatába az egyszerü szegény szivek, ez a nép, ez a legkedvesebb és legdrágább nép, ez az egyetlen. Kezem és tekintetem a diszszel terhes és virággal borult zászlóban bolyongott és nem tudnék elszámolni azzal, ami mindent éreztem, csak nagyon észbe kellett tartanom, hogy férfi és katona vagyok, hogy ott az utcán el ne ríjjam magamat. Oh, ez a zászló, én istenem, mintha a földi élet vinné szépségeit, óhajait, álmait és minden kibeszélhetetlen gyönyörü sóvárgását a halál sötét kapuja felé. És babrálván a zászlón csüngő ajándékok sürüségében elfogódott szivvel, egy kék cik-cakkal beszegett fehér zsebkendő huzódott széjjel ujjaim közt és a zsebkendő közepén a magyar cimert láttam kivarrva pirossal és zölddel és körülötte primitiv himzett virágocskák és a zsebkendő sarkában piros selyemből ezt a kis irást láttam:

Agárdi Róza
1. 9. 1. 5.
Isten áld meg a magyart

Ezek a paraszt rajzolásu betük is indulnak a világháborúba, Agárdi Róza nevének betüi és az évszám és „Isten áld meg a magyart“.

– Hol kaptátok ezt a zsebkendőt?

– Egy cseléd adta.

Magas isten, tekints le a mennyekből, Agárdi Róza szép zsebkendőjét is látni fogod, mert látsz mindent. Isten áldd meg a magyart és nézd el Agárdi Rózának, hogy egy d-vel kéri, hogy áldd…

KOP-KOP-KOP…

Egy lócára ültem estefelé a Dunapartnak egy egy kis parkozott darabján a Margithid mellett, a pesti oldalon. Magam voltam a természetnek a város üzeméből elhóditott kis területén és körülöttem csend volt, bár a parton lenn a rakodóhajókra zörögve-dörögve guritották a hordókat és a hátam mögött egy pár lépésre egymásután zugtak, csengtek, csikorogtak a villamosok és csattogtak-pattogtak a lovak patái a kövezeten. Mind ez a zaj mintha egy távoli és idegen világ zaja lett volna, amit nem is hallottam, ha nem akartam, mert ott ahol ültem, csend volt, a csend a bokrokból jön igy alkonyatkor, meg az égből, meg az ember lelkéből. Egyszer csak

– Kop-kop-kop…

és a kis közkert sarkán két bokor közül bejön az utra két mankón egy féllábu baka. Elkopog a kavicsos földön és leül a szomszéd padra és a két mankóját letámasztja maga mellé. Egy félperc mulva megint kop-kop-kop, hosszu mankók nyulnak be a bokrok közt, két amputált baka sétál elő rajtuk, kopognak egymás mellett, le se ülnek, kopognak, hallgatnak, sétálnak.

– Kop-kop-kop-kop – rögtön a kert másik sarkából fordulnak be a féllábu katonák, öten egyszerre. Összetalálkoznak a szembekopogó kettővel, megállanak, aztán mind együtt kopognak tovább. Hirtelen a kert harmadik oldaláról tünik elő két mankón járó katona, utána másik kettő, utána három, utána megint kettő, ujra kettő… a kert minden oldaláról egyszerre kezdenek előtünni, kopogni, egyesével, kettesével, négyesével, mind előre-előre hajbókolnak a hónuk alól lenyuló két hosszu mankó között és csatlakoznak és elválnak és megállanak és egy páran leülnek és a többiek csak kopognak egymás mellett és szembe egymással a padok előtt, a virágágyak körül. Csodálatos szürkekék csapat, csupa katona, tiszta öltözetben, megberetvált fiatal orcával és pipa van soknak a szájában és mindnek az egyik nadrágszára fel van gyürve, kötve, varrva. Egyiknek bokáig, a másiknak térdig, némelyiknek a térden is felül. Oh ezek az össze-vissza megkurtitott nadrágszárak, amelyek mind egyforma hosszuak voltak a másik nadrágszárral.

Itt, a szomszédban egy nagy házban hadikórház van, onnan jöttek le vacsora előtt sétára. Tanulnak járni. A gyermekek, akik délelőtt szoktak itt szaladgálni és a dada oltalma alatt tipegni, most otthon vannak és most fektetik le őket. A mankón járó katonák meg-megállapodnak, állanak, nézik a virágágyat, tovább koppannak, koppannak körbe és hallgatnak és az egész kertben senki más emberfia nincs, csak ők, valami megrenditő és valószinütlen kis köztársaság a bokrok közt elvonulva, az alkonyat tiszta és ünnepies világitásában. Az égen varázslatos szép felhők.

Már kivül vagyok a kerten és csak messziről nézem őket. Oh, most mindjárt elhajitják a mankót, a nadrágok vissza fognak ereszkedni, láb terem alattuk, s ők elkezdenek kergetőzni és nevetni fognak. Kiderül, hogy csak tréfa volt, hogy mankón járnak, összebeszéltek, játszottak… hiszen katonák, gyerekek. Csakugyan nevetést hallok, nevetnek. Ők nevettek. Az egyik padon összedugták a fejüket. Bolondoznak maguk közt. Egy baka a botjával rákoppintott a másik fejére.

Elmentem és ugy éreztem, hogy én az én kedvemet otthagytam nekik és ők az ő bánatukat mind nekem adták.

IRIGYELNÉK EGY POLGÁRT,

ha tudnék irigyelni halandót, oh, e polgárt mennyire irigyelném. Látom, mikor bevonulását tartja este a dunaparti étterembe, maga előtt bocsájtván csinos és kellemes nejét, aki merev fejtartással zizzen tova az asztalok közötti mesgyén, rózsaszinben fénylő orcáival, ondulált és oldalt lapitott arany hajzatával s valami engesztelhetetlen közönynyel egyenesen néző szemeiben s termetén feszülő és röppenő halvány selymeiben, mint egy felöltöztetett drága bábu. A polgár egy lépésnyire utána nyomul, jobbra és balra kapkod tekintetével, s ahány tükör az étterem falain, mindbe belepillant s mig kiséri nejét, mint egy uzsorás az ő lábon járó kincsét, mint egy keleti rabszolgakereskedő az ő kivánatos portékáját, tekintete és járása és egész attitude-je azt látszik nyilatkozni: „Ez az enyém, látod? Nem a tied, az enyém. Én ezzel rendelkezem. Kizárólag. Mit szólsz hozzá és hozzám? Nézd. Kéne? Az enyém. Ő Énné.“ Ugy megy utána és ugy néz rá, a hitvesre, mintha az ő találmánya lenne, mintha az ő sikere, az ő pénze, az ő tehetsége, az ő gyártmánya menne előtte.

Leülteti nejét és önmagát az előre lefoglalt asztalhoz, körülhordja szemeit, mint valami ünnepélyen, abban a helyiségben, ahová táplálkozni jött, az étlapot kegyesen átveszi s annyi méltósággal s fontossággal s nyugalommal, gonddal és oly teljes és nagy homlokkal hajol föléje, mint egy uralkodó az elébe terjesztett államügy fölé. Azután elkezdenek enni és esznek.

Irigyelném e polgárt, ha le nem szoktam volna az irigylésről. Az ő feje aránylag nagy, hizott, sima, ránctalan. Bajuszából alul és felül való borotválással bajuszkát varázsolt a borbély. Orcáit kétszer borotválják, egyszer lefelé, azután visszafelé. Ugy hivják ezt: kiborotválni. Homloka sima és feje kopasz és ugy ragyog, mint a rózsaszin márvány. A fülei fölött és mögött és ruganyos tarkóján haja nem látszik, géppel van megsemmisitve, letagadva. Mintha nem is volna haj a világon, mintha a kopaszság lenne a diadal és az ifjuság. Ki ő, mi ő? Gyáros, nagykereskedő, vállalkozó, megvagyonosodott fiskális, birtokos, háztulajdonos, magánzó, ilyesmi. Nyár van, tölti a nyarat.

Ami belőle élvezhető, élvezi. Háború van, tudja. A német tábornokokért rajong, a német szervező tehetségnek hódol, az olaszokat szidja. Most örvend napról-napra az orosz várak omlásának, mikor ujságot olvas. Mit gondol magában a háboru felől? Olykor megfordul a fejében, hogy a háboruban megölik az embereket. Átfutja az elesettek névsorát. Látja a sebesülteket iparkodni az utcai forgalom közt. A vöröskeresztes zászló sokszor meglebben nagy házak tetején, látja. Lát sok-sok gyászba öltözött asszonyt. Mit gondol? Gondolja: háboru van. Gondolja: mindig volt háboru és mindig lesz háboru. Gondolja: a fajok harca. Gondolja: ennek már igy kell lenni. Gondolja: sokáig tart. Gondolja: egyszer majd csak vége lesz. Gondolja: nagy időket élünk. Mindent gondol és mond a dologról, amit hallott valaha s amit szokás mondani, s ugy mond mindent, mintha ő mondaná legelőször. Tud a harctérről adomákat, kapott egypár érdekes levelet. Borzalmas eseteket meséltek neki sebesült tiszt-ismerősei.

Ő él. Az ő élete lerombolhatatlan vár, megdönthetetlen törvény, megingathatatlan szikla a viharos tengerben. A világtörténelem iskolai tantárgy, jó hogy ő már tul van rajta. Az Auguszta-hajón egy estét kellemesen lehet tölteni. Az orfeum meg fog nyilni. Az idén sem igen lesz Flers-Caillavet bohózat. Kár. A szenvedés, a sebek, a kétségbeesés, a nyomor és nyomorékság és a halál, a halál, a halál a világon mind tények, amelyekről ő nem tehet. Ő jól érzi magát, lapos aranyórája egy percet nem késik és nem siet, az ő homlokán a nyugalom vizirásával mintha ez lenne: minden rendben van, ahogy egy kis kocsma ajtaja fölött Páris környékén a cégértáblán ez a felirás van: Tout va bien.

Mi a háború? Mi az élet? Mi az ember? Ő nem csodálkozik, ő nem esik kétségbe, étvágyát, álmát, kedélyét nem zavarja és nem rongálja semmi, ami nem őrá tartozik. Móddal és mértékkel, kellő hővel, kellemes hüvösséggel őrzi, ápolja, biztositja életének egyenlő hosszu napjait, amelyek az örökkévalóság illuziójával jönnek egymás után. Isten éltesse sokáig, rózsába járjon bokáig.

HÜVÖS ESTE

Megborzong az utcai fa lombja, melynek leveleit oly különös világosra festi a lámpafény és összerezzennek a fehér ruhák a járdán a fák alatt és mintha a nyár titkos sóhaja lebbent volna el arcomon, egy hosszu hűs lehellet. Mintha hangja és értelme lenne e sóhajnak, amely a nyári estén jött valahonnét sötétben merengő erdőből, mintha egy szót mondott volna: ősz… és eszembe jutott, hogy ma vagy tegnap már egynéhány fáradt levelet láttam lehullani a fáról és hogy majd most leszállanak, szálldogálnak mind a falevelek sárgán, halványan és aranyosan, a mulandóság bánatos és bájoló pillangói, az idén megint, mint tavaly, meg azelőtt, meg mindig.

Mindig éreztem a leszálló faleveleket, mintha nem is a földre hullottak volna, mintha mind a szivemre estek volna, bőrtől nem védett érzékeny, fájó husára és éreztem éles szélüket és éreztem hidegüket és sulyukat és aztán jól esett terhük, mikor elfeküdtek szivemen. Most irtó nehéz ágyukat vontatnak át ugyanazon a sziven, nehéz fölszerelésü gyalogság menetel át rajta, sürü oszlopokban egymásután és trainszekerek végtelen sorai vonulnak át rajta és lovastömegek gázolnak végig rajta és páncélos automobilok rohannak keresztül rajta és hatalmas vaggonok dübörögnek el rajta és vöröskeresztes kocsik vánszorognak végig rajta.

Ősz, ősz… vajjon csak gondolom vagy érzem, hogy mi az, hogy megint lehullnak a levelek. Oly hüvös volt ma este, az elosonó szél mintha föl akart volna nyitni egy könyvet, amelyet becsuktam s legázolva s összesározva és összevérezve hever szivemben. Mintha fellebbentek volna lapjai, melyeken, ugy emlékszem, csupa kotta van és csodálatos virágrajzok. Az élet énekei és álmai, emlékszem. Oh fájni fog-e a fájdalmak alatt a lehulló falevél az idén. A vadrózsa már biztosan el is hervadt, szeretném megkérdezni a falusi kisasszonyokat, ők jobban tudják.

Ugy emlékszem, már korai nyáron hervad, s mikor virit is, oly bátortalan illata van, s oly vékonyak és gyöngék a szirmai, elég megtapogatni őket, a kezünkben maradnak és a semmitől is leesnek, mindig teli van velük a bokor alja. Sok kis fekete bogár mászkál a vadrózsában, kinozza és emészti, igaz? Drága falusi kisasszonyok, vajjon hogy vannak ők és mit gondolnak. Ó hogy nem levelezhetek és nem érintkezhetem velük, mennyi mindenkivel, csak ő velük nem. Ők a mosoly szolgálói és a sóhaj pártfogói. Az ő szivecskéik szivalakuak és rózsaszinüek. Fejüket lehajtják és kezecskéik összekulcsolódnak, mint ahogy két árva ölelkezik. Az ő tekintetüket, amely olyan, mint a hajnal, otthagyták a férfiak és egeket hasogató zenebonával az elmulás diadalkapuja alá rohannak. Az ő lelküknek ellene vannak a nagyhatalmak érdekei. Oh, leányok.

VILLAMOSON

Tolakodnak, kapaszkodnak, gázolnak, furakodnak, dörzsölik, reszelik, nyomják egymást, mintha át akarnának hatolni a testek egymáson. Keztyük, kezek kapkodnak, karok nyulnak fölfelé, derekak vonaglanak, vállak, fejek keresik az egyensulyt. A kocsivezető elől csönget, csönget, a kalauz is nyomja hátul a csengőt s rángatja a felülről csüngő szijjat és a kocsi indul és lenn még ostromolják az utasok a kocsi lépcsőit s emelkednek és visszahanyatlanak egymás után, mint a szerencsétlen olaszok Tirol hágóiról. És hangok, szavak veszekednek az összezsufolt fejek körül:

– Engedjenek leszállani!

– Ne nyomjanak!

– Kérem engessen!

– Nincs hely!

– Tessék bemenni!

– Kalauz, mért enged föl ennyi embert!

– Szolgálhatok?

– Jaj!

– Szabad kérnem!

– Menjen le a lépcsőről!

– Nem látja, hogy gyerekkel vagyok!

– Szabad!

– Istenem!

– Kérem! kérem!

– Kettő leszállt!

– Istenem!

– Kettő leszállt! Kettő leszállt!

Hallgatni ezeket a hangokat és látni és nézni ilyen közelről a küzdő végtagokat és az arcokat és a szemeket, mily durva sérelem az ember illuzióinak… Ellobog egy pillanatban, mint egy zászló, fejemben a gondolat, hogy ezek itt mind egy nemzet gyermekei, mind, akik itt dulakodnak és gyülölködnek, önzenek és részvétlenkednek s lihegnek és szuszognak egy csomóban, helyet és nyugalmat szerezni egyik utcasaroktól a másikig.

Érezni közéjük szorulva az embereknek ezt a mindennapos sivár összeütközését a legszebb szavaknak ünnepélyes és tragikus évadján… Szent isten, ha valaha beléphetek egy tiszta és csendes világba, amelyről álmomban álmodtam, hogy fogom tudni letagadni majd, hogy a földön villamosok jártak és mentem rajtuk és láttam és éreztem mindezt magam körül. Milyen megsemmisitő tudat, hogy ehhez az emberiséghez tartozom, az ő világuknak és életüknek rabja vagyok, éppen ugy, mint ennek a tömött perronnak, amelyen nyomkodnak és surolnak mindenfelől és a szomszédom is csak kemény könyökömet érzi bizonyára és semmit nem sejt gyöngédségemből.

Itt szorong az egész világ előttem, férfiak, asszonyok, lányok, fiuk, öregek, gyermekek, rendetlenül vergődve együtt egy irányban, igazán mintha az egész világ lenne. Miért nem férnek egymástól, miért szorulnak ugy össze? Mennyi lakatlan sziget van még a tengerekben, mennyi pusztaság a földrészeken, mennyi megszállatlan völgy és hegyoldal, mennyi őserdő, mennyi virágos labirint valahol felkutatlanul, mennyi csodálatos oáz százszinü madarakkal, mennyi érintetlen éden… oh, mintha szivemet taposnák, pedig csak a lábamon áll valaki.

EGY PIROS FELHŐT

pillantottam meg az égen, nagy-nagy vérpiros felhőt, oly szabályosan függött a közepén az égnek mint egy sziv. Megállottam és észrevettem, hogy mindenki ezt a felhőt nézi. Dél volt, az utca teli volt emberekkel, de mind állottak és az eget nézték. Soha nem tapasztaltam, hogy a lakosság az égben gyönyörködjék s alig akartam elhinni, hogy csakugyan egy felhő kedvéért néznek fel ily tömegesen. Lehet, hogy csak álmodtam az egészet, de oly csodálatos, mint a valóság, amit élünk, azért merem elmesélni. Hát állottam és bámultam. Talán ballon lesz az odafönn, gondoltam, hisz ha felhő volna, mégsem érdekelné az embereket. Csakugyan olyan mozdulatlan volt, mint egy ballon captif s észrevettem, hogy egy kis nemzetiszín zászló függ lefele róla. Megfigyelnek bennünket, gondoltam s elnéztem róla, hogy az ég távolabbi tájait élvezzem. Egyszer csak mintha zugolódás tört volna ki a tömegben.

– Sziv, sziv, sziv! – hallottam mindenfelől s amerre fordultam, mindenki csak azt ismételte: Sziv! Sziv! S az emberek oszolni kezdtek. Nekem már feltünt, mihelyt az égre néztem, hogy a lélegzetem igen könnyen jár föl és le, holott máskor mindig éreztem, hogy a szivemet emeli és sülyeszti a lélegzetvétel s különösen meglepett, hogy ma semmi nehezet nem érzek a mellemben, mialatt az égre nézek, pedig azelőtt ilyenkor mindig a mellembe nyomult az a sötét és édes suly, amit szivfájdalomnak neveznek.

Visszanéztem az égre és láttam, hogy igazuk van az embereknek: csakugyan egy nagy piros sziv áll az égen. A nemzeti zászlócska a szivből lengedezett lefelé. Az égről pedig eltünt volt a kékség, rózsaszinből és feketéből való borulat futotta el az egész égboltot a sziv mögött, talán a sziv árnyéka volt. És a csillagok mind feljöttek és a hold is ott fénylett az égen, dacára annak, hogy idelenn dél volt. És megláttam, hogy a csillagok nem is csillagok, hanem milliom pillantás s mind csábitóan integet folytonosan. A holdban pedig az ezüst arc az volt, amelyet mindig szerettem nézni, csak az arc vonásai változtak és változtak csodálatos gyorsasággal s minden pillanatban más arcot láttam a holdban, s ráismertem összes barátaimra, akik a háboruban elhagyták az életet és megismertem sok-sok más embert, akik meghaltak még a háboru előtt s akikkel érintkeztem mig éltek s láttam még ezer meg ezer idegent, akiket valaha látásból, fotográfiáról vagy hallomásból ismertem. Ezek az arcok mind csak alig egy pillanatig tüntek át a holdon és mind fényesen mosolyogtak azalatt. És ugy hallottam, mintha beszélt volna a hold és azt mondta volna a mosoly hangján:

– Én oly boldog vagyok.

Én felkérdeztem:

– Te azért mosolyogsz, mert halott vagy?

– Mindig mosolygok – mondta a hold. – A nap szenved, mind a pokol.

– Minden azért van, mert meghalunk? – kérdeztem megint, pedig ugyis tudtam, hogy azért van minden.

A hold talán nem is hallgatott ide, csak ezt mondta:

– Minden virág… és többet nem is hallottam, hogy szólt volna.

Hanem észrevettem, hogy idelenn esernyők pattannak ki egymás után, s az emberek mindenütt sietnek és a nők sirnak és az idős férfiak szitkozódnak. Meleg és sötét cseppek potyogtak az égből, oly nehezek voltak, mintha köny és vér esett volna és mintha mindez a szivből hullott volna. A kezemre is esett sok s onnét a földre pottyant s láttam, hogy nem vér, se nem köny, hanem csupa apró sziv esik, eleven, forró, szivszinü és szivalaku kis szivek. És a levegőt egészen elsötétitette a sziveső, mintha az egész világra hullott volna. S láttam, hogy hegyekről, partokról és hajókról nagykaliberü lövegek csövei irányulnak felfelé és mind az égen álló szivre kezdenek tüzelni. Az utcán pedig hirtelen szuronyok sürüsödtek föl és a kis szivek mind a szuronyok hegyébe hullottak.

Azután elveszett mindez, a nagy piros sziv sincs az égen, nem látom a nyomát se, hogy most fölnézek, csupa fehéres felhő időzik itt-ott a tiszta kék mennybolton s a lélegzetem megint éppen ugy jár föl és le régi terhével, mint mindig.

AZ ORCHIDEA

A vásárló nagyságák elmentek kiki haza, a kofanépek is elpakoltak, minekutána ez utóbbiak az előbbiekkel és előbbiek az utóbbiakkal kizajongták és kiveszekedték magukat és megint kölcsönösen meggyülölték egymást mindörökre. A piacon csönd lett. Jött egy kis szél, ott szaglászott a piac földjén s összefujkálta a piac szemetjét, petrezselyemlevelet, gesztenyét, gyürt ujságpapirt, tyuktollat, tojáshéjat, paszulyszemeket miegymást. Ezek mind azt képzelték, hogy ők ilyenkor a saját akaratukból jönnek össze, s ahogy igy egy csomóban találkoztak, rögtön vidám beszélgetés indult meg közöttük.

– Mit szólnak a sikereimhez? – tört ki egy sima barna babszem. – Literem ma hetven fillérről nyolcvanra emelkedett.

– Literünk, én is itt vagyok – szólt bele egy másik babszem, amely ugy hasonlitott az elsőhöz, igazán, mint egyik babszem a másikhoz.

– Én nem is tudom, tényleg, hogy lehettem azelőtt olyan olcsó – kényeskedett megint az első babszem. Aztán hizelegve fordult egy piciny sáros és összeaszott citromhoz:

– Ah, de rég láttam. Hogy van drágám?

– Jól kedvesem. Jól esik az embernek, ha körülrajongják, – sápitott a citrom.

Egy tépődött bőrü piros krumpli gurult arra.

– Kisztihand! – köszönt a tojáshéj felé. – No, hogy adták ma nagysádat?

– Huszonhat, vagy huszonnyolc, vagy harminc fillér, nem tudom már, oly szórakozott vagyok.

– Emlékszik nagysád, mikor még örült a garasnak?

– Kérem, kiméljen, – rezzent össze a tojáshéj – nem akarom, hogy a multamról szóljon.

– Ne rázd a rongyot, hallod-e, – intette le a krumpli – nézd meg az én kilóm mennyiért kelt máma! És holnap meg holnapután! Várjatok csak, majd megmutatom én, ki vagyok, mi vagyok! Hogy vagy, kedves galambom? – fordult tovább kedélyesen egy hagymához.

– Élem boldog világom – mosolygott rá a hagyma. – Nyolcvan fillér, egy korona, egy korona husz… oh milyen kék az ég, csupa illat a lég, csupa illattararalla, lalalla…

Egy orchidea-szirom remegett feléjük, megpihent halkan mellettük, észre se vették. Csak egy kis gyapjucsomó akadt belé, aki arra ugrált s nekiment s odadörgölőzött az orchidea-sziromhoz.

– Aunnye de tekeri az orromat a szagod, – mordult rá – mit keresel itt?

– Nem tudom – lehellte az orchidea.

– Miféle szerzet vagy? – ripakodott rá megint a gyapju.

– Orchidea – suttogott a fáradt fehér szirom s elpirult.

– Orchidea, c! – mérte végig a hagyma s gőgösen elpirult.

– Én ezt a nyavalyát ki sem tudom mondani – szólt a gyapju. – Olyan áram van nekem máma, hogy még az aranynyal se cserélek. Bijon! Husz pengő, harminc pengő egy birkáról való! Csuhaj la! Innye de nem állom a szagod rózsám!

– Bocsánat – vergődött az orchidea-szirom s alig birta magát kiszabaditani a szőrcsomóból.

– Itt Pesten koronában beszélünk, – kiáltott a gyapjunak a krumpli, – hallja kend, ne pengőben beszéljen.

– Én faluról jövök barátom, faluhelyen csak a pengő járja. Husz pengő, harminc pengő, meg majd negyven! Ica te Sári te!

– Ne tolakodjon, nézze csak, – szólt rá az orchideára a paszuly – idejön és mindjárt a petrezselyem mellé dörzsölőzik.

– Ki ez itt, – nézte le a petrezselyem a keskeny szirmot – ahá az a virág, amit itt árulnak mindig az utolsó bódéban. Ismerem. Itt mindenki tudja, hogy magát ma reggel is tiz fillérjével kinálták. Remélem, most már nem hordja oly magosan a fejét!

A tojás meg a paszuly jóizüen nevettek.

– Ki törődik ma magával? – szólt oda egy cipősarok.

– Valamikor nagyon adta a bankot – mondta a krumpli.

– Én… oh soha… csodálkozott az orchidea-szirom s csak nézett körül s nagyon szenvedett.

– Kicsoda-micsoda maga máma, mit gondol? – támadt rá egy eltaposott darab sülttök.

– Én mindig csak virág vagyok – mondta nyugodtan az orchidea-szirom.

Jött egy szellő. – Oh – örült a szirom, felszállt a könnyü szellőre s otthagyta a társaságot.

SZIVBŐL

Ki kérdez meg engem,
Szívem a mellemben
Hogy dobog, mit dobog?
Hogy én mit gondolok,
Hogy én mit takarok,
Hogy én mit akarok,
Kinek kell,
Istenem, kinek kell.

A vonó keresztbe,
Húrok megeresztve,
Csengőnek nincs nyelve,
Harangok leverve,
Szómnak szórt virága,
Két szemem világa
Kinek kell,
Istenem, kinek kell.

Tengeren ámulnék,
Csillagot számolnék,
Szép felhőt mutatnék
És angyalt kutatnék,
Tanítnék játszani,
Gyermeknek látszani…
Kinek kell,
Istenem, kinek kell.

Reggel csöndet kérvén,
Álmomat mesélném,
Mondanám szerelem,
Szerelem, szerelem.
Népet dalra fűzvén,
Csókolózni űzném…
Kinek kell,

Istenem, kinek kell.
Az örömnek, vágynak,
Boldogtalanságnak
Haját símogatnám,
Mosolyt hívogatnám,
A sóhajt kisérném,
A halált dicsérném…
Kinek kell,
Istenem, kinek kell.

HÁLÁT ADOK NEKED

te aranyfényből és felhőből való, te megközelithetetlen, te elgondolhatatlan, te lerajzolhatatlan, te végtelen, te lehetetlen és eltagadhatatlan, te mindennél több semmi, te rettenet és menedék, te széltől rugdosott csónak égignyuló vitorlája, te csodálatos szó, amely a legboldogtalanabb és legboldogabb pillanatban az ajkakon terem, te mélységes mélységből, gyermekkorból lélekző sóhaj kisérő rebegése, te templomok gazdája, te felhők festője és virágok tervezője, te csillagok és illatok feltalálója, te erdők, hegyek és sivatagok diszmestere, te tengerek és földrészek vállalkozója, te nyárnak és télnek gazdálkodója, te minden tökéletlenségnek, kórságoknak, bénaságnak, vak szemeknek, földrengésnek és árviznek, fagynak és vulkánnak és minden bánatnak és jajveszékelésnek és sóhajnak minisztere, te egeknek fentartója és életnek üzője, te engesztelhetetlen pártfogó és jóságos ellenség, te csodálatos, kiről azt képzelem néha, hogy te vagy a Halál, hálát adok Neked, hálát adok Neked.

Hálát adok ezekből a szemekből, amelyek zászlókat láttak tegnap és ma a házakon. Oh, zászlók tarkázták és vidámitották itt a magasságot felettünk, ahonnét gyászfelleg borul. Ma május volt és örömet láttam és örömet hallottam. A nők orcái a virágok mosolyához pártoltak és az ablakok a napfényhez szegődtek. Ime huzza és viszi magával megesett szivemet az emberek lelkendezése, akik között élnem kell. Hálát adok Neked a mai könnyü és hangos beszélgetésekért, az összekulcsolt kezekért, az utcai sietésért, a tört férfiak reményéért, akiknek őszes fejére katonasipka esett, akik megszeretnének maradni és akik ma derült arccal vezették vidor kis fiaikat.

Hálát adok Neked ma ebből a szivből, amely az örömet kerüli és a szenvedést óhajtozza, és amelynek jobban fáj a szépség mint a bánat. Hálát adok Neked az éljenzésért ami hangzott ma, hálát adok Neked azért, hogy adtál egyetlenegy vigasztaló pillanatot a feketébe öltözött asszonyoknak.

Hálát adok Neked ebből a lélekből, amely senki emberfiának kárát, baját nem várja, hálát adok Neked messzi halandók miatt, akiket nem ismerek, akiket ellenségnek nevezek s akiket szeretek. Hálát adok Neked egy kiszámitott darab föld miatt, egy koszoruformáju ország miatt, amely hazám és világom és életem. Hálát adok Neked gépekért és gépezetekért, amelyek képzeletemet untatják és lelkemet elcsüggesztik.

Hálát adok Neked ezekből a szemekből ujságlapokon örvendező számokért és betükért, amelyeknek feketesége és rendje rosszul esik pillantásomnak. Ezekből a szemekből, amelyek sokszor unják az egész földet, amelyeknek a föld minden csodája mintha csalódás lenne, amelyek az ég felhőit keresik és kisérik és amelyek a rövid életben szeretnek sokszor hosszasan lecsukódni.

Hálát adok Neked ezekről az ajkakról, amelyek mindig elfelejtenek, mintha soha nem tanultak volna és tudnak tégedet, mintha veled nyiltak volna a világra és a sötét éjszaka álmatlan óráján magányomban és őszinteségemben maguktól suttogják nevedet, Istenem, Istenem.

AZ ÜZÉR MEG A KATONA

Az üzér üzérkedett ezen a világon és azután meghalt, mert mindenki meghal egy napon vagy egy éjszakán. Hipp-hopp, az üzér a másvilágon találta magát. Ott állott egy édesen zsibongó rózsafa-alléeban, amelynek végét és kezdetét látni nem lehetett, melyen előre-hátra egy csodálatos vásár tolongott, nők és férfiak, akik mind olyanok voltak, mint a földi emberek, csak még sem olyanok, öltözeteik és orcáik messziről jellemzőek voltak és oly bánatosan és ünnepélyesen el voltak varázsolva, ahogy a muzeumokban és plasztikonokban szerepelnek az emberi figurák és olyanok voltak, amilyeneknek álmunkban tünnek nekünk néha az emberek. Valami derengő homályosság uralkodott az alléeban és a földig rózsákkal benőtt rózsafák fölött magasan orgonából, violából és ákácvirágból való felhők függöttek. És muzsika terjengett a széles és nyüzsgő ösvényen, édes és édes zene, mintha milliom halk s vigyázatos csengettyü lopakodna az alvajárás nyomában. És kétfelől e rendkivüli uttesten tündöklő felhőszövetekből való sátrak sorakoztak s a sátrak nyilásában, amelyek a hajnalhasadáshoz hasonlitottak, szóval ki nem pingálható bájos és gyöngéd leányalakok forgolódtak, vállaik fölött fehér szárnyak borultak s kacsóikban holdfényből való tollseprük repestek, amelyekkel csillanó-villanó holmikat legyezgettek, leirhatatlanokat, amik opálból, gyöngyházból, föniciai üvegek fényéből és halszinekből való tálcákon és tálakon terültek. A végtelen tömeg jajveszékelve és ujjongva hullámzott ezek között a sátrak között.

Az üzér előrevergődött s rogyadozott a tolakodásban. Roppant kinnal tudott csak egy-egy lépést tenni, mert mind a két keze tele volt táskákkal s a mellén is és a hátán is kofferek csüngöttek. Ezek a kofferek mind teli voltak pénzzel, aranyakkal, ezüst pénzdarabokkal és nickellel és rézpénzzel. Megállani próbált s le-letette a podgyászát a kezéből, de egy fényes és haragoszöld zsandár ilyenkor rögtön tovább kergette s a kofferek nem akartak elválni tőle, visszakusztak a lábaszárán s a kezéhez ragadtak és ő kénytelen volt tovább magával vonszolni őket.

– Hordár! Hordár! – nyöszörgött és rikácsolt az üzér s erre köröskörül mindig felkacagtak itt-ott pirossipkás ősz hordárok, akik a rózsafák közt kötött hintán hintáltak. Egyszer csak egy katona sétált szembe vele, tiszta, vidám kék ruhában, fegyver nélkül, csak a borju volt a hátán.

– Jaj, kedves katonabácsi, – mosolygott arany fogaival a pohos vén üzér a fiatal szép katonára – drága katonabácsi, segits nekem. Segits cipelni ezeket a nehéz bőröndöket, majd megszakadok alattuk. Mind teli van pénzzel. Ha egyet elviszel, a másikat ajándékba adom néked.

A katona tagadólag csóválta a fejét.

– Kinek-kinek a maga terhe – mondta szeliden.

– Te mit viszel abban a bornyuban?

– Én amit a háboruban gyüjtöttem. Félelmet és fáradtságot, éhséget, didergést, szomjuságot, sóhajt és könnyeket.

– Nehéz, mondd?

– Oh, egy csöppet sem. Inkább nagyon is könnyü.

– Te, megveszem a bornyudat. Én ugyis szoktam bőrt venni. Mennyit adjak érte? Kell ezer forint?

A katona mosolygott.

– Jaj te, én meg ezt a rengeteg pénzt gyüjtöttem a háboruban – siránkozott az üzér.

– Kikkel harcoltál?

– Vásárlókkal, ügynökökkel, termelőkkel, kupecekkel. Lisztet, szalonnát, bőrt, gyapjut, cukrot, zabot, tejet, mindent vettem és megdrágitottam és drágán eladtam és megint vettem és még jobban megdrágitottam.

– Hát miért?

– Miért? – nyögte kidülledt szemmel az üzér és megrázta táskáit. – Ezért ni. A pénzért. A pénzért.

Aztán megint meggörnyedt és verejtéke hullott a homlokáról. Körülnézett és bekiáltott egy sátorba:

– Hé, mit árulnak itt? Mik azok a csodálatos micsodák azokon a fényes tálcákon? Miféle cikkek ezek?

A szárnyas elárusitónő szaporán elősorolta áruit:

– Jóféle izek, illatok, pihenés, álom és csók és jókedv és boldogság. Tessék választani kérem!

– Egy kis pihenést, csak egy kis pihenést… – nyöszörögte az üzér.

– Mennyi tetszik? Egy vég pihenésnek az ára egy rőf fájdalom.

– Azt nem hoztam…

– Egy deka részvétért egy mázsa tiszta nyugalom kapható.

– Azt se hoztam. Csak pénzt hoztam. Pénzem van.

Az elárusitónő édesen felkacagott: – Pénz!

– Pénz, pénz! – fuldoklott az üzér. – Mennyi kell?

Az elárusitónő megharagudott.

– Hallgass és takarodj! – mondta. – Mit gondolsz erről a boltról? Pénzért akarsz itt vásárolni? Utálatos csaló!

Az üzér kétségbeesetten verte a homlokát:

– Hát mit érek most vele? Mért gyüjtöttem? Mért kell itt magammal hurcolni?

Aztán gyámoltalanul kérdezte a katonát:

– Mondd, téged kiszolgálnak?

– Oh hogyne, mindent kaphatok, amit szemem szám megkíván. Száz csókot adnak egy sóhajért, egy csöpp verejtékért egy éjszakai gyönyörü álmot, egy könycseppért meg annyi boldogságot, hogy bele se fér az emberbe.

– Jaj, ha én ezt tudom, – ette magát az üzér – jaj, hogy én ezt nem tudtam. Ezt nem vártam, ez borzasztó, borzasztó!

– Borzasztó? – riadt fel a háta mögött a haragoszöld rendőr hangja. – Már megint megálltunk az uttesten? Gyerünk, gyerünk, mozgás!

Az üzér gyötrődve füzte a karjára pénzes táskáit és tovább kezdett vánszorogni és közben hangosan lamentált:

– Hogy mégegyszer kelljen az embernek élni! Hogy ilyen világ is van! Ki hitte volna! Jaj, jaj, jaj.

A rendőr vidáman lökdöste előrébb:

– Nem hitted kis öreg? Azt hitted, odalenn már végeztél? Azt hitted az a rend? Azt hitted, az az igazi? Te szemtelen te! Ne félj, majd gondom lesz itt rád, te csirkefogó! No, csak ne állj meg, tovább, tovább…

– Ajj, jaj, jaj, – nyavalygott az üzér, egy tucat böröndjével bukdácsolva a fényes és csodálatos uton és ugy csavarta körbe a fejét kinjában, mint mikor a kávédaráló masinának a gombját csavarják, csavargatják köröskörül.

MÜVÉSZET

Mit látok, a házmester leánya kinn ül a kapualjban és olvas. Egyik térde a másik fölött, kezei a könyvet tartják ölében, feje le van hajolva s orrocskája mozdulatlanul céloz a nyitott könyvbe. A kocsiuton zúg a forgalom és trombita reccsen, katonacsapat trappol el a kövezeten és a járdán mulnak össze-vissza a járó-kelők és köztük kardok zörrennek és mankók és botok koppannak egyenlőtlen és bánatos tempóban… és a leány feje nem mozdul, tekintete, képzelete, szive, egész csekély és csodálatos élete ott szórakozik, lelkendezik, szenved és szenveleg a divatjamult piroskartonfedelü könyvben, amelynek sarkán látni a ráragasztott fehér cédulácskát, mert a könyv kölcsönkönyvtárból való és egy nagyon rossz regény, esküszöm.

Alkonyatkor a mozi tündérien kivilágitott pénztárhelyiségében nyomják az emberek egymást a kasszától. Mi a csudát berregtet a filmmasina géppuskája a vászonra? Semmi rendkivülit, dr. Gar el Hamát, vagy egy vontatott dán tragédiát, vagy egy korlátolt detektivtörténetet, vagy egy andaluziai tájfelvételt, csakugy mint tavaly, mint azelőtt. És az emberek figyelni tudnak és szórakozottak tudnak lenni és borzongani tudnak és fantáziájuk leissza magát a mozi kitalált és élettelen darabjain. Most, mikor a háboru háborog a világon, felrobbant hidakon szakadoznak széjjel az emberek és torpedók nyilalnak a tengerben és széjjelhasitják az élettel és gazdagsággal telt hallatlan hajókat és a levegőben aviatikusok irgalomtalan párbajai búgnak és bombák csapkodnak tömegek és tornyok közé és a zajnak, tüznek, rombolásnak és halálnak lázban nem sejthető, talán csak tébolylyal szenvedhető pokoli vizióit produkálja a valóság.

És este kinyilik egy-két szinház és a publikum épen ugy érdeklődik, élvez, örvend és elbusul a vigjátéknak, a drámának s az operettenek helyzetein és fordulatain és szövevényén. És a darabok épen olyanok, mint voltak a háboru előtt, az ugynevezett békében.

És a harctérnek pazar és megrenditő fotografiáit nézegetik az emberek a lapokban és a szemüket jobban vonzza a hüséges fölvételek közt egy-egy müvész harctéri rajza, amelyen egyéb sincs sokszor, mint egy pipázó katona, egy holt ló, vagy egy pár trainszekér és fák.

És beszéltem egy nővel, aki azt mondta, hogy életében annyit nem olvasgatott verseket, mint amióta háboru van.

Az emberek nem hagyták el a müvészetet és a müvészet nem hagyta el az embereket. Titokzatos és örök tendencia van az emberek lelkében, amely mindig kezesen bolyong a képzelet után és hagyja lebeszélni magát a valóságról és vinni, csalni, s eltévedni az élettől és mintha az emberek nem is hinnék igazán azt, ami igaz, és mintha önmagukat és a világot a föld felett és attól messze és azon tul sejtenék és keresgélnék. Oh, mily szép és csodálatos dolog ez és milyen jó és milyen örök.

Milyen jól esik a piktornak festeni, most még jobban esik és milyen jó irni, mikor lehet, istenem, ezt hozzád sóhajtom. Ha lenne beleszólásom az emberek életmódjába rábeszélném őket, hogy minden áldott alkonyatkor nézze most mindenki legalább egy pár percig a felhőket, amelyek az égen megjelennek. Mert olyan mámoritóan és nyomasztóan szépek és mert nincs semmi bennük. Jó éjt, szép álmokat…

KI TUDHATJA,

mit rajzolnak, vagy mit irnak a lomb nélkül maradt fákon a sürü, vékony, összevissza nyulkáló és hajladozó ágacskák? Ki tudja, nincs-e valamely ismeretlen rend e finom fekete ágazás rendetlenségében? Ki tudja, miért ilyen ez és ki tudhatja, mi az értelme ennek. Régi családi lapokba szoktak volt ilyen képrejtvényeket rajzolni, ahol az ágak-bogak közt lappangó vadászt vagy kutyát kellett megkeresni. Ki találja meg azt a titkot, ami a természetben ül a tar fák csodálatos rajzában?

Ki tudhatja a magas levegőrétegekből hangtalanul leizent hópelyhek chiffre-jét elolvasni? Ki tudja, vajjon a hópelyhek elillanó alakzatai mit jelentenek. Talán hetük voltak, talán a boldogság ábécéje. Most nyilladoznak, hajtanak kifelé egy végtelen távoli füvészkertben a jégvirágok s egy reggelre egyszerre itt teremnek az ablakokon kifejlődve, kivirágozva, eszményi hidegségükben, dermedt tökéletességben. Hol tervezték a jégvirágképződményeket? Honnan való flóra ez?

Ki tud eligazodni a sár összezavart nyomain, ki tanulhatja ki a hajnali hidegtől összehuzott sár tetején a pókhálózat tervrajzát? Ki érti a felfagyott föld görcseinek, gyürődéseinek és ráncainak végtelen szerkezetét? Ki tudhatja, mennyivel véletlenebb ez, mint minden a világon?

Ki tudhat elmenni a folyó viz hullámainak göngyölegjein s ki tudhatna kiokoskodni azokon a hajlatokon és remegéseken, amelyek a viz szinén játszanak? Ki tudja a mosoly szabályát, mikor ered és gyöngéden kettéágazik orcáinkon, a legédesebb elragadtatásban, vagy a lemondás egy hervatag pillanatában, a fájdalomban a vigasz és részvét szavai után s a szenvedés ájult tulzásában? Ki van otthon az ujjlenyomat labyrinthjében, amelyet az ugynevezett bünösök ujjairól csinált fölvételek szemünk elé tárnak?

Ki előtt világos a zöldelő és elfonnyadó falevél erezetének rajza s az ember kezének erezetét ki magyarázza meg? Ki van tisztában a tenyér arabs vonalaival, ki járt olyan iskolába, ahol megtanulhatta elolvasni a homlok redőinek vizirását, s ki tudhatja kibetüzni a megvénült emberek és asszonyok ráncait ajkaik körül és egész arcukon és nyakuk bőrén? Ki lát el a sugarak irányában, amelyek a nevető arcon a szemek külső szögletéből szétszaladnak?

Ki tudja mindannak az igazi értelmét, amit kiáltozunk és beszélünk s amit mind nem mi találtunk ki, csak egymástól s az előttünk élt emberektől tanultunk? Ki tudhatja, mit akarnak mondani a szavak? Ki él olyan nagy csendben, hogy hallgatózhat, mit visszhangoznak az ajkak lármájára a lélek csarnokai?

A KARÁCSONYESTI CSENGŐ

Csililing, csing, ling… mama, gyermekek, ni de gyönyörü a karácsonyfa. De csodálatos tündöklő zöld torony. Mennyekbe induló sürü karcsu emelet. Fénynek és boldog titkoknak szökőkutja. De szépek a zöld tülevelek közt surranó és vonagló aranyfonalak. De ragyognak az aranycérnán csüngő aranydiók, az ezüstcérnán csüngő ezüstdiók, de édesen jubilálnak az üde gyertyácskák, s de örömmel pityergik tiszta fehér könycseppjeiket. Jaj, mi lehet a felaggatott skatulyákban, hát a fa alatt a tokokban, meg az átkötött csomagokban. Mennyi szépség, mennyi ujság, milyen kincsek, milyen gyönyörüség. Istenem de szép.

Csililing, apának is van karácsonyfája. Épen ilyen nagy. Aranylángu meleg gyertyácskák egyenesednek dus ágain és az ágakat lehajlitja a ráakasztott sok ajándék. Megkapta, amit küldtetek, mindent és a bajtársak is meglepték ajándékaikkal, mert odakinn ugy szokás a szeretet ünnepén, hogy valami jóval és széppel meglepik egymást. Ők mindig részesitik egymást jóságukban és kedvességükben, mert őközöttük mindig szeretet van, tehát mindennap ünnepük is van. Ők most szent énekeket énekeltek együtt, azután vacsorához ültek. A karácsonyfa a lámpájuk. Bort isznak a vacsorához, kocintgatnak, aztán feketekávét isznak és azután illatos piros teát is és vidáman füstölnek és szépen beszélgetnek. Apa tirátok gondol. Az ő karácsonyfáját is telifűzik az aranycérnák. Egy hosszu aranyszál elindul arról a fenyőágról és jön a ti fenyőfátok felé és a ti fenyőfátokról is elszalad egy aranyszál és összetalálkozik a másikkal a távolság és az éj közepén és összefogóznak és összekötődnek. Arany telegráfdrót huzódik köztetek és apa közt és továbbitja ide is, meg oda is a szivdobogás kopogtatásait. És a két karácsonyfa fehér kis gyertyái nézik egymást messzi-messziről és az aranyló lángocskák emelkednek, ágaskodnak folyton, ugy jeleznek egymásnak. Látjátok?

Elolvad a tél és a mezőről meleg szél szalad be az utcára, az ablakok csillognak, a föld puha és fekete lesz és a kövezet szélén zöld hajak bujnak elő a földből. Teli lesznek az ágak is a fákon zöld pettyekkel. És apa hazajön és itthon marad. A szekrényből kiakasztja az azelőtti ruháját és fölveszi és a kalapot teszi megint a fejébe és a kezébe fogja a régi sétapálcát, ugy fog járni. És kezén fogja kis fiát és kis leányát és megy velük sétára a városon kivül, mert olyan szép idő van. És a sétapálcával mutatni fogja a gólyát és megmondja a mezei virágok neveit, amelyek az uj gyep közé felkukucskálnak a földből.

És megmondja, hogy hijják azt a községet, amelyiknek a tornya idáig piroslik és elmeséli, milyen szép városok vannak messzebb és még messzebb. Apa elvisz majd titeket a városi kertbe is, ahol hattyuk és ragyogó sötétzöld kacsák uszkálnak a kis tóban és apa morzsát szór nekik és ugy gyönyörködtök bennük. Apa mindig játszani fog veletek és olyan jó lesz mindig hozzátok, amilyen még nem is volt, s oly szelid lesz, mint mama. Apának szakálla lesz, mikor hazajön, de atttól nem lesz az apa kinézése szigoru, hanem olyannak fogjátok látni apa orcáját a szakállban, mint egy fehér szivet. Apa olyan boldog lesz és ti is olyan boldogok lesztek.

Apa szenvedései világitanak majd a két válla felett, mint a két nagy égő gyertya, amelyek a mennyországi báránynak a hátából nőnek ki, ahogy látszik a szines templomablakon az átlátszó képen. Sokszor, ha apára néztek, a Jézuskára fogtok gondolni, aki karácsony éjszakán született egyszer és olyan üde szép gyermek volt, mint te vagy, apa kis fia és azután felnőtt és szakállas orcája lett és annyit szenvedett idelenn földünkön, mig a mennybe nem szállott.

NAP NAP UTÁN…

A reggeli fényes nap felkölti az élőket és a hold este jő és mindent megint elaltat. Minden éj megvárja a reggelt és minden nappal leszolgál hüségesen estélig. Az örökkévaló idő adogatja a napokat egymás után egyenkint, az óceánt cseppenkint, szemenkint a Szahara homokját. Az emberek előjáratják a napokat, olvassák, számozzák és neveiken szólongatják őket és azt mondják: itt van Kisasszony-napja és örvendezve köszöntik és elbocsájtják és várják utána a csütörtököt és a szombatra a vasárnapot és azután megint a többi napot, amelyekre neveket tettek, mint ahogy a lovakra is neveket kiáltanak és számokat sütöttek rájuk, számokat ragasztottak házaikra és neveket szurtak föl a felhők alatt epekedő tiszta hegycsucsokra. És neveket akasztottak a csillagokra, elnevezték a csillagokat is nevekkel, ahogy önmagukat elnevezték és mind hurcolják külön-külön nevüket magukkal jártukban-keltükben a földön.

Milyen egyformák ezek a napok is és ezeknek a napoknak éjszakái is. A két elhagyatott testvér-csillag, amely agyvelőm elzárt felhőzetéből a világba kileskelődik, nézvén nézi mindennek következését és rendességét. Csak valami felelne nekem, istenem. Csak a fák megmozdulnának egyszer és tennének egy lépést. Csak az itthagyott sápadt, fityegő levelek megkapaszkodnának az ágakon és hirtelen visszazöldülnének. Csak a csillagok ne ragyognának minden este örökös rendetlen rendjükben, csak behunynák magukat, vagy valahogy máskép viselkednének egyszer. Csak a házak csinálnak egy reggelre hátra arcot az utcán, csak egy járda siklana ki, csak egy elmult nagy ember szobra nyitná ki ajkait és szólna rá a járókelőkre, csak a gyufám ne gyulladna meg, mikor a skatulya oldalán végigrántom, csak valami apróság lázadását látnám, csak akármi kiigazodást látnék.

Csak az uj nyomorékok miatt legalább a régi nyomorékok egy napon mankó nélkül és faláb nélkül jönnének elő a külső városrészekből és tárt karokkal ujságolnák, hogy ők meggyógyultak. Csak az emberek máskép köszönnének és máskép beszélgetnének és máskép néznének egymásra szemeikkel. Csak egy bő, habzó és fehéren füstölgő meleg forrás csapna fel egy délben a kocsiut kövezetéből. Csak divatba jönne az emberek közt könyekkel sétálni az utcán. Csak más tekinteteket vetnének megszokott egyforma szemeik egyszer az égre és mindenre az ég alatt, másfélét, mást. Csak egy valaki, amint megy magában hangtalan, megállana a járdán és azt mondaná hangosan:

– Óh!

LENGYELORSZÁG

Fekete kémény
Mered magába
Minden határba,
Lengyelországba.

Tűzhelyen pernye,
Hamu az ágya,
Csendbe megy a füst
Lengyelországba.

Hid térdre rogyott,
Széthullt a párna,
Eltört a kerék
Lengyelországba.

A harang elment
Mind éjszakára,
Jaj a jóreggelt
Lengyelországba.

A lomb hibázik,
Csüng a fa ága,
Nyár el nem őszűl
Lengyelországba.

A föld orcája,
Rózsás orcája
Csupa barázda
Lengyelországba.

Hol volt, hol nem volt
Fecskének párja,
Gólyának fia
Lengyelországba.

Csak csóka csípi,
Csak varju vágja
A kopasz mezőt
Lengyelországba.

Mint halott lánynak
Mosolyog szája,
Mosolyog a hold
Lengyelországba.

Kis kacsa fürdik
Fekete tóba,
Anyjához készül
Lengyelországba…

IMÁDKOZÓ ZSIDÓ A VONATON

Huzódik a vonat a Rákosmező szélén a töltésen. Futnak a kocsik a mozdony után a hátrafelé gurigázó füst alatt, fekete és szürke és vörös vaggonok egymásután, régi friss krétairás az oldalukon és bennük és fölöttük katonák, szénafelhők, ló, mozgókonyha és szürke meg zöld szekerek, ponyvák, minden. Milyen fürgén mulik az ember szeme előtt a hosszu vonat, mily gyors és szabályos zakatolással kergetőznek a nehéz kerekek… hol van a világ tüzvésze és zürzavara? Ni, hogy fut a vonat a végtelenségig egyenes sineken. Sok-sok vonat szalad itt mindig előre is, visszafelé is, mind olyan biztosan és serényen, én nem tudom, mintha soha ilyen ambicióval és jókedvvel nem szaladgáltak volna a vonatok a földön.

A teherkocsik után személykocsik jönnek, első osztály, második, harmadik. Az ablakokban katonák, kevés civil, egy-egy női fej. Az utolsó kocsiban, a lehuzott ablak mögött, a szapora fejek közt egy álló alak, egy fehér-fekete utas, kifelé néz és a fejét ingatja a mellére. Zsidó ember, aki imádkozik a vonaton. Imádságos köpenyegét a fejébe huzta, a homloka közepén a fekete bőrből való kocka látszik és olyan, mintha egy sötét és kemény gondolat ült volna ki a homlokára. Utána nézek, mig látom, ennek az utasnak, aki hajbókol gyöngéden előre, körülbelül a vonat zakatolásának taktusára és folyton beleveri a fejét a szivembe. Oh, akármi csekélységnek, amit látok, különös jelentőségét érzem ezekben az időkben. Láttam gyermekkoromban is vidéken a vonaton reggel imádkozó zsidókat és láttam Lengyelország vasutjain, mikor utaztam és most ennek az egynek annyit tudok engedni érzéseimből…

Áll az ablakban, nem tudja, hogy nézi valaki a mezőről, s nem törődik vele, hogy a kocsiban benn bámészkodnak rá az emberek. Idegen az idegenek között, magában, néz kifelé az elmuló tájra, értelmes, csalódott feketefényü szemeivel tán a mezőt se nézi, s nem veszi észre a lépkedő katonákat és a vágtató lovakat, teli van istennel és egy távoli babonás világgal, a honnét jön és ahová megy a harmadik osztály Ahasvérja. Egy elkésett teremtés, aki soha meg nem érkezik. Az imádkozó lepelbe, a feketecsikos fehérbe fogják betakarni halottaiban. Ez a szentelt lepel az ő estélyi öltözete, az ő jelmeze az ünnepélyen, az ő diszmagyarja. Áll az ablakban, utazik, tünik, muik az idegen világon átal, hajbókolván az irgalmatlan és irgalmas isten felé s szenvedélyesen burkolózik imádkozó köpenyébe, életének és halálának sátorlapjába.

A HALÁL

Sötét, kerek domb tetejében áll magánosan. Erőtelen kék szinü domb mögött az ég, csak annyi világosság van, hogy a domb fekete emelkedése látszik és a dombon az ő alakja. Magos, csontos, fekete és egy kicsit hajlott, mint egy kemény aggastyáné, aki már össze akar roppanni. Hosszu bő köpenyeg van rajta, a szél lebbenti a köpenyeget. A hold az éjszaka fölött bujdokol, szürke felhők háta mögött, gyönge sarló, csak mintha árnyéka lenne az igazi fényes holdnak. A csillagok mind elszöktek. A dombon szél jár, sziszeg, hosszukat füttyent, sóhajtoz, szüköl és a domb peremén össze-vissza hajladoznak a magas töviságak, kórók és hosszu vadfüvek és remegnek a szélben, mintha félnének és előre-hátra nyulnak, feszülnek, mintha ki akrnák tépni magukat a földből és el szeretnének menekülni.

Ő járni kezd ritka lépésekkel a domb tetejében és meg-megáll. Felteszi a köpenyeg csuklyáját a fejébe. A háta mögött háromszögü tábori sátor látszik, alig látszik, mintha ködből való lenne csupán. Lennről mindenfelől mormolás, zugás, pukkanás hallik mindig.

Ő megállapodik járásában és áll egy helyben és hallgatózik. Azután hátranéz és suhog valamit és arra fölkelnek, előjönnek a sátor tájékáról ketten-hárman és megállanak előtte és csákójukhoz emelik jobbkezüket. Ő kérdezi:

– Hány óra?

Azok előveszik arany órájukat és mutatják. Sápadtan csillan meg az arany szine. Visszateszik zsebórájukat. Csöndesek, mint az árnyékok. Az egyiknek az alakja Napoleonéhoz hasonló, a másiké Wellingtonéhoz. Többen-többen lesznek a magos fekete köpenyeges alak körül, egyik a másik után teremnek ott és körülállják, mint fővezért a vezérkar. Ezeknek egynek sisak van a fejében, másiknak kucsma, harmadiknak korona. Ez talán Julius Caesar, amaz mintha Xerxes lenne, emez Attila, az meg ott Batu Khán.

Az Ő egyszerü fekete alakja a középen leül a földre és köpenyéből előhuzza a térképet és maga elé teriti és fölébe hajol. Nagy-nagy térkép, az egész világ rajta van azon. Az égen kiszakad a hold a fellegekből és világit a térkép fölött. Ő nézi.

Azután fölemelkedik és nyujtózik és ásit és összehajtogatja és elteszi a térképet. Fölnéz az égre, körülnéz lefelé a dombról. Megszólal:

– Ó, de unom már, de unom már.

Int a karjával, mind oszolnak. Ő lenéz a csizmája orrára gondolkodva. Azután utánuk fordul:

– Takaritsa meg valaki a csizmámat.

Napoleon visszafordul, lehajol, tövist, füveket tép egy csomót, letérdepel Ő elébe, surolja a csizma fejét, torkát, szárát. Ő áll és lassan mondogatja:

– Mennyi vér, mennyi vér, mennyi.

Sóhajt és mintha összerázkódna. A dombon a száraz növények mind a földig kushadnak és rázzák és kapkodják magukat, mint a kétségbeesés. Napoleon föláll és meghajol. Ő szól hozzá:

– Menj. Pihenni akarok.

Napoleon tiszteleg és megfordul és elkullog és eltünik a többiek után. Ő leül a földre és egy pár szót beszél, mintha panaszkodna valakinek:

– Ha én magam is meghalhatnék.

Lecsüggeszti a csuklyát a mellére és mozdulat nélkül marad igy egy kis ideig. Azalatt odalenn eláll a mormolás, halk süvités, bugás minden hang, ami hallatszott elébb. A füvek, kórók is megnyugosznak.

Egyszer csak megrándulnak vállai, fölrezzen, fölemelkedik a csuklya a nyakán. A domb alatt erre is, arra is hirtelen elkezdődik tompán és mélyen:

– Bumm. Bömm. Bmm. Mm…

AZ ÉLET

kél és elzajlik mindennap a határokon belül. Ez az örökös szennyes árviz, amely visszatarthatatlanul vonul a mulandóságba. Ez a rendezhetetlen rendetlenség, ez a kinlódó és könnyelmü végtelen vásár, ez az óriási vitája a tanácstalanságoknak, ez a lebilincselő és rémitő kerengése szépségnek és fájdalomnak, szerencsének és nyomoruságnak. Ez az össze-vissza, pecsétekkel teli impurum, amit soha le nem tisztáznak. Az emberek élete. A mindennapi élet. Ujságok jelennek meg most is és az ujságok lapjaikon, mint a tükörlapokon, felkapják és mutogatják válogatás nélkül, ami van köröskörül.

Oh, azokra gondolok mindig, akik odakinn a határokon és a határokon tul vándorolgatnak, kiszolgálják a fegyvereket és tesznek-vesznek a nyomasztó ágyudongás alatt. A tábori posta mindennap elhurcolja közéjük az ujságokat és ők a háboruban mindig olvasnak ujságot. Féltékenyen és aggva jár a szemem, ha ujságot olvasok, a cikkek és a hirek fölött, tudom, hogy ezeket a dolgokat ők is megtudják… Nincsen zsir, nincsen cukor, mindenütt marakodnak a hiányok és a drágaság miatt és üzérségünk mindennap uj ütegeket állit fel, amelyek pusztitó tüz alá veszik a szegénység fedetlen állásait.

Szabad nekik ilyeneket tudni? És szabad megtudni nekik, hogy itt-ott a falusi asszonyok nem kapták meg a hadisegélyt, szabad tudniok a budapesti mozgószinházak vidám és változatos müsoráról, szabad tudniok rendőri brutalitásokról, szabad nekik tudni arról, hogy ittthon szélhámosságok, lopások, betörések és följelentések történnek és szabadna nekik olvasni, hogy asszonyok és férfiak, a nemzet tagjai, öngyilkosságot követtek el? Szabadna tudni nekik, hogy öngyilkos lett valaki? Szabadna eszükbe jutni, hogy mennyi szerencsétlenség van az emberek körül és mennyi boldogtalanság van belül az emberekben idehaza?

Nekik, akiknek annyiszor kell tüzet rakniok, hogy süssenek, főzzenek, szárogassanak mellette és őszülvén megint az idő, melengessék kezüket, lábukat és merengjenek a játszó lángokon, nekik benn a szivük alatt is tüzet kell gyujtaniok mindig, a szivük alá, égő és fényes, sokféle szinü selyempántlikákhoz hasonló lángokat, hogy melengessék a szivüket és tarka ünnepet csináljanak a szivüknek. Nekik azt kell hinni, hogy az ország egy aggodalmas és lelkes arc, amely feléjük van forditva s azt kell hinniök, hogy itt minden ember a másiknak a kezét fogja hüséggel és bátoritóan és azt kell hinniök, hogy a dobos pandurok a községben házról-házra dobolnak, hogy van-e valakinek valami baja és hogy idegenek ülnek le az árvák bölcsői mellé és rengetik és azt kell hinniök, hogy az Uristen minden szenvedésért, amelyet ők szenvednek és minden halálért, amelyet ők halnak, idehaza áldást és életet osztogat cserébe.

Ha rajtam állana, csupa szép história, csupa nóta, csupa mese, csupa ábra lenne az ujságban, amelyik az ő kezükbe kerül. Mindent beletennék az ujságba, ami helyes, hibátlan, tökéletes, jó és szép és csak véletlenül nem igaz. Ugy olvasnák, mint az olvasni tanuló gyermekek a képes könyvet és épen ugy elhinnének mindent és utána a tüzbe nézve eltünődnének és orcájukat öklükre téve, engedelmesen, édesdeden elszunnyadnának.

ET VOUS?…

Sohase gondoltam rá, de sohasem is felejtettem el, mert most hirtelen eszembe jutott, véletlenül, az isten tudja miért. Oh csekélység, néhány zajtalan uri pillanat, éppen csak hogy emléknek tudott lopózni annak fejébe, aki ezeket a sorokat itt maga előtt némán göngyöliti lefele. Párisban volt egy meleg tavaszi napon, délben, az Avenue de Bois de Boulogne kizöldült és megillatosodott sétáló utján. Ott multak előre és hátra nők és férfiak és nők, a sors kiméltjei, a divatlapok járó ábrái, Páris nyugodt tulajdonosai, a nagyvilág szenvtelen tagjai, a kisvilág irigyeltjei. Még ifjuságban szenvedtem akkor, néztem őket s ugy képzeltem, hogy ezeknek semmi bajuk sincsen. Két párisi ur lépkedett mellettem, két könnyü ur, jaquette-ben, a cilinderük a fejükön hátraült, akkor az volt a divat az urak között, hogy mutatták a homlokukat. És szembejött egy nő, halkan mint egy tündér s lassan mint egy matróna, szép volt mint a gondolat, s nyulánk mint egy hang, amelyet a szordinás hegedüről a vonó hosszan felnyujt a levegőbe. Szemei, emlékszem, ugy tekintettek előre, mintha nem látnák a köröskörül mozgó alakokat, vagy mintha átlátszóak lennének nekik az emberek s ezek a szemek az embereken át s a távol bokrokon át a végtelen végtelenségben néznének valamit.

Ahogy elhaladt, a mellettem sétáló két ur közül az egyik félhangon figyelmeztette a másikat:

– Voilá encore une femme qui s’ennuie! Itt is egy nő, aki unatkozik… A nő meghallotta, s elmentében odaforditotta a fejét s gyöngén szólt:

– Et vous, Monsieur?

De már ment és elment és tovatünt avval a szép tavaszi nappal mindörökre. Eszembe jutottak a világból, amely volt s eszembe jutott minden a világon, ami oly elmesélhetetlen. A sóhajnak és a képzeletnek szabad közlekedése van s arra is gondoltam egy percig, hogy hát ők vajjon mit csinálnak, ha élnek, az a két vidám cilinder alatt sétáló francia. És az a halk ismeretlen nő hogy érezheti magát most, vagy tán nagy betüvel illik irni, hogy Most, a világokat megcserélő időkben, a haza izgalmas és tragikus vérzésében s minden emberi nyomoruság dusan és rikitóan táruló pokla fölött?

Mintha látnám épp oly lassan és ugyanavval a gyógyithatatlan tekintettel végigmenni ma is a Bois déli korzóján, mert ilyenkor is szokás sétálni ott, a hüvös és tiszta novemberben. Azt hiszem, hogy megint éppen oly mélyen unatkozik és unatkozik az a két ur is, ha cilinder van a fejükön és ha élnek.

HIVÓJEL

Aki a könnyeknek nem örvend,
Adja nekem, adja nekem,
Én majd felfűzöm sóhajomra,
Én gyüjtöm, mert én szeretem.

A gondokat, bánatot, szégyent,
Amit nem bírtok, emberek,
Adjátok ide, én viszem majd,
Én jól járok, ha szenvedek.

A fájdalmat meg az unalmat,
Az irigységet, haragot
Adjátok elő, hadd vegyem meg,
Én mindenért mosolyt adok.

Végigmegyek az utcán, halló,
Nyissátok ki az ablakot,
Minden jajt nyujtsatok ki hozzám,
Minden panaszt kiadjatok.

Én vállalom, nekem nem árt az,
Én nem ide való vagyok,
Én nem akarok itt virradni,
Én messzi földre ballagok.

Nesztek, vigyétek el, amim van,
Odadom ifju színemet,
Odadom a szerelmeseknek
Szavaimat és szívemet.

Kedvemet a kedvetleneknek,
Vágyaim nektek gazdagok,
Álmaim fogjátok szegények,
Aludjatok, álmodjatok.

A FÁK TEGNAP ESTE

Ki nézte a fákat tegnap este? Csupa üvegágu, gyémántlombu fa állott az utcán sorba, csupa gyöngygaly volt a fákon. Biztosan mindenki látta. Milyen nap is volt tegnap? Azt hiszem, vasárnap. És március hetedike, igen, hetedike. Ugy-e, milyen csodálatosak voltak tegnap a fák? Havazott a minap, azután erős nap jött, a hó olvadt, hirtelen fagy jött és a fagy megfogta az olvadó havat az ágakon.

Én már egész nap néztem a halk Margitszigeten ezeket a mondhatatlan szürke fényben megjelent fákat, amelyek elvarázsoltságukban dermedten állottak és tündököltek sápadtan, valami felfoghatatlan tündéri gyászban, a szépségnek és fájdalomnak valami ismeretlen és elérhetetlen előkelőségében, mindentől a világon idegenül és végtelen távolban attól a természettől, amelyet megszoktunk természetesnek találni. Csak erőlködhetnék hiába a betükkel, de ki nem mondhatnám a tegnapi fákat, amelyeknek megfagyott rajza eltevődött életem albumába.

És este az utcán mentem és a járda szélén egymás után ültetett fekete fák terebélye tündöklött sorban és emelgette fölfele tekintetemet. Az utcai lámpák és a boltok kirakatainak világitása és a kávéházak nagy ablakainak világa csillogtatta és kápráztatta a város álomfáit. A leveletlen téli fák megmagyarázatlan ágazata fénylett, gyöngyellett, gyémántlott. Egymás felé remegő, összebujó és vonagló és tünő vonalak ragyogó, sürü, dermedt és titokzatos ölelkezése volt minden fának a lombozata. Vágyódó fantáziám össze-vissza kapkodott üveghajszálak, fényfüzérek, könyből való collier-k, gyémántvirágok szárai, tulvilági müvü gyöngy-guirlande-ok, jégből való finom sóhajok közt. Néztem föl és lépéseimmel multam a fák alatt tova és egy fa alatt az a hangulat suhant el bennem, amit egy ódon velencei csillár alatt éreztem egyszer Pozsonyban, a régi primási palotában. Egy kis francia zenésztársaság hangversenyzett ottan, régi zeneszerszámokon játszottak, clavecinen, viole de Gambe-on és viole d’amouron. A viole d’amournak tizennyolc hurja volt és Henri Casadesus ur játszott rajta, a társulat vezetője, egy kis szőke férfi. És hirtelen eszembe jutott, hogy Casadesus ur az őszön elesett a flandriai harctéren, olvastam az ujságban.

Az utcán kocsik szaladtak és két autó kergette el egymást; a járdán mellettem jöttek-mentek, három vidám leány jött, bizonyára irodából, s lelkendezve beszéltek valami ruhaszabásról, aztán gyászruhás, idős hölgy jött, aztán civilemberek, akiknek isten tudja, milyen privátügyeken járt az eszük, aztán két közkatona jött lassan, a karjukat hozták a mellükre kötve, mint egy idegen kart, a messze háboruból, egy bot is lépegetett utánuk s a bot után is jött egy katona lassan, aztán egy szürke tiszt jött baloldalán kardjával és jobboldalán egy nővel a sugarakat árasztó misztikus fák alatt. A tiszt szeme felfutott a csodálatos fénylombozatba és arcán mosoly járt. Oh szerelem. Oh egy ölelés az élet és halál között. Most, most lehetnek szerelmesek között pillanatok, amelyek megdézsmálják a végtelent, amelyek a fájó, őrült örökkévalóságé.

A holdat láttam a fák fölött a sötétkék égen egy pillanatra, egy homályos felhőtömeg mögé huzódott. Jó fedezék, gondoltam. A háboruból jövök és a fejem tele van a háboru dolgaival.

Egy-egy fa jött tovább szembe velem és mind ugyanazt a csodálatos ragyogást csinálta. Most mind ilyenek a fák a városban és a vidéken és a pusztákon és messzebb tájakon, ott is, ahol a sötétben egymás után brummognak és csattannak, kurjongatnak és süvöltenek az ágyuk lövedékei és ezek az imaginárius szépségben tündöklő fák ott állanak utszélen, domboldalon, hegytetőn a háboru fölött és az egész földi élet magyarázatlan rendetlensége fölött, szegénység, szerencsétlenség, bánat és betegség fölött és hiuság és vigalom és közöny fölött és jóság és irgalom és düh és gőg és kétségbeesés fölött és értelem és butaság fölött és minden sors fölött, mint egy különös gyönyörüséggel ragyogó vizió, az érthetetlennek rendkivüli mosolygása, ami az elgyötrött emberi lélekre veti hideg és idegenül ünnepélyes fényét. Ó tegnapi esti csodálatos fák. Néztem őket és nem tudtam mit gondolni és csak néztem. Én azt se tudom, mit éreztem. Valami üdvét sejtettem a világnak, amit keresünk idelenn a földön, és amire mig élünk, nem tudunk rájönni.

Én leültem, hogy az ujságba megirjam, mint valami napi eseményt, hogy láttam, milyen csodálatos szépek voltak a jeges falombok tegnap este a városban. Érdekes ez? Én nem tudom. Bocsássanak meg. Szeretném postára tenni ezt a dolgot és elküldeni valahová, valakinek, nem tudom kinek, messzire, messzire, a multba, vagy a jövendőbe, nem tudom, csak nagyon szenvedek, mert ember vagyok.

LEMBERG

Tovalebegő lampionok. Gyertyák, lámpák égnek házról-házra, emeletről-emeletre a kinyitott ablakokban. Az utca fölött magasan a két palotasor közt lebocsájtott óriási zászlók, lenn is zászlók vonulnak, zászló után zászló. Csodálatos világosságuk van a zászlók szineinek az este sötétjében és fényében. Az Opera homlokzata tündöklésben. Az erkélyen, a fal mélyedéseiben a néma szobrok körül, a front fekete peremén mindenütt mintha tündéri fehér rózsák világitanának. És lenn a lépcsőzeten emberek élő, mozgó, zsibongó lejtője. Mennyi nő, fehér ruhák. És a kávéház előtt és a vendéglő előtt mennyi közönség, ülnek, állanak, tolongnak, néznek, integetnek.

És végig az Andrássy-ut medrében két szorongó sorfal és a két járdán zsufolt séta és hangosság végig és világosság és kiváncsiság és mosoly mindenütt, mosoly, mintha egy közös mosoly lenne, édes verőfény a kivilágitástól fehér orcákon. És éljenzés harsan és dal jön és huzódik és az ut közepén emelkednek a zászlók és inognak az áttetsző lampionok előre, katonabanda zendül és zug el, egyforma katonák sorai jönnek és polgárőrök, apró biciklisták, gyerekek, fiuk, emberek, leányok összefogózva, párok egymáshoz szorulva, szük utcák sovány lakói testes feleségekkel, öreg emberek, sötétruháju fonnyadt nénik, oh mennyi mindenféle ember és mind az egyszerüek, a dolgozók, küzködők, alázatosak, hivők közül valók és dallal, zenével, kiáltások közt vonulnak és tünnek és ugy mennek el, mintha valami görditené soraikat, és ugy hullámzanak, mint a viz.

És a lampionok fölöttük, óh a lampionok, elvarázsolt szineikkel, andalodott derengésükkel. És lassu kocsik usznak kétfelől, fehér nők ülnek bennük és kék tisztek és az ablakokból mindenütt kihajolnak és zsebkendők repdesnek és ugy érzem, mintha a boldogság elé vonulna az emberek processziója…

Egy cifra kis messenger boy itt mellettem a bciklijének dül és a sipkáját nyujtogatja a menet felé és visit: éljen! éljen!

Drága, meginditó, gyönyörü este. Tekintetem fellopózik a sötétkék égre, hátha véletlenül megláthatnám a jó istent, amint éppen lepillant csillagos ablakából. Teremtő jó Isten, nézzed örömünket, segits meg bennünket.

HANT

Mindennap a halál ködében kezdünk járni s most, most mindig ugy van körülöttünk a halál, mint a nagy hó téli reggelen. Oh mindig másról beszélünk. Most elment innen egy ember és oly csodálatos mély csalódást okozott nekem azzal, hogy eltávozott. Ő mintha örökké itt lehetett volna.

Szegény jó Tauszk tanár ur. Olvastam, hogy már el is temették. Nincs itt. Hogy lehet az? Annyi beteg van, s annyi betege van. Ott van a rendelője az Andrássy-uton, olyan mint egy miniszterium. Folyosó, váróterem, jobbra-balra külön termek, sürgős és fontos, hiu és halk s fehérbe öltözött személyek, titkár, orvos, orvosnő, gépirókisasszonyok, szobaleány, aki bejelent és aki nem jelent be. Mindenfelé ülnek fauteuil-ökben, pamlagon, sétálgatnak, állanak, várakoznak, köhécselnek vagy maguk elé merengenek. Hölgyek, férfiak, gyermekek. Minden percben csöngetnek, bejön valaki, tanácskozik a csöndes szobalánynyal, számot kap, várni kezd. A váróterem, folyosó falai teli festményekkel. A képek közt primadonnák bekeretezett fotografiái, a fotografiákon ajánlás karcsu, karmos betükkel: „A drága jó Tauszk tanár urnak.“ „Az én legkedvesebb barátomnak.“ „Az aranyos professzor urnak.“ „A legjobb embernek a világon.“

Egyszer fönn jártam a tudós tanár urnál. Egy szegény beteg elhelyezéséről volt szó. Tauszk tanár ur tudja bejuttatni a szegény tüdőbajosokat az Erzsébet-szanatóriumba. Azután beszélgettünk. Tauszk tanár urnak nem volt hangja. Ugy beszélt hang nélkül. Néztem a rengeteg könyvet, amelynek aranyos sarkai ragyogtak sorban, sorban a könyvespolcokon. Tauszk tanár ur odajött egyik polchoz, az egyik lábát huzta járás közben. Tauszk tanár urnak csonttuberkulózisa volt. A gégéjében is tuberkulózis volt. Tauszk tanár ur elhuzta a kezét egy sor nagy könyvön és suttogott:

– Ezt mind én irtam. Nézze… mind… hát mit ér…

Legyintett és elfordult.

A könyvekhez voltam hajolva, elfuttattam a szemem a cimeken: Analizis… A légzőszervek hurutos… A belbetegek… A hazai… A tuberkulózis… Therapia…

Az Andrássy-utról fiakkerpattogás hangzott fel az ablaküvegen át s autók tülköltek, a vadgesztenyék lombja felkukucskált az ablakba. Tavaszi nap volt. A professzor lenézett az utcára, homlokára néztem és szorongva gyanitottam, hogy Tauszk tanár ur is tudja a titkot, hogy az élet boldogtalan.

Tauszk tanár ur hires ember volt. A gondolkodásnak, a munkának és a jóságnak adta magát. Száraz, finom termetében csak annyi erő volt, amennyi szükséges volt ahhoz, hogy gyógyitson. Mindig, mindig gyógyitott és gyógyithatatlan volt. Tauszk tanár ur sorsa olyan volt, mint a költőké, akik végig szenvednek és csak azért élnek, hogy gyönyörüséget osztogassanak. Tauszk tanár most meghalt, ötven éves korára. Mily különös meghalni most. Nem kiváncsinak lenni a háboru végére, a békeföltételekre, az országok tombolájának eredményére. Mintha valami lenézés volna a világgal szemben. Részvétlenség. Oh nem, csak mély szórakozottság, és fáradtság, fáradtság, amely elnyujtózik a végtelenben.

Mégis, el volnék ragadtatva egy jó istentől, aki egy örök semleges, boldog államban, a mennyországban most gyöngéd meglepetésben részesitené Tauszk tanár urat. Ha Tauszk tanár ur ott a gyöngyvirággyepen frissen tudná mind a két lábát emelni s találkozna a hangjával s ugy haladna előre, mint egy ifju vándor, édes és vidor nótával.

ÁLMODTAM

az éjszaka, olyan különöset és rosszat álmodtam… azt hiszem a szivemre fekhettem, olyankor álmodik nehezet az ember. Ugy volt, mintha egy nagy városban, talán Berlinben vagy Londonban fölkeltem volna és kiléptem volna az utcára. Szabályos, unalmas nagyvárosi utca volt, bérpaloták, szinház, boltok, villamos, autók, kocsik, rengeteg járókelő. Emlékszem, az első pillanatban furcsának találtam, hogy mindenkinek, akit látok, milyen öreg arca van. A kis fiuknak és a kis leányoknak is, akik az iskolába siettek, csupa ránc volt az orcájuk és a fiatal uraknak és az elegáns nőknek is és a tarka kis cselédeknek is és a biciklin futkározó boyoknak is és a kávéház terraszán forgolódó apró pincérfiuk is olyanok voltak mint a mesében az erdei törpék és minden ember és minden asszony egyformán roppant öreg volt. Ujságokkal futott felém egy rövidnadrágos vén rikkancs, ujságot vettem, kinyitottam, tele volt politikával, irodalmi és szinházi eseményekkel, mulatságok és kongresszusok és lóversenyek hireivel és valahol az ujság közepében a Hirek rovatának végén egy apró betükből nyomtatott sort olvastam: „A világháboru változatlanul folyik“.

Fölemeltem a fejem az ujság lapjai közül, a fülemet oly bántó szapora kopogás ütötte meg, amilyenre a harctérről emlékeztem. Csakugyan géppuska volt. Egy fényes cipőáruház ajtajában térdepelt a géppuska, egy férfi hasalt mögötte és egymás után nyomta és nyomta a géppuska elsütő készülékét s a géppuska mellett a megüresedett töltényheveder kigyózott tova. Egy rendőr állott az utca közepén, odamentem hozzá.

– Nézze csak – mondom – mit akar az az ember?

– Melyik?

– Az ott ni. Nézze már mit csinál.

– Mit. Semmit. Tüzel.

A cipőáruházzal szemben egy másik, éppen olyan fényes cipőáruház volt, a kirakata be volt töredezve, az ajtóban orditó és vérző emberek állottak és bukdácsoltak egymásra.

– Borzasztó – mondtam a rendőrnek. – Emberekre lőnek.

– Ez a támadás várható volt – magyarázta a rendőr – az az üzlet, amelyiket lövik, tegnap leszállitotta az árait. Ilyen a konkurrencia.

Megragadtam a rendőr karját.

– Pardon egy percre – szólott a rendőr, kihuzta a karját a karomból, fölemelte és a kezében tartott hatalmas ismétlő pisztolyból három lövést tett egy egyfogatu bérkocsi kocsisára. Az utcán két-három kocsi állott egymásnak szorulva s a kocsisok orditottak egymásra. Az a kocsis, akire a rendőr rálőtt, lebukott, a kocsi alól másik kocsis jött fel, fölült a bakra és nyugodtan tovább hajtott.

– Rendnek kell lenni – mondta a rendőr. Ez a betyár nekihajtott a másiknak.

Még föl sem ocsudtam meglepetésemből, megint géppuska kalapált a fülembe, de más irányból. Hátrafordultam, hát egy kávéház terraszáról lövöldöznek át a szomszéd kávéház terraszára, s onnan is visszalövöldöznek géppuskából. Mind a két kávéházban a vendégek egymásután potyognak az asztalok alá.

Egy lassu ősz polgár sétált felém, elébe szaladtam és könyörögve érdeklődtem:

– Jó uram, mi történik itt? Háboru van, itt, a városban, fényes nappal?

– Oh – legyintett mosolyogva az ősz polgár. – Ez a két kávéház irigyli egymástól a vendégeket. Ritkitják egymás közönségét. Nem valami szellemes, de igen gyökeres megoldás.

Az ősz polgár otthagyott, mosolyogva, fejcsóválva sétált tovább. Csodálkozott rajtam.

– Hordár! Hordár! – hallatszott a magasból egy visitó hang. Egy emeleti ablak nyilt ki, egy szobalány csapkodott a két karjával.

– Ide egy golyót hamar, nem lehet kijönni a nagyságával!

Egy hordár fölnézett, elővette a zsebéből a revolverét, lelőtte a szobalányt. A szobalány lezuhant. Abban a pillanatban egy vastag hölgy sikoltozott már az ablakban:

– Ezek a mai cselédek! Nem birom ki! Nem lehet kitartani…

A hordár a nagyságát is lelőtte.

Két sebesültvivő jött ki a kapu alól hordágygyal. Sok ilyen sebesültvivő ember sürgött az utcán előre-hátra. Közben a viceházmester nyugodtan sepert a kapu előtt. És az emberek sétáltak és siettek és itt-ott lövések dörrentek. A villamosmegállónál a kalauz kihajolt a kocsiból s a tolongó tömegbe lőtt, aztán csöngetett és a kocsi ment. És közben sütött a nap, egy pár percig esett, megint kiderült, az égen eszményi felhők virágzottak. A nap fényes fényében a piros és kék boyok rikitottak futó kerékpárjaikon és jobbra-balra való iramlásuk alatt folyton kinyujtották egy kezüket és pisztolylövéseket váltottak. Egy szépen öltözött urral ütköztem össze, látcső függött a nyakában. Azt hittem ismerem, örömmel kaptam a keze után:

– Oh, barátom, világositson fel az istenért…

– Szinházba megyek, hagyjon békén – ripakodott rám és tovább szaladt, de lövés érte és elterült a járdán. Egy bazár bájos kirakatára meredtem s a szemem egy paprikajancsin akadt meg, akinek piciny játékpisztoly szorult a hóna alatt.

Alkonyat volt, oly aranyos homály, oly bus és boldog tündöklés borult a város fölé, mint a tavak fölé, mikor az est megindul. Vergődtem az idegen tömeg közt, mindenütt puffogtattak körülöttem s holttesteken bukdácsoltam a járdán. Akkor kinyitottam a mellemet, kivettem a szivemet, az állam alá tettem, levettem ajkamról a sóhajt és elkezdtem játszani. A vékony nyirettyü járt föl és le a szivemen, a tengerek messze-messze hallották, láttam hogy rendülnek, dülnek kétségbeesett partjaik között, s láttam hogy a Szaharán egy zöld oázon a körbeálló pálmák előrehajolnak és összeteszik fejüket, láttam hogy távol egeken vándorló madarak megállanak, visszafordulnak és mind felém szállanak, láttam hogy elhagyott sziklás szigetek az oceánban feljönnek és visszasülyednek, láttam hogy sötét, magas halmok elnyulnak és epedő lágy vonalakkal mulnak el a földön s láttam hogy végtelen, tiszta mezőn patakok indulnak innen is, onnan is, és tétova ezüst sietéssel keresik egymást.

– Miden megindul, – gondoltam – minden szót fogad, csak az ember nem. Minden, ami messze van, hallja a szivem hangját, és aki mellettem áll, süket.

A lámpák az utcán kisütöttek, fehér világosság lett, leeresztettem a vonót és ugy néztem, hogy az emberek mit müvelnek. A fénytől megelevenedett a forgalom, a mellékutcákból sürün jöttek elő a népek, minden ember pisztolyt tartott a kezében és minden irányban lövöldözött. A nagy boltok és a szinházak felől a géppuskák ugattak. És az emberek előttem jaj nélkül estek, hullottak folyton, folyton, s uj emberek pattantak föl helyükbe. Csodálkoztam azon, hogy én mindig élek és szédülettel néztem ezt az olvashatatlan potyogást és láttam álmomban magamat mint kis fiut, mikor egyszer a tornácon állottam a zivatarban és bámultam az udvarra, melyet a viz ellepett s a vizen az esőcseppek apró, muló körökben ugráltak és tüntek végtelenül, örökösen. Soká néztem ezt, soká és müveletlen képzelettel azt találtam ki, hogy ezek az esőcsöppek az emberek a világon és lelkemet nehéz nyugtalanság fogta el és fogva tartotta.

RÓZSIKA

Tudunk szép románcokat, legendákat, bibliai történeteket, meséket, amelyekben a hitnek, szerelemnek, hüségnek, szeretetnek tulzásai szárnyalnak, sejtett és költött példák, dicső és jóságos leckék, melyek lebocsátkoztak lelkünk legmélyére és ott bántatlanul szenderegnek. Az anyai szeretet a sirban is nyugtalankodik és éjfélkor felkél és fut, fehér reszkető árnyék, a három árvához. Az eltemetett két szerető szivéből virág nő és a két virágszál a sir fölött megöleli egymást. A szegény asszony elmegy a bucsura, az erdőben elébe áll a haramia: „Mit viszel a szüz Máriának?“ – „A szivemet egyebem nincsen.“ A haramia felhasitja a szegény asszony keblét, kiveszi a szivét, a kezébe teszi a szegény asszonynak: „Nohát vigyed a szivedet a Szüz Máriának.“ A szegény asszony feláll és megyen tovább az erdőn a kezében a szivével… S halott kisasszonya fehér ruhába öltözik s csolnakába lefekszik és behunyja a szemét és összeteszi a két kezét a mellén és Lancelot lovagra gondol és meghal és a csolnak uszik a folyón a holt kisasszonynyal Lancelot vára felé… Shalott kisasszonyt Tennyson idylljei közt olvastam, Rózsikát ma este olvastam az ujságban. A tizenkilenc éves Rózsikának Nagyváradon meghalt az anyja négy héttel ezelőtt, Rózsika hazament a temetés után és lefeküdt az ágyba és elaludt és négy hétig aludt egyfolytában és négy hét után meghalt csöndesen, anélkül, hogy egy pillanatra visszanyerte volna eszméletét. Az orvosok, akik négy héten át hiába élesztették Rózsikát, a nagy fájdalomtól való idegkimerültséggel magyarázzák Rózsika négyhetes alvását és halálát. Rózsika négy hétig aludt a fájdalomtól és akármennyire kimerült volt az idegrendszere, a csodálatos beteg alvásban agyveleje valami gyöngén mégis müködött. Rózsika álmodott és bizonyos, hogy meghalt anyját látta álmaiban s csak a menyországban láthatta, ahol semmi sincs, mert mindent agyonragyog az aranyfény, ahol örökké ugyanazt az édességet trombitálják az angyalok s ahol a boldogok mosolyogva sétálnak. Rózsika, aki Nagyváradon meghalt az anyja után, rokona a szép legendák nem e világról való személyeinek. Rózsika egy érzés végtelensége, mely nem fér meg a véges élettel. Rózsika neve itt rejtőzik az ujságban, a nagyvilág herce-hurcája közt, és mikor tovább lapozok, az ujságpapir zörgésétől és szelétől föllibben, mint gyönge fehér pihe és tétován száll feljebb, fel, fel, az arany menyország felé.

MI UJSÁG,

no mi ujság? – kiváncsiskodnak az emberek, tolonganak a kiadóhivatalok kirakatainak lázitó fényében az óriási friss betük előtt, beléhajolnak egymás lappéldányába, s ráköszönnek egymásra, mintha kedves egészségük iránt érdeklődnének kölcsönösen: mi van Görögországgal? S az ajkak fölött sziszeg egy közös szó beszéd közben: Venizelosz. Mint a járvány napjain mindenki azt mondogatja: tifusz, tifusz. Mennyit csuklott ez a ravaszságok között megőszült távoli férfiu, kit fővárosok, országok és földrészek annyi szenvedélylyel emlegettek most egy pár nap alatt. Venizelosz, Venizelosz. Mennyi chiffre-ben rejtegették ezt a szót most, mennyi szedő zongorázta le hirtelen Európa és Amerika nyomdáiban, s a szájak, a privát emberi szájak mennyit adogatták egymásnak. A fej ezernyi apró összejátszó gondolatából, a külön élet ki nem mondott érdekeiből, a lélek remegő nyugtalanságaiból, a sziv meleg és türelmetlen dobolásából egy szó alakul: Venizelosz. Ki gondol vajjon olyankor, mikor olvassa és kimondja, egy élő emberre, akinek Venizelosz a neve? Mi mindent éreznek, képzelnek, várnak, remélnek, sejtenek, mikor csak annyit mondanak: Venizelosz. Mintha mindenki egyebet akarna mondani, a szemek mást jelentenek, egyetlen élet végtelen összefüggését e világgal, s az emberek mintha tolvajnyelven beszélnének egymással, mikor azt mondják: Venizelosz. És a népek elferdült érdeklődése arrafelé kapkod most, lefelé a Balkán aljára, a jobbra-balra kapaszkodó kis földdarabra s a tengerben össze-vissza legelő apró szigetekre: Görögországra.

Ez gyötör és ingerel most, ez a kérdés és ez a rejtelem. Venizelosz megbukott, uj miniszterelnök jött, Szalonikiban partra szállottak az entente csapatai, a görög király sógora a német császárnak. Mi lesz? Ez az egész jószivü világ, amely ugy szeretné a háboru végét, megint háboruért eped, csakhogy mind a két pártja a világnak a másik ellen gondolja a háborut. A fantázia ma görög uniformist kezd szinezni, görög tábornokok és rongyos görög helységek neveinek bevonulását várják az olvasó szemek és görög vért, ami végig folyjon az ujságlapok margóján, ahol még hely van.

Görögországon csüggünk és tépelődünk, a vizszintesen tartott tenyerek a szemek fölé emelkedtek, mindenki Görögország felé néz. Mintha közben itt semmi rendkivüli nem történnék, mintha Németország, Anglia, Franciaország, Oroszország és Olaszország hadseregei nem fogyasztanák egymást minden órában, amely jön és mulik, mintha a mi rózsás egünk fölött a béke angyala boldog unalomban ütögetné a száját, hogy édes ásitozását leintse. Mintha igaz se lenne, hogy Európa fölnevelt világa is háboruban vergődik. Talán nem is igaz. Én ma is azt hiszem, hogy egy európai háboru lehetetlenség.

VÁLASZ

Barátom, hogy vagy? – érezz e két kis szó közt, kérlek, egy igazi meleg szivdobbanást. Hogy vagy? Én élek, azaz megvagyok. Ugy-e, rossz néven veszed, hogy rózsaszin kártyáidra és plajbászszal irkált leveleidre nem válaszolgatok. Ne haragudj rám. Mindig válaszolok én neked hüségesen, szeretettel és mulatságosan és kimeritően, mihelyt a postádat elolvastam, csak nem irom meg a válaszaimat. Négy oldalas leveleket futtatok el a fejemben és nem teszem papirra. Nem érek rá, hidd el, hogy nem érek rá levelet irni. És bevallom neked, örülök is neki, hogy nem érek rá, mert mindig attól félek, hogy ha a levélpapir fölé hajlok, kiömlik rá az egész szivem. Minden levélpapiros fehér kisértés nekem, hogy valahova, valakinek, akárhova elkezdem irni azt, aminek vége-hossza nincs, az egész életet, mindent, mindent a világon, minden gondolatot, amelyeket koponyám fogolytáborában őrizek s amelyeket nem szabad soha senkivel közölnöm, tiltja a gyöngédség legszigorubb cenzurája. Fáj a levélpapirt látni s rejtegetem magam elől.

Hogy vagy kedves? Itt semmi ujság. Minek kérded mindig, mi ujság Pesten? Mit meséljek neked? Azt hiszem, semmi ujság nincs Pesten. Ugy látom, a Duna két partján terül el ez a város éppen ugy mint azelőtt s Buda és Pest nem cseréltek helyet. Mikor a nap megszünteti a világitást, a lámpák szoktak feljönni. Az utcákon ugyanazok a barna meg sárga villamosok hajszolják egymást ugyanazokkal a csengőhangokkal. A lakosok utálják a kofákat, a kofák gyülölik a lakosságot s a kettő közt dagadoz a kárörömtől a drágaság. A szinházak előkészületeket tesznek, vagy befejezik előkészületeiket. A mulatóhelyek ujabb bohózatocskákat sajtolnak ki, mint a plakátokon megfigyelhető, az emberek érintkezésének és a házasságnak és a házasságtalanságnak tökéletlenségeiből. Minden házszám ott van a helyén. Ismerőseid és ismeretleneid édes mindnyájan továbbra is járnak körbe magánéletük körletében, mint a molnár lova a szárazmalomban. Ki jól érzi magát, ki rosszul. Mindenki mindennap idősebb lesz. Ezt nem látni napról-napra, de én tudom. Minden egyforma mindig. De minden meg fog szépülni, mire visszatérsz.

Kedvesem, a világ mindig az, amit magad körül látsz és hallasz. Féltett fotografiák rejtőznek a szived fölött és szived ott rejtőzik melledben. Életed magadban van. Szép az ősz, ugy-e? Nem gyönyörü a titokzatos és magasztos erdőn át menetelni? Milyen jól esnek a legénység nótái, nem? Ha az emberekkel, az ugynevezett parasztokkal beszélgetsz, nem olyan, mint meséskönyvben, dalgyüjteményben és a bibliában lapozgatni? Igazi könyveid is vannak biztosan. Tudom, hogy szeretsz olvasni. Leveleket is irsz. Van mindig cigaretlid? Elnézed néha a train végtelen ekhós szekereit és akkor unatkozni kezdel. Nézegeted a terepszakaszokat, tereptárgyakat, mind a magassági pontokat? Ez mind a természetből való és csodálatos.

Van egy nagy titkom, amiről itt senkinek nem szólok, de neked bizalmasan beszélhetek erről, mert te ott vagy és azt a területet valamennyire mentesitették a törvényektől és a szokásoktól. Te: az égen felhők menetelnek nappal és éjszaka csillagok táboroznak. Érdekes ez. Határtalan érdekes. Hallatlan. Engedd tágulni a két szemedet, tekinteted e tünemények közt és értelmed közt csodálatos összeköttetést létesit. Ha elámulsz és ha gondolkozol, életed tevékeny és értékes. Érezz, eszmélj. Mennyi öröm támad az emberben magától, mint ragyogó fehér tajték a tengeri viharban. Lelkedben áldottan fölszerelt segélyhely van, siess el gyakran oda. Engedd meg, hogy az álomra fölhivjam figyelmedet. Az embernek szabad levegőn tapasztalataim szerint szép és kedvező álmai vannak.

Köszönd meg ezeket az álmodott szépségeket és jóságokat. Mig fel nem ébredtél, az álom csak olyan, mint az eleven élet. Elhiszed, hogy ez nem bolondság? Én bizony Isten őszintén igy érzem. Ami kellemeset álmodtál, beleirhatnád a naplódba, mint viszontagságaidat. És vedd ugy, mintha mindig válaszolnék kedves leveleidre. Ne hanyagolj el te is engem, ne állj boszut, ez nem volna szép tőled. Irj, lelkem, ezután is, mennél gyakrabban, várom és óhajtom hiradásaidat. Elteszem minden leveledet, nem hányom el. És most már majd válaszolok, de igazán… Ölellek mind a két karommal, isten áldjon meg.

ADD A KEZED

Add a kezed mert beborúlt,
Add a kezed mert fú a szél,
Add a kezed mert este lesz.

Add a kezed mert reszketek,
Add a kezed mert szédülök,
Add a kezed, összerogyok.

Add a kezed mert álmodok,
Add a kezed mert itt vagyok,
Add a kezed mert meghalok.

ÁPRILISI NAPON

A nap megsüti arcomat. Olyan jó. Meleg van, de nincs melegem. Milyen könnyü, milyen kellemes, milyen szabad, milyen tiszta a levegő. Százszoranyit kér egyszerre a lélegzetem, mint amennyi a tüdőmbe belefér. Lehellek mélyen és bensőm szorong. Mily kék idő, mily szép idő. Hullámok járnak, gyürüznek, kergetőznek rajtam, körülöttem, fölöttem, tündéri tenger. Mi ez az uj levegő, emlékszem rá. Mintha ez lenne a boldogság. Oh az ég. Mintha a kékség fény volna, mintha a fény kékség volna.

Mosoly alatt a világ. Szél jött, arconlegyintett, felhajtotta egy parasztlány viritó sárga keszkenőjét a fején, a keszkenő alatt ragyogtak az ölelkező hajfonadékok. Emlék és vágy kapkod, hányszor éreztem a levegőben a langy futó tavaszi semmit, hányszor kerültem elébe világéletemben e fuvalomnak; megállok, ámulok és szédelgek az örökkévalóság forgásában.

Honnét szaladtál elő tavaszi szél? Bájoló fehér selyem tépések a kék egen, meglepő zöld felhő a fák fekete ágaboga körül. Mi az, lombozat? Vagy zöld fátyol, árnyék, tünő friss képzelet? Mező, zöld mező! Ujulás, öröm zöldje! Zöld csodálkozás. Kiváncsi füttyök és neveletlen trillák a levegőben és a barázdák közt a földön. Fölérzek és bágyadok és homályosul és feltündököl és rezeg köröskörül a világ és érzem, hogy bennem egy istenadta valaki szállani vágyik fölfelé és vonaglik és rogyadozik. Szivem elszorul és fáj, mint a boldogan parázsló parázs. Körülnézek és egy szóval szeretnék kimondani mindent. Tavasz!

Tavasz… gyönyörü fájdalom a szóló ajkon. Tavasz. Csók a szavak közt. Tavasz. Vidor, csacsi kis ablakok, énekkel körbe andalgó tarka gyermekek, siető népek, nevetés, sárga falak világossága, fehér házak örömfénye. Tavasz. Végtelen lágy áramlat körülöttem, micsoda jóféle izzel tömöd tüdőmet, lelkemet? Honnét ömölsz? Miből vagy? Honnét jöttök kékes-zöldes patakok, oly tisztán, mint a tisztaság, hegyi vizek, mezei vizek, erdő, völgy, árok erei, ragyogó csavargók, vig bujdosók, kik csevegve mulattok egyedül utakon.

Tavasz. A gólya leszáll a kéményen a kerékre. Szürke nyul ugrál tova a fekete göröngyeken. A sok fogoly rrrr, egyszerre rebben föl a mély barázdából. Összerezzennek a nádak és a nádasból kiuszik a vizen tiszta feketén a szárcsa. A galambok körülsétálnak a duc párkányán egyik a másik nyomában. Gólya, daru, fogoly, szárcsa, fürj, rigó, fecske, pacsirta, veréb. És minden madár a világon. Kolibri, elragadó ékszerecskéje a teremtésnek.

Tavasz. A kutyák átbujnak a kerités alatt, előrohannak, hencseregnek egymáson a porban és marakodnak és nem harapják meg egymást. A tyukok ugrándoznak a létra fokain, a fényes kakas kapkodja szárnyait és kiront az utra. A kis vak macskák vonaglanak és fénylenek a napon egymás hegyén-hátán. A legelő lovak elrántják a leláncolt béklyót és zörögve nyargalásznak. A piros csida körbefutkos és a nyeritést tanulja. A bika megvadul a réten, öklel, ágaskodik, elszáguld.

Tavasz! Egyszer csak egy fehér pillangó remeg elő az erdőből és tétováz a szabadban és elvész. Az ürge kibujtatja a fejét a lyukból, kisétál, piszmog és visszaszökik. Tarka kerek kavics elmozdul a fa tövében, két gyufaszál nyulik kétfelé. Csigabiga.

Tavasz! Kék hajnalon a völgyben bokrok és fák dermednek álomba takargatva, tündérek kerengélnek köztük ajkukra tett ujjal, lábujjhegyen. Aki odanéz, nem látja. Rózsázik a hajnal, a madarak csodálatos zenebonát csapnak, kigyullad messziről a táj, fölkerekedik a tündöklő nap, világos lesz. Minden kiderül, megjelenik és bámulja egymást.

Az üvegház csillogó üvegfalát feltámasztják. Piros, kék, viola, fehér virágok. Virágok. A zöldült gyepet fénylő sárga foltok futják el. Virág! Fehér szórakozottság a mezőn. Virág! Lila borulat a réten. Virág! Sok-sok sárga kutyatej. Fehér margaréta sokasága. Lila kigyóhagyma serege.

És mindenféle mezei virágok, vadócok, fák tövében, bokor alján, árok oldalán, viz között szorongó haszontalanok, csitri, madárhur, kikirics, földike, mentsvirág, gólyahir, tunikavirág, csillaghur, sülyfü, tavaszika, sárika, természet kis taknyosai, parajak, csalánok, bojtorján, mindenféle dudva, gyom, kik kijöttök és harmatosak vagytok és melegedtek a napon. Mit akartok? Minek vagytok? Tik minek jöttök a világra? Fölpattan egy piros pont és elröpül. Szárnya van. Katicabogár. A fü alatt hangya nyüzsög, egyforma fekete és vörhenyeges hangyanép, és százféle fekete, sárga, kék, zöld, barna bogár ugrál, futkos és repdes a füben.

Majd a vékony szitakötők is eljönnek, halkan zugnak tova és a szerelem egyetlen napján him és nőstény egy aranyzöld gyürüben egyesülve kering a nap fényességében.

Tavasz! A nap süt, minden ujul, éled, virágzik alatta. Semmi közötök hozzánk, nap és felhők, fák és virágok, füvek, bogarak? Tavasz nem adsz ránk semmit? Nem tudsz felőlünk semmit? Mi emberek vagyunk, boldogtalanok vagyunk. Fehér margaréta, sárga kutyatej, te durva, de jószagu istenfa és te legközönségesebb füszál és ti bogarak, ti boldogok vagytok? Ti nem vagytok boldogtalanok, mert ti nem akartok boldogok lenni. Ti csak éltek. Honnan van a mi minden bajunk? Talán onnan, hogy beszélni tudunk. Az egész teremtésben csak az ember beszél. Se állat, se növény nem beszél. Nincs az emberen kivül, ami a földön felkiáltana: Istenem!

Tavasz. Boldogság. Felléhlzek és a világosság sötét lesz körülöttem és a szivemen fájdalom fájdalomra rogy, mint éjjel a hold fölött fellegek.

Az égszin eget hirtelen homály futja el, árnyék száll a mezőre és remegni látszik minden és mintha szinüket vesztenék a szinek. Azután kiragyog a nap megint és mosolyog az ég.

Tavasz. Én meg akarok halni, mert örökké szeretnék élni.

Nyakam nyugtalankodik, fészkelődik a kemény katonagallérban és tekintetem minduntalan az ég felé epekedik. A polgári öltözetben is végtelen nyugtalanság fogott el néha és nem értettem, hogy kerültem az emberek közé.

Oh tavasz. Ugy sajnálom magamat, ugy sajnálok mindenkit a világon.

Tavasz, tavasz. Mit érezni a levegőben? Kedves, könnyü és oly édesen nyomasztó a levegő. Mintha óriási fellegek hömpölyögnének távolról. Láthatatlan fellegek áradnak, ha látnánk őket, ezer szép szint elbájoltan bámulnánk rajtuk. A virágok illatai jönnek nyárára. Hömpölyögnek a föld felé, összezsufolva, csodálatos szállitmány. A mennország raktárait fölnyitották, onnét ontják az illatok fellegeit.

Már virágban a szilvafa. Már a délignyitó kitakarja magát. Már az égő tulipán kigyullad és a hüs buzavirág kékleni fog mindjárt. Oh tavasz, juhásztasd az erdőt, tedd kezessé a mezőt, lágyitsd a föld szivét, az áldott nyarat hivogasd, csalogasd. Virágozzatok virágok, illatozzatok illatok. Oh istenem, ha lehet, sokkal több virág legyen most, mint másszor. Ha teheted, áraszd el virággal a földet sürübben, virágozd be a pusztát is, az ugart is, a szikföldet is, a homokot is, a köves talajt is, a mostoha mocsarat is. Ragadjatok el virágok a földön, rózsák bontsátok, ontsátok leveleiteket, szél hurcold szép szagukat, hódits, bódits, altasd az az észt, cukrozd a szivet.

Madarak, az idén ne kiméljétek a torkotokat, ne merengjetek hallgatag estefelé, mindig csak csácsogjatok, fütyörésszetek, hangicsáljatok, gyakoroljatok mindig. Teljes cigánybandája a nyárnak, ti is, tücskök, zugó bogarak, méhek, darazsak, siesstek elő apró zeneszerszámaitokkal és éjjel-nappal muzsikáljatok. Szép szitakötők, bájoló pillangók százféle divatban, szálljatok elő szaporán, töméntelen, annyian legyetek legalább, mint a lehulló falevelek őszszel.

Buza, hazám oceánja, zöld tenger zöldülj, hullámozzál, dülöngj, viharozzál, rengedezzél, hadd menjen hátadon életünk bárkája.

Délignyitó és árvácska, füszál és dudva, pillangó, falevél és futkosó bogarak. Mutassátok magatokat. Ó, ha megtanitnátok az embert örömmel élni és édesdeden elmulni.

KIS MAROSFFY

Ugy tünik, hogy már olvastam a minap, de oly fáradt és kábult az ember mostanában, ha az ujságot olvassa, hogy néha szinte visszaejti a szem a betüket, be se viszi a fejbe és mintha a szavak elvesztették volna értelmüket és a számok elvesztették volna sulyukat. A kis Marosffy. Igen. Ma reggel a gyakorlótér gyepén emelgetett a szél egy viseltes ujságlapot, fölvettem és egy pár lépést sétáltam vele. Elolvastam az egyik oldalán, hogy Marosffy szinész a harctéren szerzett betegségében meghalt. Aztán eleresztettem a facér papirost, a szél tovább kapkodta, valamelyik rigó füttyöt gurgulyázott a melegedő reggelben. És fölemeltem a fejem és ugy tetszett, mintha elillant volna mellettem a kis Marosffy és eltünt volna hátul. Meghalt. És arra a gondolatra, hogy meghalt, mintha mozdulni akart volna a szivem, de nem tudott, mert egy idő óta, hónapok és hónapok óta valami nehezék nyomja a szivemet, az alól érzem dobogni.

Most meghalt a kis Marosffy? Villanykoszoruk gyulladnak föl, zsibongás kél, zenélnek, nóta és kacagás fuldoklik, sötétzöld pezsgős üvegek dülnek és fehér hab hull le rajtuk, székek tolódnak és a táncház zagyva tömegében egy kosztüm derekát fogja és forogva siklik el Marosffy. Egy nem nevezetes müvész, egy vidám soványság, egy fiu, aki egész éjjel táncol és folyton nevet, egy könnyelmü és felületes vendége az életnek. Az éji varietékben láttam s tudtam, hogy Marosffynak hivják. Vidám feje, fürge termete mint a tangó, macsics és twoo-step törvényeinek eleven rajza inog, ugrál és simul tova a parkett groteszk nyüzsgésében az asztalok között.

Mily csodálatosan vonzotta szemeimet az ifjuság éjszakáin a mulató-paloták szorgalmas, zajos, bolond és céltalan nyüzsgése, mily páratlan derüt leltem ott, mily kellemes esztelenséget és mennyi groteszk fájdalmat a kis szinpadok és páholyok s chambre separéek diszitéseiben, a hölgyek képzelődő kosztümjeiben, a kerge életöröm lármájában, az éji keringőkben, melyek a sötét pianino sárga fogain vonaglottak s melyekbe a kis zenekarban a triangle ugy csilingelt bele, mint a gyermekkor elmult szivverése. A kis Marosffy. Göndör haja van és képe nevetésre szerkesztődött és nagy kiváncsi két füle van s ez a két nagy fül a földi élet kakofon zengéséből csak az amerikai tánczenéket és a nők bolondos sikolyait füleli. Egy éji faun. Marosffy meghalt? Mi az a halál? Mi az most meghalni? Nem tudom ezt a vidám fiut, akit láttam életemben, ünnepélyesen megmerevült orcával, áttetsző viaszfülekkel elgondolni. Nem az a halál most aminek tanultam. Nem az aggastyánok elalvása, nem a betegek katasztrófája, nem a szerencsétlenül jártak torz lehanyatlása.

A férfiak halnak most a világon, töméntelen tömegben dülnek és dülnek előre és tünnek el. Az ifjuság, husz és negyven esztendő között. Akiké az élet minden ereje és kedve. Mi ez, istenem, mi ez? Megrenditő mozgalom, széditő tolongás, valami tüntetés félelmes és elragadó áradata… Mintha egyszerre itthagynák a világot és szöknének. Egy férfiőserdő, egy férfitenger, hova ment?

Kivándoroltak, elpályáztak, elillantak és valahol másutt megint együtt vannak és tovább üzik életüket, vagy inkább más életet kezdtek. A kis Marosffy is megszökött velük, közéjük furakodott és elosont velük, kiszökkent könnyü és bizarr tánclépkedéssel innen, mert itt már nem mulatnak.

MAGNOLIA

Nagy sárga virág, idegen virág, ma terád emlékeztem bánkódva, magnolia. Pünkösd napja volt ma és szemem előtt pirultak a pünkösdi rózsák és én csak terád gondoltam, távoli virág, magnolia. Néztem magamat emlékezetben, hogy forgatlak a kezemben és nézlek és emelgetlek arcomba, egyetlen szál nagy magnolia, kit a Posillipo fölfelé huzó utján szakasztottam és szineden álmékodom ma és illatodon révedezek. Magnolia virága olyan furcsa virág vagy. Olyan vagy, mint egy könnyü sima citrom, mint egy üres sárga rózsa, mint egy kemény és csukott sárga tulipán. Sárga vagy és szined a csodálatos sárga szineknek ájult képzelgése. Oh szép vagy magnolia, mint szivem álma és illatod nehéz és mély, mint a boldogtalanság. Oh nagy sárga magnolia, mely elhervadtál kezemben egy májusi nap délután és alkonyat között, mig fogtalak.

Hüvös selyem tested foltokat kapott és elpetyhüdt és összement és szined elfáradt és halálozott és nyomasztó szagod keserü lett, beteg, lehangoló és émelyitő és a bérelt csónak széléről leengedtem kezem és a kék tengerbe hullattalak, magnolia virága és elmultál előlem a hullámokkal.

Gyönyörüségnek és romlásnak, bódulatnak és fájdalomnak virága, szenvedélyes és gyászos virág, hallatlan sárga virág, szépséges és kétségbeejtő virág, egyetlen magnolia. Mintha életemben termettél volna, mintha szivemből nyilottál volna ki.

Nápoly, ifjuság kikötője, rózsaszin paloták, drága kertek, néma fekete batárok, bennük tovamuló barna hattyuk, titokzatos, gőgös és szomoru principessák. Különös bő sapkáju fekete és arany tisztek, ragyogó szemüek és ragyogó foguak és szennyes, sötét, csuf közkatonák és durva némberek. Viruló és zendülő utcák a nap fényességében. Oh, kinlódó hosszu sikátorok, gajdoló szegénység, ablakokban rikitó rongyok, nyomoruságnak lázadó zászlódisze, forróság, büzhödt levegő, tisztátalan népség, szemérmetlen gyermekek féregnyüzsgése, csuf és szerencsétlen élet, kántáló siralom, oh Nápoly.

Vezuv, dermedt fekete sara a lávának a virágos hegyoldalon, a narancsfák felett.

Pompeji gondolkodó elhagyott oszlopai, tört szobrai, repedezett kéjenc falfestményei, fekete kővé vált emberi testek kétezer év óta arcra borulva a földön a halál muzeumában.

Oh édes olasz dal, mely alamizsnáért esedezel a szegénység ápolatlan fogai közül és kisérteted magad a kin mandolinjának éles hurjain a szomoru piszkos kezektől.

Róma, Róma, remek ünnep, örök bámulat, mult dicsően merevedő homlokzata, álomban álló márványalakok, festett képek mennyei merengése, szépség hallatlan csarnokai, husvét, fény és virágzás, üdvözült zugás, elborult alkonyi tódulás a Pinción, ájult hajsza a hiuság sima és égő utján, kéjes és boldogtalan örök roham a semmi felé.

Anda tájak, égnél kékebb ég, boldog levegő, virágok, virágok, és por, ostobaság, gonoszság és szerencsétlenség. Itália, elfeketült oázis, süvöltéssé és jajjá vált cukros ének, elveszett pihenő, elromlott gondolat, elrabolt vigasz, bukott illuzió, elszakadt nosztalgia, Olaszország, fájdalom, utálat.

Velence, ábrándnak, önfeledtségnek, könnyü kéjelemnek, nevető kalandnak, rejtélyes álomnak Velencéje. Velence, csóknak és árva sóhajnak Velencéje, piros és sötét Velence, elmulásba zuhant karneválok, márványfalak alatt szennyes kanális, hazug Velence, kéjes, gyönyörü, bünös, unalmas és gyászos Velence, oh bájoló és borzasztó. Magnolia virág, drága virág, szomoru virág, csodáltalak és szagoltalak, borzongtam tőled és ugy fájt és ugy fáj a szivem. Én az élet ölelésére siettem és elrémültem tőle és a halál udvarlója lettem.

OH D’ANNUNZIO,

milyen igazat adtál most énnekem. Én könyvek fölé borult ifjuságomban a te könyveidet is olvastam és nem szerettelek meg és nem tettelek a nagy irók közé képzeletem szoborcsarnokába. Csak hallgattam és figyeltem és unatkoztam, mikor a világ tégedet ünnepelgetett. Elhiszem, milyen nevetséges, hogy itt megszólitalak és beszélek hozzád, mintha értenél magyarul és mintha te elolvasnád, amit én irok és mintha adnál valamit arra. Én tudok rólad tücsköt-bogarat s agarat, te meg azt se tudod, hogy én a világon vagyok. De én azért a világon vagyok és el se hinnéd, mennyit érzek és gondolkozom én is magamban itt az élet napjaiban. Most is csak magamban veszekedek itt és ugy teszek, mintha hozzád szólanék és te hallanál engemet.

Szabad és jól esik ez a bolondéria nekem. Én tehát a levegőn keresztül azt mondom neked, hogy nem vagy az a nagy költő, akinek ünnepelnek és akinél még ezerszer nagyobbnak érzed magadat, oh nem, egész biztosan tudom, hogy nem.

Te nagyon rossz ember vagy, kérlek, mert az embereket háborúba csábitod. Oh hisz ez majdnem bók s az, hogy gonosz vagy, egy karcolást nem ejtene hódolatom feléd ivellő márványhidján, ha valamikor is hódoltam volna neked. Irigyelhető inyence vagy az életnek, zseniális önző vagy, müvész vagy, brilliáns kéjenc vagy. Elragadó állat vagy, de elég közönséges lélek vagy, az Isten szelleméből és szellemességéből nem igen van a lelkedben, te piros ballettáncosa a világirodalomnak. Szerencsés vagy és ha egy éjszakát sétálnál velem egyszer egy kertben, bevallanád nekem, milyen boldogtalan vagy. Oh, sokat tudnék veled beszélni, de most ugy sietek… Azt a hitemet vágyódtam közölni veled, hogy nem vagy a teljes, igazi, tiszta nagy irók közül való, nem vagy te a végtelenség kedves gyermekei közül való, mert te rossz ember vagy. Itt a földi rendetlenségben sokat töprengtem egyedül valamilyen lelki harmónia kedvéért és töprengéseim után olyanformán gondoltam, hogy a legnagyobb irodalmi és müvészi remekléseket a jóság hozta a világra.

Egy tolsztoji, egy flauberti regényt, Dante poklát, Homérosz Odysseiáját, Göthe Faustját. Cervantes Don Quixote-ját, schopenhaueri filozófiát, egy beethoveni szimfóniát s egy bájoló Delmet-chansont, egy michelangelói freskót, eszményi Phidias-szobrot, a leggyönyörbbb épitményeket és a legcsodálatosabban szerkesztett kerteket, mindent, ami a legszebb, a jóságnak köszönhetjük. A kiszemeltek tehetsége az emberek felé árad. A legtengernyibb talentum hiusága és becsvágya nem adna örökös szépet, ha nem jóságból adná. A jóságnak kell lenni, ugy sejtem, a legelőkelőbb érzésnek, a legfölényesebb szempontnak, a legtökéletesebb önzésnek.

A világ irodalmának és müvészetének legmegmaradottabb alkotásai lehellik, árasztják magukból a humanitást, szánalmat, vigasztalást az emberiség felé. Annyi szépséget, gyönyörüséget, amennyi a magas müvészetekben van, miért nem tartanak meg magukban és maguknak a mesterek, miért hozták elő magukból gyötrelemmel és miért terjesztették hitvány embertársaik elé. Mert jót akartak velük. A müvészet jótékonycélu, a müremekek jótétemények. Felettünk magasan, a felhők alatt légüres tér van, az teli van isteni levegővel, jósággal. Aki az élet fölé száll, ezt a levegőt szivja. A gyönyörü csillagok, ugy érzem, csupa jóságból mutatkoznak nekünk. A jóság a mesterek mestere. Ah sietek, tele van a fejem és szivem és nem érek rá kibeszélni magamat.

A jóság a legerősebb erősitő, a legüditőbb füszer az élet szerencsétlensége, utálata, bánata és unalma ellen. Én tudom, hogy a hercegnék és grófkisasszonyok igazán jóságból ápolnak a kórházakban. És a munkában nem durvulnak, nem csunyulnak, nem fáradnak el és nem unatkoznak… csodálatos hatásu források bujdoshatnak a lélek mélyében. Miért esik oly jól kockacukrot tartani a ló szája elé? Miért oly kellemes nézni, hogy iszsza a cica a tejet? Miért esik oly jól a tenyérnek, ha a kutya nyalogatja?

Oh D’Annunzio, te müvész vagy és a háborut kivánod. A háboru az ostobaság szüretje, a müveletlenség szellemi kéje, a bénaságnak, a szemétnek, romoknak, hulladékoknak kiállitása és lárma, lárma. Müvész vagy és szépség kell neked és csönd és figyelő világ. Szép a háboru? Kivánatos müvészi igényeidnek?

A háboru csinált szenvedélyei, felületes csodálatossága lefogják és eltöltik a te szivedet és fantáziádat, oh D’Annunzio, az örök és rejtelmes teremtés világában, amelynek oly fogékony és elmulandó vendége vagy?

Én elhiszem, hogy őszintén és fájva lángolsz költészeted tüzében. Mert nem éreztelek soha magasabban, mint amilyen magasak az erkélyek.

Oh D’Annunzio, árulója és betyárja vagy a költészetnek. Utálnálak tégedet, ha nem kimélném magamat az utálat kellemetlen érzésétől.

Mi vagy te, vörös, csontos, kopasz hegedőse a háborunak a talján városokban? Némely pillanatban valami földöntuli értelmet sejtek lényedben s ugy tünik, hogy nem az entente-nak, hanem a Halálnak, a legvégső és mindent megmagyarázó, megoldó, megnyugtató jóságnak vagy a megbizottja s arra hivattál el, hogy uj boldogtalan nyájakat hajts az elmulás békés karámja felé. Egy pillanatig dermedten és megindultan gondolok rád.

Oh, D’Annunzio, ilyen végtelen nagy és ilyen földöntulian emberséges nem vagy te. Rossz ember vagy és nem vagy nagy költő. Nem kellesz nekem. Nem vagyok kiváncsi reád. Sajnállak, mint mindenkit, mert élsz és mert meg fogsz halni.

IVÁN

Estefelé a fáradt utcán egy szürke keztyüt tettek a vállamra. Megfordultam. Egy sápadt kis hadnagy állott szembe velem sötétkék bluzban, rózsaszin parolival a nyakán, fekete pantallóban. Az egyik keztyüje a vállamon volt, a másik keztyüjével botra támaszkodott. Két szelid kék szem tekintete fogózott a szemembe:

– Te vagy?…

– Én vagyok.

– Nem ismersz meg? Én vagyok… Iván.

– Iván! Te vagy? Hogy vagy? Mit csinálsz?

– Még egy kicsit bicegek, de már jól vagyok. Holnap megyek lefelé, Olaszországba.

– Megsebesültél?

– Már háromszor.

Iván… a neve hirtelen mély visszhangot vert a szivemben és ugy éreztem, mintha sok-sok csengő csengene igen távol egyszerre, sürün, édesen és mégis fájdalmasan. Egy földszintes fehér iskola derült fel tavaszi napsütésben, a fölsepert nagy udvar reggel lármával, rövidnadrágos kis fiukkal és tarka kis leányokkal. Egy nagy labda repül fel a levegőbe és fölnéznek és szaladnak. Iván… egy szelid, szöszke, gyönge kis fiu, osztálytársam. Husz év. Az ifjuság elfutott. Talán az egész élet eltelt. Itt áll Iván.

– Hol jártál?

– A nyáron Oroszországban, azután Boszniában, azután Szerbiában, azután a télen Galiciában, a Kárpátokban…

– Hát ezt hol szerezted?

Észrevettem a mellén a Signum Laudist.

– Ezt? Bukovinában.

Oly bágyadtan néz. Bukovinában… Beszél, szavai keringenek a fülem körül, városok, földek, országok usznak el, mintha mondhatatlan gyors vonaton mennék. Szemem előtt végtelen messze egy sárga torony áll, egyetlen igaz torony, a mi tornyunk, mikor Iván meg én nem láttunk még azon tul semmit a világból.

Sóhajt és mosolyog:

– Emlékszel még, mennyit játszottunk katonásdit?

– Én mindig török voltam.

– Én magyar. Most mindaketten magyarok vagyunk.

Bucsuzni kezdett, nyujtotta a kezét, még sok elintézni valója van, holnap már menni kell neki.

– Hova is visznek, Iván?

– Lefele, Olaszországba.

PARK

Fák, összeölelkezett sürü bokrok, egy darab zöld gyep. Zöld lombok, levelek mindenütt, világos és haragos zöld meg sárga, pazar, szertelen, eláradt levélvirulás, zuhataga és felhőzése a faleveleknek és a lombok hasadásai és a levélsürüség lélekzetei közt távolról kéklő kék ég, édes, fényes tiszta levegő. Homályos zöld árnyai fáknak, bokroknak, elborult foltok a gyepen, s a leveleken a nap arany pillantásai, s arany tallérjai, arany loccsanásai a gyepen s az uton, amely a képen átmegy s elhajlik s elvész a fák között…

Szinyei-Merse Pál festette. A katalógusban az a cime: Park. Olyan végtelen ez a nagy kép, mint a természet. Az arany ráma négy oldalról támadja, szoritja ezt a nyarat, hogy ne özönöljön el, hogy kép maradjon, aminek pingálták.

Ah Istenem, ha nyugalmam és figyelmem volna ezeket a szineket szinezni szavakkal, hogy hódolni próbáljak e Szinyei-kép müvészetének. De csak a naptól sütött tiszta utat tudom nézni és nézni, mely eltünik a sürüségben és láthatatlanul visz tovább, messzire, az ismeretlen tájra, álmodott távolokon végestelen-végig, valahová a boldogság táruló kapujába. Az élet drága fájdalma esik rám. Elosonnék és kibujnék a nehéz érzés alól, elhuzom tekintetemet a képről s a többi képeken sétáltatom el, amelyek teremről-teremre a falakon némulnak, figyelnek, álmodnak.

És a muzeum klasszikus falain révedek el, de a hüs, magas falakról csak visszamegy még a szemem a Park utjára, nézni, nézni, mig végre jól esik a szenvedés, amit a könyörtelen szépség bocsájt az ember lelkére.

Mintha ez a ragyogó tiszta ut a képen, amelyen senki nem jár, mintha most hirtelen néptelenedett volna el. Mintha erről az utról szökdöstek volna szerteszét az emberek, erről a szelid, aranyos, nyári utról, mind akik csikorgó vasutakon, agyongázolt hühós országutakon, sziklák borzadályos kapaszkodóin hajszolják egymást. Mind elhagyták ezt a napos utat, mintha közelebbi utakat találtak volna egyszerre valahová, ahová életünk igyekezik… Itt van a Szépmüvészeti Muzeum kiállitásán a falon a mester portraitja is, aki a Parkot festette. Ferenczy Károly müve: Szinyei-Merse Pál arcképe. A hóhaju és rózsaarcu férfiu bizonyára élő személyében is ily hallgatag ül és ily szeliden néz kék tekintetével. Milyen csalódás e homloknak s e kék szemeknek az emberiség vihara. Milyen sértés, mily gyógyithatatlan bántalom a müvészetnek az a megoldás, amit az egymás mellett küzködő népek maguk közt kitaláltak. A romok, roncsok és a vér milyen mély veresége azoknak, akik az élet hibáit szépséggel takargatják, szépséggel szórakoztatnak, szépséggel csillapitanak, szépséggel vigasztalnak és ápolnak.

Lépések kopognak mindenfelé, ruhák suhognak, kardok és sarkantyuk zörrennek. Tisztek forgolódnak, nézegetnek, akiknek kitüntetés világit a mellén, akik a háborut látták és eljöttek tovább gyönyörködni a müvészetben. Oly mondhatatlan hangulatot ad ez a békéből való csarnoknak. A publikum jön-megy teremről-teremre, álldogálnak, diskurálnak, duruzsolnak, mégis milyen csönd van itt. A festmények, bronzok, rajzok ontják magukból egy eszményitett világ varázsos hallgatását.

Csodálatos harmonia és ünnep ez a kiállitás. Ezeket a gyönyörü festményeket, szobrokat mind ingyen adták a müvészek, legjobb müvészeink legjobb müveiket, s mügyüjtők elküldték holt mesterek drágábbnál-drágább képeit, s családok feláldozták féltett müvészi ereklyéiket. Mert ez a kiállitás az élő nyomoruság segélyhivására sorakozott, az oroszoktól elpusztitott sárosi falvak hajléktalanjainak javára sorsolják ki a muzsáknak e becsességeit. És a szépség hideg falai között mintha valami mély és melegitő illat terjengene itten, a jóság tömjénje.

HÁBORU JÁTÉK

A Háboru Játék a vurstlin folyik, körülbelül öt négyzetméternyi területen, közvetlenül a Barokaldi-féle Néparéna mellett és az Első Magyar Barlangvasut szomszédságában, amelyen bohó ifjukoromban nem egy szép utazást tettem. Ez, már mint ifjukorom nem tartozik a dologra, lehető szemléltetően és röviden szándékolom e helyen a Háboru Játékot megörökiteni, hizelgő adalék gyanánt ama historikus számára, aki valaha ez ujságlapokat szagolja és élete unalmában mindenfajta változatok után böngész, amelyek a jelen időkben az emberek világában előadódtak messze a drótsövények és lövőárkok mögött.

Ugyanezen világtörténeti itész előtt, aki a sárgulandó ujságpapirosról a futó kis szintelen papirmolyt elfricskázza, vagy a körmével agyonnyomja, tartozom tisztázni magamat azon vádoló látszat alól, mintha én e gyászos időkben mulatozni jártam volna a mulatozók közé. Oh nem, csak egyszer bolyongtam a vurstlin, egy vasárnap délután a háboru alatt, s nem hintáltam, s nem élveztem a ringlispil arany kocsijában, csak néztem magam körül s szomorodott szivvel mentem el a szegénység szórakozó barakjai közül, valamint az uri népek mulatságainak csarnokaiból is olyan hangulatban távoztam sokszor, mint valódi szerencsétlenségek szinhelyéről.

Hát a Háborus Játék ilyen: az elrekesztett kis négyszögletes harctéren öt óriási pléhfigura áll, egy-egy karóval megszilárditva hátulról. A mellükre mázolták sorba: Angol. Francia. Muszka. Talián. Szerb. Mind az öt bábra a maga hadseregének egyenruháját pingálták s mind az öt ellenség feje hüségesen viseli nemzeti jellegét, igy a muszkának nagy veres körszakálla van, az angolnak pakombartja, a franciának kecskeszakálla s az olasznak légy az alsó ajka alatt. A szerbnek csak bajusza van, de annak az arca a legborzasztóbb. Mind az ötnek a szája tátva-nyitva, azoknak a falapdáknak a befogadására, melyek a pulton hevernek. Igy állanak a monarchia ellenségei egy sorban, tátott szájjal és rémült nagy szemekkel. A pult fölött tábla, a táblán nagy piros betükkel: Háboru Játék. És alatta ez: 10 Dobás 6 Fillér. Az entente és cinkosai mögött magas drótháló, amely a célt tévesztett lapdákat nem engedi tovább repülni, hogy a harctér mögött el ne trafálják saját honfitársainkat.

– Csak hat fillér tiz labda, csak hat fillér – buzditja a bámészokat a Háboru Játék gazdája, egy kis gyönge civil, – tessék, tessék urak, üzsd, nem apád, – hadarja szenvtelenül – a legtöbb találat éremmel lesz jutalmazva, tiz labda csak hat fillér.

A haditerület oldalfalán ott csüngenek egy fölfeszitett vásznon a pici vitézségi érmek nemzeti szalagocskával. Egy-két fiu huzakodik a pult előtt, a falabdák nagyokat koppannak a pléhbábok fején, mellén. A szájba nehéz beletalálni. A néző több, mint a kombattáns.

– Üzsd, nem apád, hat fillér… – panaszkodik a mutatványos, olykor félrekapja a fejét s állandóan irigy szemeket vet a rézsut szemben levő pavillonra, melynek lépcsőzetén nagy tömeg előtt rekedten dicsőit a kikiáltó egy zöld fátyolokba takart kéz- és lábnélküli kisasszonyt.

A Háboru Játékot hallgatag nézi két felkötött karu huszár, nem elegyednek harcba. Éppen mikor tovább akartam sétálni, a muszka bekapta a fagolyót a szájába. Egy kis vihogás volt, s a muszka a nagy golyóval a szájában oly furcsán nézett, vigan és kétségbeesve, mintha gombócot enne és nem tudná lenyelni.

EMLÉKSOROK

Talán itt közöttünk vándorol, jár-kel, utazgat és forgolódik egy ismeretlen, az örökkévalóság emberarcu képviselője, az egyetlen, aki nem szól hozzá semmihez, nem tartozik senkihez és sehova, kiben a szenvedélyek csapjai nyitottak és hidegek, kinek fejében az örök eszmélet fehér gyetyalángja mozdulatlanul ég, kinek földi utja gondtalan és bajtalan tanulmányut, aki fontos és titkos megbizatással keveredett el köztünk, ki az öt földrészen tuli illetőségü. Kinek szemei mindig lefelé néznek, mert az emberek lelkének a fenekére néznek, s ki pillantásaival jegyzőkönyveket jegyez teli. Ki mint fegyvertelen és sebezhetetlen fölfedező vonul el a világon, ki hozzánk hasonlóan öltözik, de kém, kémje az emberi életnek, ki közülünk való, de uralkodó, aki álruhában jár és hallgat minket és ügyünket-bajunkat vizsgálja.

És elevenen s elfáradatlanul lép át a következő emberöltőbe és eltávozik a jövőbe és óráktól nem üzetvén és évektől nem sulykoltatván, s reményektől és emlékektől nem zavartatván, csendben-rendben feldolgozza véghetelen anyagát és majd megtartja beszámolóját két kitárt karral, elefántcsont-homlokkal fordulva az emberiség felé, amely a fénylő fehér homlokról érezi a napsütés meglepetését.

Ő majd elmeséli a lábujjhegyen álló emberözönnek, amely megszámlálhatatlan kezeiben becsukva tartja a világtörténet könyvét, hogy mi volt az európaiak háboruja és mi volt a balkániaké és a japánoké és az amerikaiaké és mind, mind, a tatárok háboruja és a kereszteseké, a velenceieké, a móroké, a hunoké és a rómaiak háborui és a hellénekéi és a pun háboruk és a Karthago háborui és a judeabeliek háborui s az ammoniták és a filiszteusok háborui, mind. És ő el tudja beszélni mind a volt forradalmakat és zavargásokat és a párbajokat. És ő ki fogja majd deriteni, hogy ez a tömérdek millió Kain mind Ábel volt, aki megölette magát testvérétől.

Ő feltakarja a világot és megmagyarázza, hogy minden rendetlenség és tökéletlenség a halál miatt van. Ő feltöri minden szavunkat, s megmutatja, mit jelentenek, ő elébe világit minden lépésünknek és kideriti, hogy hová igyekszünk mindig. Ő felmutatja a falevelet s minden ember megismeri, hogy az az ő arca. Ő felfedezi az emberek előtt életük főbaját, az elmulást és kigyógyit mindenkit és ő meg tudja adni a legigazibb és legnagyobb vigaszt, a halál vigaszát. Ő kirakatot rendez a napokból és bazárt nyit a pillanatokból az emberek szeme elé. Ő megfejti a vágyakat és a bánatot. Ő rávezet arra, hogy mit értettünk mindnyájan az alatt, hogy boldogok akarunk lenni. Ő minden teremtményt meg fog lóbálni a végtelenség hintáján. Ő a legnyomorultabbat is, akinek semmije sincsen, csak baja, elkalauzolja a lélek pazar és mulatságos városligetébe. Ő az élet fájdalmát be fogja oltani minden ember mellébe, s a türelmet minden ember karjába, mint most a tifuszt és kolerát oltják be. Ő a szenvedéseket virágokról fogja elkeresztelni, ő a könyekre és a sóhajokra a gyöngyök és karkötők becsét fogja ruházni. Ő elterjeszti a főurak közt és a koldusok közt egyformán a csodálkozás világnézetét és ő megalapitja az utolsó vallást: a jóságot. Őt költőnek fogják nevezni, és ő magát igazi embernek fogja vallani és ő utána nem lesz több költő, mert mindenki ilyen igazi ember lesz. Ő olyan könnyüvé teszi majd az életet, mint amilyen könnyü most a halál.

AZ ÉSZAKI TENGER

A város végén az Angyal-féle korcsmában, ahol megfordultam, egy huszárt láttam mulatni. Zene mellett mulatott, a falnál állott a zenélő automata, akibe egy hatost kell beledobni, az zenélt a huszárnak. A huszár az automata előtt illegette-billegette magát, összeveregette egyenes, zord sarkantyuit, a jobbkezével a tarkóját ütögette, a ballal meg szeretettel fenyegette az asztmatikusan muzsikáló automata-szekrény bádogsipjait. Egymagában mulatott délelőtt a korcsmában, egy pohár sárga sör állott mellette az asztalon. Se cimbora, se fehérszemély nem kellett, hogy viditsa. Szép magyar arcán a háboru vas szine és kifejezése.

A ló az ő barátja és babája a veszedelem. Angyal ur a kassza előtt könyvelt egy nagy noteszbe közönyösen, s a falon a kalitkában kanári madár hallgatott. Ugy látszik, az itt a rend, hogy ha az automata szól, a kanárinak nem szabad fütyörészni.

A huszár, mikor észrevett, megállott, szép haptákot vágott. Láthatta, hogy szivesen nézem őtet s vidámságában kedves bizalommal szólalt meg:

– Harctéri fiu vagyok én… ur. Kék ruhába vagyok, azér huszár vagyok.

Éltesse az Isten kék ruhába is. Illett megkérdezni, merről jön, hová megy.

– Itt voltam a kádernél egy hétig, de megyek már haza.

– Hova haza?

– Vissza Dunabürbe.

– Dunabür, hol van az?

– Itt van ni kérem, erre.

Térképet huzott elő a zsebéből, kihajtogatta, az orosz harctér térképe volt. Megmutatta rajta Dünaburgot. Azután feljebb vitte az ujját, egész a szélére a térképnek, a tenger kékségét ütögette meg az ujjával:

– Meg ide szándékolok még elmenni. Ehe az Északi tengerhe.

A szeme rajta ragadt azon a kék szinen a térképen.

– Nem látott még tengert, ugy-e?

– Nem, még sose. Azér akarom most látni, kérem. Földet, tanyát eleget láttam életembe. Tengert csak egy ember látott a századból, az mint civil Amerikába szok dógozni. Most már közel járunk. Ha annyit bajoltam, már ezt a tengert megérdemlem, hogy meglássam.

Meg, meg, szegény magyar huszár, jó magyar huszár. Bárcsak meglátnád a gyönyörü tengert. Szeretnék ott lenni, mikor a partján megállasz és szeretném hallani, milyet tudsz káromkodni, mikor megpillantod az Északi-tengert.

JUNIUS 16

Talán azért süt ugy a nap, mert melegen érez, az ég az emberek iránt. A nap talán az ég szive.

A hold pedig a lelke az égnek. Milyen csodálatos mosolylyal révedez éjszaka a hold fönn a kék mezőn a csillagok arany margarétái között. Milyen zavarba ejtő, tiszta és megszokhatatlan mosolylyal vonul, lebeg, fut a hold az égi felhők könnyü fátyolai alatt és világit és ragyog és vonz és bájol és kecsegtet és száll tova, tovább és végtelenül mosolyog. Mit akar tőlünk?

Mennyi pazar virág gyuladt fel az idén a kertekben, a mezőn, az árok szélén. Özön virág. Soha ennyi virág. Mennyi vér szakad a földön, mennyi sóhaj jár, mennyi köny permetezik. Érted te a virágot? Tudhatod, hogy van az, hogy ennyi szin és illat van? Csak látod és érzed és jól esik. A föld talán válaszol nekünk, szól hozzánk, beszélget velünk és a földnek szavai nincsenek, csak virágai.

Milyen szépek az asszonyok és a leányok, szent Isten, milyen szépek. Mintha soha ilyen szépek nem lettek volna. Mennyi fájdalom a szivekben, mennyi gyász a lelkekben, mennyi félelem, mennyi nyugtalanság, mennyi lehangoltság, mennyi borzadály, mennyi sajnálat, mennyi irgalom. Soha ennyi nehéz és gyötrő érzés nem bujdokolt, nem ragadozott, nem áradt, nem rengett a világon. Milyen szépek a nők az idén…

Ki tudja, honnan vannak a felhők ámitó szinei és alakulatai estefelé? Ki érti, ki tisztázhatja, ki mondhatja el a felhőket? Ki fordithatjta le a felhőket? Honnan, miből, miért tünnek az égen felettünk ezek a nevezhetetlen szinek, ezek a mindenre emlékeztető és semmihez nem hasonlitó gyönyörü tünemények? Talán a földön elszállott, összetapadt és együtt fölremegő milliótlan millió sóhajokból keletkeznek mindennap a felhők, az emberi szivek bánatának örökösen ömlő kéményfüstjéből, amely az álmoknak és az elégett vágyaknak ezerszinü tündéri hamvait viszi el.

Talán a szemeknek az ég felé szálló tekintetéből varázsolódnak a felhők, a csalódott, epedő, áhitatos, remélő, könyörgő szemek pillantásainak ereje és képzelete vetiti a felhőket? Talán mindaz a szerelem, kellem és öröm látszik az ég felhőiben, ami azoké lett volna, akik meghaltak korán és életük eltört és minden amit vártak, elmaradt? Ott van. Ott van minden földi tárgynak, dolognak, gondolatnak az ideálja, az igazi arca, ott van a felhőkben minden érthetetlen tökéletlenség elsimulva és kiigazitva, ott van tükörképe az egész világnak, délibábja, minden földi formának álma és álma igazi életünknek, amelyet idelent, ahol vagyunk, irtózatos meglepetésünkre meg nem kaphattunk.

HAZATÉRŐ NYÁJ

Oh Troyon festménye, ami itt előttem megy, porzik, kolompol, béget és mulik tova… a nyáj hazatér estefelé. Megállok az országut szélén és engedem szemembe és szivembe tolulni egymásután a juhok arcait, ezeket az egyforma, lágy, csekély homloku, engedelmes szőke arcokat s képek tünedeznek emlékemben, arany rámák ragyognak fel körülöttük, látom magam merengeni néma muzeumi csarnokokban Párisban, Londonban, Moszkvában, Nápolyban, Bécsben, Berlinben s valami fényes és szelid és talán csak álmodott boldog világ panaszkodik és bánkódik bennem.

A vezérürü jól elől van már, a kolompja szórakozottan hallik, fakul és gyengül és mennek a juhok határozatlan, torlódó sorai egyik a másik után, port vernek, a vékony juhlábak csak mint árnyékok futkároznak el a porban, test-test mellett halad a nyáj, mintha össze lennének ragadva és olyanok, mintha nagy darab világos göröngyök lennének, mintha a föld megindult volna és menne előre. Az országut mellett fák állanak, mozdulatlan fák, zöld fák, akik a földből felkeltek és állanak egy helyben és mind más formájuak és mind olyan egyformán csodálatosak és szépek. A fáknak nincs háboru és a huzódó juhoknak sincs háboru és a fecskének sincs háboru, aki a fák fölött elcsapott éles szárnyán a levegőben és magasra röppent és eltünt és a fellegeknek sincs háboru, melyek odafenn megnyitották alkonyati szinjátékukat.

– Mee-bee-mee-bee… mindig kinyilik a szájuk és bégetnek. Egy juh elkezdi és a szomszédja a sorban átveszi tőle és az egész sor utána béget és a következő sorban is elkezdi valamelyik. Me-e-e, be-e-e, némelyiknek oly meglepő emberhangja van, ugy hangzik, mint mikor az emberek a mutatóujjukkal az ádámcsutkájukat ütögetve utánozzák a bárány hangját. Oh, a kis bárányok a sorok szélén, futnak, kapkodnak, botolnak gyönge lábaikon a felnőttek mellett és itt-ott elmaradoznak, mire a puli sebesen előgurul, mint valami fekete gombolyag és visszaugatja őket és a báránykák rémülten iparkodnak tovább. Némelyiknek alig nőtt még gyapju gyönge és finom kis testén és a porból szálló ártatlan hangjuk a lélek legérzékenyebb rétegeibe furakodik. Miért hat az emberiség képzeletére oly gyöngéden a bárány s a juhok nyája? A Biblia miért van teli ezekről az állatokról való példázatokkal, a mennyországot miért pingálják bárányokkal és mért teszik annyit a legelésző és estefelé megtérő nyáj képét a piktorok a vászonra?

Mennek és mulnak és tünnek a nyugtalan, tolongó, bégető sorok és mind a juhok minden lépésnél le-leejtik a fejüket, mintha valamit folyton helyeselnének, mintha mondogatnák: bizony, bizony, bizony… Mennek, mennek, négy-ötszáz juh is mehet ebben a nyájban, de mintha ezer meg ezer volna, meg millió, oly végtelenül sürü és egyforma, ahogy tovamulik előttem és a nyáj háta mögött elballag egy magos, sötét, lehajtott fejü ember, a pásztor. Bocskor van a lábán, meztelen, porszinü, vékony lábaszárát fekete köpenyeg veri, valami régi-régi uri köpenyeg lehetett, az isten tudja hol vette, háromszoros gallérja van a köpenyegnek, a szél hajtogatja. A lekonyult karimáju ócska kalap alól nem igen látszik a pásztor képe, csak a morc bajusz, őszes szakállfolttal összekeveredve. Hosszu botját tologatja maga előtt s eltünik az eltünő nyáj után a porban, a homályosság felé, az éj felé, hazafelé…

FALUSI UTCA

Kétfelől sorban a fehér házak, egyforma kis házak, a végtelen magos kék ég alatt hunyászkodnak csendesen. Ez a széles, hosszu, göringyes és poros föld a falu nagy utcája. A végiben a templom, mintha megállitaná a feléje járuló házakat. Régen meszelt fehér templom, kis templom és olyan egyszerü, mintha egy iskolás gyermek rajza lenne. Egy-egy ház előtt letett vastag, holt faderék, akin az öregek szoktak üldögélni, engedelmesen várván a nap lementét. Cséplőgép bug egy hangon és a rosta zakatol izgágán. Valamelyik udvarban masinázzák a buzát. A keritések mögött meg a háztetők mögött mindenféle nyugtalan kazlak, boglyok, felhordott asztagok emelkednek, mint valami földre telepedett szalmaszin fellegek.

A fehér házak tövében icipici leányok ülnek, két-három-négy esztendősök, sorban, szöszke porontyok, mennyei ártatlanságban felhuzott és széjjelnyitott térdekkel. Feketekendős öreg asszonyok mutatkoznak a kapukban, eltünnek. A házak mellett két nagyobbacska leánygyermek megy egymás mellett, hat-hét évesek, hosszu öregszinü rokolyában, pruszlikban, bekötött fővel, komolyan, mint apró cselédek, mint Törpeország parasztasszonyai. Meg kisfiuk ácsorognak, tekeregnek a házak közt csapatosan, sokszor mezitlábos, porban nevelkedő-növő gyerek, némelyiken huszársipka van, némelyiken bakasipka, egy gyereken kerek német katonasipka… ha megkérded őket: hogy hinak fiam, felnéznek és mind megmondják, hogy Jancsi, Jóska, Pista, Misi. Akad köztük, akit Lukácsnak hinak, meg Demeternek. Ilyen kis fiut. Mi kell nekik? Egy krajcár. Mennyi gyerek, mennyi, hemzsegnek a porban, felnőnek embereknek, kellenek a munkának, a szegénységnek és minden sorsnak. Itt vannak már, készenlétben, nőnek.

A virágtalan akácfák álldogálnak, dülnek a kiskapuk előtt, a házak körül. Leveleiken a nehéz por fekszik és hosszu szalmaszálak lógnak a lombok közül lefelé. Egy leányzót nem látni semerre, egy menyecskét nem látni jönni vagy menni. Hol járnak az eladó lányok, hol vannak az asszonyok? Mintha elbujtak volna, elbujdostak volna, mintha összecsődültek volna messzi csendes völgybe, vagy a sötét erdőbe, ott siránkoznának együtt egymás vállára hajladozván.

Egy idős ember ballag magában az utca közepén a templom felől. Toldott-foldott öltözetben van. Száraz és görbehátu öreg, kék kötény van előtte, papucs a lábán, drótozott szemüvegje van, mint a kövezőknek. Különös ember, minden faluban van ilyen, se nem paraszt, se nem mesterember, de bizonyosan szántott-vetett életében, alkalmasint ért minden furáshoz-faragáshoz, tud karikát tenni a disznó orrára, talán a beteg állatok kezelését is érti, patkányirtást is elvállal és ha koldus, vagy szegény vándorló hal meg a faluban, a test mellett ő szokott virrasztani.

A szegény házak közt egy sárga urilak áll az utcában, vaskerités mögött kertben. A kert ágyai közt felkötött karu tiszt sétál lassan, mellette fehérruhás hölgy… mint régi, régi és olcsó képeken, amilyeneket kispolgári lakásokban lehetett látni, meg a képkeretező üzletében politurozott széles piros farámában, reprodukcióban. Az égen odafenn a délután felhőzetében egy-egy álmélkodásra gerjesztő ragyogvány hasad. Egy csirke sikoltva szalad keresztbe az utcán. A disznók közelednek vágtában, egy vörhenyes, sárszinü és feketeszinü durva társaság, röfögve, horkolva, szuszogva, dühősen, szorongva és üzve egymást, s fejüket le-lekapva a földnek, mintha valami szörnyü kalandból menekülnének. Elporzanak. Azután lágy kolomppal és csengő csengővel egy-két-három tehén kezd felsétálni az utca végiből a poron által, fehér, jóságos, balga tehenek és az első már befordul egy kitárt kapun. Az estéli homályosság kezdi betakargatni fátyolába az ákácok tetejét és hirtelen eláll a cséplőgép bugása.

EGY ÖREG EMBER

Ideki ül a tornácon a pitvarajtó előtt egy kisszéken. Kötényt vagy mit varr, egy toldott-foldott kék rongyot. A feje mélyen lesülyed a kebelébe, fáradt, vén kerek kalap van a fején, a kalap alól zsinór buvik ki, körülfogja az öreg ember arcát az álla alatt. Hátul a kalap karimája alatt az öreg ember hamuszin haja kunkorodik, rendetlenkedik. Csupa ráncból való fakó ujjasának zsiros karjain a napfény fickándozik, ahogy az öreg ember a jobbkezében a tüt emelgeti és a balkezét arráb-arább tolja a kék rongy alatt. Az öreg ember két nagy, lágyszáru, fénytelen csizmájának a feje mozdulat nélkül áll fölfelé a tornác szélén és bámul talpával a csendes kis udvarba. Az udvar végében piszkos szalmadombon a csirkék járkálnak, piszmognak, kaparásznak, egyet-egyet csipognak, megállnak, tovább forgolódnak és kapkodnak lefelé a szemétbe. A nyári délután unalmának örök képe.

Az öreg embernek a két kezét nézem, amelyek járnak és ha megállanak munka közben, akkor látni, hogy rezegnek folytonosan. Mintha nem is a vénségtől rezegnének, mintha csak azért rezegnének, hogy ne pihenjenek, mert ezek a kezek dologért teremtődtek és a sirig nem akarnak megnyugodni. Nagy, durva kezek, kemények, sötétek és mégis tiszták, olyan a szinük, mint a napon megégett és megfeketült buzakalászé. Csupa ránc, ércsomó, pikkely, gödör az öreg ember kezefeje, ha soká nézem, olyan mint a hold fotografiája, apró hegyek, völgyek, utak élettelen végtelenje. Az öreg ember pápaszem nélkül öltöget. Olykor köhint, valahonnét mély mélységből, hosszan és gyöngén, ahogy az aggastyánok köhinteni szoktak.

– Mit varr azon a rossz kötényen, öreg apó?

Az öreg emeber fölemeli rám lassan a fejét:

– A rossz kötényt kell varrni, a jót nem kell varrni.

Azon a hangon beszél, amelyen köhintgetett, ha a hangnak szine volna, ez olyan lenne, mint a hamu szine.

– Hány esztendős, öreg apó?

– Nyolvannyolcat adott eddig az Isten.

Nyolcvannyolc… Az udvar közepén egy sárga kéve áll a földön, szalmaöv karolja a kéve derekát, széles, magos, kerek kéve, gyönyörü kéve, tetejében a kalászok hajlanak ide-oda gyengéden, aranynyal süti a nap a kévét, olyan a teteje mint egy korona.

Az öreg ember visszaeresztette a fejét, varr.

– Lát jól, öreg apó?

– Látom, amit látni lehet. Csak azt nem látom, amit látni nem lehet.

Hallgatom és hallgatok egy darabig és nézem az öreg embert.

– Szép hosszu időt engedett magának az isten.

– Szolgálok, mig szolgálni kell. Kinek hamarabb kitelik, kinek sokára. Az onokám most hótt meg a háborúban.

– Annak kitelt.

– Annak ki.

Hallgat, azután megint felnéz.

– Fogyik a nép. Az öregeknek kell tán szolgálni a fiatalokér is, akik meghóttak.

Olyan a két mély kis kék szeme, olyan kék, olyan homályos és olyan fényes és gyönge és érthetetlen, mint a csecsemőké, akik a bölcsőből néznek az emberre.

1915 AUGUSZTUS 24

Néhány felhőt láttam ma este a kelő hold környékén. Nem tudnám megmondani, milyenek voltak, az emberi értelem és ügyesség a felhők szineit se szóval megnevezni, se festékkel utánozni még ez ideig nem tudta. Nem tudom, valami rózsálló és kékellő fodrok iramlása volt az elszoruló alkonyati ég hallatlan szürke selymén, néhány véletlen, következetlen felhő, egyszerü égi tünemény, semmi. Csak nekem volt ez a néhány felhő rendkivüli dolog, élmény, esemény. Ugy éreztem, csak én magam látom őket, és csak nekem magamnak jelentek meg, légyottra jöttek a megbeszélt helyre, a holdhoz közel.

És hogy fölnéztem, megdöbbenve és szorongva kezdtem emlékezni rájuk, erre a néhány egymáshoz simult felhőre, hogy a mult őszszel láttam őket az égen ugyanezekben a szinekben, ugyanezekben a földietlen formákban, vagy tavaly tavaszszal, vagy még azelőtt, egy elmult napon. Képük visszaderengett bennem valahonnét az emlékezet tengerfenekéről. Olyan sajátságos perceim voltak, oly kimagyarázhatatlanul történelmiek és ünnepélyesek. A szépségnek és fájdalomnak roppant nyomását szenvedtem szivemen. Néztem, s a felhők alakultak és elfakultak és elfoszlottak. Mi volt? Semmi sem. A felhő nem esemény, semmiféle felhőalakzatokról nem emlékeznek meg egy szóval sem a mindennapi hadi jelentések és az ujságban sem emlitik meg soha, hogy az égen micsoda különös szinalakzatok váltakoznak egy nap alatt.

Soha meg nem jelennek az ujságban, de odafenn az égen megjelennek minden istenadta nap, senki le nem tagadhatja. Én nem tudom, kinek és minek higyjek a világon, én nem tudom, mi a legszebb és legérdekesebb és legtanácsosabb, szemeim most is felkivánkoznak és csodálattal maradnak veszteg most is a felhőkön, és a harctéren vergődvén előre-hátra a harcolókkal, mindig föl kellett néznem, mert a mennybolt nyitva volt és a sortüzek és ágyulövedékek itéletnapi koncertjei közben észre kellett vennem a felhőket, hogy ott vannak és olyanok, mint örökösen. Oh ugyanolyanok és ugyanazok voltak, mint azelőtt, más világban, az ugynevezett békében, mikor nem égett annyi ház egyszerre, csak itt-ott egy malom, egy-egy kigyulladt gunyhó, vagy felgyujtott polgári ház, vagy gyár, amelyben robbanás történt.

És mikor az emberek nem lövöldöztek igy tömegesen egymásra, csak egyes emberek lövöldöztek, akik párbajra állottak fel, meg a rablógyilkosok, meg a boszuálló szerelmesek, meg a megcsalt férjek, meg a kétségbeesett családirtók, meg akik hirtelen megtébolyodtak, meg akik öngyilkosságot követtek el. Vajjon egy katasztrófa nem olyan rettentő-e, mint ezer egyszerre, vajjon egy halál nem olyan megdöbbentő-e, mint százezer halál, vajjon egyetlenegy munkásnak a karja, melyet a gépházban leszakitottak a szijak, nem olyan elriasztó és igazságtalan-e, mint tizezrével levágott karok, vajjon rend és béke van-e a világon, mikor csak egy bányásznak oltja ki a szemevilágát a robbanás. Kinek volt jussa ebben megnyugodni, ki tudott erre vigaszt és mentséget? Egyetlenegy boldogtalan ember vajjon nem annyi-e, mint hogy boldogtalan az egész világ? Hát szabadna egy ember életének boldogtalannak lenni az isten csodálatos szép világán?

Az emberek életéről nem vágytam szólni, csak felhőkről, amelyeket a hold közelségében láttam s amelyek multak megállithatatlanul, mig néztem őket, oszlottak, tüntek, mint a gondolat az ember fejében egymásután, mint a benyomások, mint az emlék, mint a lépések, mint a lélegzés és szivverés, minden.

HÚSZÉVES FIÚK HALÁLA

Két karjukat még kitárják
Mint madár, ha száll, a szárnyát,
Boldog tartomány fele
Tán elszállhattak vele.

Mint varázslatban lehulltak,
Mint álomban úgy elmúltak,
Mint a hópehely leűl,
Mint pillangó elrepűl.

Virágarccal csodaképpen
Elomolnak egy mesében,
Fergetegben milliom,
Milliomnyi liliom.

Mint a csillagok az égen
Csudálkoznak az éjfélen
S hajnalban kialszanak,
Mielőtt fölkél a nap.

Tán csak itt jártak, mint nyáron
Mosoly fut le napsugáron
S játszik a tornác falán,
Vendégek voltak talán.

Hova való a mi drága
Orgonánk tűnő virága?
Hát zölden hullt falevél
Akit megszöktet a szél?

Hova való ifju sóhaj?
Hova való édes óhaj?
Álom, ábránd elhaló?
Életünk hova való?

Tán már otthon járnak-kelnek,
Angyalokkal ünnepelnek,
Könyökölnek meglehet
A szivárvány híd felett.

Elmerülnek fényes égbe,
Tejtengerbe, édességbe,
Mint csengettyű elhal csendbe
Csengve, zengve végtelenbe.

ESERNYŐK

Délután elkezdett dörögni és hirtelen elborult és oly nyugtalanitó sötétség lett, mint a Rigoletto utolsó felvonásában. Dühös fuvás söpörte le a tetők beteg cserepeit és csapkodta a bizalmas nyitott ablakokat, csattogás, csörömpölés közt vágta az utcákat rézsutosan a felhőszakadás. Óh az emberek riadalma, mint a hangyáké a kertben, mikor öntöznek. Illannak, repülnek szerteszéjjel a járdán, a kocsiuton, szinte usznak ázott, halványodott alakjaik az eső sürüségében. A konflisok gebéi vágtatnak, a viaszkosvászon lebernyegbe és csuklyába borult kocsisok állanak és dülnek előre a bakon és rontanak szembe a förgeteggel, mint valami elbusult duhaj harcosok az ókor keserü háboruiból.

És mennyi fekete kör alacsonyan a sötétbarnán omló fellegek alatt: esernyők. Terpeszkednek, feszülnek, vergődnek, inognak, osonnak a fekete körök. Lehuzott fejek, hajlott hátak, csapzott szoknyák, remegve futó nadrágszárak az esernyők alatt. És a kapualjakban összeszorult apró társaságok, véd- és dacszövetségek, öt percre szóló testvériesülések. És a kapualjakban is esernyők, kifelé tartott esernyők, mennyi esernyő. Oly meglepő, nem tudom mért, hogy az emberek ma e sötét, hitvány pajzsok alatt nyugtalankodtak, bátorodtak és dideregtek és borzadtak. Dörög az ég, mormol, hömpölygteti érthetetlen szidalmát. A szemek gyáván, aggodalommal s oktalan büntudattal leskelődnek az ég felé s a széltől rángatott záporba merednek. Itt valami nem változott, a legnagyobb morális hatást a mennyek ágyudörgése kelti az emberben és a szél csinálja a leghangosabb riadalmat a lélekben és az egyszerü, természetes villámlás hasitja a legmélyebb ijedelmet bennünk.

Ez a délutáni sötétség és szilaj zápor s a házak s a falombok szine és az utca zavara és hangjai oly különös volt nekem, rég átélt és elzajlott perceket futtatott el emlékemben és figyeltem muló hangulatomat s érzéseimet lestem. Az élet szokatlan rövidséggel fenyeget, oh siessünk, kapkodjunk, érezzünk sokat, sokat s többet éltünk, mint az évek száma állitja rólunk. Nincs egyebünk a világon, mint érzéseink, ugy sejtem, hiába nyujtogatjuk kezünket kifelé s csak a saját szivünket ölelhetjük át igazán. A felhőszakadás perceiben az esernyők közé szorulva a kapualjba a franciák fővárosában voltam, mert ott is volt egyszer egy ilyen zápor egy tavaszi délután. Éreztem és láttam azt a napot és hihetetlen volt elhinnem ma, hogy más világ van és elvesztettem volna annyi mindent. Amim egy napig, egy óráig volt, eltilthatják nekem vagy kitilthatom magamból? Lehet azon változtatni?

Van Franciaországom, mert volt s van Olaszországom, Angliám, Oroszországom. Minden amit láttam, és minden amivel barátkoztam, az enyém maradt bántatlanul. És Japánom is van, mert képzeletem és vágyam ott bitangolt. A mostani francia fővároshoz és a franciák országához és a többiekéhez semmi közöm. A mostaniak nem is igazak, nem hiszem őket, nincsenek. Oh de szeretnék sokat firkálni, csöndben nyugodt falak között. Vagy inkább beszélgetni szeretnék mindenkivel, irni olyan nehéz. Jaj, beszélni még nehezebb az emberekkel, milyen nehéz, istenem, milyen kevesen fogadják el a legegyszerübb szavakat. Milyen hihetetlen, hogy valaki ne értse meg az embert. Hogy lehet, hogy nem mindenki olyan, amilyen én vagyok?

NAPRAFORGÓ

Ez az a szeptember, amikor a föld orcái elváltoznak, hideglelősek és lázasak lesznek és szederjes szinüek… szeptember, alig merem kiejteni e sápadt és alélt és nehéz s oly sajátságos szót. Szeptember vége van. Jó lenne hamar másra gondolni, csak lopva szivok egy sóhajt, mint egy szivbajos uriember, akinek az orvos eltiltotta a dohányzást, szippant a nemes és nyomasztó havannából. Sokszor nem merek egy pár percre eltünődni, sokszor gyönge vagyok ahhoz, hogy gyönge merjek lenni. Kezdenek a levelek lelopózni a fákról, az ősz arany teritéke vár, a lombok és bokrok és mezők zöld szineinek végtelen tárlata készül, a szelek indulnak felém, a gyászos és boldogságos ősz tája és lelke jő, igérkezik, fenyeget. Menekülni szeretnék, elutazni előle egy lehetelen vonaton valamerre, de hová, ameddig mehetnék, mindenütt szeptember van.

Milyen árvaság itten embernek lenni, a levegőt a szivbe lélegzeni és nézni és mindig gondolkodni. Némely pillanatban segitségért kiáltanék, ugy rémlik, csak magam maradtam embernek a földön, a többi mind elvarázsolódott és csak hasonlit azokhoz az emberekhez, akiket azelőtt ismertem, de hiába szólitanám meg őket, másról beszélnek. Mintha más teremtések lennének, idegenek, egy nem igaz, egy eszelős világot hurcolnak itt szerteszéjjel a földön, szavaik fonákok és tekintetük elferdülve csüng távoli dolgokon, amik nem ide tartoznak a napsütés alá. És ami itt van, azt nem látják, a levegőt a tüdejük nem érzi, nem sejtik, hogy ég borul felettük, nem tudják, hogy füre taposnak, nem veszik észre, hogy fa az, aminek nekimentek, ezt mind nem kérdik, mindez nem kell nekik, nem látszanak tudni minderről.

Hangtalan csöndes mezőn felejtem szemeimet délelőtti órán, édes hüs levegőben, a nap oly hizelkedően, melengetően néz a földre, ahogy betegekre szoktak mosolyogni. Napraforgók ágaskodnak imitt-amott, gyenge száron óriás virágok, sárgájuk tüzel és barnájuk elsötétül. Mintha nem is a száruk tartaná őket, mintha dermedten függenének mint bámész és buja tünemények a levegőben. Elkésett fehér pillangók dideregnek ide és tova és egymásután egy kukoricásba tünnek el, egy száradt szinü sovány és vigasztalan rengetegbe, mintha ott várná valami ünnepély őket, valami otthon és életöröm. Meg-megrezegnek a kukoricaszárak aszott, megtört nyurga levelei, s a levelek közül szintelen füzérek epekednek jobbra-balra, az érett vastag csövek beburkolózva rejtőznek itt-ott. A kukoricás oly elhagyatott, oly egyforma, oly nyugodt és oly nyugtalan egyforma látvány. Az unt szinü és össze-vissza hajló sürü levelek és füzérek, ezek hideg őszi estén mily kisérteties zenét rezgetnek kapkodva és összeverődve a szélben. Ki hallgatta már?

Most csend van, s a szárak alatt a göröngyök közt testes sütőtökök nyugosznak, erős sárga szinekben, viritva és boldogan. És a kukoricás mögött távol zöld fák állanak, hosszu sor fa és erre-arra magános fák és nagyon távol egy fasor álldogál. Mind másforma körvonalakkal. Mind egy-egy egyéniség. Fák. Mily mozdulatlanok. Mily összetartók. Mily magánosak. Mily szép mind. Milyen nagy minden fa. Milyen néma mind. Mind él. Mind áll az ég alatt és sütteti magát a nappal. Senki nem szól bele, nézhetem a fákat, gyönyörködhetem bennük, ünnepelhetem őket. Oh mint nyomasztó példák állanak a földön előttem, mint méltóságok, akiket hiábavaló sóvárgással irigyelhetünk, mint felsőbbrendü lények, akiket bámulhatunk. Mint tökéletes lények, mint a teremtés igazi koronái, ugy állanak a tájon a fák, a létezés ámulatában, elcsábithatatlan nyugalomban, erősen és bölcsen és derülten.

Egy nagy tábla tiszta fekete szántás terül a tájon. Csak ez a gyönyörü fekete föld olyan nyugodt, mint a fák. S itt a lábam körül a gyepen halványkék virágocskák frissülnek a makacsul ragyogó zöld fü közt, kis kiváncsiak és vidámak, most hirtelen kinyiltak még, sunyitanak, köszöngetnek és itt vannak, amig az ősz türi őket. És a napraforgók a dél felé engedékenyen hevülő napsütésben felgyulnak, lázadva és rajongva tüzelnek a hervadástól fogantatott tájon s mint gyulladásos, szenvedő és szenvedélyes s megrenditő nagy szemek bámulják a fényes napot.

Felém távol szivárvány látszik,
Szivárványom hét színe játszik:
Rózsa remény, viola gyásza,
Hervadt levélszínű lemondás,
Kék honvágy, fájdalom bíborja
És jégszínű reménytelenség
És lelkem álmának fehérje.

ŐSZI REGGEL

Lágy és tiszta, habos szürke selymekkel teli az ég. Végtelen vég drága felhő-selyem. A nap nem látszik sehol, pedig világos van, csak valahol a selyem égen gyengéden tündöklik kifelé valami szórakozott mosoly s aranynak és gyöngyháznak sejtelmét hinti maga körül. Varjak kerengenek magasan, a hervadás csalogányai, kárognak egyformán, sürün és mégis oly álmosan. Hangjaik és szárnyaik oly vontatottak és feketék, mintha a sötét kántálást látná az ember, mintha a szárnyak hallatszanának.

A hüs, tiszta tájon felocsudott reggel hallgat és csodálkozik. A zöld mezőn hamuszin szénaboglyák nyugodnak, s mintha még álmodnának. A fü közt vértelen kórók, dudvák, elaszott virágszálak dideregnek. De a fü milyen harmatos, milyen eleven, milyen ragyogó zöld, pedig ősz van. És a fák milyen elvarázsolt, boldog szinekkel haldokolnak. Vannak piros fák, sárga fák, bronzzal levelező fák, oly dermedten, eszméletlen gyönyörüségben állanak, mint valami tulvilági májusban. Távol és távol igy állanak az ősz kimondhatatlan fái, szebbek önmaguknál s mintha levelei virágok lennének, sárga és vörös és arany virágok. Ki tudja, mi gyönyörübb és dicsőbb nekik, a tavasz vagy az ősz?

És mennyi más ujult, csodálatos, üde és fényes szin ámul a földön körös-körül. Apró veteményekben, szőlőkben, kis kertben. Mily bágyadt és mily tündöklő szinei az imádott ősznek. Milyen violaszinek, milyen kékségek, milyen rózsállások és aranynál aranyabbak. Egy messzi kerités mögül sárga őszirózsák viritanak elvakultan.

Egy szekér jön ki a néma fehér faluból. Két csendes, hitvány pejló hozza lassan, lassan. Minden lépésnél ejtegetik, emelgetik nagy fejüket, mintha tanakodnának egymás közt valamin, az ő egyforma életükön talán. Jönnek, jönnek, közelednek, a szekér zörgése is hallik már a csöndes reggelben, s a párájuk látszik, hogy futkos lefele az orruk előtt. Egy sötétkék asszony ül a szekéren meg egy agyagszinü ember. Egy parasztasszony meg egy orosz fogoly. Az aszony hajtja a lovat. A fejük mindig egymás felé fordul. Beszélgetnek, ugy látszik. Az orosz a két öklét a két térdén pihenteti, gyöngén rázkódik az alakja a mozgó szekéren. Mennek ki a földre, őszi munkára. Közel jönnek, látni, hogy az ember mosolyog. Magyarországon tanult meg mosolyogni.

LEVÉL MAGYAR HADIFOGOLYHOZ

Barátom, ismerősöm vagy ismeretlenem, bajtársam, ki a végtelen Szibériában merengsz magad elé, vagy viruló olasz szigeten hervadozol, kinek fáradt alakja és halvány arca jön elém mint ködfátyolképen, tehozzád vágyakozom szólani, hátha ez irott szavak elhangzanak odáig. Hátha ez a neked tiltott honi ujság valahogy a kezedbe kerülhet, talán a csomagoló papirosok közt, talán mint leleményesen rejtett dugáru, mint valószinütlen véletlen, mint csodákon át végződött fehér madár ereszkedik le tán elébed s te elolvashatod. Milyen jól eshetnek neked az ujság nyomtatott betüi, melyekből Magyarország harangjai hangoznak s dal kél és sóhaj száll. Ugye milyen üdvös a szó, ugye milyen áldás a betü. Ugye milyen jóféle hang hallik szivedbe ebből a fekete nyomtatásból, amelyben valaki, aki se inged, se gallérod, kérdez: hogy vagy?

Te irod haza: jól érzed magad. Neked tilalmas a vallomás, a harag és keserüség és panasz neked tiltott dolgok. Itt-ott a szellem nyomorában kiravaszkodott hamis szavakkal csened sok hadijelzéssel és pecsételésekkel érkező levelezőlapodra, hogyha koplaltok, fáztok s embertelenül bánnak veletek.

Te szenvedsz, pedig ártatlan vagy, te fogoly vagy, pedig meg nem botlott férfiu vagy s tagja egy szabad és győzelmes nemzetnek. Te Európában születtél s elfoglaltad itt sorsodat s most mióta és mióta egy más földrész egén álmélkodol. Te tudod, hogy a napok elmaradnak a hátad mögött s nem jönnek megint bocsánatkéréssel elébed. Te alvás nélkül való éjszakákon s alkonyatok csüggedt unalmában már föleszméltél és te kitaláltad már, hogy az élet véletlen és benne minden véletlen.

Te fölmentetted magadat pályádnak és életkorodnak kiszámitott programja alól. Te megköszönöd a felgyulladó napot és elfogadod a leárnyékozó estét. Te megfoltozod idődet váratlan munkával, s megtanulsz hangszeren játszani, s magad fabrikálsz neveletlen zeneszerszámot, tamburát és furulyát, s polirozatlan sakkfigurákat és táblát készitesz, vagy dominójátékot, durva kis falapokból, amelyekbe a pontokat tintával pingálod vagy tüzes dróttal égeted. Tucat kártyát is szerkesztesz s rajzolsz, ha a kártyacsomagot nem sikerült a hátizsákban magaddal hozni. Te idegen nyelvet tanulsz, amelyet nem óhajtottál s nyelved csodálkozva tapogatja a jövevény szavakat, amelyek az idegen nemzet millióinak és millióinak kihült ajkain elhaltak már.

Te sokat sétálsz és te mindig ráérsz és nézted sokszor sokáig az előtted álló fát és a horizon halovány hajlatát és te hosszukat gondolkozhattál. Teveled észrevétette magát a természet, szórakoztatott, foglalkoztatott s megtéritett és te hiszel már a költőknek, akiket gyermekkorodban szavaltál s később nem olvastál, vagy nem sokat adtál rájuk. Már nem csodálod ugy, hogy valaki jajveszékel, akinek nem fáj a foga, s bánatot mond, mikor nem hagyta el a szeretője s beléragad a halálba értelmével, mikor egészséges mint a makk, s minden őt kérdezi, s mindennek ő felel, s érted már, hogy érezheti szivében a duslakodás, fenség és boldogság pillanatait valaki akinek semmije sincsen. Te már érted a költőket, akik a világ békéjében elszenvedték a világ háboruját s akik ma könyeiket az iróasztal fiókjába hullatják.

Te most barátja leszel annak, akinek bajtársa voltál és barátodnak testvére leszel. Te elmondod reggel álmodat és este életedet. Te bizalmas és őszinte vagy. Te kiismered magad a beszélgetés patikájában, te tudod a szavak karátjait, mint az aranyláncokét. Te sokat sóhajtasz és megfigyelhetted, hogy a sóhaj följebb emeli a szivet és közelebb hozza a fejhez. Te rákaphattál arra a szédelgésre, hogy könnyiteni tudj a másiknak a szivén, mikor a tied épp a legnehezebb. Te megszerethetted a jóság erősitő és üditő sportját. Te sokszor bemégy a tréfa és játék bazárjába.

Érdekelni fog talán, hogy a félkaru Cervantes Mihály, ki öt évig sinylődött mór hadifogságban, ez alatt az idő alatt irta a Don Quixote cimü nagy könyvet, amelyen a legtöbbet lehet könnyezni s a legtöbbet kell kacagni.

Oh Oroszország keletén oly közel vagy Japánhoz s eszembe jut véletlenül Buddhának egy mondása, szeretném közölni veled, ha nem ismernéd: „A szerencsétlenségek az életben hegynek csucsai, ha az ember a legmagasabb csucson van, megpillantja maga fölött a tiszta kék eget“. Nekem ez nagyon tetszett.

Mennyire lemélyedt és elnyujtózott lehet egy-egy érzés benned. Oly kiváncsi vagyok azokra. Milyen kut a te lemondásod. Mily végtelen hosszu tud lenni a te reményed sugara. Milyen ezerszer imádandó gyönyörü hazát látsz a honvágy kék messzilátóján. Menyasszonyod az ablakban vár. Feleséged van? Ő a türelem és epekedés izeit izleli s szépsége az álom üvegházában nem hervad, mig hazatérsz.

Várunk tégedet. Szenvedéseidet összegyüjtöd és hazahozod és mesélsz és beszélsz majd. Csönd lesz az országban, mindenki titeket hallgat. És mindent felirnak rólatok „vaspennával és ónnal a sziklafalba“ – ahogy a bibliában mondódik a Jób könyvében.

OKTÓBER

Kis barna kalapok tünedeznek, meg fekete meg kék kalapocskák, nehéz bársonyból könnyü kalapok, komoly posztóból vidám kalapok, lágy és pazar ellipszisek, félrebillent kerek tányérok, süvegecskék, kalpagok, amelyeket fátyolok tündéri drótkeritései függenek körül s a kalapokon rezzenő tollak, szalag és tüll ingó-bingóságok, kitalált levelek és holt gyümölcsszemek, szórakozottsága a formáknak, babrája a kellemnek és hiuságnak, elvarázsolt oktalanság, gondos semmiségek, mindenféle tiszavirág-fantaisie… s a kalapok alatt a bájoló kis arcok tünnek az este télies hangulatában, amit e kalapok s az elkomolyult ruhakelmék ontanak.

Felujult üdeséggel, édes meglepetéssel sietnek, suhannak tova a könnyü teremtések, a szépség és ifjuság ékes madarai a meghült és elfeketült őszi estén, amely alá sietve gyujtja a város ablakait, kirakatait, utcai lámpáit és világitó óralapjait. S mintha csak nekik szolgálna és hizelegne minden világitás, hogy minden kávéház, minden kirakat, minden ivlámpa előtt előujuljon kalapjuk és orcájuk és pánttal összehuzott köpenykéjük és bátor szoknyájuk, amely bokáig sem ér és ragyogó nyulánk topánjuk, amelyből vékony lábukszára vakmerően szökik fölfelé. Hatalmas hadi reflektorok, forduljatok ide messziről, nézzétek a lányokat, kapjátok föl fénykévéitekbe szépségüket és adjátok át a megdöbbent gyászos tájaknak.

Oh sietnek haza és beszélnek sürgősen s mikor beszélnek, az olyan, mintha két ajkuk folyton elragadtatva puszilózna. A szavak konfettijét szórják a levegőbe. Ha elillannak mellettem, hallom, hogy kommissziózásról, kelméről, diszitésről beszélnek. Milyen szép a szájuk, ajtó, melyet a mosoly kilincse nyitogat. Ők mintha nem tartoznának az emberiséghez, amely annyira szerencsétlen. Ők most is Bybyk, Cicák, Nyuszik, Csunyik. Sohase akarom végiggondolni, hogy ők is emberek s át kell esniök az élet nehéz eseményein s a létezés átkozott és áldott utolsó kalandján. Nem, nem.

Ők bántatlanul suhannak el köztünk és édesen elfeledkezve nevetgélnek most is, s mosolyuk s pirjuk és szemük olyan mint a bálban, mikor a négyes előtt a szünetben andalodott vidámsággal körbe-körbe sétáltatják magukat.

Mi történik most az ő szivükkel? Nincs senkijük, akiért fájjon? És akinek véletlenül senkit sem kell sajnálni, nem sajnál mindenkit? Talán piros kis émail-szivecske az ő szivük, olyan, a milyet az ékszerészek árulnak. Csak olyan lenne. Csak ne horpassza be és ne karcolja semmi a világon. Olyan szép az, hogy ők olyan szépek. Olyan csodálatos ellágyulás a teremtéstől, hogy ők is vannak és olyan kegy, hogy ők is láthatók. Olyan jó, hogy a süketek látnak. Olyan jó, hogy a vakok hallanak és szeretik a hangszerek zenéjét. Járj békével, kedves olvasó.

PIACTÉR

Vannak istenadta hangulataink, egy-egy fátyol, amelyekről azt hisszük, régen szétszakadoztak s amelyek megint és megint kibomolnak valahonnét s a képzeletre loppal ráterülnek. Más városban ugy néz körül az ember, mint egy uj világon, ahol egész mást lehet tán kezdeni. Ez a piactér itt ma este a távoli székely városban világosságával, sürgésével, korzójával, kocsizörgésével s minden hangjával oh annyiszor feledett s óhajtott idegen élet varázsával vesz körül. Mintha ezek a sorban, melegen fénylő ablakok csukták volna maguk mögé az öröm titkát s mintha ezek a sötét háztetők az életnek valami kedves álmát takarnák. Annyifélék a piactér házai, az egyik fáradt kis ódon palota, a másik friss bérház, a harmadik alacsony hosszu zöld ház s van régi családi lak, amely a barok kecsességeit tartogatja, s van nagy közönyös barna szálloda, s kedves uj magyar ház s van ház modern stilü s van amelyik a német izlés erőszakának engedelmeskedik s vannak egyforma nyugodt kis vidéki házak, akik semmit nem akarnak.

Ha majd csöndes éj lesz, ezek a házak az ő érthetetlen némaságukban talán beszélgetni kezdenek egymással, mult időkről s mai időkről, régi lakosokról és maiakról, a családok s magányosok napjairól, amelyek annyi minden más és más véletlennel folytak és folynak, csak végződni végződnek egyformán.

A világitó kirakatok előtt jönnek-mennek, sétálgatnak a járdán a népek szembe egymással, asszonyok, leányok, tisztek és mindenféle katonák és polgáremberek és gyermekek és siető cselédek, mint mindenütt a világon. Itt is szalutálgatnak, emelik a kalapot és mindenfelé csevegnek. Kihallik egy-egy hangos jó estét! a sürü sétálásból s ez eszembe juttatja azt a régi gyanumat, hogy az emberek alapjában véve mind jók s jóknak készülnek lenni örökösen egymáshoz, s a legszórakozottabban is jó reggelt, jó napot, jó estét, jó éjt, jó étvágyat, jó mulatást, jó utat tudnak egymásnak kivánni. Ha nem lennének a természettől jók az emberek, a köszönésnek ezt a formáját régen elvették volna vagy el se kezdték volna. Itt is kivilágitják estére kirakataikat a mindenféle fegyvernemhez tartozó boltosok, itt is van női divatüzlet és uri, és füszerkereskedés és csemegeüzlet, könyvkereskedés és gyógyszertár, vaskereskedés és kistrafik és nagytrafik és ékszerüzlet és drogueria és óriás ablaku kávéházak. Itt is nagy táblákról bámészkodnak egymásra az ut két oldalán a boltosok nevei, itt is van Nagy és Kovács és Vámos és Rosenfeld és minden. Hol az a bolt, amelyikben a boldogságot árulják?

Istenem, gyáva aggodalom gerjed az emberben, hátha hiába az egész világ csodálatos szerencsétlensége, hátha hiába minden borzadály és minden részvét és minden félelem és minden jóság s a halál örök megnyugtatása, s az érzéseknek egész kegyes és komor álarcosmenete bennünk, hátha hiába minden zaja a végtelen katasztrófának, hátha a szivünk az a sziv marad, ami volt s benne virraszt minden irgalom és megrendülés és alázat után is a földi élet bájának és tisztaságának álma, s a végtelen szerelem vágyódó vágya, hátha megvan ebben az időben is az ember egész régi szive, mint a köd alatt vergődő tenger?

A piactéren sötét és lezárt bódék hallgatnak s várakoznak a friss reggelre. Két elkomorodott szobor fordul egymásnak a téren, Kossuth Lajos és Bem apó. Az egyik szoboralaknak előre nyulik a jobbkeze, mint annyi szobornak a világon, mintha az elmult imádott férfiak a végtelen időn követelnének valamit. A felhők, az este halvány és sötét és violaszinnel derengő és ezüst gyapjakhoz hasonló felhői a hold körül és a csillagok alatt és mögött itt is oly álmélkodtató ünnepélylyel és lassusággal zarándokolnak a távol virradat elé. A városháza tornyában világitó óralap mutatja magát a hold alatt s a csillagok alatt az utcai lámpák sürüsége ragyog. Mintha egy külön ég versenyezne az éggel, egy külön csillagrendszer, amelyet az emberek csinálnak estéről-estére idelent, mintha utánozni akarnák azt, a mi örökkévaló.

(Egy erdélyi városban.)

MASIROZNAK IDEGEN ORSZÁGBA…

Zenekarral, trombitaszóval, dobpergéssel megy kifelé a városból az ifju menetszázad. Menetközben olykor egy-két percre elhallgat a trombita, a dobszó is eláll s akkor is rendben, keményen lépkednek a bakák, mintha egy hangtalan hang diktálná a lépést nekik: bal, jobb, bal, jobb, egy, kettő, egy… Danolni kezdenek egyszerre. Van egy méla, régi hangu katonanóta, azt éneklik:

Szépen szól a honvéd rezesbanda,
Székely fiuk masiroznak rajta.
Masiroznak idegen országba,
Lengyelország széles határára.

Virágokkal rakott nemzeti zászló uszkál a század felett, bokréta virul a zöld sipkákon meg nemzetiszin pántlikák, soknak a vállára meg a mellére is virágot füztek, némely fiu a jobbkezében is virágot viszen, egy szál rózsát, szegfüt vagy egész kis csokrot, mint nyári reggel vizsgára menő kis leányok. A puskák csövéből is piros meg fehér virágok bujnak föl, a puskacsőből, e sötét és szük vázából, ahonnét különben a halál fekete virágja hajt kifelé. A menetoszlop mellett jobbról is, balról is idős emberek menetelnek, akik nem vesznek részt az éneklésben, ezeken parasztgunya van, zeke meg fehér szőrnadrág, ezek nem katonák, hanem a katonák apjai.

Asszonyok is menetelnek a század szélén, nagy vastag sötét kendőkben, felkötött rokolyáik csak térdig érnek, barna és veres a szinük s nehéz sáros csizmáik fölött fehérlik erősen háziszövésü érdes pendelyük. Az anyák ezek, közöttük egy-egy könnyebb teremtés jár, a testvérek. Meghajolva mennek, lenéznek, a hátukon mind batyut, zsákot cipelnek. A menetszázad testi holmija ez, az öreg szülők és a gyenge leánytestvérek viszik ki a vasutállomásra.

Masiroznak idegen országba,
Szerbiának széles határára.

Most Szerbiával változott a nóta utolsó sora. Egy pár katona, aki nem figyelmezett jól az együttesre, Oroszországot danolt:

Oroszország széles határára…

Mennek, megy a zászló felettük, a gyönyörü zászló felett magosan, magosan a felhők vesztegelnek, az ég csökönyösen áradozó felhői, a kibeszélhetetlen csodálatos felhők, amelyeket nem igen néznek az emberek, amelyekről sohasem divat beszélni, mert ezek nem valami különös dolgok, csak felhők az égen s olyik percben az a boldog hóbort lep meg, hogy az egész tarka égi előadás csak egyedül én miattam van, mert nekem mindig olyan nagy örömöm és vigasztalásom telik benne.

Megy, megy a nóta kifelé, a vasutállomás felé. A gyengülő danolásból visszahozza szépen a szél:

Masiroznak idegen orszá-ágba…

Elfutott hirtelen egy kis fejezet emléke a fejemben Plutarchos valamelyik könyvéből. Csak egy semmi epizód a krónikák közt, egy oldal a könyvben, vagy tán annyi sem. Lybia sivatagján állottak Julius Caesar légiói és egy napon valamelyik katona elmesélte, vagy álmodta, vagy kitalálta, hogy több heti járóföldre egy gyönyörü szép tartomány van arra, ami csupa pázsit, a legnagyobb és legszagosabb virágokkal teli s abban a tartományban repkednek a legfényesebb madarak s az emberek, akik ott élnek, mind fiatalok és boldogok. Erre aztán csodálatos vágyódás fogta el a lybiai tábort, minden katonát, ugy hogy kérni és könyörögni kezdtek, addig, mig a vezérek ezekkel a légiókkal elindultak arra, amerre a távolság, az ismeretlenség és a végtelenség ragadta őket. Nincs is tovább felőlük Plutarchosban.

Isten veletek székely fiuk, ó ha tavaszba érkeznétek és elhoznátok haza az élet boldogságát.

(Egy erdélyi városban.)

GYENGE JÁNOS

Gyenge János mint honvéd népfölkelő harcolt a háboruban, addig harcolt: elesett. Bizony a háboru se különb mint rendes életünk: a háboruban is csak küzködik az ember, egyszer osztán a nyaka közé suhint a kaszás. Mert akármi fajta shrapnel, granát csinálja, mégis csak az öreg kaszás az, aki az utolján elvégezi az emberrel. Gyenge János is hát elesett, avval átalkerült ebből a világból a másik világba, ahol semmi sincsen, hát nagyon jól van minden. Egy idő mulva Gyenge János szabadságot kért, hogy azt mondja a csanádját szeretné megnézni, mert asszony, három kis cseléd maradt utána emezen a világon ideátal. Meg is kapta a szabadságot egy huszonnégy órára.

Nagy kutyaugatás, de különben nagy csöndesség volt a községben éjfélkor. Gyenge János ott állott a háza előtt, megkocogtatta a kis ablakot.

– Ki van odaki? – szólott ki az asszony.

– Én vagyok, János.

– Az én uram?

– Hát. Jóestét adjon isten.

– Várjon már, meggyútom a mécsest.

– Ne gyútsad meg Rebekám, ippen besüt a hódvilág. Jóestét.

– Jóestét kedves szivem magának is. Jaj megálljon, nyitom az ajtót.

– Maradjál lelkem, én idekinnről csak megnézlek benneteket.

– Nem jön be az ajtón?

– Bevinném a hideget a házba. Tudod mán, hogy én meghóttam a háborúba?

– Tudom kedves szerelmem, tudom.

– Mikor tudtad meg Rebekám?

– Egy hónapra tudtuk meg. Híradással vót a jegyző úr. Aután a listán is kiolvastuk. Gyenge János debreczeni gyalogezred harmadik zászlóalj kilencedik század népfelkelő. Jaj sirtam én, sirattam, egyetlen szegény uram János.

– Hát a kis árvák mit mondtak?

– Jancsikám rítt velem, mert a tudta, Lidikém csak meresztette a két nagy kék szemit, kis Rébékem a tekenőben az is ugy sírt-rítt, mert a foga jött, avval szenvedett szegény pondróm.

– Kinn van mán a kis foga?

– Kinn kettő. Mán most csendes, eszem a lelkit.

– Jó egészségetek, semmi bajotok?

– Semmi bajunk, jó egészségünk, az Uristen kegyelmét dicsérjük érte. Lidikém köhögős vót, az is megjavult.

– A hadisegélyt kiadják rendesen?

– Kiadják tisztességgel.

– Mivel fűtöl?

– Trágyával, csutkával. A csutkát, gerjesztőt magam szedegetem. Drága a szalma, mint a patika.

– Gondoltam drága lesz.

– Nem fog bejönni a házba?

– Én csak ablakodra jöttem. Egy huszonnégy órára kértem a szabadságot, mig megnézlek kis cselédeimmel. Igy hallottam szép mesébe, mikor éltem, hogy el szoknak jönni. Mondok, magam is eljövök. Hát elvagytok látom.

– Elvagyunk. Uram Istenem.

– A süldő megmaradt?

– Meg.

– Megszúrattad?

– Eladtam. Kilencven pengőn kelt el.

– Ki vette meg?

– Nem idevaló kupec. Ötven pengő forintom elment kontóra.

– A szomszédokkal békességed van?

– Nem bántanak. Megvan a baj, búbánat mindenütt.

– Mit mondtak rá, hogy meghóttam?

– Nem igen mondtak semmit se.

– Harang sógor itthon van még?

– Aztat is elvitték karácsony hetibe. Nincsen már fegyver alá való idehaza.

– A tengerit hogy kapáltatod meg?

– Megkapálom majd magam Jancsikámmal. Nyárára elszegődök marokszedni.

– Rongyos ez a házalja ideki te.

– Lerugdossák, becsatakolja a sár. Kimázolom a tavaszra kék földdel. Csak a nap kisüssön.

– Majd csak kisüt. Isten áldjon meg Rebekám.

– Megyen mán visszafele?

– Megyek mán visszafele. Tiszteltetem a kis árvájaimat. Tisztelem, csókolom. Aki községbeli hozzám haraggal vót, ne haragudjon. Azt izenem.

– Megmondom, szegény uram János.

– Jó egészséget, minden jókat. Nyúgodjatok.

Avval Gyenge János eltünt az ablak alól.

AZ IDŐK GYERMEKEI

Ugynevezett jobb vendéglőben vagyunk. Étteremben. Egy üde fehér asztalkánál, amelynek közepén virágtartó tartja bájos uralmát, egy pár étkezik, egy barátnő a hozzá tartozó baráttal, akit mély bókkal nyujtok elébed, későbbi idő szerencsés irója, ki napjainkból merited majd regénytárgyadat és akit a mai világ mindenféle dolga egyformán érdekel. Ő középkoru férfi, egy kis zavarral tekintget körül az étteremben, a pincérre, aki az asztalhoz lépett, rosszul palástolt hódolattal néz föl s arcában és mozdulatain megtisztelt öröm és félelem elegyül azokban a pillanatokban, mikor barátnőjét kinálja, vagy kérdezi, vagy felel neki. Egy külső és belső metamorfózis gyors napjaiból látszik érkezni, olyan napokból, amelyek alatt az ügyes-bajos emberből vagyonos ember lesz. A fogorvos elvégezte ezek mögött az ajkak mögött a két fogsorban a tömés, csiszolás és fehérités munkáját és a munkát megkoronázta arany koronával, amely frissen csillan elő, mikor végighasad az ajkak közt a mosoly. A kéz körmei megnőttek és megujhodtak a manicure kinosan jóleső babrájától. A jobbkéz kisujján izmos aranygyürüben tüzes brilliáns nyugtalankodik. A bajusz kurtitott és megnyesett. Az orcák telnek s az egészség pitymallik szinükön. A ráncok, amelyeket hosszan sorakozott ellenséges évek metszettek a homlokon, kiengednek, apadnak, lágyulnak s majd a nyugalom varázslatában mind el is illan talán. A hajzat javát elüzte már a mostoha idő, magas kopások mennek föl kétfelől a fejtető felé, de ami haj van, a fodrászat minden gyengéd fondorlatával fényes és életrevaló. A szemek, amelyek gyanakodók voltak és sürün pislogtak, kezdenek nyugodtak s bátrak lenni, s hosszu időkön át az apróbetüs menetrendet és a telefonkönyvet fürkészvén csak sietősen, most a betük élvezetére ébrednek aktuális hadi literaturában s egy-egy hires detektiv-regényben, s örvendezve mérgetik tekintetüket a szinházi látcső lencséjében és látcső nélkül kiváncsian mustrálják az operette-szinpad zenekarában dolgozó muzsikusokat. Az öltöny, cipő, nyakkendő, zsebkendő friss, egészséges, jókedvü, és szineiben és formáiban szerencsével puhatolózik a csak nemrég kimult boldog Európa ize és hangulata után.

Étkeznek. A tányéron sötét sült, a sült körül barnapiros szósz. Egyszer csak ő fölvesz egy darab kenyeret, letör belőle egy falatra valót, a jobbkezébe veszi a villát, rászurja a villára a falat kenyeret, körülkorcsolyázik vele a tányéron. A barátnő ránéz:

– Mit csinál?

Ő azt mondja:

– Mártani akarok.

– Ne mártson!

– Miért? Én szeretem kimártani a tányért.

– Csak ne mártson. Itt nem szoktak mártani.

– Nem szabad mártogatni? Mártogatni se szabad?

A villa megáll, ő nézi a szószt a tányéron, aztán fölveszi a tányérról pillantását és széjjelnéz szórakozottan és az ablakra néz, és a napvilág, amely besüt, valami bánatra világithat az ő szemében, s az a bánat a szivéből jöhet föl. Nincsen sziv a világon bánat nélkül.

IRNIVALÓ

Én, mint e sorok irója, már régen azon spekulálok, mivel nevettethetnélek meg, kegyes olvasóm. A háború alatt sokáig azt képzeltem, hogy ilyen időben mosolyogni bün és nevetni szégyen. S aztán tanácstalanul bámultam, hogy az emberek szinházba mennek, különösen, ha olyan darabokat adnak, amelyeknek szerzői a mulattatást célozzák munkájukkal s csakugyan mulattatnak. S megtudtam rengeteg friss adomát, s ezek a gazdátlan s annyira óhajtott kis müvek épp oly ügyesek és eleven szerkezetüek voltak, mint az ezelőtt való világban, s épp ugy az elbeszélő és hallgató egyesült kacagásával végződtek. Jómagam nagyon csodálkoztam ezeken a szerzőkön s mind az embereken, hogy minden világba milyen könnyen beletalálják magukat. Végre is belátván minden valóságot, végtelenül meg tudom becsülni a mulattató szerzők iparkodását, s hiszem, hogy a mennyországban még külön tantième-ek várják őket minden tőlük előidézett kacagásért, ezekért az egészséges, jóleső, öntudatlan hangrohamokért, amelyeket különben világéletemben nagy élvezettel hallgattam.

A mulattatók müködése a mai világban talán valami rokonságban is van azzal az áldott orvosi ténykedéssel, aminek a neve euthanazia s ami a halál előtti szenvedés enyhitéséből áll. Keményen felfogadtam aztán, hogy megpróbálok majd mindig kisütni valami tréfás dolgot, hogy meg-megnevettesselek egy kicsit, csöndes olvasó, vagy legalább is ajkaid tájékára édesgessem a mosolyt, az arcizmoknak ezt az akaratunkon tulról való harmónikus megvonaglását. Oh ezt nem deritették föl még az értelem számára, a csodálatos mosolyt, a csecsemő álmának, a viszontlátásnak, az enyelgésnek, a hizelgésnek, a pajkosságnak, a legmélyebb örömnek s a legfáradtabb fájdalomnak s a halotti maszkoknak közös emblémáját, titkos arabeszkjét, gyöngéd fényjelét.

Mintha tündér vonná végig ujjait az emberarcon. Mintha pillanatnyi pillangó kelne és lebbenne el a mosoly vonásaiban. Egy más élet napjának visszfénye a mosoly az arcon, talán. Tán ott, ahol boldogok voltunk vagy leszünk, ott a mosoly a normális kifejezése az arcnak s emlékbe szálldogál vissza, vagy követségbe jön mindig szemünkbe s ajkunk köré kétfelől. A mosolyt nagyon nagy érdem volna mindig orcáidra meghivni, kegyes olvasó, de ezzel az önző és hiu szándékommal mára már elkéstem, fájdalom, nincs több helyem a kezedben zörgő ujságpapiron, hogy valami vidám históriával megkináljam érdeklődésedet, az ujságban mindennap az egész szenvedő világ kér helyet.

A MOSZKVAI VIDÁM TÉL

Soha ilyen pazar élet nem folyt Moszkvában, mint most folyik, soha olyan vidám tél nem volt Moszkvában, mint amilyen vidám volt ez a tél. Látom a szent Oroszország boldog szivét, látom a fehér és arany és zöld és rózsaszin és fekete várost. Esteledik és rozsdás vörösség borul a hóval temetett tetők és tornyok fölött, az a szin, mint 1812-ben, mikor égett Moszkva és fölötte a lángfelhők piroslottak. Ezer meg ezer vakitó lámpa gyul a hószinü és árnyékszinü utcákon és felkacag a végzetes égboltra. A szánkók össze-vissza futnak sürün a hosszu Tverszkáján, dagadtan bebugyolált gyermekek és vén emberek ostorozzák a csörgős lovacskákat, orruk csöpög fényesen és szemük alatt ragyognak a hideg vidám könyei. Aggastyán és matróna ül egy kis szánon, mögötte a másik kis szánon ifju tiszt fátyolos és sapkás dámával, csupa agg és ifju pár minden szánon, mert csak kettőnek van hely s karolják egymást s dülöngnek előre és hátra mind a párok végtelenül, mert a szánkónak háta nincsen.

A Tverszkája végében, a városon kivül a szánkorzón, a porzó hóban árnyékok hajkurászszák egymást, trojkák, a három ló ragadja és tépi egymást, a középső felhányja a fejét és nyakán hánykolódik a nehéz és pazar járom, a vad izvolscsikok állanak az ülésen és korbácsaikat üvöltve forgatják, a gavallérok és aranynyal csillanó tisztek is állnak s dülöngenek a trojkákban és a nők sikoltozva vetik magukat hanyatt s orditás és kacagás és sürü csengő-zugás süketül össze s az üldözött trojkák egymásra törnek eszeveszett vágtájukban.

A város közepén, a Kremlin alatt a cárok ódon kapuja, autók rohannak keresztül alatta, vöröskeresztes nők kacagnak benne, a Golytzin-kórházból jönnek, mámorosan a katonák haldoklásától és az operációk vérétől és szagától. Térdepelő koldusasszonyok másznak ki sebesen az autók utjából, mint a pajkos, játszó gyermekek és egy-egy féllábu vitéz ugrál el a másik oldalra, mint utcai pojácok. A kapu kivilágitott szentképe alatt fetrengenek rongyosok, minha részegek lennének és a kapu mellett a Blasennij-templom lépcsőin is összerogyva hajbókolnak mindenféle tarka rongyok. Két fekete polgár találkozik a lépcsőkön, bundáikat egymásba dörzsölik és megcsókolják egymás arcát háromszor. Keztyütlen kezek emelkednek feléjük, egy kucsmás rendőr elrugdossa a lábával a rongyokat.

A Blasennij-templomból fény és ének árad, ez a templom a legmagasabb Moszkvában, tizenkét tornya van, mind a tizenkettő más szinü, csak a kupolájuk egyformán arany. Fekete nők jönnek le és mennek föl a lépcsőzeten, emberarcu nők és minden percben térdre omlanak és elvegyülnek a tarka rongyokkal. Fönn a Kremlin templomaiban is világosak a szines ablakok, a káprázatos oltárok mögött énekelnek a láthatatlan szerzetesek és a zarándoknép arccal fekszik a templomok kövén s feltartott gyertyáik százszorozva csillogtatják a falban drágakövekből kirakott szentképeket. A könnyek élénk szineikre mossák fel a templom földjének kőkockáit. A Kremlin háta mögött kuporgó távol faházak ablakocskáiban vigan pislognak a piros mécsek, fényjelek ezrei, melyek apostolok születését integetik.

A Szinházak-tere szorong a jubiláló tömegtől, mint farsangkor. A Mjala-Teatr előtt, amelyben ma a Bajaderka-balletet adják az imádott Gelcer kisasszonynyal, a görög oszlopok alatt verekednek a helyért a férfiak és a nők, egymás boáit cibálják s az oszlopokon kivül az összetorlódott szánokról ostorral csapkodják egymást a kocsisok. Dacoló és lármázó munkások és parasztok tömege tolong ki egy mellékutcából a térre, a szinház mögül előrugtatnak a lovasrendőrök kék bundáikban, s balkarjukra aksztott rézmarkolatu kardjaikkal és jobbkezükben nagajkájukat forgatva rontanak a fekete tömegbe és visszafullasztják a mellékutcába, s ott a sötétben elvonul a nyerités és jajgatás. Nagykucsmás katonai készültség topog át a téren, vállaknak támasztott fegyverekkel.

Egy utcában rózsaszin rendőrségi palota fehér ablakai égnek hallgatagon. A boltok tündöklenek ékszereikkel s ajtaikat eltemeti a tolongás. Szük sikátorban a zsidó kereskedők aggva járkálnak régiségeik közt és narancsos zsákjaik közt és az üvegajtóhoz jönnek és fejüket jobbra-balra huzgálva vizsgálódnak kifelé.

Csend támad. A zöld és barna és piros nagy paloták ablakai mind lángolnak a fénytől a fehér tetők alatt. A csillárok gyémántbokrai lelátszanak. A paloták felett a fagy remegteti s szorongatja a levegőt s mintha tapsolna és cintányérozna odafönn. A forró és tündöklő Nagy Szinházban a balletnek vége, a zöld ékszeres dámák legyezőjükkel és látcsövükkel tapsolnak s a gálába öltözött tisztek a szinpad elé tolonganak és feldobják virágaikat a lihegő Gelcer kisasszonynak, aki lehajol és könyei a zenekar örvényébe hullanak. Az Aquariumban és a Yardban, ahol az éji tánc és dorbézolás folyik, vörösképü emberek harapdálják a pezsgőspoharakat, beverik ökleikkel a hegedüket és revolvereiket sütögetik a sikoltozó cigány és magyar lányok felé, s lezuhannak eléjük és csókolják cipőiket.

Gőgös lakások rejtőző termeiben parfumos cigarette-ek, opium és mérges és édes szeszek kábulatában törvénytelen kéjeket üznek s a kürtőkön és kéményeken a boldogtalan örömök rettenetes gyásza füstölög fölfelé a sötétségbe. Féllábak lebegnek elő a vidám éjben, amelyek báli táncosokéi voltak és monoklik villannak elő, amelyek megvakitott szerelmes szemeken csillogtak, s ezek fönn keringenek s báloznak a tetők fölött. A megfagyott koldusok alusznak édesen a kapuk alatt.

Az Angol-Klub sötét és behavazott palotájának ablakai lázasan vöröslenek. Egy lehajtott fejü ur lép ki az oszlopcsarnok alól, szánjához sétál, kiemeli a fejét hódprémes gallérjából és az égre néz, aztán beül a szánba. Egy távol utcán ódon palotája előtt kiszáll. A kocsisnak meghagyja, hogy várjon még a kapu előtt. Fölmegy a lakásába és agyonlövi magát. A fekete selyemszakállu és földig érő kaftánjában bujt tatár kocsis összedugta a két kezét a kaftán bő ujjaiba és föl és alá jár a szán mellett.

MESSZE, MESSZE, MESSZE

Elmennek a könnyek innen
Messze, messze, messze,
Gyöngyszínű tó lesz belőlök.

Sóhajok elmennek innen
Messze, messze, messze,
Lesz belőlök barna hattyú.

Jajjajok elmennek innen
Messze, messze, messze,
Lesz belőlök egy fúvó szél.

Elmennek meghasadt szívek
Messze, messze, messze,
Lesz belőlök egy piros domb.

Szép szál férfiak elmennek
Messze, messze, messze,
Szép nagy fák lesznek belőlök.

Kerekedik gyöngyszínű tó
Messze, messze, messze,
Úszik rajta barna hattyú.

Közepében piros sziget,
Messze, messze, messze,
Köröskörűl fák a szélben.

LEGENDA

1915

Ebben az esztendőben, december 24-ének éjén, éjfélkor, az előtt a nap előtt, amelyen egykor az emberek Barátja született s amelyet a kalendáriumban örömnek és vérnek szinével nyomtatnak, valami halovány és halk mozgolódás támadt a sötét ég alatt Európának minden vidékein. Nyomtalan vándorlás és hirtelen gyülekezés innen is, onnan is, ami csendőrtől, éji bakterektől, határőröktől, katonai őrségektől észre nem vevődött, sem senki emberfia ezt a csodálatos éji összejövetelt nem neszelte. A Krisztusok, a leégett, széjjelrombolt s elhagyott templomok Krisztusai, az országutak és erdők Krisztusai, a temetőkapuk Krisztusai, falusi piacok Krisztusai, a kikötők szikláin álló Krisztusok, a hidak és hegyi ösvények Krisztusai mintegy csengettyüszóra, mint egy zászlójelre egyszerre megmoccantak s leszállottak keresztfáikról. És halkan egyszerre elindultak a földön, oly sebesen, mint a holdsugár és mint a vágy, s átaltüntek inkább, mint mentek a sziklákon, szakadékokon, folyókon, tavakon és határokon. És mint a sugarak, olyan egyenesen siettek együvé ezernyi irányból ezeren meg ezeren és összetalálkoztak és együtt megállottak Európa közepe táján egy hótól betakart tiszta mezőn. Kőből való Krisztusok voltak és márványból való Krisztusok és bádogból és fából való Krisztusok. Fehérek voltak és szürkék és rozsdaszinüek és sárgák és megfeketültek és kopott szinüek. És égettek és kormosak és tört kezüek és csonkalábuak voltak és csorbaválluak és beszakadt derekuak. És voltak teli s teliszurkálva apró lyukakkal és hasadva hasitásokkal és repedve repesztésekkel.

És némán sorakoztak mind, márvány a bádog mellé, kő a fa mellé, ahogy érkeztek, és mikor együtt voltak, hosszu és hangtalan sorokban, hosszu, hosszu, végtelen hosszu csapatban elindultak előre. Előre és fölfelé, már az első lépésnél fölfelé tartottak, mintha nyugodt hegyoldalon mennének hegynek föl, és mezitelen és megszegelt lábuk meg se mozdult, ahogy mentek, és mégis mentek mindig följebb és följebb. Mind a Krisztusnak le volt hajtva a feje és lenéztek és mégis a magasságba haladtak. Idelenn a városok templomai világitottak ablakaikkal és ajtajaikkal és a falvak templomocskái szintén. És fennről látni lehetett a városi templomok előtt tolakodó és ágaskodó fekete tömeget, mindenféle idegeneket, szegényeket és megvetetteket, akik kiszorultak az utcára, és a falvakban is látni lehetett a napszámosasszonyokat, koldusokat és elkésett tanyai béresnépet, akik a templomocskán kivül szorultak.

A magasságba vándorló processzió pedig elérkezett a mennyek országába. Mind megállottak a mennyek kapujában és ott állottak a felhők rózsaszinü, meleg selyemgyapjain. Egyetlenegy, aki véletlenül legelől volt, bement a mennyek kapuján, ő olyan volt, mint a többiek mindnyájan és ő maga is annyi volt, mintha mindnyájan lettek volna.

Odabenn pedig állott egy királyi szék és azon ült „Valaki és tekintettel hasonlatos vala a jáspis és sárdius kőhöz és a szék körül vala szivárvány, amely Reá nézve hasonló vala smaragdhoz és a szék körül fehér aggok arany koronákban és a szék előtt üvegtenger, hasonlatos a kristályhoz“.

És az egy, aki a fényben előjött és a királyi szék előtt lehajtott fejjel és széjjeltárt karjaival megállott és aki a többiek helyett is beszélt, igy szólott szólalván:

– Mi Urunk és Gazdánk, ime eljöttünk a mi tanácstalanságunkban. Ime felhoztuk a mi uj sebeinket. Égetnek és tördelnek és hasogatnak és ércgolyókkal rontanak és lyukgatnak bennünket az emberek, akiknek a földön utitársaik, vendégeik, kalauzaik, őrzőik és virrasztóik vagyunk. Reánk törtek és mintha pusztulásunkat szándékoznák és mintha kergetnének bennünket magok közül, mintha helyünk már nem a földön lenne. Felhoztuk panaszunkat, Urunk és Gazdánk, ime már nem tudjuk mit tévők legyünk.

És felelt neki a mennyei fényességből az Igazi, az Élő, az Örökös:

– Vajjon nincsen-é egyetlenegy árva odalenn, ki lekuporodhat lépcsőtökre, nem lészen-e özvegy, ki mint támogató karót ölelhet és sirását lábatok fejére öntheti, vajjon nem jár-e már koldus, ki árnyékotokba dülhet, vajjon nem akad-é viharban vándor, ki mint baráthoz mellétek huzódhat, nem kerül-é szerencsétlen kergetett, ki oszlopotok mögé elbúhat? Vajjon nem embert talált volna az az acélgolyó is, amelyet testetek elfogott? Menjetek vissza a földre, ki-ki hová rendeltetett, mutassátok sebeiteket és virrasszatok.

És ugy, ahogy felmentek volt, leszállottak, és békén és halkkal elváltak és széjjel indultak és reggelre mindnyájan ott voltak megint helyükön és senki a földön semmit észre nem vett.

EGY KIS JÓFÉLE HAZAI

Letelt a foglalkozás ideje, csak azért maradtam még benn az ujonc-szakasz szobájában, mert ilyenkor pihenés helyett összecsődülnek a gyerekek a sarokba s nótát tanulnak hegedü meg klarinét után s ezt a neveletlen énekórát végighallgatni olyan műélvezet, amelyben a fül örömest alkuszik meg a sziv javára. A boldog lárma alatt csak a pillantásoknak tünik fel, hogy kinyillott a nagy hosszu szoba ajtaja és az ágyak kettős sorfala közt jön előre egy fekete asszony sárga kis kosárral a karján. Annak a szeme vette tán legelőször észre, egy Sándor nevünek, aki már itt is hagyta a nyolcvan szájon ingadozó éneket és szalad elibe a közelitő csendes anyának.

A kék fiu meg a fekete asszony egybeborulnak, a fiu odatartja a fejét s a kék sipka meg a fekete kendő tapogatják egymást hang nélkül. Bizonyára a sipka durva posztójának s a hideg sipkaellenzőnek is jut az óvatlan anyai csókokból. Azután leülnek ők ketten a fiu ágyának szélére. A fekete asszony leveszi a karjáról a kosarat, elforditja a kosárfedőt, mind a két fej néz lefelé a kosárba. A fekete asszony erős, száraz kezei kihajózzák ami a kosárba van. Fehér ruhát, barna cipót, egy piros almát, kettőt, hármat, négyet, tizenkettőt. Egy nagy vágás szalonnát. Ujságpapirban tepertőt. Másik ujságpapirban rózsaszínü sült csirkét. Egy keszkenőből vörös sülttök hengergőzik kifelé. Egy kis csillogó pohár jön még elő. Meg tű és cérna. Pedig tűt-cérnát idebent is kapnak a katonák.

A fekete asszony feláll, fölveszi az ágy alól a gyereke katonaládáját, kinyitja, berakodik. A tepertő, meg a csirke, meg három alma, meg a cipó kinnmarad az ágyon. A fekete asszony bicskát vesz elő a rokolya zsebéből, felvágja a cipót, az ujoncnak kezébe adja. Az ujonc elkezd enni. A többiek a dalt épitik a sarokban. Anya és fia szembefordulva ülnek az ágyon. Az anya kezei az ölében ülnek, csak néha jönnek elő s le-leseprik a morzsát a fiu nadrágjáról. A fiu csirkét eszik, mind a két orcája duzzad, a drága zsir mosolyog ajkai körül. A fekete asszonynak szük, éles, fehér orcája van. Lapos dereka fel-felhuzódik, mintha sóhajtozna. Az ujonc tizennyolc esztendős, a fekete asszony nem több mint kétszer tizennyolc. Eszembe jut a nagyvilágból, hogy Páris demimondaineja harminchat éves korában pályája delelőjét éldeli. Az ujonc anyja ugyanebben a korban már a vénasszony sorsát viseli.

Elsétálok előttük, mintha nem is látnám őket. A fekete asszonynak fényes köny van a szemében. A fiának egy egész csirkecomb a szájában. Az ujonc eszik, eszik, eszik, éhség nélkül, csupa passzióból. A fekete asszony eteti könnyes szemével. Egy falat, egy könny, egy falat, egy könny. Még egy árva szót se beszéltek. Az almát harapja már az ujonc, a másik almát az anyjának nyujtja. A fekete asszony kendője lassu nemet jelez. A nóta a sarokban épül-szépül, a gyenge hegedü rezgeti, a klarinét sivalkodja, az ágyakon sürün ülő, kuporgó gyerekek száján bátran és tisztán gerjednek már az első sorok:

Szárnya, szárnya, szárnya a madárnak,
Fáj a szive az édes anyámnak…

A fekete asszony erre nézett, a fekete kendő jobbra-balra inog, szinte azt hallani e néma kilengésekből: Lelkem, lelkem, lelkem…

Egy pici csönd lett a strófa után. A fekete asszony szólhatott a fiához, az tele szájjal azt mondja:

– Mm-mm-mm.

Az este elindult már az égből, elsápad és sötétedik minden. A fekete asszony mellett a kék katona is fekete már, sőt ruháik összeszövődnek a homályban, a kosár karja ivellik közöttük, az is feketén. A fekete asszony ugy ül, mint a mozdulatlan gondolat. A fiu csámcsog csöndesen. A sarokból zümmögés jön.

Mindjárt lámpát gyujtanak.

BESZÉLGETÉS EGY KIS MÁRTÁVAL

Még érzem a két kezem ujjai közt melegét és vékonyságát a kicsi Márta tiz ujjacskájának, mert ugy beszélgettünk, hogy a két kezünk ujjai össze voltak fonódva és karjaink párhuzamosan és gyengén hintáltak együtt, mint az otthagyott hinta két kötele. Mártát kinevezték betegnek, mert egy kicsit meghült, Márta tehát az ágyban fekszik és nagyon jól érzi magát. Mártával, mikor nevetésének csilingelése időt engedett, igen fontos dolgokat beszéltünk meg. Például egyszer csak azt kérdezte:

– Én miért vagyok Márta?

– Mert te vagy Márta – mondtam tehetetlenül és fölényesen.

– Mi az: Márta? Márta? Márta? – csufolódott tátogatva szájacskáját.

– Márta az Márta. Az egy ilyen kis lány.

– Én nem vagyok Márta.

– Hát mi vagy?

– Semmi vagyok. Puty-puty-puty… és elkezdett kacagni. Aztán kérdi:

– Lili az mi? Az liliom?

– Lili az liliom.

– Hát mi az Róza? Róza az rózsa?

– Róza az rózsa.

– Milyen rózsa?

– Milyen? Olyan piros. Mint a kertben van.

– A kertben nincsen, csak nyáron volt.

– Hát mint nyáron.

– De volt fehér is, meg sárga is, rózsaszin is. Milyen van még? Van kék is?

– Van kék is. (A nyugati pályaudvar előtt is árulnak kék rózsát a katonáknak és a cselédeknek. Drágább mint a többi, mert festve van.)

– Minden rózsát ugy hinak: rózsa? Nekik nincs mindnek nevük? Nekik nem kell?

– Nekik nem kell. (Dehogy nem. A kertészetben egy ojtott rózsának a nyakába kötötték egy fatáblácskán a nevét: Mme Caroline Weiss.)

Márta fölnézett és elgondolkozott. Még csak néhány éve él a földön s ahogy drága merengő feje nyugodott a pufók párnában, mint egy lágy fehér felhőben, egy kis igazságérzettel angyalnak nézhettem Mártát. A hallgató gyermekszobának fehér butorocskái ragyogtak a lámpafénytől, s egy kis karosszéken váró karokkal ülő nagy hajas babának kék szemei is ragyogtak, s a polcon ülő barna plüss medvének, posztó kutyának, fehér gyapju báránykának, teveszőr-tevének, fekete kamgarn-kutyának s sárga oroszlánnak és vörös majomnak szemei is mind ragyogtak. A pallón ragyogtak fivérének pingált bádog katonái, akik közül néhányan hanyatt feküdtek és fénylettek a lámpától, a padlón egy Richter-féle abbanhagyott, vagy szétdult székesegyház piros és szürke kövecskéi. Legjobban a Márta nagy szemei fénylettek.

– Mit gondolsz most Márta?

Elmosolyodott és megszólalt:

– Ha meghalunk, ugy-e sötét lesz. Jaj én ugy fogok félni.

– Ne félj, nem halunk meg. Nem igaz az.

– Nem oltják el a lámpát?

– Nem, világos lesz.

Márta visszanézett, föl a lámpába, a lámpa fölé és ugy tetszett, mintha a jó istenkével nézne farkasszemet.

Aztán elnevette magát és más dolgokról beszéltünk.

DE KÁR

ADY ENDRÉNEK

De kár a szőke szűzekért,
De kár az édes ízekért,
Hűvös homályos hajnalért,
Kakasszóért, füttyért, dalért.

A melegért, a hidegért,
A sok-sok fínom idegért,
Az álomért, az óhajért,
A mosolyért, a sóhajért.

A színekért, a szavakért,
A tiszta téli havakért,
A záporért, a szelekért,
Lelebbenő levelekért.

A zúzmaráért, harmatért,
Jégért és forró-gyarmatért,
A Szaharáért, tengerért,
Szigetekért, vademberért.

Pillangókért és méhekért,
És minden hernyó-céhekért,
A nyárfának rezgéseért,
A lécek sűrű réseért.

A kukorica-selyemért,
Répáért, petrezselyemért,
Lila kalarábéfejért,
Mezőknek minden fűveért.

A fényes, csúszós halakért,
A százezer madarakért,
A tűnő felhőalakért,
A napsütötte falakért.

A kikötőkért, Párisért,
A korallért, a klárisért.
Az aranyért, az üvegért,
A hosszu cukorsüvegért.

De kár a kandi rímekért,
A szép komoly könyvcímekért,
Aranyba pingált képekért
S a szobrokért, a szépekért.

A hosszú fasorért de kár,
Ahol az ember maga jár
Boldogtalansággal teli
S a végtelent elképzeli.

Leírom mert eszembe jut,
Hogy szép az égen a tejút
Lombok közt lámpasugarak,
Húnyó szentjánosbogarak.

De kár a jégvirágokért.
A nem tudott világokért,
A ködökért, az árnyakért,
Éjfélbe szálló szárnyakért.

A rózsaszínü bábukért,
Tág szemükért, pötty lábukért,
Elbűvölt bábruhájukért
És eszméletlen bájukért.

A cigarette-ek füstjeért,
A mozdonygőz ezüstjeért,
Megfüstölődött üstökért
És mind a kéményfüstökért.

De kár a friss lehelletért,
A bűvös-bájos balletért,
Tüllért, csipkéért, csokrokért,
A holdimádó bokrokért.

De kár a bíbor alkonyért
De kár repkényes balkonért,
S a holdért, mert oly esztelen
Lebeg felhők közt estelen.

De kár az első évekért,
Tudatlan tiszta élvekért,
Bárányért mely mezőre jár
De kár, de kár, de kár, de kár.

A csöndért, jaj a viharért,
A szinházi zenekarért,
Fehér arcú pojácokért
S a husvéti tojásokért.

A lépcsőkért, a hídakért,
Hajoló hattyúi nyakért,
A szép szivárvány-ívekért,
A szívalaku szívekért.

Ugy-e milyen furcsa a csend,
Mikor az ember füle cseng,
Az élet tűnik, tovahal,
Egy más világ emléke csal.

De kár a sárgás könnyekért,
A fekete göröngyekért,
Irtózatért, csodálatért,
De kár a hervadt bánatért.

Kis kockákért ha a napon
Tündöklenek az ablakon.
A szemfényért, mely jár, jelez,
Melyben az élet tűnedez.

Csengettyűkért, harangokért,
Kántáló gyermekhangokért,
Orgonasíp sápadt sora,
Oh hegedű, oh zongora.

Oh cello, hárfa, oboa,
Caelesta, flóta, furulya,
Oh mandolin, banjo, gitár,
Citera, oh mindért de kár.

Trombita, dobszó, tambura,
Tárogató, kolomp, duda.
A clavecin oh mily anda volt,
Az is szivem visszhangja volt.

Cimbalom és üvegharang,
Triangle, harmonika-hang,
Gong, castagnette, kürt és aeol
Nyárfák közt távol valahol.

Hangvilla mely hosszan mereng,
Gummi mely kifeszítve peng,
Akáclombról tépett levél.
Mely kis fiúk száján zenél.

De kár hajóért, vonatért,
Omnibuszért és fogatért,
Repülőgépért, autóért,
De kár a vágtázó lóért.

Hí minden, minden menni hí,
A szán, szekér, korcsolya, shi,
Sikló mely kúszik a hegyen,
Ringlispil, hinta, mind megyen.

De kár a báli láncokért,
El-elhullámzó táncokért.
Óh-kért, bókért, hajbókokért,
Hattyúnyakú kézcsókokért.

De kár a csókért, a csodás
Csókért, kívánt dulakodás
Vagy lázas egyezés után,
De kár csak a csókért csupán.

A csók, te nagy isten a csók
Jobb mint az összes földi jók,
Az édeseknél édesebb,
És mézeseknél mézesebb.

Csokoládé, bonbon, bibor
Vanilia, malagabor,
Forró jamaikai rum,
Tokaji, absinth, opium.

Nincs muskotály, must és eper
Mely édes csókkal érne fel,
Nincs Mozart-dallam, anyai szó
Mely hozzá volna fogható.

Nincs théa, mák, méreg, fahéj,
Édesgyökér és tiszta téj,
Nincs ananász, nincs kakaó,
Hogy volna hasonlata jó.

Piskóta, torták, naspolya,
Alvó babának mosolya,
Nincs mazsola se datolya,
Füge, narancs, soha, soha.

Édesebb mint a málna, sőt
Mint minden émelyült befőtt
És édesebb a bosszunál
S a sóhajnál, a hosszunál.

Nincsen puncs, grog, likőr, hasis,
Akármilyen mélyen hat is.
Pergetett mézzel tele tál,
Hóban való álomhalál.

Nincs ájulat, nincs képzelet
Mely annál édesebb lehet,
Oly édes, édes, képtelen,
Oly véghetetlen végtelen.

Cseresnyepár, csali csere,
Ajk ajk felé virít: gyere.
Mily csacsiság, mily oktalan,
Mily borzasztó boldogtalan.

Oh lefogott karmos kacsók,
Oh csucsorított csacska csók,
Oh elrévült csókízü szók,
Fulladt, borúlt, vak, néma csók.

Oh rózsázás, szőllőszedés,
Szenvedélyes szép szenvedés,
Mézes-mázos marakodás,
Oh túlvilági hasadás.

Égő szirup, ízes parázs,
Vidám, vadúlt, véres varázs,
Napnak langalló kelete,
Éji tengerek feneke.

Iny csikland, csíp, fog él, gyulad,
Nyelven vonagló indulat,
Lehellet, sóhaj, hang elegy
Alélva csókkal összemegy.

Piros csók, csordúl, zeng, ragyog,
Tűzcsengők, olvadt csillagok,
Oh fájó menny, boldog pokol,
A szívben száz szív bujdokol.

Egymásba két-két szem mered,
Bennről mosoly s halál ered,
Pillák lankadva lejtenek,
S elúsznak éjbe a szemek.

De kár a csókért istenem,
Mert itt volt, itt van idelenn,
Világ világra föllehel
S bolond sikolylyal kapja el.

Csók, csókolnám papirra, csók,
Csak nem fogadnak szót a szók,
Egy más világra elviszem,
Ott elmondom majd, azt hiszem.

Jó vón mint felhő lengeni,
Mint égitest kerengeni,
Mint angyalarc merengeni,
Mint kagyló zengni, zengeni.

Oh szállni, szállni, szállni csak,
Mint halvány álommadarak,
Tűnni mint árnyék mely nem él,
Itt járni mindig mint a szél.

Csak lenni mint egy szem homok.
Kit érnek hullámostromok,
Kit szél gázol, gyermek kever,
Ki mégis a parton hever.

Nem tudom, év, év, év halad,
Ő itt marad az ég alatt,
Felcsillan mert süti a nap
S az óceánnál boldogabb.

II.
SZERBIA
1914

ÁGYÚSZÓ

Az a...i erdőben hallottam meg. Az erdőn jönni milyen szép volt. A nagy erdő nagy cserfáinak terebélyét félig lefosztotta már az ősz és a csudálatos rajzu fekete ágazat közt a fakó arany leveleket itt is, ott is hangtalanul tépik és eresztik lefelé a november láthatatlan sovány ujjai. A hosszu-hosszu uton az erdőn keresztül jobbra-balra mészszel mázolt stráfok világitanak a fák derekán és a lassan zörgő katonaszekér lovai oly furcsa zajjal mennek a száraz levélben, mintha vizben gázolnának. Ameddig ellát az ember maga körül, nem látszik ki a föld a lehullott falevelek alól, mintha sápadt arany álomföldön járnánk.

A kis fák kopasz ágacskái és a leveletlen bokrok olyanok, mintha fátyol húzódna köröskörül az erdőben s a fátyolon néhol kis piros pontok ugrálnak a szemünk elé, piros bogyók, amelyek naivul mosolyognak a halódó erdőben. A magas fa lombjában egy sötét szarkafészek, mint egy régi bánat a szivben. Fönn az erdő fölött az ég kék, mint az ég. Megállitom a szekeret, leszállok, egy kicsit járni a hervadt leveleken. Milyen csönd lett. Mintha a szekér illetlen zörgése hátrafordult volna és elillant volna. Lélegzek. A királynéknak kellene parfume-t desztillálni az elhervadt erdő hüvösségéből. A fák hallgatnak. A levelek szállonganak. Egyszerre mintha megdöbbent volna az erdő.

Szól az ágyú, – mondja a katona a szekéren.

Egy mélységes dobbanás távol, távol, tul az erdőn, tul a világon talán. Megint. Megint. Egymásután döbben, morajlik, borong ez a hang. Az erdő némaságát nem sérti ez a hang, a fák a földbe gyökerezve állanak, egyenesen és magasan, egymás mellett és egymás mögött, végtelenül, hatalmas lemondásban, előkelő szelidségben. Megmondhatatlan, mennyire tisztelem az erdőt. Dmm… dmm… ez a távoli mély, tünődő és muló döngés mintha ehhez az erdőhöz tartozna, mintha hervadásában ünnepélyesen, szinte idvezülten álló erdő gondolatát hallanám. Milyen ünnepélyes, milyen nyugalmas, milyen jó ez a hang.

– Mindig, mindig, az isten verje meg, – bánkódik az őszülő szakállu katona a szekéren.

Oh, el is felejtettem, hova iparkodok és vajjon mi lesz velem. Lépéseim zörrennek a szekér felé.

– Gyerünk.

A szekér rázza magát előre, nem hallok egyebet, mint a zörgést, az egyforma és csudálatos erdő huzódik folyton visszafelé, oldalt egy elhalt fatörzs mult el, száraz és lapos volt, mintha festve lenne a szinpadon. A szekér zörgésén át megint megszállják fülemet ezek az egyforma borongó hangok. Megyünk. Hallom. Hallgatom. Mintha távolból, történelmi könyveim régen ellapozott lapjai mögül, egymásra dült idők alól ez a lassu, elborult szó hangzana mindig: háború. Megy a szekér, szemem a hátrafelé vándorló fák közt révedez s a sárga, barna, violaszin levélkék tétova hullását kapkodja. Megint hallani, egyenként, egymásután… egy kolosszális sziv dobog valahol boldogtalanságában. Az erdei utnak látszik a vége: egy függőleges kék hasadás. Szalma szóródott el itt-ott a fák alatt. Rm… brm… mintha egy messzi lakodalomból a bőgő brummogását hallanám.

– Merre szól ez az ágyú?

– Arra ni. Sabác táján.

A katona jobbkéz felé mutat az ostorral és arra forditja fáradt profilját. A bőgő brummog. A kék hasadás kijebb ereszt, a két kis pejló szaporábban kavarja maga alatt a száraz levelet, mintha örülnének a kinyiló szabad égnek. Bümm. A délutáni homály belehelte már az a...i erdőt, nem látni el messzire az erdőben, a fák összefutnak. A nyiláson egy csóka száll be az erdőbe, aggódva emelgetvén két fekete szárnyát. Hirtelen megnyilik és elmulik az erdő, a kék eget látom s a kék égen az este rózsaszin pirkadása nyulik. A lovak kemény göröngyön kocognak.

– Bumm-bumm-bumm… bumm-bumm.

Az ég alatt lenn egy falu kushad. Legelől egy fehér ház látszik. Teteje nincsen. A fala fönt kormos. A fal fölött egy nagy fekete kémény, az alja széles. Kétszer olyan hosszu, mint az olyan kémény, amelyik a házak tetejéből áll ki, mert ennek a kéménynek szabadon van az alsó fele is, amit a háztető el szokott rejteni. A fehér fal mellett egy kék katona áll egyenesen, jobb keze a puska szijját markolja.

– Bumm-bumm-bumm-bumm.

Valami borzasztó nagy cirkusz vonul a világon faluról-falura, egy fehérre mázolt, pirossal pontozott homloku óriási bohóc megy elől éktelen nagy lován, az üti a rettentő nagy dobot:

– Bumm-bumm-bumm-bumm.

SZALMA

– Jó estét, emberek.

Zörren, zizeg, mozog a szalma. Mintha a szalma beszélne:

– Jó estét, jó estét, jó estét, jó estét…

Istállóba jöttem be. A vakablakban lámpás ég, a sarokban egy láda tetején meg gyertya. A láda mellett uri nádszéken ül egy ember, körbehasalják, a fal mentén két hosszu sorban egyforma valamik fekszenek, hasalnak, könyökölnek a homályban. Emberek. Katonák. A fejük alatt a bornyu, minden ember mellett egy-egy puska dül a falnak, mintha állva aludnának, kimerülve a harctól. A szuronyok árnyéka felszalad a gerendákig.

… Rákötötte a piros galamb lábára a cédulát, akire ráirta vót az izenetet, hogy hát tiszteltetem, csókoltatom idesanyámat a burgundiai királynét, meg kedves nővérjeimet a burgundiai grófnőket, a varázsló Kamilló herceg várkastélyába vagyok zárva, de semennyiért se busuljanak sorsomért, mert mire háromszor fordul a hold az égen, Gotfréd lovag által elnyerem szabadulásomat. Nahát elrepül a kis piros galamb…

Aki a nádszéken ül, az mesél. Molnár őrmester. Két ökle a combján nyugszik. Ajkai eresztik a kedves beszédet. A hallgatók közül egy csomót megvilágít a gyertya lángja. Egyik hason fekszik, a két tenyerébe emeli arcát, szakálla van. Egy másik az őrmester lába előtt ül a földön, a két lábát törökösen maga alá szedte, mint a kis diák a csoportképen. Nagy szemei az őrmester arcára célozódnak, mint két merev fekete lencse. Nyitva van a szája, mindig azt mondja: aha, aha. Az állán ezüstös borotválatlanság. Egy a falnál ül, valamint varr, fölemeli a fejét, a keze megáll a levegőben a tüvel. Egy hanyatt fekszik, a két karját a nyaka köré kulcsolta, felfelé néz nyitott szemmel. Egyik cigarettet sodort fekete dohányból, lassan nyalja végig a papirost. Egy oldalt fekszik, könyököl, félrehajtja a fejét.

Az istálló másik végéből, messziről hortyogás hallatszik. Különös dolog a hortyogás. Az emberi test durva és misztikus monológja. Egy ember az őrmester háta mögött ül, figyeli az őrmester sötét hátát s két keze szórakozottan tördel egy szalmaszálat. Folyton zördül a szalma.

… Elgyön a reggel, Kamilló a varázsló herceg megint csak felhivatja maga elébe Florentinát, hát szeretsz-e már szépséges Florentina? Nem szeretlek gonosz varázsló, se testemnek nem kellesz se lelkemnek tegnap sem ma sem mindörökké kimondtam nem szeretlek tégy bár malomkő közé, nem szerethetlek Kamilló…

A pipákat szijják az emberek: pap, pap, pap, pap…

A vakablak alatt, az istálló közepén, a fal mellett levelet ir a dobos a dobon. Nagyon lehajtja a fejét, mert több a sötétség, mint a világosság. Igy gyengén hallatszik egy-egy szó a meséből. Szép sorban fekszenek az emberek, alszanak vagy hallgatnak. A szalma zizzen mindig, egy láb emelkedik és a másik lábra tevődik, egy test fordul, egy kéz mozdul. Egy ember ül, eszik. Nagy darab kenyeret farag, a kenyér mellett szalonna fehérlik.

Csámcsog.

– Jól élnek?

– Jól ílünk, csak fílünk.

Előveszem cigarettetárcámat:

– Kell egy tokos cigaretta?

– Megköszönöm igen szípen.

Elveszi, a füle mellé dugja. Egy percig beszélek vele, Karikának hijják, nyolc gyermeke van, többet nem adott az isten. Hátrább nevetgélnek ketten, hárman. Hallga.

– Te meg vésztüi vagy komám?

– Hát osztán.

– Csak azt hallottam, hogy tik Vésztün a sárga kutyát meglékeltétek dinnye helyett.

Nevetnek.

– Tik meg Fődesen ürgével kereskedtek. Egy tucetet adtok egy hatosér.

Nevetnek.

– Te meg komám ugy meghíztál, hogy ha hazasegít az isten, nem ismér meg a kutya, oszt te ugrol űrá, nem ű terád.

Nevetnek.

– Ne jajgass testvér, több az annál, hogy tik a sárga kutyát meglékeltétek.

Ezt megint megnevetik. Csend lesz egy kicsit. Nagyot sóhajt egy ember. A szalma zörren, zörren. Mennyi minden szag van itten. Ha az ember szivogatja az orrát, az istálló savanyu, nyomott, bizalmas meleg szagából részletesen érzi mindenféle dolgok illatát. Külön szaga van a szalmának. Szaga van az emberi testnek. Szaga van a pipafüstnek. Szaga van a csizmának. Petróleumszag van. Az avas szalonna szagát is érzem. Külön szaga van a szurony vasának. Az ócska ujságpapirnak. A hájnak, amivel a bakancsot bekenték.

Oh Istenem, ennek mindnek szaga van, nem tagadhatom le, hogy ezek a szagok is lengenek a világon. Ugy állok tünődve e szagokon, ahogy a parfumerie-kben szoktam, mikor a kedves droguista megmutatja az uj parfumök üvegecskéit, amelyeknek a formáiban és tartalmában a Houbigant, a Pinaud, a Roger et Gallet, a Monna-Vanna, a Guerlain, a Coty izlései küzdenek ájult versenyben s a kéjes üvegecskék nyakából sejtődő illatok alatt behunyván szemeimet, a tenger alatt álmodó virágokhoz merül képzeletem, vagy tul vágyódom a világon, ahol egy fantasztikus rács mögött egy végtelen kertben az ismeretlen virágok nyilnak, amelyek közt sétálván én boldog leszek.

A mese felé lépegetek vissza. Molnár őrmester ugy tartja a két öklét még a combjain, mint az imént, az emberek éppen ugy nézik és a gyertya világit a mesének.

… nagyon reszketett a szegény Florentina az oroszlányok közt, meg a tigrisek közt, meg a farkasok közt, meg a párducok közt, meg a jegesmedvék közt, mert tiszta pucéron állott ott köztük a hóba, gyönyörü szép hosszu arany hajával takargatta magát, oszt ugy félt, hogy a nyavalya majd kitörte, gondolhatjátok. Gotfréd lovag isten hozzád, én már tiéd nem leszek, ezek engemet széjjelszakítanak, igy magába.

De az oroszlány meg a tigris meg a jegesmedve meg az összes vadállat mind látta, hogy reszket a lelkem, oszt hogy csordul a könyve kifelé a szemibül, oszt összenéztek, oszt mind odamentek közel hozzá, de nem bántották egy se, hanem ezt hallgassátok mán, kitátotta az mind a száját oszt ugy lehelték a meleget a szép Florentina gyenge testire, hogy meg ne vegye az isten hidege.

– C, c, c,… – csóválgatja a fejét a két ökle közt egy hasaló ember. Csendben hallgatnak. Egy sercentés repül ki a pipa mellől. A szalma zizzen itt-ott. A mese vándorol arany ösvényén. A magyar beszédet, a debreczeni szavakat ugy érzem hangzani a szivemen, mint a csókokat. Hallgatom, nézek körül, hirtelen fájni kezd valami, szeretnék mindent elfelejteni és leheverni ide közéjük és el nem válni többé tőlük.

Bizony Isten nem azért jövök be a közkatonák közé az istállóba, hogy majd irok róluk, csak azért, mert szeretem őket. Nem azért szeretem őket, mert katonák, mert a háborúban vannak, mert bátrak, mert szenvednek, mert itt feküsznek messzire, messzire a háztól, asszonytól, gyerektől, mindegyik egyedül a maga külön világától, hanem mert magyarok, nem is azért, mert magyarok, csak azért, mert emberek. Mert beszélni tudnak és éreznek. Mert szegények és tehetetlenek és jók és kedvesek.

Zzz… zzz… a szalma szól. Mennyi szalmát látok a háborúban. Szalma van a szekereken, a sáros utat szalmával szórják teli, a lovak kengyelvasát szalmával fonják be. Szállásainkon a matrácainkban szalma van. Szalmával tüzelnek. Az üvegeket szalmába kötötték. A sarat a lovak lábáról szalmával tisztogatják. Mennyi sárga szalma, mennyi.

… Na lett erre nagy öröm. A bélpoklos Gotfréd odaborult Kamilló herceg térgyei elé, az meg csak rítt oszt azt hajtotta: Fiam, fiam, egyetlen szerelmes fiam, ha én azt tudtam volna, hogy te vagy az én igaz gyermekem, nem Magnéziusz, dehogy is vertelek volna meg bélpoklossággal. Akkor előjött Florentina, oszt akkor már tiszta volt Gotfréd orcája, mint a fényes nap, oszt ráösmert, nagyot sikót, oszt annyi csókot adott néki kétfelől, hogy nem az a két pofa, de száz pofa se győzte volna elrakni…

Z… z… ezek az emberek itt szalmán hálnak. Milyen jó barátja az embernek a szalma. Puhitja a fekvést. Meleget ád. A csizmát kitömhetik vele. Fénye van, mint az aranynak. Hangja van, szórakoztat, vigasztal, biztat. Zz… zz… zz… A fogakat piszkálják vele, egy szálat simogatni lehet, gyürni, törögetni apróra, hasogatni hosszában vékonyan, finoman. Segitsd meg az embereket szegény, olcsó, áldott szalma. Jó éjszakát, emberek, sok-sok szalma, jó éjszakát.

OBRENOVÁC

Hosszu, hosszu utcába buvik az ezred az országutról. Obrenovác. Egymáshoz ragadt fehér, sárga, zöld, kék alacsony házak. Egy-egy emelet ugrik föl az utcában. Dél van, a nap süti a falakat. Egyforma disztelen, piszkos, fáradt házak. Köves ut, ezen járni pihenés Szerbiában. A ló feltartja a fejét, szivesen csatakol a kövezet sarában. A járdán katonák jönnek-mennek, a kapuk előtt katonák állanak, stájer porcellán-pipa a mellükön. Egy emeletes ház kapuja alól tábla mered előre: K. u. K. Kommando. A tetőről egy rudból sürü drótok indulnak rézsut a levegőbe. Ez volt az obrenováci posta. Egy sarkon befordul a társaság egy közbe. A kis közön tul megint ég és mező. Nini, vasut! Két fekete vonal fut, egy helyen nyitott teherkocsik állanak. Sárga ház, rá van pingálva: Obrenovác. A fekete betük alatt halvány cyrill-betük látszanak. Raktárbódé, teli zsákkal. Az állomás előtt egyenruhába öltözött aggastyán sétál. Kapitány. Estig pihenő. Négyezer ember boldogan lerogy a mezőre.

*

Sétáljunk Obrenovácon. Az udvarokban katonaszekerek. Német és szerb nyomtatvány a falon: a lakosság szolgáltassa be fegyvereit a Kommandóhoz. Egy korcsma nyitva van, benn hosszu asztal körül katonák, egy-egy nagy ököl csap le az asztalra, a piszkos kártyák hullanak. A sarokban szerb katona fekszik, az egyik lába a rongyokból kibuvik: lefagyott. A falon egy bibor, kövér, mosolygó Gambrinuus emeli söröspoharát, amelyről lefut a hab. A feje fölött durva reklámbetük. Mellette ügyetlen szinnyomaton Petár a két fiával. Egy rozsdaszin szerb jön a járdán, magyarul köszön: Jonapot kivanom. Egy kis ablakból nők néznek ki rám, egy öreg asszony s három sápadt barna leány. Se nem szépek, se nem csunyák. Belülről varrógép hallik. Mit gondolnak ezek a homályos szobában összehuzódott nők, akik ki-kitekintenek az ablakon? Mit gondolnak a háborúról? És mikor nincs háboru, mit gondolnak az életről? Akkor is igy jár a varrógép s néha az ablakhoz jönnek és kinéznek. Egy csapat szerb parasztot kisér egy pár baka. Befordulnak a posta kapuján. Egy szakasz huszár csattog végig az utcán. A patkók elhangzanak, mint egy kedves hosszu káromkodás. Szekerek jönnek, szekér, szekér, szekér, szalma a szekéren, sebesültek a szalmán. Négy-öt ül egy szekéren, némelyik szekérben kettő fekszik hanyatt. Egy szekéren egy állig letakart test, a fején tisztisapka. A fiatal szőke arc az égre néz.

– Mi baj?

– Golyót viszek a nyakamban.

A szekerek mennek, mennek, elmentek. A kocsisok lógó fejjel szunyókáltak. Mintha gyolcsos tótok vonulnának a vásárra.

*

Egy bolt, az ajtaja zárva. A szük kis kirakatablakban téglarendben egymásra tett szappanok, poros csészék, gyöngyvirágos és betüs poharak, sárga gyerekbocskor. Az ablakon belátni a boltba. Kirángatott fiókok, a pulton is ül egy pár fiók, horpadt skatulyák, egy vég tarka vászon a pulton kibomolva s a pultról a padlóra folyik egy piros galand, mintha vére folyna a megsebzett világkereskedelemnek.

*

Furcsa, keleti hangulatu koldusbódék itt-ott az utcán, amilyenekkel teli van a Balkán. Alul kő, felül fa a bódé fala, egy nagy deszka tárul belőle az utcára, két kötélkar tartja. A deszkán sülttök, málé, kenyér, füge, disznótepertő szokott lenni. Itt a bódék elhagyottak most, a deszkák üresek. Csak egynek maradt itt a gazdája, egy keménykalapos vén ember, a bódéban ül és egy cső sülttengerit árul.

*

Egy borbélymühely. Az ajtó fölött tábla, a táblán név, kibetüzöm unalmamban a cyrill irást: Kosta Pristinovic. Az ajtó zárva van. Kétfelől a falon a két borbélyideál képe, egy feketekabátos, szakállas, bodorhaju ur, a másik egy Vilmos császárválasztéku szőke ifju, kis bajusza van. Világoskék kabátja van, virágos mellénye mély kivágással, magas dupla-gallérjában rózsaszin csokor, a csokorban nyakkendőtü, nagy piros csillag, bizonyára rubint. Szórakozott tekintetem elmulat e hitvány és naiv pingáláson, nézek az ünnepélyes balkáni fiatalember hig szemébe, melyben valami élettelen ábránd panaszkodik, valami idegen, árva külvárosi kéj és bánat s mintha gitárhang pendülne e kék és merev és ostoba szemek mögött mélyen valahonnét, talán a divattalan, izléstelen pingált mellény alul, a láthatatlan szivből. Most veszem észre: virágot is mázoltak a gomblyukába. Egy udvarban, hátul a sárban lesülyedve egy rettenetes kövér fehér disznó röfög. Ez lehet a szerb disznók közt a Pasics.

*

Az utca közepén két train-tiszt áll és tanakodik. Kenyérről, lisztről, szalonnáról, borról, birkáról van szó. Bőrkabátjukban, breechesükben, bottal a kezükben ugy festenek, mint két bérlő vagy ispán, akik bejöttek a pusztáról és a piacon találkoztak. Csakhogy katonasapka van a fejükön.

*

Egy udvaron távirdászok főznek. Bemegyek venni tőlük feketekávét a kulacsomba. Morvák. Egy nagy kövér veresszakállu ember fölkel a földről, beszalad a házba, poharat hoz, széket ad, forró feketét önt a pohárba, egy bádogpikszisből öt kockacukrot tesz bele, megiszom. Azután telitölti a kulacsom. Azután egy legénynyel kisuvickoltatja a csizmám. Azután egy fél kenyeret hoz. Azután egy almát kerit. Azután mosdótálat hoz, vizet, szappant, megmosom a kezem. Fizetni akarok ennek a tündérnek, nem veszi el a pénzt, nem és nem. Csak egy pár cigarettet fogad el. Elmeséli, hogy őneki egy kis fogadója van Brünn mellett és hogy ő már egy fél esztendeje nem szolgált ki egy vendéget sem és olyan boldog, hogy most kiszolgálhatott valakit. Elbucsuzom, megyek. Utánam lohol, a kapu alatt utólér, kefe van a kezében, megfog, lekeféli rólam a sarat. Azzal az öntudattal kell tovább mennem, hogy valami nagyon jót tettem.

*

A tábor a mezőn hever az alkonyat alatt. A táboron tul a homályból sürü báránybégetés hallik. Bárányokat vágnak. Odamenjek, megnézzem? Nagyon fájna a szivem. A fekete, zömök mozgókonyhák szája piroslik. Tüzek melegszenek a földön. Az ég Obrenovác fölött is fönségesen müvészi. Messzi a hegyek hátán hó. A mezőn messze egy sor sötét, vékony fa nyulik fel. A fák nem nőnek az égig, de azért jó magasra nőnek. Minden vidék szép. Sipolás, kongás, gőzkehelés: az ütközetvonat vaggonjait tologatják, kapcsolják. A mozdony idehuzza az állomás elé a hosszu vonatot. Csupa nyitott félkocsi, olyan, amilyeneken fát, kőszenet szoktak szállitani. A homályosságban lassu sötét vándorok közelitenek az állomás felé arról a lenyugvó nap felől, lehajtott fejü egyforma alakok, fegyvertelen katonák. Fehér foltok tünnek elő rajtuk és szaporodnak és nagyobbodnak. A kötések.

*

Elered az eső. Az ütközetvonatot megrakták emberekkel. Minden vaggonon végig sürün ülnek a fejek s a puskacsövek egymás mellett ágaskodnak feketén a sötétedésben. Zaj van. Mintha mindenki morogna. A vasutasok kiabálása jön-megy. A doktor folyton elkiáltja a nevem messziről, hogy tudjam, merre van. A katonák várnak a vaggonokon, esik rájuk az eső. A csizmám csuszkál, az égő konyha felé megyek, a jövő-menő katonák közel hajolnak egymás arcába. A sátrakat felhuzzák. Az emberek a fejükre huzzák a pokrócokat, járkálnak. Távol egy lassu alföldi nótát dalolnak. Sipolás. Az első zászlóalj indul. Mulnak a vaggonok a sötétben, mulnak a mozdulatlan fejek rajtuk. A szalmatüzek a földön sercegnek, sirnak, küzködnek, alacsonyodnak, és végre kialszanak, mint a remények az ember szivében, egyik a másik után.

SÁR

Egy kicsit elvesztem volt az ezredtől. Másfélnapi tévelygés Zabresttől Piromanig. Minden Kommandónál bekopogtam, nem tudják-e, hova ment ez meg ez az ezred? Mindenütt mást mondtak. Itt Piroman alatt a trainszekerek oceánjában megtaláltam P. urat és az ezred trainjét. Oh, drága P. ur. A kenyérért jött tiz szekérrel, mindjárt indul vissza. Az ezred harcban áll a konaticei dombokon. Merre van az? Arra. Ez az unalmas ágyuzás, amely onnan hallatszik, őket ugatja. Ez a falu itt közel Piroman. Minden ilyen szomoruan álló házcsordának tudtak nevet kitalálni. P. ur összekurjantja az embereket. Földijeim, szoboszlaiak, debreczeniek. Jó napot adjon isten, jó napot. Hogy megszoktam őket fáradt honvéd-uniformisukban, puskáikkal. Mintha soha fehér gatyában, félujju szürben, magas bottal otthon a pallón nem kocogtak volna. Az otthoni cseréppipát lógatják a mellükre, egypárnak ostor a kezében, ők a kocsisok. P. ur mellé ülök az első szekérre. Mögöttünk két puskás ember heveredik el a ponyvával letakart kenyerek hátán. A többi szekér utánunk. P. ur csettint, megcsapja a két lovat, indulunk ki a szekerek nagyvásári táborából. Nehéz a szekér, lágy a mező, rossz a két ló, lassan kiérünk. Megállunk. Az utra nem lehet fölmenni, municiós szekerek huzódnak a pocsolyában. A többi szekér is megáll mögöttünk. Állunk, várjuk mig vége lesz. Két sor lőszerkocsi vonul az uton, az egyik sor előre, a másik sor visszafelé. Mind egyforma szürke lövőszereskocsi, mind egyforma sáros pejló, mind egyforma vörös-szakállu katonák. El fogok szédülni, ha sokáig nézem ezt az egymás mellett forditott irányban vánszorgó egyformaságot. P. ur mintha a levegőbe támasztaná mereven előre tartott két öklét. A két ökölből a gyeplő lehajlott fekete ivei mennek a lovak fejéig. P. ur kék kabátujjain a dupla sárga stráfok viritanak. P. ur önkéntes volt, de elmulasztotta, hogy tiszt legyen belőle. P. ur egy debreceni takarékpénztár főkönyvelője. Egy kis birtoka is van. P. ur nagyon ért a paraszthoz meg a lóhoz. P. ur nem harcol. P. ur menázsi-őrmester. Éjjel-nappal talpon van, lovat hajt, számadási füzetek szoronganak a zsebében, a konyhára vigyáz, kenyér után jár, marha után jár, sok pénzt biznak rá, az irodának, a gazdasági tisztnek, a századparancsnoknak, az ezredesnek és minden tisztnek felelősséggel tartozik és szalutálgat, mint egy kis ujonc. Most hátrabeszél a parasztoknak, nézem negyven éves szakállas profilját, komoly szép szemeit, szabályos és tiszta fülét s hallgatom szavait s beszédéről és hangjáról a jó buzakenyér ize jut eszembe.

Egy kis rés támadt a lőszerkocsik közt.

– Gyüre! – mondja P. ur. De már megint összefut a municiós train s a szekér beszorul.

– Varten bite, varten! – P. ur átvág. A vörösszakálluak kiabálnak, P. ur rájuk se néz, átvezérli a szekereket az ut hig sarán.

– Itt vattok mind?

– Itt vagyunk, P. ur! – kiáltanak egymásután hátulról.

A két ló lépésben megy s a farukon az izmok minden lépésnél behuzódnak és kifeszülnek. Előttünk megint szekerek másznak, jobbra is szekerek huzódnak előre és visszafelé, balra is, meg itt is, ott is ágyúkat vontatnak. Köröskörül és messziről valami fáradt és szenvedélytelen lárma hallik folyton, az emberi hangok mintha nagy távolságokból beszélgetnének és nem értenék egymást. Üüü-hó-ó-ó-háá… Hájde! – jön ki tisztán néha a zürzavarból. Meg ezt hallani messziről: prrr! prrr! Az előttünk huzó idegen szekerek közül magyar káromkodás száll fel a lárma ködébe, mint egy darumadár. Megállunk. Elől valami baj van. A csizmám csupa sár megint, a keztyüm is sáros, a térdem is. P. ur arcán is sár-csillag. Áll a szekér. Odább, balra tőlünk egy nagy bronzcsövü ágyú áll. Nyolc ló huzza. A balfelől fogott négy lovon négy tüzér ül, korbácscsal verik a lovakat. A lovak a fejüket előre nyujtogatják, a hátsó lábaikat feszitik hátrafelé, az első lábaikat egy-egy ütésre néha fölemelik.

– Hü-ü-ü-hóóó-nye-e-e… üüü…

A hajtók jobbkarjukat folyton csavargatják s a korbács vonaglik és suhog és cserdül. A kövér, néma ágyu meg nem mozdul, a csöve hátul közömbösen bámészkodik a föld felé. A nagy kerekeknek csak a felső fele látszik ki a sárból. A tüzérek teste előre-előre hajbókol a nyeregben, balkezük ráncigálja a kantárt, jobbkarjuk forgolódik, orditanak, üvöltenek, a korbács kigyózik, az egy helyben erőlködő lovak kis téli ködöket fujnak, farukon görbe folyókákat csinál az izzadság. Haj, haj, jajj – acsarkodik egy tüzér és hányja-veti magát a nyeregben, mintha meg akarna háborodni. A korbácsokat nézem a kezükben s mintha régi-régi háborus képet látnék s a világháborunak s az egész világ minden háborujának vonaglását érzem szivemen.

– Miért nem megyünk?

– Mindig baj van – sóhajt P. ur. – Hogy várják már ezt a kenyeret.

Előttünk valamelyik szekérnek eltört egy kereke. Ott bajlódnak most. A zsákokat látom, hogy hordják le róla és hozzák hátrább más szekerekre. Kitérni nem lehet, szembe is vonulnak ekhós szekerek, az isten tudja, mi minden van sötétjükben. Egyikbe egy ló mellé ökröt fogtak. Egy másikban egy szamár jön meg egy öszvér. Egész kis borzasszőrü csikókat is látni, hogy kinlódnak előre a sárban. A lovakból behivták már a legfiatalabb korosztályokat. Az ekhó homálya alatt sorba mulnak előttem a kocsisok, különös, piszkos, öreg vadszakállu emberek, gubákba, bekecsekbe huzódva s magas báránybőr süvegekben, némelyiknek két füle vizszintesen mered kétfelé a lehuzott sapka alatt. Tartják a gyeplőt, nem néznek le a sárba és fejük erre-arra inog folyton valami üres kábulatban. És nincs vége-hossza ennek az ekhós-szekérsornak. A train vonulása mindig felkölti lelkemben a végtelenség nosztalgiáját és fájdalmát.

A szekerek megmozdulnak előttünk, P. ur csettint, mi is rázódunk tovább. A sár a mellemre ugrál. Megyünk, megyünk, a lovakat ütni kell, mert mély a sár. A lárma kábit. Messze, messze, a lárma végén mintha sirnának. Egy pukkanás ugrik bele a fáradt zajba. Messze, elől, egy shrapnell csapott le. Fölállok, katonákat látok leugrálni egy szekérről. Egy lovat fognak ki, vezetik. Fönn a pici kerek felhő, most oszlik el. Mintha csupa vér csüngene a ló nyakáról lefelé. Lassan lép egypárat, amerre kevesebb a tolongás, a katonák eleresztik, a ló letérdel és oldalt borul. Egy traintiszt lovagol oda, a karját kinyujtja, egy kis dördülés hallik, a ló fölemeli a fejét és leteszi és meg nem mozdul. A traintiszt ellubickol onnét előre. Állva maradok s körülhurcolom tekintetemet e mondhatatlan rendetlenségen, vánszorgáson, embernek, állatnak értelmetlen össze-vissza kinlódásán a végtelen puszta föld fekete sarában és tükröződő pocsolyái közt. Messze a halmok felől piros szin lep meg. Szerbek hurcolkodnak errefelé. Asszonyok jönnek szekerek mellett piros szoknyában és barna fiualakok. A szekereken piros, sárga cihák és pokrócok és kis lányok ülnek a rikitó holmin és fehér és sárga tehenek sétálnak a primitiv szekerek előtt. Hová mennek? A sáros földön itt-ott szalma szóródik, a szalmán emberek feküsznek. Néhol a sárban is ülnek, feküsznek kék és szürke katonák. Nem messze, balra egy csuf szőkeszakállas osztrák katona ül a sárban övig, a puskáját maga mellé szurta, röhög, mutogat és gajdol: Holláriooo… Két trainhadnagy csatakol el sáros lovakon oldalt, P. ur szalutál, az első hadnagy szemén cvikker, borotválatlan, lenéz s mondhatatlan fásultság az arcán. A második fiatalabb, ennek is cvikkere van, minden szekér mellett leszól:

– Mozgás. Mozgás.

Rekedt a hangja, s nem néz sehová, inkább magának mondja. Megint megáll a két ló. P. ur gorombán kiabál az előttünk álló szekérre. A szekér nem felel, áll. Mennyi ideje utazom itt, egy félórája, vagy egy éve? P. ur megpróbál kitérni.

– Gyüre! Gyü na! Gyü! – Ráncigálja oldalt a gyeplőt, a két ló kapkodja a fejét, lábát, az ostor suhog, csap, a lovak kivergődtek a sárból.

– Zurück! Zurück! Vagabund! – Ágyuszekerek jönnek szembe. A tüzér németül szidja P. urat, P. ur magyarul szidja a tüzért, áll mind a kettő, a többi szekerünk utánunk sorakozik, a többi német is ordit és a többi magyar is káromkodik. Dobbannak, gurgulyáznak az ágyuk a dombok felől. P. ur egy lemondással telt káromkodással visszaforditja a szekeret a sorba, az elcuppogó, elzörgő tüzérek gyülölettel és morgással néznek rá.

– Gyü! Hó! Az a jó isten… A rud beleütődött az előttünk álló szekérbe, eltört. A két ló egymáshoz dörgölődzik. P. ur leveszi a sapkát a fejéről, megsimitja a homlokát, hátraszól:

– Jéri, szálljatok le, vágjatok rudnak való ágat.

Kovács Jerémiás népfölkelő lemászik a szekérről, a másik utána, elmennek. P. ur egy embert hiv, a lovakat kifogják. Leszállok, ide-odajárok a sárban, mély fekete lyukat csinál minden lépésem. Egy fához megyek, nekidülök. Mennyi ember mozog itt, mennyi ember. Amoda messze a szekérsor előtt utászok lapátolják a sarat két sorban, karabélyaik az ut mentén hármasával egymáshoz borulnak. Görnyedtek, a karjuk egyformán hintál s a lapátokról egyforma nehéz fekete foltok röpködnek. Egy pár lépésre tőlem egy idő előtt ellett parányi csikó teste a sárban. Már patái is voltak, finomak, gyöngék, mint a halvány gyöngyház. Amott egy lófej a ló teste nélkül. Nem az anyjáé vajjon? Oh, szegény kis valami, akit a jó isten élni rendelt, és aki nem élsz mégsem. Még csak kis csikó se lehettél egy napig sem, hogy eget és a mezőt megérintsd gyönge nagy szemeiddel és remegő karcsu lábaidon futkározz az örvendő háznép előtt és egy boldog mély ösztönnel szeliden álló anyád hasa alá bujtasd kedves piros fejecskédet, amelynek homlokán tán fehér folt is lett volna. Az emberek elpusztitottak téged, mert háborut csináltak. Ők magukat is elpusztitják, de ők már éltek… Oh, Istenem, ha engem fölvilágositanál a világ felől, amelyet teremtettél. Csak engem, magamat, egyszer, hogy tudjam, mit gondoljak és nem mondom meg senkinek, ha ugy parancsolod.

Előttem is, mögöttem is és keresztbe is és mindenfelé vánszorognak az üres és teli szekerek. Egy lovat látok lerogyni egy szekér elől. Próbálják fölverni, fölsegiteni, aztán leveszik róla a szerszámot s félrehurcolják. Az ágyu nyolc lovával még ott háboruskodik egy helyben. Hosszu sor szekér huzódik, sebesültek feküsznek a szekereken a szalmán, merengő szemük az eget nézi.

A lovak huznak, lenéznek a sárba, folyton jár a fejük föl-le, föl-le, mintha valamire örökké igent intenének. Igen, igen, igen, igen…

Hivnak, kész a rud. P. ur lehangoltan hajt, szeretne legelől lenni. Panaszkodik, hogy az emberei éheznek, négy nap óta várják ezt a kenyeret. Nem való magyar embernek a cvibak. Megint másfajta train huzódik mellettünk. Csupa oláh kocsis. Ebben az örökös hühózásban itt, e rengeteg nyüzsgésben egy pillanatig azt képzeli az ember, hogy ez itt a háboru és a harcra már nem jut ember. És mennyi harcol. És mennyi fekszik a kórházakban. És mennyi van, aki nem katona. Mennyi ember van a világon. Hangyák az emberek vagy micsodák? De itt ül mellettem P. ur. Épp olyan magas, mint én. Milyen jó és derék ember és milyen élvezet hallgatni magyar beszédét. Eszembe jut, hogy szeretem P. urat. Némán megsimogatom a hátát. Nem tudja, miért kapta, rám néz, elmosolyodik, azután sóhajt egyet. Vánszorog a szekér, nézem a lovak lesülyedő és felbuvó vizes szürke lábait, s lábaik alatt a sarat, a rettenetes szerb sarat, a semleges anyaföld durva és fájó hideg sarát, a lágy és konok és izzadó feketeséget, amelyben folyton változó és folyton hasonló gyürődéseket, árkokat, sineket, lyukakat nyomnak és vágnak a lábak, paták, kerekek s amelynek hangjai vannak, szörtyögő, cuppogó, csámcsogó és locspocsoló hangjai, amelyeket lehajtott fővel hallgatok, mintha valami élő hangok lennének, az élő Föld hangjai, amelyről nem tudom, szeret-e, vagy un-e bennünket, s a sárnak ez oktalan és rejtelmes hangjaiban sirat-e minket, vagy alattomosan, magában kacag rajtunk. Egy pillanatban mintha a rengeteg szekér, ló, ember fölött egy vonaglás menne végig és mintha minden sülyedne és el akarna merülni a sár alá mélyen.

Az utászok gályarab-csapatja közepén rekedten kiabál egy lovastiszt, az imént láttam arra lovagolni, őrnagy. A lovaglóostorával mutogat és csapkod és a görnyedt lapátos katonák széjjelebbhuzódnak, azután megint összébb, azután tovább lapátolnak, megint megállanak, tovább huzódnak, lehajolnak. A dombok nőnek, az ágyuk közelebb dörrennek s valami groteszk és tragikus hatása van a kiabáló és mutogató homályos szürke őrnagynak, aki a sár ellen visel háborut. Talán mert alkonyodik, s a dombok fölé Liberty legdrágább selymei bontódnak. Az alkony legszebb selymei és névtelen szinei. Az őrnagy elhallgat, talán az eget vette észre. Megáll a szekerünk. Előttünk is, utánunk is, oldalt is minden szekér áll. Nem tudom, miért. Mintha a gyü is meg a hó is megcsöndesedett volna. Mintha az egész vánszorgás valami csalódásban és bánatban föleszmélt volna itt és megdermedt volna mind ez az összevisszaság és céltalanság a fölénk omló esthomály alatt s az ég mennyezetének fényétől és a naplemente csodálatos, csodálatos zászlódiszétől kétségbeesve és elámulva és fölrajongva állanának némán és mozdulatlanul a föld teremtményei. Oh nem, lassan vonulnak az elsötétült szekerek és a fekete lovak huzzák magukat és ejtegetik nagy fejüket mindenfelé. A két katona alszik mögöttem a kenyereken. P. ur is kis tajtékpipáját szívja. Itt-ott a távolban tanyázó fuvarosok, katonák piros tüzei égnek a földön. Messziről egy vöröskeresztes fehér zászló tünik elő, egy ház fehérlik mögötte s három-négy betegkocsi áll egymás mögött nem messze tőlünk és letakart nagy szekerek. Van valami gyászos ezekben a rideg ponyvás szekerekben s a zárt betegkocsik az alkony borulatában oly komorak és ijesztőek. Nagy lámpáik vannak kétfelől s nagy kerekeik, s olyan az alakjuk, mint a régi rokonszenves utazó hintóké, amelyket berline-nek hivtak. De esteledik és a lámpáik mellett a nagy sötét kocsik oldalán a fehér körben oly erősen vöröslik a vörös kereszt.

SZERB ASSZONY

– Istenem, segits meg… Istenem… jaaaj…

Azután nyög ugyanez a hang a hátunk mögött: ööh, ööh, ööh. Egy hadnagy hátrafordul a sötét csapathoz:

– Melyik jajgat itt?

– Nem birom már a lábom, hadnagy ur. Feldagadt a lábom. Jaj istenem!

– Hát az én lábom. Csak gyere, ne jajgass.

– Ööh, ööh…

Hajnal óta jövünk, most este van, tiz óra. Kék ég, csillagok, barna halmok. Most uton járunk, a lépések csámcsognak a sárban. Senki se beszél, igy jobban birja az ember az ugynevezett menetelést. Egy szerb ember vezet bennünket, elül megy az ezredes úr előtt. Ha jól vezet, kap egy tizkoronás papirt, ha nem, egy hétfilléres golyót. Valószinü, hogy jól vezet.

Az előttünk vánszorgó század megáll. Mi is megállunk. Völgyben vagyunk. Előttünk magas domb, az ezred eleje már ott áll. Egy pár homályos fehér kocka a dombon össze-vissza. Házak. Az előttünk álló század megindul. Mi is. Fölérünk a dombra. A domboldalon letört kukoricás. Mindenütt kukorica, mindenütt. Ezeknek a kukorica a buzájuk, ligetjük, Bakonyjuk. A dombon áll az egész ezred. Átlátunk az előttünk boruló hegyekre, az oldaluk teli tüzekkel, mintha lángokból való csendes nyáj legelészne. Egy másik ezred tábortüzei. Fejszecsapások hallatszanak át. A távoli puskalövéseknek is ilyen hangja van.

– Zbogom… Zbogom…

A báránybőrsipkás szerb ember jön visszafelé, nyájasan bucsuzik a bakáktól. Most fizették ki, a tizkoronás papirpénzt föl-fölemeli a kezében, forgatja a holdvilágnál. Megy, hallatszik távolodó hangja, még mindig köszönget az ötforintos hazaáruló: Zbogom… Zbogom…

Meglátjuk a segédtisztet, aki kvártélyt szokott csinálni.

– Miska, hol alszunk?

– Várjatok, gyerekek, rögtön…

Elszalad. A zászlóaljak különválnak, a századparancsnokok összegyüjtik a hadnagyokat, rendelkeznek. Jóska te idemégy, Laci tik amoda. A bakák csendesen állanak, köhögnek. Az őrségek egymásután elballagnak előre, hátra, jobbra, balra. A tábornak olyan lesz a formája, mint a pókháló. Barátaink a hátaslovak, pártfogóink az ágyuk és szövetségeseink a trainszekerek, nem jöttek el velünk. Csak a géppuska öszvérei álldogálnak köztünk.

– Miska!

– Gyertek, gyertek!

Megyünk vagy nyolcan. Egy meszeletlen négyszögletes vályogház, üvegtelen ablaka mögött gyertyafény.

– Itt?

– Ide az ezredes urat tettem. Ez a másik.

Ez is olyan, csak sötét az ablak. Hat-hét házat látni, mind egyforma négyszögletes, meztelen vályog, magas cseréptető borul rajtuk. Szerteszét állanak, valami néma civakodásban. Durva, szegény, kedvtelen, oktalan házak. Ez egy szerb falu. Ics vagy vics, ác vagy vác.

Bemegyünk. Három szoba vagy micsoda. Semmi sincs bennük, semmi, semmi. Négy fal, tető, sötétség. Az ablakon belehel a hideg. Mind a három szoba ilyen.

– Jó lesz itt, gyerekek?

– Nagyszerü! Elragadó.

Az ajtóba állanak, előkurjantani a tisztiszolgákat.

– Gábor!

– Varga!

– Sápi!

– Imre!

Már itt is van mind, rogyásig tele hátizsákokkal, bőrtáskákkal s mind egy öl szalmát karol. A kutyák hüsége és szimatja van ezekben a katonaruhás cselédekben. Egy perc alatt bebutorozzák a három sötét cellát szalmával. Egy perc alatt ég a tüz az első szobában, amely a ház konyhájának bizonyult. A füst felömlik a nyitott fekete padláson a kéménybe. Már a fal hosszában sorban ülünk, heverünk a tüzzel szemben, süttetjük az arcunkat, kezünket. Hogy ég. A lángok valami ragyogó és forró és karcsu és mondhatatlan hajlékony és misztikus és boldog tangót járnak. Hogy szereti a szalma a tüzet. Hogy szereti a tüz a szalmát. Mintha csókjaik pattognának oly rendetlenül és szenvedelmesen. A pernyét mind a szivemre érzem gyülni, a pernyét. Az urak eszegetnek, kinek mije van. Szalonna, sajt, szalámi, kenyér, cakes, csokoládé. Egy hadnagy kockacukrot eszik kenyérrel és gondolkozva bámul a tűzbe. Evés közben csereberélünk az elemózsiával, mint az iskolás gyerekek a tizpercben. Mindenki ad a másiknak abból, ami neki van. Akinek semmije sincs, abból is adna valamit, ha lehetne. A kulacsok is szájról-szájra járnak. Egyikben hideg tea kotyog, a másikban feketekávé, a harmadikban bor, a negyedikben viz, az ötödikben szilvórium. Micsoda gyomorbaj lenne mindebből civilben.

A füstöt vissza-visszanyomják a fekete ürességből felülről valami boszorkányok. Ki ismeri a nyitott tetejü parasztkonyhák babonás sötétjét. Egy tiszt már horkol. Az orvos a sarokban a falnak dül, rózsaszin tábori lapot ir ceruzával. Minden este ir, másnap mindig megyünk, nem lehet föladni. Megirja, beteszi a kabátja bal belső zsebébe. A szivével levelez. A tisztek egymásután rágyujtanak, szivnak, hallgatnak, hunyogatják lejebb-lejebb a szempillájukat, dülnek hátra. Szegény jó fiuk. A zászlóaljparancsnoknak, a kedves kis szőke kapitánynak a legénye egy ölelet szénát hoz be. Szerezte. A feje alá nyomja a kapitánynak, a szalmára, mint a caprice-ot a párnára. Csipi a füst a szemem. Fölállok, kinézek egy kicsit. Az ajtóba állok, behuzom magam után, de az ajtó visszamegy. Micsoda kép ez idekint. Száz tüz lobog a dombon, vagy mennyi. Minden tüz körül nyolc-tiz ember ül, hever, mozog, jó magyar képüket fénynyel tüntetik ki a lángok. Az alakok rezegnek a füstben. Egy-egy szikra megy föl, csillag szeretne lenni. Csutka ég meg szalma. Köröskörül csapkodják a domb alatt a fákat a fejszék, azt is hallani, hogy a bajonetok és ásók hogy hasogatják az ágakat. Hol a fáradtan álló ezred a sötétben? Mintha egy szinházban fátyolfüggönyt vontak volna fel és a kész uj képet adnák elében. Két hadnagy jön.

– Szervusz, van még itt hely?

– Van, szervusztok. Egy szoba még üres.

– Szalma is van?

– Szalma is.

– Akkor szüret.

Bemennek. A legényeik utánuk. Oh, én megint kinn alszom inkább az emberek közt a tüznél. Az emberek… A legénységnek a neve ez a katonaságnál, a bakáknak, a parasztoknak. A emberek hajnalban kimennek ásni. Kaptak már az emberek kenyeret? Nem birják már az emberek ezt a strapát… Igy. Az emberek, az emberek… Hallom, hallom s néha oly mélytelen mélyen rezonnál a lelkemben ez a közönséges, tompa, fénytelen, dallamtalan szó: ember. Elgondolkozom, vagy csak tünődök, vagy csak érzek és csakugyan egy ilyen parasztot érzek ebben az öt betüben: ember. És valami müveletlenül teljes azonosságot érzek ezzel az emberrel. Gyerekkoromban érezhettem igy, mikor azt a szót hallottam: gyerek, hogy én is gyerek vagyok. Most ember vagyok. Úr vagyok? Úr… úr… hangtalanul nyujtogatom ajkaimon ezt a karcsu szót, amelyet borzasztó régen tudok, s most mégis oly különösnek és idegennek rémlik. Mit jelent az, hogy úr vagyok? Oh istenem, félek, hogy én ember vagyok, mint a paraszt. Odamegyek az első tüz mellé.

– Te vagy az, Nagy Gábor?

– Én vagyok. Sütjük a tengerit.

A bajonetjükre szurtak egy-egy cső tengerit, forgatják a lángban, mintha gyönyörködnének benne, hogy ragyognak egymásután a sárga gyöngysorok. Egy-két cső már feketedik.

– Vigyázzatok, ettől kapni a vérhast.

Egy pipás ember az mondja:

– Annyi baj legyen, kérem.

Mindenütt fenn vannak, üldögélnek, pipálnak az emberek. Inkább nem alusznak, csak melegedhessenek. Az apró téli csillagok nézik az égről a háboru pásztortüzeit. Ágyulövések hangzanak tompán jobbkéz felől valahonnét. A szomszéd tüznél egy ember a bakancsát varrja, s egyik meztelen lábafejét a tüznek tartja.

– Idefekszem közétek, jó?

Kedveskednek, huzódnak széjjel, Nagy Gábor elszalad, csutkát hoz, szalmát kapar, megy be a pokrócomért, kihozza.

– Asszony van odabe.

– Miféle asszony?

– Szerb asszony. Ott cicáznak véle.

Nézzük meg. A konyhában a tüzön bágyadtan ölelkeznek kis lángok s vonaglik alattuk a gyönge parázs. Az ajtó mellett a falnál áll egy piros és sötét némber. A félvállával a falnak dül. Ránézek és két barbár fekete szem néz vissza rám. A kapitány beszél vele, a kapitány tud szerbül, mert ujvidéki. Leülök a szalmára. Itt hárman horkolnak már, a másik szobából is horkolnak, mintha az alvók titkos beszélgetése lenne. Egy hadnagy ül még, meg az orvos.

– Micsoda asszony ez?

– A másik házból jött, hogy ne bántsuk az apját.

– Ki bántotta az apját?

– Nem bántották, csak megtalálták a padláson. Most aztán félnek.

Mig magyarul diskurálunk, a szerb nő nyugodtan nézeget bennünket. A fejét is a falnak hajtja, egyik sáros bocskorát áttette a másikon s a bocskor orrát görbiti a földön. Nem fél, mert asszony, ezek itt a földön nem ellenség, nem katonák, nem hóditók, csak férfiak. A kapitány tovább beszél vele szerbül s forditgatja nekünk.

– Hol az urad?

– A háborúban.

– Fivéred nincsen?

– Van három.

– Azok is a háboruban vannak?

– Azok is.

– Mióta?

– Nem tudom.

– Melyik hónapban mentek el?

– Nem tudom. Nem jártam iskolába.

– Miért nem jártál iskolába?

– A lányoknak nem kell iskolába menni. Az öcsém járt helyettem.

– A lányoknak nem kell tudni irni meg olvasni?

– Minek azt tudni.

– Maradt még valaki a faluban?

– Csak az apám meg én. Az apám fél a háborutól. Mindig a padláson van. Nem akartam itthagyni.

– Szereted az apádat?

– Ne lőjjék agyon.

– Hát Péter királyt szereted?

– Ne süssön rá a nap.

A kapitány nevet.

– Hát haragszol Péter királyra?

– Nyáron se süssön rá a nap.

A kapitány elhallgat. Hangzanak a távol ágyulövések egymásután. Mintha a háborúnak, az emésztő szörnyetegnek a nyugodt szivverése volna. A szerb asszony az ajtó felé forditja a fejét:

– Rat… rat… rat…

Háború, háború, háború. Az asszonyt hirtelen villámlás világitja meg. A hadnagy villamos zseblámpája. Barna arcán a borzadály grimace-a.

– Gyere közelebb.

Közelebb jön. A villamoslámpa megint fölvillan. Az asszony összehuzza a szemét, neveletlen félelemmel nézi a ragyogó kis masinát, mint a vadállat. Vörös harisnyája van, rozsdaszin durva szoknyája, sárgacsikos vörös ujjasa, fekete kendő a fején. Vastag, kiálló hasu, magas nő. Lehet negyven éves, lehet huszonöt. Durva barna arcában valami cigányszépség. A kapitány megkérdi:

– Hány éves vagy?

– Nem tudom… azt nem tudom… de már régóta élek.

Mosolyog. Fehér a foga, mint a kutyáé.

– Mutasd a hajad.

Hátrahuzza a kendőt a fején. Mint az elégett szalma, olyan a haja. Egyet simit rajta. Nagy barna kezén három ezüst gyűrü sápad.

– Hadd nézzük azokat a gyűrüket.

Leereszti a jobb kezét, ideadja. Kis török ezüstpénzekből csinálták a gyürüket.

– Hol vetted ezeket a szép gyürüket?

– Obrenovácban a vásáron.

– Belgrádban voltál már?

– Nem. Obrenovácot se láttam, csak a vásárt.

– Nem sokat láttál a világból.

– Nem, goszpodin…

A villamoslámpa elfordul az asszony nyugtalanul néz utána. Azután kinéz az ajtón.

A kapitány elereszti a nő kezét. Ásit.

– Elmehetsz.

A szerb asszony végignéz rajtunk mély fekete tekintetével.

– Nem lövik agyon az apámat?

– Ne félj semmit, menj haza.

A zseblámpa fénye megint az arcára röppen. Fölszisszen, összehuzza a szemét, elkapja a fejét. Fél tőle, utálja, s mintha asszonyi szemeinek sértés lenne, hogy valami jobban tud ragyogni.

Behuzta az ajtót maga után, de az ajtó visszajön. Kinn tüzek és a csillagok. A kapitány, a hadnagy, a doktor hátradülnek a szalmán. Sóhajtott valamelyikünk. Csodálatosak a csillagok az égen. Milyen ritkák most. Itt egy, ott egy, amott… Fényjelek a mennyországból.

HIDEG ÉJ

Hüh, de fázom. Hordágyakra feküdtünk le a hegy tetején, egy kis lapos helyen egy bokor tövébe, mert fú a szél. Balról a két doktor fekszik, jobbról a százados meg a segédtiszt. Mind háton fekszünk, végtelen hálószobánk plafondja a csillagos ég. Sapkánkat legomboltuk az állunk alá, a bundagallért az orrunkig hajtottuk, derékig két-két pokróccal pólyáltak be szolgáink, két kezünk vastag keztyüben a zsebünkbe zártuk. Mindenki behunyta a szemét. A fáradtság leszoktatott az esti beszélgetésről. Itt a tetőn tüzet rakni nem szabad, mert a másik dombról meglátja a partner. (Partnernek hivják az ellenséget.) Dombtól-dombig megy ez az erőszakos társasutazás Szerbiában. A legénység itt fekszik a tisztáson, meg lenn a lejtőn a fák közt. A hadnagyok a tisztás szélén vermekbe bujtak. A szerbek ásták nekik. Ez a domb még tegnap a szerbeké volt.

A dombtető szélén az őrszem áll, a puskára támaszkodik és néz a halál felé. Milyen megrenditő a magában mozdulatlan álló sötét katona. Lehet, hogy a tehénről gondolkozik, aki otthon van a meleg kis ólban.

Egypár percig fekszünk igy, egyszer csak elkezd rezegni a lábam. Rezeg először a bal, azután a jobb, azután megint csak a bal. Azután megint megrándul a jobbláb és rángatózik, mintha rángatnák. A bal is rákezdi. Most, mintha hideg hullámmal öntöttek volna végig. A szám kinyílik és alsó ajkam reszketve veregeti felső fogsoromat és azt mondja: hföföföföfö… Minden lélegzetvételnél: hföföföfö, roppant szaporán. A fejem tagadólag rázódik. Kinyitom a szemem, a doktor lábafeje ugrál a pokróc alatt, a kapitányé is. A kulacs a mellükön, mint az alvó csecsemők cuclija. A kapitány megszólal, nem az ő hangján, a fázás hangján:

– Hühühü, gyerekehek… Nem fá-házol?

– Fá-á-házom.

Mind fázunk. Egypár szót didereg mindenki, megint csönd lesz. Behunyom a szemem. Az erdőn tulról valamerről géppuska kezd ropogni. Azután sortüzek, mint meg-megálló vonat zakatolása. A háboru sivár és kimondhatatlan unalmas hangjai. A két kezem is rázódni kezd a zsebemben. Az orromat ugy érzem, mintha valami hideg tárgyat tettek volna a helyére. A karom ugy rángatózik, mintha villanyozógép két fogantyuját tartanám. A vállam föl-fölugrik a nyakamba. H. doktor, balról a második szomszédom, nagyot köhög és mormog és sóhajt. A hordágy alatt mintha a Jeges-tenger hullámzana. A levegőben a szél vigasztalan kérdéseit hurcolja jobbra-balra. A lejtőn ló kehel. Kukorékolás hallik végtelen távolról. Kutyák ugatnak isten tudja merre. Egy percre békén hagy a rázás, azután hirtelen megkapják megint a lábamat és huzgálják, ráncigálják. Egész testem mintha szuró porzóval szórnák. Érzem, a belső részem hogy remeg. A jégzajlást képzelem. Fejem, vállam, karom, lábam össze-vissza rándul, derekam néha jobbra-balra vonaglik, ajkam folyton szürcsöli a hideget, egy végtelenségig hütött izetlen italt. Mintha rostában ráznának. Egy percig aludtam. Arra ébredek, hogy jégszilánkkal borotválnak. A fejbőrömön meleg hullámok osonnak. A térdem reszket, a lábam nem érzem. E. doktor fogvacogását hallom mellettem. A lejtőről a fák közül zördülés, koppanás hallik. A bokor sóhajt, apró rezzenés, halk tördelés neszel folyton. Fölöttünk valami szárnysuhanás, s rebbenés, s valami emberivel rokon hang révül, mintha a szél mondott volna egy szót. Mennyi élet van a világon az emberi életen kivül.

Lépések jönnek. Egy görnyedt sötét alak hajol az első hordágy fölé, azután a másikhoz megy, lehajol:

– Doktor. Doktorkám.

E. doktor morog.

– Doktor. Adj valamit.

E. doktor:

– Ki az?

– Én vagyok.

A géppuskás hadnagy.

E. doktor:

– Mi kell?

– Éhes vagyok. Adjatok valamit kérlek.

E. doktor az, akinek mindig van enni, inni, szivnivalója. Vagy husz apró zsák, bőrtáska csüng a lován.

– Nincs nálam semmi. Majd reggel. Hüh, de hideg va-a-an.

A géppuskáshadnagy egyik lábáról a másikra ugrál, a két keze a nadrágzsebben, a könyökei rázódnak.

– Adjatok már valamit, éhen halok.

H. doktor a szélen nyög, kaparász, feltartja a karját:

– Gyere ide. Nesze.

A géppuskáshadnagy odanyul, elveszi.

– Köszönöm, szervusztok.

H. doktor:

– Hol alusztok?

– Sátorban. Megfagyok, barátom. Bövövövövö.

Elszalad. A hátam nagyon fázik, felülök.

Szemben velünk a tisztás szélén két hosszu sor fehér valami a fekete földön. Csomagok. Zsákok. A fehér téli pokrócba göngyölődzött emberek. A fejük se látszik ki. Ezek a katonák ugy hevernek itt, mint a sorba teritett vadászzsákmány. Egy pillanatra a Halált képzelem a hátuk mögött állani, mint egy főurat, akit vadászat után fotografálnak.

Hátradülök. E. doktor megszólal:

– Mit adtál neki?

H. doktor: – Egy kis darab csokoládét.

E. doktor:

– Mara-hadt még ne-heked?

– Nincs. Tudod, hogy ez az egy darab volt.

– Mé-hér adtad oda? Mit e-heszel reggel?

Csönd. E. doktor didereg és tovább beszél:

– A-hazt hiszed a-hadok?

Csönd.

– Majd le-heszoktatlak erről a jó-hóságról.

– Mit csináljak, ha éhes. Én most nem vagyok éhes.

– Már me-hegint veszekedni akarsz. Négy hó-ónap alatt nem tudtalak re-hendre szoktatni. Én spó-hórolok, ő meg osztogat. Sziva-harunk sincs már, tudo-hod? Ki ad sziva-hart mindenkinek? Szi-hi-szisziszi…

H. doktor hallgat, mert bünös.

– Jó le-hett volna az a csokolá-hádé reggel. Én nem adok. Ne-hem, barátom.

– Ne bánts már. Neked nincs szived.

– Nekem va-han szi-hivem, fukar se vagyok, de az életben, az é-héletben…

A többit nem hallom. Elaludtam. Rángatják a karomat. Kinyitom a szemem. E. doktor rángat.

– Kelj föl járkálni.

Igaz. Ha a szabadban alszunk, minden órában fölkelünk járkálni. A kapitány jár már, a segédtiszt is. H. doktor is lehajtott fővel, a két kabátujját egymásba nyomva. A kapitány a fehér zsákok mellett lépeget, toszit a lábával rajtuk:

– Auf! Auf! Megfagytok! Auf!

A zsákok egymás után kibomlanak, a sötét emberek fölnyulnak, mind járni, topogni kezdenek. A fehér pokrócok maradnak a földön meg a puskák mellettük. A tisztáson különös néma ődöngés támad az éj hidegében és homályában. Ha egy ember közel van hozzám, látom lehellete ködjét.

Áááá… hááá… – hallatszik folyton, mintha erős pálinkából kortyoltak volna az emberek. A fejek jobbra-balra inganak, vagy a mellekre huzódnak, a vállak rázódnak, a lábak bokáznak, vagy egy helyben topognak. A fák közül lennről is ez a topogás hallik és zörgés. Karok csapódnak széjjel és vissza és mintha hangtalan vernék a melleket. Tenyerek a füleket veregetik. Egy-egy alak körbeszaladja magát. Egy a holdat nézi és föl-fölkapja két karját. Szó nem szól, csak köhögés, és háh, háh, s a csillagok alatt a téli éjfélen ez idegen és névtelen hegyen a mindenfelől boruló erdőség közt mintha valami vademberi szertartást látnék. A dsungel jut eszembe, s benne az elefántok éjféli tánca, amelyet jelenlegi ellenségünk, a lehajló bajuszu és sima homloku Kipling regélt.

Vagy tiz percig tart a hidegnek ez az istentisztelete, azután a sötét katonák visszamásznak pokrócaik alá, mi visszafekszünk a száraz vérfoltos hordágyakra, betakarózunk, behunyjuk a szemünket. E. doktor oldalt fordul, felém, sóhajt és halkan morog:

– Egy egész darab csokoládét… majd leszoktatlak, megállj… me-hegállj…

SEGÉLYHELY

Egy domb alatt. Rendetlen, buta lövöldözés három oldalról. Egynéhány bekötözött baka fekszik és üldögél. Kiabálnak a fák közül fentről, két sebesültvivő fölkap egy hordágyat, mennek föl. A két doktor dolgozik a bakák körül. Ópiumot csöpögtetnek. Gaze-t bontogatnak, hosszu fehér csikokat hasogatnak. A fák közül mindig előjön egy ember. Támolyognak. Közelebb érnek: mind vérzik valahol. Szemük ijedt, szórakozott, szelid. Ugy jönnek ki a fák közül, mint az álmodozók. Egy katona négykézláb csuszik erre, ja-a-a-a-aj, ja-a-a-a-aj… A bekötözöttek fáradtan nyögnek, hallgatnak, az orrukat szivogatják. Golyók szállnak el, sijjj… huijjj… fuijjj… fijúú… fiú… A sebesültek néznek fölfelé, behuzzák a nyakukat, lefektetik magukat. Tapogatják félénken a kötés alatt karjukat, fejüket. Shrapnell jön: uijjuijjuijjuijjj, vonit, szüköl, sivalkodik, mintha ő félne. A fák közt robbant. Recseg-ropog, utána a fák csóválják a fejüket sértődötten, szenvedőn. A száraz levelek sokáig hullanak aztán, lassu leszállásuk közben ragyognak egy pillanatig a napsütésben. V. hadnagy szalad le az erdőből, a két karját feltartja s rázza a kezeit, mint a spanyol táncosnő a castagnette-ekkel.

– Doktor! Doktor! Ide nézz!

Közelebb ér, mind a két tenyeréből vércsöppek esnek. Forgatja a kezeit, nevet. Valami lámpaláz van az arcán, gyorsan beszél:

– Láttatok már ilyet? Kérlek, lefekszem, a gukkeremet fölemelem, hogy szétnézzek, abban a pillanatban átszalad a golyó mind a két kezemen. Nem is láttam semmit kérlek. Kérlek, mikor fog fájni?

– Nem fog fájni, ne félj semmit.

– Kérlek, én nem félek.

H. doktor felköti a nyakába a két karját. V. áll, egy pár lépést megy, nevetve ugrik egyet:

– Nem olyan vagyok, mint egy kenguru? Tegyetek a számba egy cigarettát. Itt a tárca a bal zsebemben.

P. hadnagyot hozzák hordágyon. A pucerja jön a hordágy mellett a karabélylyal, köpenynyel, hátizsákkal. E. doktorhoz hozzák. Halkan beszél:

– Hármat kaptam barátom. A tüdőm is meg van lőve. Barátom, ne engedjetek itthagyni. Nehéz vagyok. Ne hagyjatok itt. Cvikkere alól bánatosan és bizalmasan néz föl a szeme.

H. doktor egy öreg szakállas bakához térdel le. A bakának leesik a sapkája: kopasz. Ragyog a feje. H. doktor felhasitja ollóval a kabátja ujját. Vér.

– Jézus Isten! Az ujjasom…

– No, csak csendesen galambom…

– Jézus Isten… Felvágják az ujjasom…

Vérben a felső kar. Shrapnelltől.

– Ne sajnáld az ujjasodat.

– Jézus Isten! Jézus Isten!

Mossák, törlik, kötözik.

Egyszer csak százan vannak már itt. Az egész kis völgyben mindenütt feküsznek, ülnek sorban és összevissza, és mindig jönnek, jönnek hordágyak és kettesével és magukban tántorgók. Hemzseg a völgy, a halálból menekültek riadt rejteke. A sebesült-vivők erre-arra szaladnak, nyögések, sürgető kiáltozás, egy szelid sirás uszkál a hangok közt.

– Tekintetes orvos ur, a nyakam…

– Várjál fiam, várjatok sorotokra.

– Kedves egy felesígem… jaj, kedves felesigem…

– Mit ríssz? Nem szégyelled magad? Ejnye, ejnye.

– Nem rívok, főorvos ur kérem, nem rívok.

– Az ollóm! A kis ollóm, Pista!

A golyók füttyei, zizzenései, finom sikolyai, szellő-fuvásai folyton szállnak felettünk. Egy gránát vonul a levegőben: huuu… huuu… huuu… A rettegés hatalmas és kifejező hangja. Messze robbant. A vak dördülés után minden zaj elsülyed, egy kicsit kábult csöndben van ég és föld.

Már három orvos dolgozik, idejött M. doktor is, mert az ő zászlóalja erre vonult a többihez. Egy hóember feje jön felém honvédhadnagy vállai fölött… ugy megrémültem tőle, mint egy kisértettől. W. hadnagy. Az orrát és a két ajkát furta át a golyó. Az egész fejét bepólyálták, csak egyik szeme látszik ki s a szája szélén hagytak egy kis nyilást. Megfogja a kezemet, megrázza, le és föl hajtogatja óriási fejét, mintha azt mondaná: Mit szólsz ehhez, hát mit szólsz ehhez…

Hat baka buvik ki a fák közül, utánuk vagy husz ellenséges katona botorkál engedelmesen. A bakák lelkendezve emelgetik a puskát, jönnek vigan mesélni a szenvedés nyüzsgése közé:

– Itt nyomtuk meg űket az árokban…

A földszinü ellenséges csapat fegyvertelenül áll, pislognak nyugtalanul, mint a kiöntött ürgék, egy perc mulva már a hadifoglyok közönye és unalma bámészkodik belőlük. Egy baka odamegy hozzájuk, a hátába vág egyiknek:

– Na, nye bojsze! Kell kenyér? Ne!

Egy karéjt vág neki a prófuntból. A nagy sötét szerb elveszi a kenyeret, hálás mosolylyal int a bakának, enni kezd. A másik mellette cigarette-papirt egyenget, a zsebéből fekete port szed elő, végigszórja a papiron.

M. doktor buzgó hangja hallik:

– Ezek meg mit ácsorognak itt? Adjatok hordágyakat nekik!

Az ellenség egy pár perc mulva már cipeli lefele a mi hordágyainkat az országutra. Ketten-ketten visznek egy sebesültet, vigyázva, gyöngéden a cserjék közt, a sárban, mintha a testvérüket vinnék. Rögtön otthon vannak az emberséges munkában.

A három orvos áll, hajlong, letérdepelget, kapkod a földön fekvő, ülő, térdepelő tömeg vonaglásában. Karjaik folyton mozognak, nyulkálnak, hajladoznak, valami fáradhatatlan és önfeledt versenyben. Kis ollóik csillognak, a rózsaszin tapaszok tünnek és mulnak kezeik közt olykor egy katona karja öleli vállukat, akinek a lábát kötik. Fehér foltok ugrándoznak a levegőben körülöttük, vatta, gaze. Néha nagy ivben, gyorsan bontják, tekerik a geze-t, ilyenkor mintha fehér glória lengené körül a fejüket. A géppuska kattogása ritkul, a sortüzek unottan tördelik a csöndet… mint a gyár a munkaszüntetés perceiben. Egy-egy shrapnell jön még, mint egymás után menekülő jajveszékelések. A sebesültek még mindig jönnek, jönnek. Nem merném és nem is tudnám megolvasni őket e vonagló zürzavarban. A három doktor dolgozik, agyukkal, izmaikkal, idegeikkel, szivükkel, a szavuk folyton futkos:

– Kutyabajod lesz!

– Tartsd magad szépen.

– Ki vette el az ópiumot?

– Gaze-t! Még gaze-t!

– Mossátok meg ennek a lábát!

– Vatta! Vatta!

– Vizet hozzál, nem hallod? Hát kerits!

Kis ládák feküsznek nyitva, apró szerszámok csillognak, vatta szóródik, gyülik a földön. Piros foltok a vattacsomókon. A bekötözött emberek fehér kötésén is előbuvik ez a piros szin. Vér. A kék és szürke ruhákon piros pettyek teremnek, szabálytalan foltok terjednek, mint a viz az itatópapiroson. Vér. Bluzok szétnyilnak, szintelen ingek széthuzódnak, szőrös mellek látszanak, fehér nyakak a barna fejek alatt. Egy nagy feketeszakállas baka félmeztelen ül a földön, a felsőteste gyönge és fehér, mint egy gyereké. A doktorok keze vörösen és nedvesen vibrál. A földön, a giz-gaz közt, a göröngyök közt vékony folyókák tétováznak, indulnak, sétálnak, és összefolynak és vastagabban mennek. Piros vér. Erős savanyu szag terjeng a levegőben. Össze-vissza bolyongó szememet elfutja egy-egy pillanatban ez az elszórt pirosság és nem látok mást az egészből, mint kéket és pirosat: eget és vért.

HADI TUDÓSITÁS

(Egy ütközet után, 1914 november.)

Milyen csend… Még reggel micsoda lárma volt és most ebéd után milyen csend van. Csata után. Valami ünnepélyes és óriási csend. Befagyott oceán. Ugy-e, most ebéd után van? Még nem is ebédeltünk. Lenn főz a konyha és szürke gőze mint a béke kéményfüstje gurigázik fölfelé. Ide kiültünk a gerincre. Jó messze tőlünk a domb gerincén, a fedezék tetején ül egy katona, tárogatózik. Egyszer-egyszer elrántja a derekát, egyik könyöke fölmegy, másik könyöke lemegy, a nagy fekete sip ezüst billentyüi megcsillannak. Csinom Palkó, Csinom Jankó gyöngyös karabélyom… rikolt, kurjongat, bujkál, rezeg a tárogató, teli örömmel és öröme fájdalommal. A domboldalon a növendék telefonfákat emelgetik ki a földből a telefonoskatonák és a spárgákat huzzák és göngyölgetik. Tüzek égnek, emberek bolya üldögél, hever, mászkál. Odalent a sárban szekerek jönnek, jönnek az elcsöndesült hegy alá, csigák deputációja. Ártatlan kiabálás hallik erre-arra. Egy huzómuzsika is rákezdte valahol. Itt sorba ülünk a földön és hallgatunk és nézegetünk és hallgatjuk a tárogatót és a huzómuzsikát és a zörgést és a csendülést, ami a bokrok közül jön, ahol a katonák a tört fegyvereket szedegetik és rakosgatják. A sebesültek, akik a kis házban meg a szinben heverésztek és hallgattak, most indulnak és a szekerek lassan mennek ki velük a pocsolyában, s a kék betegek, akiknek a fejük vagy karjuk külön tiszta fehérbe öltözött, a hátukon feküsznek és az eget nézik vagy ülnek egymáshoz dülve a rázás ellen és ingatják a fejüket és lenéznek és hallgatnak. Ők már öt vagy hat nap mulva otthon lesznek a magyar parton és lefeküsznek a tiszta kórteremben Mitrovicán vagy Ujvidéken, ahol hely van. Akinek lefagyott a lába, azt is föltették a szekérre és akinek a belső része fáj, sárga arcával a maródivizitre megy és a pitvarban áll, mig rákerül a sor. Idefönn járkálnak hajlott hátu katonák, akik két napig igy lehuzott fejjel jártak a golyók szunyog-röpködésében és megszokták ezt a testtartást. Zene hallik, beszélgetés, tesznek-vesznek, szekerek nyikorognak, mégis milyen csend van. A domb, a fák, a tüz körül az ember-bolyok, a messzi kék táj hullámai, ez a torony meg a fehér fellegek mind tünődni látszanak azon a dolgon, ami itt történt két éjjel és két nap egész ma délig, mikor a patrouille-csapatok, amelyek hason csusztak át a szemben boruló dombokra és egyenesen járva jöttek vissza és jelentették, hogy a szerebek mind elmentek már. Milyen különös csönd, barátom. Te, kedves K. hadnagy, a naplódat irod mellettem és mindig megforgatod a kis plajbász hegyét a fogaid közt. Milyen nap is van? kérded. Nem tudom. Hányadika van? Kérdezd meg a felhőket, azok se tudják. Megakadsz irás közben és lefelé nézel a két sáros gamásnid közé, ahol föld van. Te, kedves F., lyukat csinálsz a szerb karabély szijján vastag tábori zsebkésed kis szuronyával. Öklöd lassan forog, s mintha oda se figyelnél. M. doktor, te tábori postát irsz megint és te, szelid K., kenyerezel, te mindig eszegetsz, mert szerinted az evés elvonja az embert gondolataitól, de nagyon szaporátlanul harapdálsz és a jobb kezed lelóg a térdedről és hintálja a bicskát és elmerülten nézed a félkenyeret az öledben. Olyan, mint egy nagy fekete sajt. M., te mindig ilyen mozdulatlanul ülsz és lesütött fejjel és álló szemmel nézel magad elé és ha szólnak hozzád, csak egy perc mulva emeled föl a fejed: parancsolsz, kérlek? R., te botot faragsz megint, mert mindig elhagyod és a késed megállott az ág végében és nem mozdul a karod és te, Z., hunyogatod a szemed, mert nappal folyton alhatnál és te, T., kis ollóval a körmöd fölött nyesegeted a bőrt, nagyon szórakozottan… Ki sóhajtott? Barátom, milyen csend van, pedig rendezkednek, mászkálnak, pakolnak, vontatnak. Barátaim, mindnyájan H. hadnagyra, meg Sz. hadnagyra, meg P. hadnagyra gondolunk, akik nem ülnek itt és a tüzeknél se ülnek odalenn, se a hegy alatt a fehér házban nincsenek, ahol az ezredes ur az iroda személyzetével a jelentéseket csináltatja. V. és B. és Cs. és L. hadnagyok a szekereken ülnek már, s mennek a hátunk mögött hagyott vidéken visszafelé, mert ők megsebesültek. Még láthatjuk őket az életben és hallhatjuk megszokott s rokonszenves hangjaikat. Mindenkinek más-más hangja van és mindenkinek megvan a maga szavajárása. De H. és P. és Sz. hangjai elmaradnak a fülünkből és arcuk elmarad a szemünkből. Ők a földön többet nem mutatkoznak. Ha majd elmult a délután és a csapatok fölkészültek s ti kipihentétek itt magatokat és az egész társaság vonul az ellenség után a ragadós, nehéz, mély sárban, amelyben épp olyan lassan megy az üldözés, mint a menekülés, akkor ez a táj itt elhagyott és üres marad s ezt a nem tudom már milyen számu Kotét megszállja az éjszaka, a néma nagyhatalom. Akkor sötét lesz és a sötétben előballag egy nagy, magas, száraz katona, sovány karján vörös kereszttel, mert szanitéc-katona. A Halál. Ide jön és itt járkál majd erre balra, ahol délelőtt az emberek annyit dolgoztak az ásóval. Lehajlik a lécek fölé s az ágakból való keresztek fölé, melyeket levertek és leszurkáltak a földbe a dombon meg lejebb a völgyben s amelyekre az altiszt ácsplajbászszal ráirogatott egyet-mást, a nyomtatott betüket imitálván áhitattal. Ő itt lépeget majd és lehajol és megint lehajol és a furcsa kis fák alól feljönnek a honvédtisztek, de olyan óvatosan, hogy a lécek és ágak meg se mozdulnak a helyükön és indulnak a Halál után. Mindjárt megállanak, mert a Halál is megáll és a sötét éjben a lábával kitapogatja a hosszu lövőárkokat is, amelyeket délelőtt betemettek és onnan a fagyásban összeállott göringyek közül is fölemelkednek a mezitlábas katonák, akiknek az ugynevezett temetés előtt lehuzták a bakancsait. Ez a nép, amely a földből fölkel, a közönséges népfölkelők. Fölkeltek és régi kék ruhájukban a tiszt urak után sétálnak nesz nélkül, mert mezitláb vannak. A nevüket nem tudjuk, se hogy hányan vannak, mert a lista csak estefele készül el. Mennek és a fejükön nincsen sapka. Látják a csillagok, hogy a népfölkelők kopaszok meg őszesek és hogy födetlen fővel és takaratlan lábbal, ahogy a világra jöttek, ugy érintik most az eget és a földet. Fegyver egynél sincsen. Se a tisztek derekán nincs ott a revolvertáska, se a népfölkelők jobbvállát nem huzza a puska. Ugy vonulnak, mint a sebesültek, csakhogy ő közöttük senki se pipál és senki se cigarettezik. Fölfelé mennek a dombon a nagy száraz szanitéc után, látják maguk előtt, mert a sötétben látszik a karján a vörös kereszt. Mindig följebb járnak, mert emelkedik a domb, ugy megszokták ezt már Szerbiában és talán már nincs is hegy a lábuk alatt, de tovább haladnak fölfelé, mindegy már a lábuknak, van-e alatta hegy vagy nincsen. Ugy tapodnak a sötétben, a semmiben, sülyedezve és ringva, mint a gyerekek a dunyhában, oly puha, rendkivüli és jóleső a lépés. Igy mennek hang és kiváncsi nézelődés nélkül, ahová a Halál vezeti őket, ő tudja az útat. Egyszer csak elalszanak a csillagok és ők vastagabb sötétségbe jutnak s lassabban mozog a menet egy kicsit, mig a felhőkön átalhatolnak. Itt a Halál hátranyujtja a kezét, azt megfogja Sz. hadnagy, aki mindjárt utána megy, mert századparancsnok, ő is hátraadja a kezét, azt megfogja H., aki a zászlóaljához tartozik, a H. kezét megfogja P., a P. kezét egy őrmester, az őrmesterét a kürtös, a kürtösét a káplár, a káplárét egy közönséges népfölkelő, igy fogják osztán mind egymásnak a kezét, mint az iskola udvarán a gyermekek, mikor azt a szelid és merengő játékot járják: Bujj, bujj, zöld ág… Hirtelen, mikor már nagyon be volt borulva sötétségbe a csapat, tiszta virradat ragyog és zendül előttük és fölöttük és körülöttük, s a csillagok a lábuk alatt szóródnak, mint valami égő tövisek az uton. A népfölkelők kapkodják a lábukat, mert megijedtek, de a tisztek tovább haladnak a Halál után, ők mindig bátrak és értelmesek. A Halál elereszti Sz. hadnagy kezét, hátrafordul és végignézi a csapatot hosszában egy tekintettel, mert olyan magos. Egy nagy-nagy fehér ház aranylik előttük. Aranylik, mondom, mert arany is, nemcsak fehér. Fény az, amivel ezt a nagy házat meszelték. Tán a napba mártogatták a meszelőt. Egy sor nagy ablak megy végig a ház fényes falán, de nem látni keresztfát az ablakokban, és mintha az üvegje se üvegből lenne, ugy világit a ragyogó falban. Az ujulás legszebb tiszta holdfényéből van ez az ablak, az esthajnalcsillag gyémántjával vágták. Ez az egyszerü és fényes ház földszintes, de olyan magos, mint a négyemeletes kórházak, vagy még magosabb. A ház közepén ajtó van semmiből, a Halál odaáll a küszöbre, szalutál befelé, egy percig ott áll, azután visszafordul, közelébb inti Sz. hadnagyot. Sz. indul, H. utána és P. és a népfölkelők mind. A Halál egyenként beküldi őket, a válluk szélét érintvén kezével. Mikor mind benn vannak, a Halál a szeme fölé tartja tenyerét, körülnéz és elindul. Nem tudni hová, csak lefelé ballag és a csillagok alatt a homályban eltünik. Sz. hadnagy és társai bevonulnak a terembe és látják, hogy kórházban vannak. A falak mellett két sor hófehér ágy megy végig, de annyi ágy, hogy a két sor összeér messze és elvész.

Másik terem is nyilik ebből a teremből, ott is két sor ilyen ágy s azoknak se látni a végét. Harmadik terembe is belátni innét, abban is ugyanez a kép nyilik. Kivülről sejteni se lehetett, hogy ennyi számtalan beteget lehet elhelyezni idebe. Minden ágyon katona fekszik, szépen fésült fővel, sima, derült orcával beszéd nélkül. A kórteremben aranyos világosság terjed és a világosság közepén egy fönséggel teljes fehérköpenyes aggastyán sétál hátratett kézzel, tán nem is aggastyán még, csak annak tetszik, annyira méltóságos az alakja, a tartása, a járása. Mintha haja felhőjének tündöklésében el-eltünne orcája és szakálla ugyanolyan mint haja, nem tudhatni, ősz szakáll-e voltaképpen, mert mintha aranynyal dicsőitett hóból lenne, mint a nyári délután boldog felhői. Ő bizonyára a kórház főtörzsorvosa és parancsnoka egy személyben. Sz. hadnagy elé odaáll egy sugár szelid nőalak tiszta fehérben, a balkarját vöröskeresztes szalag öleli. A legelőkelőbb és leggyönyörübb ápolónőkhöz hasonlit, csak a két vállából szökell két fehér szárny és lankad onnan le a sarkáig. Az ápolónő kapcsos arany könyvet tart a kezében és kérdi sorba a sebesültektől, hogy hivják őket, oly bájos hangon, amilyet álmában hall az ember, hogy a nevén szólitja az embert. És irja lehajtott fővel: Sz. hadnagy, fejlövés… és igy tovább a legutolsó népfölkelőig. Ezalatt pedig más ilyen kellemes ápolónők suhantak és lengtek el a sebesültek körül és csak mert szárnyaik közel jártak a katonákhoz, a kopott, szakadt, sáros, véres egyenruhák hirtelen meggyógyultak, mocsoktalanok, vadonatujak lettek és a gombok elkezdtek rajtuk csillogni. Azután elvezeti és egyenkint, sorjába, egy arany karszékbe ülteti őket az ápolónő a terem közepén. A méltósággal teljes aggastyán lehajlik és megvizsgálja elsőnek Sz. hadnagyot, egyetlenegy jóságos tekintettel csupán és homlokát megsimitja szép és érezhetetlen szelid kezével és mosolyogva int neki, hogy fölkelhet. Sz. hadnagy fölkel a karszékből, mintha alélna vagy ébredezne, csudálatos enyhe szédülés fogja el. Az ápolónő megfogja a karját, a homlokát nézi és nevet mint az arany csöngettyü és tudtára adja, hogy megvolt az operáció s az agysérülésnek még a nyoma is eltünt a homlokáról. Igy megy a többi operáció is és lassan, sorban egy-egy ápolónő vezeti a betegeket a karjukon a szomszéd terembe, ahol lefektetik őket pihenni. Patyolat ágyukon olyan jó fekvés esik, talán virágok pihéjével vagy a mennyország bárányairól nyirt gyenge gyapjuval töltötték a matrácot. Feküsznek a hátukon, pihennek, könnyü reggeli ámulattal néznek kifelé az ablakon. A kertbe látni. A kertben az ablakok alatt fellábadt katonák sétálgatnak el párosával, mindenféle furcsa uniformisokban, szürkében, kékben, feketében, zöldben és pirosban. Nem hallani be, hogy beszélgetnek, valami elérhetetlen gyönge és mégis üdvözülten tiszta zene száll, száll be kivülről, azt lehet sejteni, hogy ennek a zenének csak édessége van, hangjegyei nincsenek. A folyton némán sétálgató katonák nem látszanak unatkozni, mindnyájuk orcáján öröm és meglepődés fénye delel és tiszta, nagy szemeikből gyermeki ártatlanság és végtelen értelem ragyog.

EGY VIZSLAKUTYA

Egy reggel novemberben fölkerekedtünk Asanja faluból, tovább kellett vándorolni. Az ezredirodában őgyelegtem, néztem, hogy pakolják be két szobából az iratokat egy zöld ládikóba, melyre fehér betükkel rá volt pingálva: Iroda. A bakancsok surolták, huzták a padlón az elszemetelt papirosokat. Az udvarból egy kutya rekedt ugatása hallatszott. Egy irodista káplár, aki civilben utazó büvész volt, szedegette ki a szögeket az ő nagy plakátjából, amelyet itt is fölszegezett volt az irodában a falra, az asztalával szembe. És mindenütt felszegezte, ha csak egy napig is tető alatt volt az ezrediroda.

Aztán levette és összehajtogatta tizenhat felé és bedugta a zöld ládába azt is. Azon a plakáton, amelyet hét szinben nyomtattak, ő frakkban szerepelt, ordókkal a mellén, s térdharisnyában s escarpinben s arca sokkal ifjabb és szebb volt, mint életben s fehér keztyüben volt, s jobb kezében kurta fekete pálcát tartott s körülötte az egész nagy plakáton bársony pamlagok, delnők, lampionok, arany pénzek, kigyók, galambok és papagályok és pillangók kerengtek. A plakát a hajtásai mentén kopott és szakadozott volt, mint a sokat használt térképek. Aztán kiállottam az ajtó elé, néztem az utcán végig fölálló ezredet. A századok, szakaszok egymás után jöttek elő a kis utcákból és fölcsatlakoztak. És álltak és vártak. Az embereknek, akik mind egy kicsit előre voltak hajolva a háti tehertől, jött a lehelletük, apró ködök jöttek elő a szájukból, ahányszor lélegzettek s néztem, mintha az az ő életük lenne. Az udvarban egy fához kötött vizslakutya ugatott felém, mert engemet látott legközelebb. Nagyon sovány volt, a két szeme véres és mégis bágyadt volt, rángatta a nyakával a megfeszült kötelet és:

– Huh, huh! – folyton ugatott. De hangja alig volt, csak dühe vagy fájdalma. A kutya szájából is ugy futott elő mindig a pára, mint az emberekéből. A vizslát a gazdája köthette ki, mielőtt elmenekült a házból, vagy egy cselédje, vagy valaki más, aki azt hitte, jót tesz a beteg kutyával, ha nem engedi bitangjára. Aztán többen állottunk az ajtóban, vártuk az indulást. Az emberek az utcán emelgették a lábukat a hideg sárból, az öklök itt-ott az orrokhoz emelkedtek, s a lógó szálkás népfölkelői bajuszokat dörzsölték kétfelé. A vállak jobbra-balra ráncigálták a fölszerelést, szórakozottan.

Forgatták olykor a fejüket, köhécseltek, szipákoltak. Az arcok messziről ugy látszottak, mint az elszáradt falevelek, oly egyformáknak, s még messzibbről, mint a buzaszemek. Köd ereszkedett le és láthatatlan tük estek, éles semmik, s fájtak az ember arcának és lelkének. Egy autó dudált és óvakodott elő, alig látszott, s homályos szekerek jöttek oldalt s ágyuk árnyékai zörögtek el s lovak, öszvérek, teherautók ködképei vánszorogtak sorban s a levegőben, amelynek olyan szine volt, mint a reménytelenség, lassankint semmi se látszott. A vizsla se látszott, csak a hangja hörgött mindig:

– Hüh, hüh… hüh, hüh…

Aztán indultunk. És elhagytuk a házakat s mentünk a végtelen ködben. Egy darabig utánunk jött még a vizsla hangja. Aztán némán eltemetődött mögöttünk a falu. Estére egy dombon melegedtünk tábortüz mellett. Egyszer csak G. hadnagynak eszébe jutott a beteg kutya.

– Ejnye, – azt mondja – agyon akartam lőni azt a szegény vizslát és elfelejtettem. Hm, hm. Miért nem lőtte agyon valaki?

Mindenki sajnálni kezdte a kutyát. De mindenki szórakozott volt reggel. Mindenki csak magára gondolt, mikor elindultunk. A boldogtalan vizsla ott kinlódik egyedül a faluban.

– Milyen szivtelen az ember – mondta lehangolódva G.

NI PIROS VIRÁG…

Domb alatt mentünk volt, azaz meneteltünk, egy ember a másik után, botolva, csuszva, ingadozva a sárban, kövek, gödrök, fatörzsek istenadta akadályain át és csukott szemmel és tátott szájjal heverő holt lovakat és egy-egy temetetlen felejtett szerb katona testét kerülgetve. Ugy mentek a fáradt bakák egyik a másik háta mögött, mintha minden pillanatban össze akartak volna rogyni, de mégse rogytak össze, mert olyan fáradtak voltak, hogy már nem is érezték, az emberben a fáradtság is elfárad végre, az ember csak engedi magát előre szállitani két elfásult lábán, szinte elmámorosodva a kimerültségben, és valami mélységes és földöntuli honvágy lehet az, ami a képtelen testet és gondolattalan fejet ilyenkor csak viszi tovább, előre, messzire. Mind görnyedten vánszorogtak a bakák a bornyuk és torniszterek alatt és néztem, néztem és ugy tetszett, mintha ezekben a megrakott bornyukban és torniszterekben az élet terhét cipelnék a katonáknak öltözött emberek és vinnék a halál elé és akkor majd kipakolják és előpanaszolják és elhallgatnak és azután megkezdik a pihenést.

Egyszer csak szó hallatszott:

– Ni piros virág…

Egy bakát láttam elől kiegyenesedni. Megállott, mászni kezdett a dombra fölfelé. Előtte is, utána is megállottak egy páran, nyujtogatták a nyakukat. A dombon erdő kezdődött, a legszélső fák alatt csakugyan valami kis piros dolog tünedezett. A baka a puskájával, bornyujával, baltájával, ásójával, sátorlapjával, köpenyegével, pokrócával, kenyereszsákjával és a nyakában egy pár csizmával vergődött fölfelé a dombon, gyökérbe, földbe és hóba kapaszkodva. December volt. Fölért a fák alá. Négyen, öten, hatan másztak még utána hason, vonaglottak és gyötrődtek föl a domboldalon. Fönn szaladni kezdtek, lekuporodtak, aztán vigan ugráltak egymásután lefelé. Mind hozott a kezében egy kis pirosságot.

Hallom, hogy veszekednek:

– Paszulyvirág, – kiabálta Sápi Sámuel népfölkelő.

– Paszuly? Tél van most te jámbor, te!

– Rózsabogyó! Én megösmerem, rózsabogyó.

– Ez bogyó, ez? Virág ez, marha.

– Olyan, mint a tátogató.

– Fene aki megeszi.

– Én megeszem, add ide.

– Tán neve sincs. Névtelen virág.

– Szerbiai virág.

Igy vitatkoztak és mentek tovább az árok mélyén és osztogatták és forgatták és emelgették az orrukhoz a piros téli virágocskát, magam is kaptam, én sem ismertem. Azt mondták előttem:

– Szaga sincs, de azért szép virág.

Egy baka előttem messzire mintha danolni kezdett volna. És mind, a nehéz, fáradt, éhes, szomjas, álmatlan emberek mintha könnyebben, szaporábban, elevenebben lépkedtek volna előttem. Egy kis virágot találtak.

TARTALOM

I. Élet, halál.

Imádság 7
Háboru 9
Délibáb 12
A trombita 17
Páris 19
Honvágy 22
Az izsai koldusasszony 24
Sebesült 25
Majd a háboru után 27
Zuboly elesett 31
A repülők 34
Testvér, édes testvér 37
Árva Pál 40
A mosoly 44
A torma 46
Muszkák 49
Világtalan katonáknak 52
A sóhajról 54
Falevelek közé 62
Agárdi Róza zsebkendője 65
Kop-kop-kop… 67
Irigyelnék egy polgárt 70
Hüvös este 74
Villamoson 77
Egy piros felhőt 80
Az orchidea 84
Szivből 88
Hálát adok neked 90
Az üzér meg a katona 93
Müvészet 99
Ki tudhatja 102
A karácsonyesti csengő 104
Nap nap után 107
Lengyelország 109
Imádkozó zsidó a vonaton 111
A halál 113
Az élet 116
Et vous?… 119
Hivójel 121
A fák tegnap este 123
Lemberg 127
Hant 129

Álmodtam 132
Rózsika 138
Mi ujság 140
Válasz 143
Add a kezed 147
Áprilisi napon 148
Kis Marosffy 155
Magnolia 158
Oh D’Annunzio 161
Iván 166
Park 168
Háboru játék 171
Emléksorok 174
Az északi tenger 177
Junius 16. 179
Hazatérő nyáj 181
Falusi utca 184
Egy öreg ember 187
1915, augusztus 24. 190
Husz éves fiúk halála 193
Esernyők 195
Napraforgó 198
Őszi reggel 203
Levél magyar hadifogolyhoz 205
Október 209
Piactér 212
Masiroznak idegen országba… 215
Gyenge János 218
Az idők gyermekei 222
Irnivaló 225
A moszkvai vidám tél 227
Messze, messze, messze 232
Legenda 233
Egy kis jóféle hazai 237
Beszélgetés egy kis Mártával 240
De kár 243

II. Szerbia
1914.

- Ágyuszó 253
- Szalma 257
- Obrenovác 264
- Sár 270
- Szerb asszony 281
- Hideg éj 291
- Segélyhely 298
- Hadi tudósitás 304
- Egy vizslakutya 313
- Ni piros virág… 316

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÉLET, HALÁL ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ÉLET, HALÁL

I. ÉLET, HALÁL

- IMÁDSÁG
- HÁBORÚ
- DÉLIBÁB
- A TROMBITA
- PÁRIS
- HONVÁGY
- AZ IZSAI KOLDUSASSZONY
- SEBESÜLT
- MAJD A HÁBORÚ UTÁN
- ZUBOLY ELESETT
- A REPÜLŐK
- TESTVÉR, ÉDES TESTVÉR
- ÁRVA PÁL
- A MOSOLY
- A TORMA
- MUSZKÁK
- VILÁGTALAN KATONÁKNAK
- A SÓHAJRÓL
- FALEVELEK KÖZÉ
- AGÁRDI RÓZA ZSEBKENDŐJE
- KOP-KOP-KOP…
- IRIGYELNÉK EGY POLGÁRT,
- HÜVÖS ESTE
- VILLAMOSON
- EGY PIROS FELHŐT
- AZ ORCHIDEA
- SZIVBŐL
- HÁLÁT ADOK NEKED
- AZ ÜZÉR MEG A KATONA
- MÜVÉSZET
- KI TUDHATJA,
- A KARÁCSONYESTI CSENGŐ
- NAP NAP UTÁN…
- LENGYELORSZÁG
- IMÁDKOZÓ ZSIDÓ A VONATON
- A HALÁL
- AZ ÉLET
- ET VOUS?…
- HIVÓJEL
- A FÁK TEGNAP ESTE
- LEMBERG
- HANT
- ÁLMODTAM
- RÓZSIKA
- MI UJSÁG,
- VÁLASZ
- ADD A KEZED
- ÁPRILISI NAPON
- KIS MAROSFFY
- MAGNOLIA
- OH D’ANNUNZIO,
- IVÁN
- PARK
- HÁBORU JÁTÉK
- EMLÉKSOROK
- AZ ÉSZAKI TENGER
- JUNIUS 16
- HAZATÉRŐ NYÁJ
- FALUSI UTCA
- EGY ÖREG EMBER
- 1915 AUGUSZTUS 24
- HÚSZÉVES FIÚK HALÁLA
- ESERNYŐK
- NAPRAFORGÓ
- ŐSZI REGGEL
- LEVÉL MAGYAR HADIFOGOLYHOZ
- OKTÓBER
- PIACTÉR
- MASIROZNAK IDEGEN ORSZÁGBA…
- GYENGE JÁNOS
- AZ IDŐK GYERMEKEI
- IRNIVALÓ
- A MOSZKVAI VIDÁM TÉL
- MESSZE, MESSZE, MESSZE
- LEGENDA
- EGY KIS JÓFÉLE HAZAI
- BESZÉLGETÉS EGY KIS MÁRTÁVAL
- DE KÁR

II. SZERBIA 1914

- ÁGYÚSZÓ
- SZALMA
- OBRENOVÁC
- SÁR
- SZERB ASSZONY
- HIDEG ÉJ
- SEGÉLYHELY
- HADI TUDÓSITÁS
- EGY VIZSLAKUTYA
- NI PIROS VIRÁG…

TARTALOM

- I. Élet, halál.

- II. Szerbia 1914.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE