Feltalálók, felfedezők, nagy emberek
Date: 2025-04-23T00:00:00+00:00
Keywords: Social psychology; Inventors

The Project Gutenberg eBook of Feltalálók, felfedezők, nagy emberek

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Feltalálók, felfedezők, nagy emberek

Author: Wilhelm Ostwald

Contributor: József Pogány

Translator: Miklós Kósa

Release date: April 23, 2025 [eBook #75946]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Révai, 1912

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/75946

Credits: Albert László

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FELTALÁLÓK, FELFEDEZŐK, NAGY EMBEREK ***

VILÁGKÖNYVTÁR

SZERKESZTI

Dr POGÁNY JÓZSEF.

KÖNYVE

OSTWALD

FELTALÁLÓK, FELFEDEZŐK, NAGY EMBEREK

FORDITOTTA

KÓSA MIKLÓS

1912

RÉVAI-KIADÁS

Minden jog fenntartva.

A cimlap és kötés rajzát Zádor István készitette.

BUDAPESTI HIRLAP NYOMDÁJA

OSTWALD

Egy japán diákja azt kérdezte egyszer nagy professzorától, miről lehetne már ifjukorában felismerni a jövő nagy emberét. A professzor csudálkozó kérdésére elmondotta, hogy a japán kormány szeretné ezt tudni azért, hogy ilyen gyerekkorukban felismert nagy emberekből válogassa ki azokat, akiket Európába küld studiumokra. Ez a kérdés vezette Ostwaldot a nagy emberek (az ő szemében első sorban feltalálók, felfedezők, természettudósok) problémájához. Miről lehet felismerni az ifju kor szimptomáin a nagyra hivatottságot, miként alkotódik meg a nagy ember életének a szerkezete, mik az állam, a társadalom feladatai a zsenivel szemben a maguk érdekében – ezekre a kérdésekre ad feleletet Ostwaldnak immár egész sor munkája. Elsősorban pedig nagy emberek életének a természetrajzát kutatja, induktiv történelmi anyagot keres természettudományi erősségü törvények megformulázásához. Itt is három nagy ember: Mayer, Liebig, Helmholtz élettörténete adja a nagy emberek természettörténetének egész sor törvényszerüségét. Már pikantéria kedvéért is érdekes megnézni, hogy egy negyedik nagy embernek, magának Wilhelm Ostwaldnak az élete mennyire fér el ezek között a megállapitások és regulák között. Minden egyéb szempontok félrehagyásával most az Ostwald megállapitotta törvények érvényességét próbáljuk kontrollálni az Ostwald életének adatain.

Egy tanitványának, Waldennek a könyve elmondja Ostwald életének a jelentős eseményeit. Rigában, ebben a német-orosz városban született 1853-ban, az apja kádár volt, érdemes céhmester. Igaz tehát rá, amit a zseniről megállapit, hogy első sorban ilyen alantibb polgárcsaládból szokott kikerülni és igaz rá, amit Liebigről mond, hogy a „népből“ való származása révén sok fölhalmozott, fejlődésre kész energiát hozott magával. Ahogy minden nagy emberénél számtalanszor hangsulyozza, Ostwald is rossz tanuló volt, az öt osztályu reálgimnáziumot hét év alatt végezte el, különösen a filológiával, a kivételek tudományával volt sok kinja, mint szerinte minden későbbi természettudósnak, a kivételt nem türő törvényszerüségek kutatójának. Igen korán érett gyerek volt, mint elmélete szerint minden zseni. Minden érdekli, csak az iskola nem. Tüzijátékokat fabrikál, fotografál, esztergályoz, könyvet köt, gyereklapot csinál. Az apja házában tanulta meg a testi munka tiszteletét. Együtt éltek ott a kádárlegényekkel és inasokkal. A kézmüves lelkiismeretessége lesz meg Ostwald kisérleteiben és vizsgálataiban. A bizonyitványai mindig rosszak; de fizikában, kémiában első sorban áll. Még gyerekfővel kerül fel a dorpati egyetemre kémiát tanulni. Muzsikás és alkoholos esztendők következtek ezután, de Ostwald az igy elherdált idő egy részét ugy hozta be, hogy nem járt az előadásokra. Erre is van Ostwaldnak egy elméleti megjegyzése: „Az iskola zsarnoksága alól való többé-kevésbbé erőszakos fellázadás, ha nem is áll egyébből, mint az iskolai feladatok félrevetéséből és a belső érdeklődések energikus követéséből, nagy időmegtakaritást és az alkotás meggyorsitását jelenti.“ Laboratóriumi munkát azonban sokat végzett. Három szemeszter után hazamegy vizsga nélkül. Végre nagy kinnal letesz két vizsgát. A harmadik vizsgáját aztán valami bolond pezsgős fogadásból nagyszerüen leteszi négy hét alatt. Ime már kitetszik karakterének, Ostwald terminológiája szerint, romantikus volta. Gyorsan, hirtelen reagál mindenre, nagyszerü lendület van benne. Megvan benne az ostwaldi romantikusság másik szimptómája is: sokféle iránt érdeklődik. A diákbibliájába ezt irja egyik társa: Kedves Ostwald, csak ne akarnál olyan átkozottul sokoldalu lenni. És romantikus abban is, hogy azonnal és mindenkire hat az egyénisége, mindenki megszereti, nagyon simán és könnyen halad. Elismerik és pártolják. Hamarosan asszisztens lesz és huszonöt éves korában már magántanár a dorpati egyetemen. Mint Ostwald szerint minden ifju zseni, ő is azonnal a legnagyobb célokra tör, már első munkájával megkezdi élete legnagyobb alkotását: a fizika és kémia oly termékennyé lett egyesitését.

Környezete rajongott érte, pedig igen sokat boszantotta őket „vad“ nézeteivel. „Az öreg és munkára képtelen embereket meg kellene ölni“, „A szerelem őrültség“. „Sohasem fogok megházasodni, mert előre látom, hogy sajnálnom kellene a feleségemet és még erre sem volna elég időm.“ 1879-ben természetesen eljegyezte magát: „Megházasodom, mert ez a leány zavar a munkámban.“ Keresztülmegy ekkor a nagy természettudósok gyakori válságán. Egy pillanatig arra gondolt, hogy a megélhetés kedvéért abbahagyja a tudományos munkát és a technikai kémiára adja magát. De aztán a felesége ellenállása győzött és Ostwald nem lett hütlen a tudományhoz. Ostwaldnak igen érdekes fejtegetései vannak, hogy milyennek kell lennie a nagy ember feleségének, hogy a zseni az alkotás egy életen át szakadatlanul tartó szülési fájdalmai között a körülményekhez képest jól érezze magát.

1881-ben meghivják a rigai politechnikum kémia tanárának. Kitünő tanár. Ebben is igazi „romantikus“. Elszakithatatlanul hozzátapad tanitványai rajongása és szeretete. Az ő tanársága ideje alatt megduplázódik a kémiahallgatók száma. Még külföldről is elkerül Rigába tanitvány, Svante Arrhenius, aki ma maga is a legnagyobbak közül való. Tanitása, temérdek adminisztrációs munkája mellett rengeteget dolgozik. Rigai korszakában harminc kisérleti tanulmányt ad ki. Ekkor alkotja meg első világhirü munkáját, Az általános kémia tankönyvét. A fizika és kémia egész áttekintése és történelmi kritikája ez a könyv, „esemény nemcsak a szerzője életében, hanem a fizikai kémiának mint önálló tudománynak az életében is“. Ennek az első nagy műnek a keletkezése is igazolja Ostwald teóriáit. Már huszonhét éves korában, házassága első évében született meg az első fogalmazása. Ime ujra a zseni életében annyiszor hangsulyozott koránérettség. És bizonyitódik a másik tétel is, hogy a korai házasság hasznos a nagy emberre és hogy a házasság első ideje rendesen egybeesik legragyogóbb tudományos alkotásának idejével.

Uj lendület következik eztán Ostwald életében, 1887-ben meghivják a lipcsei egyetemre. Megint egész tanitványhadsereg gyül össze körülötte a világ minden tájékáról. Egész miniatürinternacionále. Csodálatos szervező, fascináló, tanitó munkát végzett. Kitünő előadó, nem patetikus szónok, vagy simanyelvü csevegő, hanem egész gondolatmunkáját kitárja a hallgatók előtt, ott küzd, kinlódik előttük a tárggyal, a közönsége szemeláttára születnek a gondolatai. Mikor Walden rajongva beszél arról, mint hatott a tanitványaira, mintha Ostwald beszélne Liebigről, a romantikus és igy tanitványgyüjtő mesterek legnagyobbikáról. Temérdek egyetemi tanár került ki a keze alól, megint el lehet mondani róla, a mit ő ir Liebigről: „Nem mondunk sokat, ha azt állitjuk, hogy Liebig ez alatt az idő alatt az egész kulturvilágot ellátta kémia-professzorokkal“.

Tudományos munkássága a vegyi rokonság, az elektrokémia, az energetika, a katalizis-elmélet során egyre magassabbra, egyre széditőbb gondolat-ormok felé lendült. Egyre több lesz a szaktudósnál. Már a kémiában is minden réteg számára, tudósok, diákok, a nagypublikum számára megvannak a maga könyvei, de minden szárnycsapása egyre magasabbra és tágabb szemhatárok fölé emeli. Walden kitünő szemmel állapitja meg róla: „Liebig klasszikus ‚kémiai levelei‘ óta nem volt kémikus, aki ennyire minden réteg és minden életkor mestere lett volna. Liebig elsősorban a kémia általános kérdéseit vitte be a legszélesebb körökbe, Ostwald könyvei pedig az általános (a fizikai) kémia jelentőségének a hirdetői. Ha még hozzávesszük a „természetfilozófiai előadásait“, amelyekben Ostwald minden művelt emberhez beszél és az emberi szellem örökös kérdéseire keres választ, akkor el kell ismernünk, hogy kémikus most lett először ennyire egy egész nép tanitómesterévé… De tovább kell mennünk. Ostwald munkáit egész sor kulturnyelvre leforditották, van köztük olyan is, amely kilenc nyelven jelent meg (németül, angolul, franciául, olaszul, oroszul, lengyelül magyarul, görögül, japánul), ki kell tehát mondanunk, hogy Ostwald nemzetközi tanitómesterré emelkedett.“

A nagy kutató pályája csucsára ért, elmélete szerint be kellett hát következni a megöregedéssel járó nagy válságnak. Az egykor nagy szenvedély, a tanitás, türhetetlen gyötrelemmé lesz, 1906-ban odahagyta a lipcsei katedrát. Bezárul egyben kutató, kisérletező munkássága is és egyre inkább fokozódik az irói produkciója. Az irói munkásság tölti ki „gazdagon és termékenyen“ most már néhány esztendeje az életét. Megint mintha csak pontos és előre elhatározott alkalmazása volna élete a nagy ember életéről alkotott törvényeinek. A kémia szakkérdései, az ismeretelmélet filozófiai problémái helyett most a „nap követelései“ érdeklik. A kutató tudomány helyébe lép a tudomány alkalmazása. Az emberiség, a társadalom jobb, célszerübb berendezése, a fejlődés siettetése, az akadályok szétrobbantása, a természet megismerése és meghóditása praktikus dolgokban, – ezek a szempontok mozgatják a gondolkodását. Megismétlődése annak, amit ő Liebigről állapitott meg: „Életének ebben a korában hajtóereje az a kivánság volt, hogy az emberiség sorsát megkönnyitse a tudomány eszközeinek a szolgálatába állitásával.“

Még sokféle és sokszempontu kutatás fogja eldönteni, mennyire igazak Ostwald törvényei a nagy ember természetrajzáról, de az ime kétségtelen, hogy az ő élete maradék nélkül bennfoglalódik ezekben a tételekben. Ha ezeknek a törvényeknek semmi egyéb termékenyitő hatásuk nem volna, ha nem volnának is egyebek, mint Ostwald életének lappangó magyarázatai, akkor is jelentőssé lesznek azzal, hogy egy nagy ember lerontotta velük a zseni természetfölötti eredetét és a maga élete tudatossá tevésével földi viszonyokból és földi törvényekkel értette meg a legnehezebbet: a maga életét.

Pogány József.

A kultura problemája.

Mi a hivatásuk, a szó legáltalánosabb értelmében, a feltalálóknak és felfedezőknek? Ha erre a kérdésre azt a feleletet próbálom adni, hogy: a kultura fejlesztése, – ez a válasz elfogadhatónak fog látszani; viszont szükségszerüen felvetődik egy ujabb kérdés: mi is a kultura? Ha megint a magam módján felelem: az átalakitott energia gazdasági együtthatójának megjavitása, ugy el kell készülnöm arra, hogy olvasóim többsége türelmetlenül vagy lemondólag rázza a fejét és komolyan fontolóra veszi, vajjon nem volna-e legokosabb, ha ezt a könyvet mindjárt össze is csukná. Kérem, sziveskedjenek még egy pár oldallal megbirkózni. Hiszen tulajdonképp nagyon egyszerű és világos dologról van szó és annak, aki a fizika hivatalos szókincsével ismerős, a definició néhány szava egyes esetek egész tömegét idézi fel, amelyeken a meghatározás helyénvalóságát azonnal próbára teheti. De a megfelelő fogalmak a fizikában járatlan olvasónak is rendelkezésére állanak, legfeljebb ilyen elnevezések alatt még nem volt alkalma használni őket.

Vizsgáljunk meg egy sajátosan emberi tevékenységet, például a nyers vagy természetes anyag feldolgozását. Akár esztergályosról van szó, a ki pipát, akár művészről, aki szobrot farag: a munka mindig akként megy végbe, hogy egyfelől ott van a kész mű, másutt a hulladékok, a forgács, a törmelék, a mi már alkalmatlan arra, hogy hasonló alkotás anyagául szolgáljon. Minden czéltudatos tevékenységnek ez a tipusa. Lehetetlenség a tervbe vett művet a megadott nyersanyagból tisztán, vagyis anélkül kihozni, hogy egy része értéktelenné ne válnék vagy legalább is ne degredálódna. Igaz, sokszor a körülmények annyira bonyolultak, hogy az anyag a megfelelő szolgáltatásra teljesen kiaknázhatónak tetszik. Ez az illuzió azonban csak akkor fordul elő, ha nem állitunk fel szigoru szempontokat. Igy például azt lehetne mondani, hogy az ércöntő beleszoritja az egész érczmennyiséget az előírt formába és nincs forgács-hulladék. Ez tény, de a tüzelő anyag, amelylyel a nyers érczet megolvasztotta, elvész és többé ilyen czélra nem használható. Igy áll az ügy minden más esetben is, amelyet vizsgálat tárgyává teszünk. Minden munkának van egy ismertető jele: mindenből, a mit a természettől azért kaptunk, hogy saját czéljainkra alkalmazzuk, bizonyos résznek el kell értéktelenednie, le kell kopnia, hasznavehetetlenné kell válnia. Az esztergályos száz kiló fából talán harminc kilónyi pipát farag. A fa szakszerűen értékesített hányada harmincz százalék. Tehát: az esztergályos a faanyagot egy harmincz százalékos gazdasági együtthatóval dolgozza fel.

Itt van tehát az a kétes jelentésű szó és nem is volt olyan nehéz megérteni. Természetes, hogy egy másik esztergályos, a ki ügyesebb mesterember, ugyanabból a faanyagból negyven százalékot tud pipának kiképezni és igy magasabb kulturát képvisel, mint a ki csak harminczra viszi.

De hogy vagyunk akkor, ha ehhez a munkához viszont kétszeres időre van szüksége? Nos, erre a kérdésre a már ismert eljárási módon válaszolhatunk. A nap huszonnégy órájának csak bizonyos része forditható munkára: az idő is alá van vetve a gazdasági együttható törvényének. Hogyha tehát a munkás a legjobb üzleti eredményt akarja elérni, akkor egybe kell vetnie a fa gazdasági értékét az időével, amennyiben számitásba veszi: mibe kerül napi életfentartása, ezt az összeget a megtakarított, illetve jobban értékesített fáéval megfelelő vonatkozásba állitja, hogy munkáját a lehető legjövedelmezőbben oszthassa be.

Ez a megfigyelés feleletet ad egy másik ellenvetésre is, amely a figyelmes olvasónak valószinűleg már régen a nyelvére tolult. Hiszen a szobrásznál nem az a fontos, hogy mennyit faricskál le a márványtömbből, csak művészi alkotás legyen belőle. Ez a felfogás helyes is a munka művészi értéke szempontjából; viszont a hulladék itt egész máshol hever. Az izgatott órák, a melyekben a szobrász a művészi megihletettség kifejezési formáit kereste, az alkotás sok meddő kisérlete, az eldobott tervek és skizzek, – igenis, nagy, sokszor tulságos nagy áldozatokat kellett hoznia, a míg a teremtés boldog órája végre elérkezett. Ez egy önmagával való számadás; a másik, egész szerény számítás az ár körül forog, a melyet művéért kérnie kell s amely a márványanyag költségét is magában foglalja; amennyivel többe került, annyival inkább jön számításba. S annak, hogy itt valami érzésbeli tényező is közrejátszik, bizonyságát szolgáltatjuk: az igazi szobrászoknak, Michel Angelótól Max Klingerig, mindig különösen izgató problémájuk volt, hogy a nyers tömbbe úgy lássák és képzeljék bele a szoborművet, minha benne rejtőznék, akár a pacsirta a burokban: egy vékony hártyát kellett csak lehántani s a mű egész szépségében felszabadult, még pedig a lehető legcsekélyebb anyagveszteséggel.

Abban tehát megállapodtunk, hogy a gazdasági együttható minden cselekvésnél, minden czélszerű eljárásnál érvényesül, éppen csak az egyik munka többé, a másik kevésbbé összetett, amennyiben egyes cselekvések summájaként jelentkezik s minden egyes tagnak meg van a maga külön koefficiense.

Alig intéztük el azonban ezt az ütközőpontot, már egy ujabb magyarázatra van szükség. Feltéve, hogy minden mü több részből van összeállitva s valamennyinek meg van a maga gazdasági együtthatója: hogyan lehet akkor a különböző alkotórészeket összesiteni? Az iskolában azt tanultuk, hogy csak egynemüeket lehet összeadni: almát almával, gyereket gyerekkel. De a müvészi szépséget és a márványtömb sulyát nem lehet egymáshoz rakni.

Hogyan is állottunk a mi esztergályosunkról szóló példázattal? Hiszen fát és időt valójában épp ily kevéssé lehet összeadni. És mégis egybe tudtuk vonni s ezáltal össze is adni őket: mindkettőt pénzértékben fejeztük ki. Pénz pénzzel összeadható. Éppen az a pénz jelentősége, hogy egységes mértékmérője az értékek javarészének, amelyek ma közkézen forognak. Manapság jóformán minden gazdasági cselekvés abban nyilvánul, hogy nyereséget és veszteséget ugyanabban a pénzértékben fejezünk ki s a célszerüséget e szerint itéljük meg. És a mai irányzat arrafelé tart, hogy mind több és több olyan értéket lehesen a mértékmérőre igazitani, amely eddig kivül esett rajta. Az a bizonyos szárazdajka, a ki a háziasszony megjegyzésére: remélem, szeretettel fog bánni a gyermekeimmel, azt felelte, hogy a szeretet havonkint öt márkával többe jön, – csak ennek a fejlődési folyamatnak adott goromba kifejezést. Céltalan volna ezen a folyamaton, régi jó szokás szerint, mindig ujra felháborodni. Miután általános és ellenállhatatlan erővel megy végbe, általános tárgyi oka is van s meg kell előbb érteni, mielőtt erkölcsi vagy esztétikai alapon állást foglalnánk vele szemben.

Ez a megértés éppen annak az általános mértéknek szükségletéből fakad, amely az embereknek kölcsönös vagy társadalmi tevékenységére alkalmazható. Magasabbrendü szociális berendezkedés nélkül a pénz léte és mibenléte érthetetlen. Zárt gazdasági társadalomban, mely minden szükségletét maga produkálja, a pénz még felesleges s csak akkor válik szükségessé, ha különböző gazdasági egységek lépnek egymással érintkezésbe. A cserekereskedés helyét, amely a a kölcsönös szükséglet és felesleg időnként való összetalálkozását feltételezi s a kereskedelmi forgalom kezdetleges alakjának képviselője, egy közös értékmérő foglalja el, amely a csere két alkotó elemét vagy aktusát függetleniti egymástól s ez által mindkettőnek hasonlithatatlanul nagyobb mozgékonyságát segiti elő. Akinek csak fölös terméke van, de ugyanakkor nincsenek kielégitendő igényei, a maga produktumát anélkül értékesitheti, hogy viszont nélkülözhető árut kellene beszereznie s ezáltal bizonyságot nyer az iránt is, hogy később felmerülhető szükségleteit még akkor is fedezheti, ha annak idején nincs felesleges csere-anyaga. Ezáltal az egyik fél a maga javára a lehető legkedvezőbben irányithatja a kölcsönös forgalmat és a másik fél is hasonló előnyös helyzetben van.

Igy kerülünk megint a gazdasági koefficiens látószöge alá. A pénz olyan kitalálás, amely az üzleti forgalom gazdasági együtthatóját megjavitja s ennélfogva kétségtelen nagy kulturértéket jelent. Hogy ez az értelmezés tényleg a dolog lényegébe vágó, az a mozgalom is bizonyitja, amely régebben a cheque-forgalom bevezetését követelte, igazolásául annak a tapasztalásnak, hogy még a pénz és pénzértékek fizikai vándorlása is a forgalom tulságos megnehezbülésére vezetett. Ennélfogva: a gazdasági együttható megjavitása céljából a puszta átirás által való központositást kellett életbeléptetni. A csereművelet tudniillik itt már nem az effektiv pénzbeli kiegyenlitéssel, hanem a központnak a megtörtént érték-forgalomról szóló értesitésével történik. Elszámolás pótolja a pénz tényleges átadását, az eddig szükségelt munkaszolgáltatás tetemes csökkentésével.

Igy tehát megint a kultura problémájához kerültünk. Mégis be kell ismernünk, hogy a pénz mértéke nem alkalmazható valamennyi kulturális értékre egyaránt. Bismarck, a sokat emlegetett imponderabiliát csak azért nevezte ezen a néven, mert bár a mi értékelésünknek ellenemondanak, mégis olyan tényezőket sorakoztatnak elénk, amelyek a kulturéletet erősen, néha döntően befolyásolják. Mégis volna talán egy még általánosabb értékmérő, amely ezeket az értékeket is maga alá rendeli?

Az energia.

Az egyetlen fórum, amely erre a kérdésre feleletet adhat: a tudomány, még pedig az egyetemes természettudomány s nem a történelem, a mely csak egyes régebbi szociális hatóerőkkel ismertet meg bennünket, de nem azokkal, a melyek még kifejlődésre várnak. A természettudományhoz fordulunk tehát és azt kutatjuk, vajjon nem mutatkoztak-e az ő területén ilyen általános értékmérők, amelyeknek a lehető legáltalánosabbaknak s azonkivül mértékszerüeknek kell lenniök.

A fizika és kémia hatvanöt év alatt kidolgozott egy olyan fogalmat, a melynek meg van mindkét rendbeli tulajdonsága. Ez a munkának általános értelemben vett fogalma, vagyis: az energia. Minden történés a külvilágban, akármilyen jellegü legyen is, kimeritően és egyértelmüleg leirható vagy megismerhető, ha adva van, hogy energiái közül melyek változtak meg és milyen volt ez a változás. Tudományos meggyőződésem, a melyet természetesen még nem minden illetékes tényező oszt, hogy ugyanezt mondhatjuk a belső világ történéseiről is. Nem szükséges különben, hogy ezt a kérdést itt döntsük el, miután jelen fejtegetéseinkben kifejezetten csak a külső világ jelenségeire szoritkozunk.

Mi is tulajdonképpen az energia? Jelenleg a legvégső reálitás, a mely még tapasztalati körünkbe esik. Az ujabb időkben tudniillik kiujult a harc a külvilág reálitásának régi problémája körül, még pedig azzal az eredménynyel, hogy egyetlen kétségkivül való bizonyosságot ismerünk s ez: öntudatunk pillanatnyi tartalma. Nézeteltérésről csak e tényből vont következtetések körül lehet szó. Nos, megállapithatjuk még, fizikai és fiziológiai értelemben, hogy a mi a külső világból tudomásunkra jut: érzékeink kapuin át jut oda. Van-e kulcsuk ezeknek a kapuknak? Egy van: az energia. Érzékelhető impressziónk csak akkor keletkezhet, ha a külvilágból energia hat az érzékeinkre vagy forditva: ha idegrendszerünkben energia-változás megy végbe. A tudomány ezekre a folyamatokra más vagy általánosabb kfejezésekkel nem rendelkezik. Az anyag fogalma a közelebbi leiráshoz nem elégséges, mert például a látás egész a szem hátsó üregéig nem materiális történés.

Ezen általános ismertetésen kivül azonban az energia fogalmát szemléltető módon is meg kell értetnünk. Erre a célra mndennapi életünk bármely fázisa alkalmas. Belépünk este a szobába és felcsavarjuk a villanyt. Ezzel lehetővé teszszük, hogy a központban már előkészitett elektromos energia bekapcsolódjék a lámpába s ott hővé és fénynyé alakuljon át, amivel nincs összekötve semmiféle anyagbeli mozgás. Hogy ez az anyagtalan dolog mégis nagyon reális valami, ezt mindenki tudja: hiszen pénzbe kerül. Az a realitás, az elektromos energia, amely a központból a vezetéken át a szobába kerül, mint a világitógáz a csöveken keresztül, továbbá a hő és a fény, amivé az energia a lámpában átformálódik: mindez annak az általánosan létezőnek különféle megnyilvánulási alakja, amelyet energiának nevezünk. Joggal beszélhetünk különböző formákról, mert egyiket a másikból nyerjük. Az elektromos energia abban az arányban tünik el, ahogy fényt szolgáltat, s ezért kell a központnak folyton pótolnia, nehogy a lámpa kialudjon. A központban pedig a nagy gépek mechanikai munkájának elektromos energiába való átvitele utján termelődik. Ezt a mechanikai munkát a gőzkazán alatt égő szén idézi elő; az energia azonban, amely a szénben és az égéshez szükséges levegőben rejtőzik el, a nap sugaraiból születik, amelyeknek hatása és felhasználása mellett hajtottak ki egykor azok a növények, amelyeket ma mint fosszilis szenet bányásznak ki. Tovább azután nem vezethetjük vissza a munka vagy energia utját; mindmáig a nap az egyetlen praktikus forrás, amelynek energiakészletét fogyasztjuk s ennek az energiának alkalmazásain épül az egész földi életünk. Minden cselekvésünknek az a gyakorlati feltétele, hogy más megnyilvánulási formákba viszszük át ama tápláló anyagokból nyert energiánkat, amelyek éppugy, csak alacsonyabb hőmérséklet mellett, égnek el a testben, mint a szén a gőzkazán alatt.

Óriási távlatok nyilnak meg itt előttünk, egész tudásunkkal felérők. Ha például ez a kérdés merül fel: mi köt össze bennünket azokkal az égi testekkel, amelyek oly távol vannak tőlünk, hogy a fény csak millió és millió év alatt jut onnan ide, ugy a felelet: éppen ez a fény az összekötő. Csak azt tudjuk, amit ez a fény hirül hoz és csak abból értesülünk a világür létéről és eseményeiről, hogy közvetlenül vagy a látcső lencséjén és tükrein át fénysugár ér a szemünkbe. Viszont a villanylámpánál láttuk, hogy a fény az energia egyik formája. Azaz: a világegyetem, amennyiben ismerjük, az a tér, amelyből energia hatol hozzánk, vagyis: az egész világ energia.

De az energiát még sem lehet megfogni vagy megmérni! – mondhatja az anyag nyakas védelmezője. Válaszom: az energia mindenesetre megfogható valami, mert összes érzéki tapasztalataink s igy tapogató szerveink is az energia megnyilvánulásain alapulnak. Tényleg: van egy bizonyos helyzeti energia (elaszticitás) és egy mozgási energia, a melyeknek a fogható fizikai világról való képzeteinket köszönhetjük. Megmérni az energiát nem lehet. De lehet talán a villamosságot vagy a fényt, a hőt és a mágnességet? Pedig hát épp úgy meg vannak, mint a víz és föld. Miért kellene tehát a megmérhetőséget a létezés szükségszerű feltételének tekinteni? Semmi ok nincs reá, mert hiszen vannak megmérhetetlen létezők. Egy rövidlátó népszerű filozófia szoktatott hozzá bennünket ahhoz a feltevéshez, hogy való dolgoknak mindig mérhetőknek kell lenniök. Ha a legtöbb természettudós irányítása szerint a világot anyagból és mozgásból akarjuk kiképezni, akkor szükségszerűen meg nem mérhető anyagokat kell felvennünk; ha azonban ezt a fogalmat szigorú tudományossággal határozzuk meg, úgy az energiához kell eljutnunk, mint a legvégső mérhető és kimutatható valamihez.

A figyelmes olvasó fel fogja vetni a kérdést: tehát csak energiára találunk a külvilágban? Ugy van: mutass valamit és kifejtem neked, hogy milyen energiák vannak jelen. Ez talán már elég konkrét dolog?

Az energia tehát semmi esetre sem absztrakt valami, épp oly kevéssé, mint te vagy én. Itt is a nyelv bizonytalanságait kell megsinylenünk, ugyanavval a szóval lévén kénytelenek az elvont és általános fogalmat és az egyes konkrét, a fogalom alá eső tárgyat megjelölni. Amikor Schiller a Glocke-ban azt mondja: der Mann muss hinaus, – itt a Mann szónak absztrakt jelentése van, mert nem egy bizonyos férfira vonatkozik, hanem a férfi fogalmával kapcsolatos kijelentésről van szó. Ha azonban egy viharos népgyülés elnöke rámutat egy zavargóra és kiadja az utasítást: der Mann muss hinaus! – akor csak egy valakit értett. Épp úgy jelentheti az „energia“ absztrakt értelemben azt a tömegjelenséget, a mely bizonyos módon mérhető és átvitelezés útján mechanikai munkából előállítható, mint a hogy jelentheti egy bizonyos helyen lévő bizonyos mennyiségét, a melynek meghatározott rendeltetése s többnyire meghatározott tulajdonosa van és egyedileg akként körülirható, mint ama népgyűlési férfiú. Igen általános értelemben pedig, miután minden létező az energiára vezethető vissza: az energia az egyetlen konkrét létező.

Az energia fogalmának ez általános jellegű tisztázására azért volt szükség, hogy a feltalálás és felfedezés fogalmait megérthessük. Az energia mérhető és egyszersmind minden dolog alapvető eleme lévén: minden történés általános mértékéül szolgálhat. A feltalálók és felfedezők ugyanis azok az emberek, a kik a történéseket jobb, azaz kivánatosabb és üdvösebb irányba viszik, mint az eddigi volt; ezért kell működésüket, a legáltalánosabb értelmezésben, energetikai formákkal ábrázolnunk.

Evvel visszakerültünk elmélkedéseink kiinduló pontjához. Miután az egész emberi élet a testben lévő energiák működtetésén alapszik, a melyeknek az a rendeltetésük, hogy a külvilág energiáit, amennyiben lehetséges, az ember érdekében alakítsák át: minden az átalakítás miként megtörténtétől függ. Láttuk, hogy mindig van hulladék, amelynek mennyisége az átformáló egyén ügyessége szerint több vagy kevesebb. Most ismerhetjük meg előrebocsátott mghatározásunk általános érdekű értelmét: a feltalálók és felfedezők annyiban és csak annyiban fejlesztői a kulturának, a mennyiben az elkerülhetetlen hulladék lehető legteljesebb csökkentésére tanítanak és megmutatják, hogy az ismert és hasznosított energiákon kivül mások is vannak a természetben elrejtve, amelyeket szintén az emberiség czéljaira lehet átalakítani.

A feltalálók és felfedezők.

Foglalkoznunk kell még itt avval a ténynyel, hogy az emberihez nagyrészt hasonló állati szervezet a nyers energiáknak hasonló czélszerű átalakítását végzi. Ez kétségkívül igaz. A különbség mindössze az, hogy az állatok a fajt csak fenntartani, az emberek pedig fejleszteni is tudják. Ha az ember nem lép közbe, akkor az állat évszázadokig és évezredekig változatlanul ugyanazon a fokon marad és az egymásután következő nemzedékek egy folyton ismétlődő kört futnak be. Csak az ember tudja a maga faját nemzedékről-nemzedékre átalakitani, természetesen népek és törzsek szerint igen különböző mértékben. S e változás lényegét kizárólag csak mindig több és több nyers energiának felhasználásában és ezeknek az energiáknak mindig magasabb gazdasági együtthatóval való czélszerű átformálásában találjuk meg. Ezt a fejlődést ma még nem az egész emberiség egységesen, hanem bizonyos, egyes népek és ezeken belül ismét egyes személyek tevékenysége eszközli. Ezek az emberek a feltalálók és felfedezők.

Látjuk tehát, hogy az emberi nem legfontosabb osztályával van dolgunk. Ezekben az emberekben érte el legfőbb kifejlettségét egy sajátosan emberi vonás: a haladásra való képesség. Ez a megismerés érzésbelileg csaknem általános; az emberiség hivatott vezéreit tiszteli azokban, a kik friss energiákat szabadítottak fel számára vagy a meglévők tökéletesebb értékesíthetésére mutattak rá, példaképeit látja bennük, a kiket mindenki nyomon szeretne követni és akikhez hasonlónak kivánja a szülő gyermekét. Életükről és működésükről irott és iratlan legendák szállnak szerte és szállnak tovább nemzedékről-nemzedékre; mindenki érzi, hogy az ő útjuk és cselekvésük ismerete egyéni kiválóságuknak általánosulására vezethet. Ezeknek a komoly legendáknak azonban csak akkor van igazi hasznuk, ha tudományos jellegűek, azaz az általánosra és ismétlődőre épülnek. A tudomány bajnokai azonban eddig nem igen vállalkoztak erre a feladatra. A tartozó kegyelet megsértésének vélték a tudomány hőseinek közelebbi analizálását. „Du gleichst dem Geist, den du begreifst, nicht mir“ – úgy látszott, mintha evvel menydörögné le minden nagy ember azt a kisebbet, a ki ilyen méltatással kisérletezik.

És ezt a feladatot mégis meg kell próbálni és meg kell valósítani. Láttuk, hogy ezek a nagyságok nem ütnek el feltünően a többi embertől, sőt az ő legtipikusabb kifejezőik. Nyugodtan feltételezhetjük tehát, hogy általános emberi tulajdonságokat fogunk náluk találni, éppen csak bizonyos felfokozottságban. És ez a meggondolás lesz egyúttal vezetőnk a vizsgálat alá veendő részletkérdések megértésénél.

Felfedezés és feltalálás.

Eddig a felfedezésről és feltalálásról, mint két különböző szellemi tevékenységről volt szó s ezért helyénvaló lesz, ha ezt a különbséget röviden szóvá teszszük. Az eltérést abban a tényben látom, hogy a felfedezésnél ismeretlen körülmények kikutatásáról, a feltalálásnál pedig ismert viszonylatoknak uj célra való alkalmazásáról lehet beszélni. A felfedezőnek tehát munkája közben állandóan azt kell kérdeznie önmagától: uj az, amit éppen szemlélek? – a feltaláló ellenben két kérdés közt válogathat: hogyan használhatom fel ezt a bizonyos dolgot? vagy: hogy oldhatom meg ezt a meghatározott feladatot? Hogy a két kérdés közül melyiket veti fel, attól függ, hogy kevésbbé ismert vagy uj dologhoz van-e köze avagy inkább a megoldandó probléma vet fel valami ujat.

Természetesen mindkét águ tevékenység sokszor összebonyolódik egymással. A kutatónak munkája közben gyakran kell találmányokat csinálnia, hogy a kikutatandó uj valamit lehetőleg kedvező feltételek mellett vizsgálhassa meg. Épp igy: a feltaláló is gyakran van abban a helyzetben, hogy ismeretlen dolgokat lásson, ha adott feladatát uj eszközökkel akarja megvalósitani. Még eladdig ismeretlen körülmények előállitása és lebirása: ez a cél mindkét esetben, csak a tudósnak ez uj viszonylatokkal szemben való álláspontja lényegesen különböző. Ennélfogva: végeredményben a tudatos érdeklődés mértékétől fog függni, hogy a hivatott tudós saját tapasztalataival szemben milyen vonatkozásba kerül. Itt aktuális azután a tudományos tevékenységnek egy sulyos akadálya minden országban, ahol a tudomány sokáig aludt s ahol külső erők sem mozgatják meg. Ilyen viszonyok vannak most Spanyolországban; ósdi, egyoldalu életfelfogás divik, amely nemcsak hogy nem ismeri a tudományos ideálokat, hanem egyszerüen elutasitja őket s épp ezért hiányzik a kétségtelenül lappangó kutatók szükségszerü kibontakozása; viszont kétségtelen, hogy amennyiben valamely okból a tudományos ideálok erőre kapnak, egész csomó tehetséges tudós fog itt is kivirágozni.

Ilyen hirtelen fejlődésnek legfelötlőbb példáját Francciaországban látjuk a tizennyolcadik század végén a mathematika és természettudományok terén. A forradalom és a belőle származó következések: a köztársaságnak az ósdi Európa ellen való megvédése, az oktatás és a technika ujjászervezése és az általános müveltség és haladás terjesztése, – tudós, főleg természettudománynyal foglalkozó egyéniségek iránt váratlan és nagyszabásu keresletre vezettek és ez a szükséglet tényleg egész sereg ragyogó tudóst és kutatót dobott a felszinre, akikre Franciaország épp oly büszke lehetett, mint politikai vivmányaira. Nehéz volna elfogadni, hogy ez az időköz, éppen rendkivüli mozgalmasságánál fogva, rendkivüli emberek születését előmozdithatta volna, mert e kiváló férfiak születési időpontja még a politikailag és gazdaságilag alacsonyrendü királyságra esik és az első forradalmi mozgalom hatása alatt született nemzedék később semmiféle kimagasló jellegzetességet nem mutat fel. Sokkal kézenfekvőbb, hogy az átlagos nyersanyagról van itt is szó, amelyből alkalmas körülmények közt a nagy emberek mindig kiválnak és ezt a nyersanyagot csak az egyszerre beállott fejlődési lehetőség izgatta a francia forradalom után is gazdagabb termésre.

Az iskolai rendszer.

Ennek a logikus következtetésnek fontosságát hangsulyoznunk kell. Ha ez a következtetés helyt áll – sem általános, sem különös okok nem szólnak ellene, – akkor megállapithatjuk, hogy ma a népek értelmi és teremtő erői általában megközelitőleg sincsenek olyan kimeritően felhasználva, ahogy lehetséges volna. Amelyik nép tehát elsőnek fogja saját értékeit célszerüen kiaknázni, hihetetlen fölénybe kerül minden más néppel szemben. De ezt a célt csakis az iskolai oktatás szellemének gyökeres megváltoztatásával lehet elérni. A mai tanitási rendszer teljesen figyelmen kivül hagyja a tehetséges és fejlődésre képes egyének különös kiemelését és támogatását. Sőt a mai iskola állandó ellentétbe kergeti a kiváló tanulókat önmagukkal; a későbbi nagy emberek köztudomás szerint többnyire rossz diákok voltak, aminek oka abban rejlik, hogy az iskola sok különböző szakban akar bizonyos átlag-ismereteket nyujtani és az egyes tárgyakra való kivételes képességet, miután rendszerint a többi tantárgyak elejtésével áll kapcsolatban, alkalmatlan szellemi elfajulásnak tekinti. Már most: a későbbi nagy embereknek egyig legjellemzőbb (bár nem csalhatatlan) ismertetőjelük épp a nagyfoku egyoldaluság, igy tehát az iskolának ama törekvése, hogy ezt az egyoldaluságot leküzdje vagy elossza, egyértelmü a későbbi nagy emberek lehető visszaszoritásával. Nem szabad viszont azt hinni, hogy a nagy ember minden körülmények közt utat vág magának. Eltekintve attól, hogy az emlitett akadályok nélkül általában még jobban érvényesülhetett és többet szolgáltathatott volna, utalnunk kell egyik előző fejezetünkre, amelyben megállapitottuk, hogy kedvezőtlen fejlődési feltételek mellett sokan elesnek a szabad szárnyalástól, akik más megfelelőbb viszonyok között kivételes eredményeket produkálnának. Ha elfogadjuk, hogy rendkivül kedvező körülmények esetén a kitünő emberek kiválasztódása rendkivüli mértékben fokozódik, akkor nem kerülhetjük el a végső következtetést: iskoláink átlagos kedvezőtlen körülményei folytán az eredeti tehetségek nagy része háttérbe szorul és összemorzsolódik.

Ez a ténymegállapitás azonban minden nemzet legfontosabb javainak önkényes és elkerülhető pusztulását jelenti: vezető szellemeinek pusztulását.

A történelmi iskola.

Nyilvánvalóvá tettük, hogy a kiváló kutatók életkörülményei és fejlődési feltételei lehető alapos megismerésének milyen gyakorlati fontossága van. Legalább is olyan, mint e ragyogó egyéniségek iránt való elméleti vagy általánosságokban tartott érdeklődésnek. A történeti vizsgálódás által felderithetünk egyes személyi részletkérdéseket, a legjobb esetben megtudnók, hogy Ranke szavai szerint „hogyan is volt tulajdonképpen“ az illetővel; de arra a felsőbbrangu feladatra nem vállalkozhatnánk, hogy következtetéseket vonjunk le, vajjon a nagy tudósok életkörülményeiből melyek hatottak kedvezően kifejlődésükre és melyek kedvezőtlenül? Pedig hangsulyozni akarom, hogy ezt a merész vállalkozást igenis szükségesnek tartom. A történelem megismertet bennünket a kitünő emberek aprólékos életviszonyaival, de a nagyobb közösségekkel: városokkal, államokkal és népekkel is; a tudomány tulajdonképeni hivatásán esne sérelem, ha mindezen tényezők egyes kicsinyes körülményeinek ismeretével megelégednénk. A természetvizsgáló is csak egyes személyeket vagy eseteket figyelhet meg és próbálhat ki, de nem elégszik meg soha annak megállapitásával, hogy ezekben az egyes esetekben miről van szó, hanem avval kezdi a maga tudományos munkásságát, hogy a megvizsgálás alá vont példánál mi volt az általános és mi volt az egyéni jellegü. Cak az általános vonatkozás érdekli és siker esetén csak az általánosra állitja fel az uj természeti törvényt, amelyet eredményes munkájából vont le.

Ugyanigy kell tehát megragadnunk és megvalósitanunk a nagy emberek élettörténetének problémáját. El kell különitenünk az általánost az egyénitől, az előbbit szakszerüen fejtjük ki, az utóbbi pedig csak annyiban jöhet számba, amennyiben az általános szempontokra nyilvánvaló befolyása volt.

Két kérdés van tehát; először: mi az általános vagy hogyan ismerhető fel?, – másodszor: hogyan tudjuk meg, minek van fontossága a részletkérdések vagy egyéni viszonyok közül az általánost illetőleg? Először meg kell válaszolnunk az első kérdést, hogy azután a másikat szemügyre vehessük.

Az általános vagy törvényszerű elem – a mely tehát minden egyes jelenség megitélésénél és értékelésénél első sorban jön figyelembe – minden individuális esetben egyező módon és formában található meg. A tudományos munkának van egy csalhatatlan ismérve, a mely mindig jelzi, hogy egy bizonyos kérdés egyáltalában és mennyire tudományos jelentőségű, ez az ismérv, hogy tudományos eredmények alapján „jósolni“ lehessen. A természettudományok terén ez a feltevés igen egyszerü. A geológus egy állkapocs formáiból előre meg tudja mondani, milyennek kell az illető állat csontvázának lennie és ha a kémikus egy új elemet fedez fel, akkor megjövendölheti: mekkora lesz a speczifikus hőfoka, még ha nincs is semmiféle mértéke róla. A jövendölés e lehetősége a vonatkozó természeti törvények ismeretén nyugszik s e természeti törvényeknek meg van az a tulajdonságuk és czélzatuk, hogy szabályszerűen megismétlődő viszonylatokat egy jellegzetes kifejezési formába foglaljanak össze. Más szóval: csak szabályszerűen visszatérő jelenségeket lehet megjósolni és a természeti törvények éppen azt fejezik ki, a mi megismétlődik.

A nagy emberek életfeltételeinek sajátos problémájával szemben is tehát az a feladatunk, hogy megtaláljuk és kifejezzük az örök ismétlődéseket a más nagy emberekkel való egybevetéseknél. A homo sapiens egy különös válfajának kell őket tekintenünk és kizárólag természettudományos alapon kell azokat az ismérveket és sajátságokat kikutatnunk, a melyek tekintetében hasonlítanak egymáshoz és kiemelkednek a többi emberek közül. Az átlag-emberrel való megegyezéseik kimutatása ellenben közömbös; avval a megismeréssel, hogy semmi különös vonás nem fordul elő, az érdeklődés is kialszik. Ebből magyarázható a filológiailag agyon nem iskolázott ember ösztönszerű ellenszenve avval a szatócs-munkával szemben, a melylyel néha nagy emberek életének jelentéktelen eseményeit összekapirgálják. Ha ennek az ellenszenvnek azt szegzik elébe, hogy nem lehet tudni, vajjon ezek az aprólékosságok egyszer majd valamely speciális szempontból nem lesznek-e érdekfeszítők és nem lett volna-e örök veszteség, ha figyelmen kivül maradtak volna, – úgy megint érvényesiteni kell a mi álláspontunkat: csak az általánosnak, az ismétlődhetőnek van fontossága. Tudományos értelemben tehát nincs örök veszteség. Ha az elveszett érték csak egyszer fordul, illetve fordult elő, akkor fenntartására nincs semmi szükség, mint a hogy felesleges, hogy az utókort arról az időjárásról értesítsük, a mely mellett egy tudományos felfedezés megtörtént. Viszont: ha valami igazán lényegesről van szó, akkor fontosságához mérten sokszor és sokféleképpen fog ismétlődni s igy az egyes példa elenyészése nem jelent semmit. Még az adott eset megjelölésénél sem pótolhatatlan az ilyen részleges veszteség, a melynek súlyát csak később ismerjük fel; minél nyilvánvalóbbak az általános törvények, annál könnyebben lehet egyes esetekben a hiányzót interpolálni, azaz: a mértékadó törvényszerűségekből kiegészíteni s az űrt betölteni.

Tudom, hogy e fejtegetéseimmel egy igen elterjedt felfogással helyezkedem szembe, a melynek éppen a történelemre és az evvel összefüggő érdekekre való befolyása rendkivül erős. „Szent az a hely, a melyet nagy ember taposott“, – és ez által egy olyan kultusz igazolódik, a mely fétisimádássá fajul. A művelt és modern ember, a ki lenézi a középkor vallásos rajongásait, a maga többé-kevéssé felmagasztosított művészi és tudományos szentjeivel épp ilyen középkori ereklye-misztériumot űz, a hogy az ujságtárczákból és a schöngeist-könyvekből nap-nap mellett látjuk. S ennek egyedülvaló okát abban a helytelen feltevésben kell keresnünk, mintha pótolhatatlan értékű egyéni vonatkozásokról volna szó. Pedig az egyén és egyed mindig korlátozott és esetleges valami. Ha Goethe szavaira hivatkoznak, hogy „földi embernek legfőbb boldogsága: a személyisége“, ne tessék elfelejteni, hogy Goethe boldogságot és nem értéket említ. Ugyancsak Goethe irja azonban ezt is: „Eigenheiten, die werden schon haften; kultiviere deine Eigenschaften!“ Tehát: nem az tesz értékessé bennünket, a mi véletlenül más, mint a többinél, hanem a mi bennünk az átlagnál felsőbbrendűen van kifejlődve. Hogy azonban magasabb és alacsonyabb fejlődési fokról egyáltalán beszélhessünk, ehhez összehasonlítható, azaz sok embernél, de különböző mértékben előforduló tulajdonságok kellenek. A nagy emberekről előre meg is állapítottuk, hogy emberi képességek rendkivüli felfokozottságával s nem emberfölötti erőkkel jellemezhetők.

A természettudományi és történeti kutatás közt tehát, ebben a vonatkozásban, nincs lényeges különbség. Az ujabb időkben a mi történelmi felfogásunk ellen megint abból igyekeztek tőkét kovácsolni, hogy a történelem tárgyául az egyént tolták előre; be kellett azonban látnia mindenkinek, hogy még a legindividuálisabb eset sem írható le, azaz nem lehet köztudomásúvá és közérdekűvé másképpen, mint általános fogalmak segítségével, a nyelv megfelelő kifejezései útján. Tehát a szóbanforgó legegyénibb eset is csak egyes ismert, azaz sokszor ismételt fogalmak kombinációjával rögzíthető meg és az individuálista történetíró is kénytelen a letagadott általános fogalmakkal dolgozni. A természettudomány is egyes esetekből indul ki és régebben csak leírás, azaz az ismert és a specziálisan alkalmazható általános fogalmaknak összeállításával tudott úrrá lenni rajtuk. Később azután az egyes esetekből általános törvényeket vezettek le. Mindössze a tudományos készség mértékétől függ, mennyire tud valaki az adott példától eltekinteni és hogyan tudja az ide vonatkozó általános törvényt kifejteni.

Arra a kérdésre, hogy mit értsünk „általános“ alatt és hogyan tudjuk megismerni, azt feleljük, hogy ami ismételhető: az már általános és a megismétlődés tényével leplezhető le. Evvel azután el volna intézve az a másik kérdés is, hogyan jutunk az egyes eset lényeges alkotórészeihez? Ami ismételten felismerhető és kimutatható: az a lényeg.

Ha tehát uj területeken kutatunk, soha sem tudhatjuk előre, hogy a sok apró részlet közül egyes esetben mi fog lényegesnek és ismételhetőnek bizonyulni. Minden tudományos munkának ennélfogva az a kezdete, hogy kizárólag technikai szempontok szerint az adott dolgot egyszerüen tudomásul vesszük. Azaz: a rendelkezésre álló egyedeket összefogjuk és keressük benne a megismétlődőt. Ebben a stádiumban, tudományosan, még nincs értékkülönbség az összetevők közt, viszont mégis fontos ez az időköz, mert az elemi osztályozás nélkül az egyezőségeket hiába keresnők.

Mihelyt azonban, az anyaggyüjtés nyomán, a közös körülmények közt levő megegyezőségek kiválnak, már a második stádium kezdődik, amely ezen egyezők kidolgozásából áll. Az a tétel például, hogy a modern nemzetek gazdasági fellendülése tiz-tiz éves hullámokat játszik: alacsonyrangu empirikus szabály; már most, hogy ilyen vagy pedig mélyebb és tágabb általánositásokig jutunk-e el, főleg az illető tudomány-ág fejlettségétől függ; a lényeges egyszersmind mindig általános, s az általánosság mértékét fontossága jelzi.

Hangsulyoznunk kell azonban, hogy valamely eset egészen különböző jelentőségü lehet és kell hogy legyen, a rá alkalmazott tudományos felfogás szerint. Addig fel nem ismert összefüggések folytán sokáig lényegtelennek tartott részletek egyszerre a tudomány gócpontjába léphetnek, amikor ezekre az összefüggésekre rájutunk. Hogy állunk azonban, ha eladdig éppen ezeket a részleteket hanyagoltuk el?

Akkor szépen felkeressük őket és kikutatjuk tulajdonságaikat. A fontossá válás szempontja meghatározza a kifürkészés módját is. „Értékes anyagot“ sohasem lehet a leendő felhasználásra akként összegyüjteni, hogy a jövendő felhasználó meg legyen vele elégedve; rendszerint joggal fog panaszkodni, hogy éppen a legfontosabb dolgok maradtak észrevétlenül vagy meghatározatlanul. Igy tehát az általánositás első lépésével egyidejüleg meg kell állapitani azokat a kérdéseket, amelynek jeligéje alatt kell az anyagot gyüjteni.

Szükségszerüen helyes vagy hasznos is ez az első lépés? A tökéletesség szempontjából nem lesz semmiesetre sem helyes, de mindig hasznositható lesz, – ha nem véletlenül felmerült, hanem tényleges általánositást ölel fel. Mindkét kérdés önmagától megválaszolódik az eleinte inkább sejtett, mint kimutatott általánositás tényleges megléte s esetleg szükséges módositása vagy kiterjesztése után, az esetnek az ideiglenes szempontok szerint való közelebbi vizsgálásával. Az igazán tudományos gondolkozást a munkának e stádiumában, a kutatónak szellemi gyermekeivel szemben kellő elfogulatlansága, kényszeresetben: kegyetlensége igazolja. Az uj területen megismert törvény felemelő hatása rendszerint oly erős, hogy különös önfegyelmezés kell a tévedés lehetőségének meggondolásához. Amennyiben ez az általánositás valóban a tények egy egész lánczolatát fogja össze, mindenesetre használható részei is vannak, viszont ezek a részek egy fel nem ismert fontoságú ponthoz is kapcsolódhatnak. S ha ellentmondasokat találunk, akkor az összefoglaló gondolatnak a meglévő tényekhez való fokozatos alkalmazása adja azt a munkát, a mely minden tudomány örök útja és igazi fejlesztője. Lehetetlenség tehát az anyaggyüjtést és annak rendszeres értékesitését két, időben és személyileg elkülönitett feladatnak tekinteni. Ha külső okok teszik ezt szükségessé: elmaradhatlan következményeül a tudományos eredmények késlekedése és értékeik csökkenése várható.

Az életrajz anyaga.

Ha meggondolásainkat speczializáljuk: egyelőre ahhoz az anyaghoz kell magunkat tartanunk, a melylyel a rendszerint tudománytalan életrajzok rendelkeznek. A bennük felfedezendő általános szempontok megadják majd több és jobb anyag beszerzésének a lehetőségeit. A hol anyag-hiány miatt valamely kérdést az adott esetből nem tudunk eldönteni, ott más esetekből igyekezünk a választ kibogozni s megpróbáljuk, vajjon az igy talált megoldás az eredeti tényállással simán összeegyeztethető-e? Igy jutunk előre a Goethe szavai szerint: soha be nem zárva, de gyakran körülkerülve.

Még egy bizonyos, igen fontos anyag-mennyiségre kell utalnunk: a kutató saját nyilatkozataira. Rájuk találunk elsősorban tudományos munkáikban, a melyek az elért szellemi magaslatokat jelölik meg. Vannak továbbá másfajta szellemi dokumentumok, főleg levelek, a melyeknek értéket kölcsönöz az a körülmény, hogy a szellemi munka fejlődési menetének és így a tudományos szolgáltatás lélektani megértésének kulcsát adják. Az itt következő tanulmányokhoz az ilyen utalások hozták a legmegfelelőbb anyagot és hálásan kell tudomásul venni, hogy kitünő tudósok levelei az utóbbi időkben mindinkább a nyilvánosság elé kerülnek. Az életrajzokban is sokszor ismerünk rá ilyen adalékokra, az életrajzíró azonban rendszerint inkább hősének istenítésével, mint lélektani analizisével foglalkozik s így a leveleket értelmező részeket óvatosan kell mérlegelnünk.

A mai történetírás technikája épp úgy mint a filológiáé, az aprólékos eredeti részletek túlságos gonddal való reprodukcziójában kéjeleg és ennek a technikának a bajnokai türelmetlen gőggel néznek le azokra, a kik nem állnak az ő pártjukon. Nem hiszem, hogy ennek a tulzott gondosságnak komoly jelentősége volna; csak annak a nagyon elterjedt nézetnek a gyakorlati következményét látom benne, mintha az egyes tények pótolhatatlanok volnának. A ki nem vallja ezt a téves hitet s a ki tisztában van azzal, hogy a végső következtetést soha sem biztosithatja egy közbeeső faktor, annak nem fog fejtörést okozni, vajjon adott esetben egy mellékkörülményt bizonytalanságban hagyjon-e, mert egy szó homályos vagy egy vonatkozás nem nyomozható ki? Addig nem vonja le általános megállapításait, a míg egybehangzó eset elegendő számban nincs szolgálatára. Tehát itt is a hibák forrásának szakszerű megítélése fogja annak a munkának nagyságát kiszabni, a mely az anyag tisztogatásához és biztosításához szükséges. Miután a biográfus munkája sem lehet abszolut tökéletes, a hogy semmiféle más munka sem, határául nem a technikai készség véletlen mennyiségét, hanem a tévedés lehetőségének raczionális mértékét kell beállítani.

A nagy emberek sokaságából hármat ragadok ki; mindhárman a mult évszázadban és hasonló területeken értek el alapvető felfedezéseket, mindhárman németek voltak, de jellemük s sorsuk a lehető legeltérőbb egymástól. Mayer, Helmholtz és Liebig életéről fogunk beszélni; az első kettő az energia megmaradásának törvénye, a mi vezető elvünk bölcsője körül állt.

Mayer.

Mayer Róbert Gyula 1814. november 25-én született; harmadik fia volt Mayer Krisztián heilbronni gyógyszerésznek és nejének Heermann Erzsébetnek. Szüleinek jelleméről és szellemi képességeiről megbízható adatok nem igen állnak rendelkezésünkre, azon kivül, hogy atyja a gyógyszertárat szorgalmával és lelkiismeretességével felvirágoztatta, úgy hogy polgártársai közt tekintélyes pozicziója volt. Visszavonultan élt s idejét hivatásos munkáján kívül természettudományi ismereteinek gyarapítására fordította; fiát is korán bevezette egy pár fizikai és kémiai kísérletbe. Az anyáról nem tudunk semmi kívételes szellemi tulajdonságot.

Mayer gyermekkorában nem mutatkozott valami kitünő tehetségnek. Maga említi, hogy a város alatti patakban kis vizimalmokkal való játszogatás közben egy perpetuum mobilének ötlete villant fel benne, de atyja és atyjának barátai a tervet kivihetetlennek mondották s ennek folytán nem is próbálkozott meg vele. Nem vagyunk teljesen bizonyosak abban, vajjon nem egy öntudatlanul felmerült, későbbi konstrukcziójáról volt-e szó, amely ehhez az ifjukori elfutó eseményhez kapcsolódik. E feltevésünk azon az alább emlitendő tényen alapszik, hogy Mayer nagy eszméje minden tudatos előkészités nélkül, hirtelen támadt, olyannyira, hogy megelőző temérdek levelében és egyéb irataiban a legcsekélyebb nyoma sem található. Magának a felfedezőnek ama kézenfekvő meggyőződése kapcsán, hogy jelentékeny eredményeinek bázisa még gyermekkorában fekszik, nagyon könnyen és önkéntelenül is következtethetünk később felmerült eszméinek korábbi időkkel való vonatkozásaira.

Mayer Róbert nagyon rossz tanuló lehetett. Előmenetelből mindig csak „meglehetős jó“ osztályzatot kapott, a klasszikus nyelvekből többnyire „gyenge“ vagy „nagyon középszerü“, legjobb esetben pedig „középszerü“-je volt. Mathematikában azonban már „jó“-ra, sőt „nagyon jó“-ra is vitte. Miután a heilbronni gimnáziumban nem sokra haladt, megpróbálkoztak vele a schöntali papjelöltképző szemináriumban, de az eredmény itt sem volt kedvezőbb.

Miután akkoriban egész Németországban, de különösen ezen a vidéken, a klasszikus nyelvek ismeretére még nagyobb sulyt helyeztek, mint manapság, nem kell csodálkoznunk, hogy mathematikai sikerei ellenére is utolsó vagy utolsóelőtti volt az osztályban. Klaiber nevü tanitójának és gazdájának házában viszont, ötletes és tréfás modorával szeretetet és szimpatiát vivott ki magának. Emlitik róla, hogy beszélgetés közben gondolatainak logikai egymásutánját csak hézagosan tudta összefogni, ugy, hogy kijelentései a hirtelen gondolatugrások folytán gyakran meglepetést keltettek. Tanulótársainak kisérleteket szokott bemutatni s minthogy kisérleteit szellemidézéssel hozta kapcsolatba, a diákok „szellem“-nek csufolták. Feltünt még diaktársainak, hogy Mayer gyakran szőtt a beszélgetéseibe bibliai mondásokat, de különben sem akkor, sem későbben nem volt semmi közelebbi köze a képző-, vagy előadómüvészetekhez. Az érettségit 1832 tavaszán, tehát alig 17 éves korában ugy ahogy letette és a tübingeni egyetem orvosi karára iratkozott be. Mig szaktanulmányait szabályszerüen végezte, fizikát rendszeresen nem hallgathatott, mert ez a tanszak akkor épp betöltetlen volt, viszont vegytanban Gmelinnél komolyan dolgozott. Öt évi tanulás után, egy tiltott egyesületben való részvétele miatt, az egyetemi tanács egy évre kizárta. Mikor ugyan e miatt vizsgálati fogságba került, a vizen kivül minden ételt visszautasitott és igy el is érte, hogy a hatodik napon szobafogság árán kibocsátották; a kezelő-orvos kijelentette, hogy kényszereszközök alkalmazása Mayer szellemi állapotára végzetes lehetne. Miután a hazai egyetemről egyidőre kitiltották, Münchenbe, onnan pedig, nem érezvén itt jól magát, Bécsbe ment. 1838 januárjában visszatérhetett az egyetemre, letette első vizsgáját és az ujonnan felfedezett santoninról szóló értekezésével elnyerte a doktori czimet. Ez az értekezés egyáltalán nem mutat kiváló gondolkodóra vagy kutatóra; néhány betegségi eset felsorolásából áll, amelyeknél a santoninnak a giliszta kihajtására szolgáló eredményéről számol be. Rövid svájci utazása felkeltette benne a nagyvilág megismerésének vágyát; hollandiai szolgálatba akart lépni, hogy mint hajóorvos Jávába kerülhessen. Leveleiben ezt a tervét avval indokolja, hogy nem kellene otthon mint kezdő orvosnak alárendelt társadalmi szerepet vinnie, hanem sok ritka tapasztalat gyüjtésére volna alkalma. De egyéniségének és jellemének fejlődésére még a nyomasztó viszonyok közt is gondol: „mielőtt élve elrothadok a tétlenségben (t. i. időmet ki nem aknázó gyakorlati foglalkozás mellett), inkább a pokolba megyek.“

Mindenesetre sok akadályon át vezetett az utja. A szülők ellenezték tervét, nem tetszett nekik a több hónapos tengeri ut és a veszedelmes nyugatindiai éghajlat: késett az alkalmaztatás is, amelyet különben Hágában egypár vizsgálatnak kellett még megelőznie. Végre rajtuk is tulesett, bár közepes eredménynyel, de a hajó elindulását félévvel kitolták. Erre Párisba ment, hogy az ottani klinikákon és operácziós termekben orvosi ismereteit tökéletesitse. Néhány földijével lakott együtt, de bár állandóan érintkezett Baur mathematikus és fizikussal, mégis kizárólag orvosi tanulmányainak élt; a természettudományok vagy a mathematika iránt egyáltalán nem érdeklődött. Igazolja ezt Baur is, akinek adatai annál megbizhatóbbak, mert Mayernek később értékes tudományos szolgálatokat tett, amikor az elméleti mechanika terén tanulóéveinek mulasztásait pótolnia kellett.

Végre 1840 február hó 22-én Mayer Rotterdamban felszállt a „Jáva“ hollandi háromárbóczosra. Zeemann kapitány nem adott közelebbi érintkezésre alkalmat: legkimagaslóbb egyéni tulajdonsága az étel-adagok hihetetlenül fukar kiszabása volt. Mayer naplójában külön felemliti azt a pár kivételes esetet, amikor teljesen jóllakva távozott az asztaltól és kiemeli azokat a napokat, amelyeken a magukkal vitt négy darab sertés levágása következtében friss hushoz volt szerencséje. Nem igen közlekedett a hajótisztekkel sem s a többieknek is mindössze azt az egy hasznát vette, hogy az öreg kormányos közlése szerint a tenger vize nagy viharok után feltünően melegebb volna, mint annak előtte.

Az utazás három hónapnál tovább tartott; Mayer uti naplója meglepően üres és jelentéktelen. Megtudunk belőle sok apró külső körülményt, például, hogy Mayer az első napok bajai után kitünő egészségben volt, kevés dolga hogy azután olyan tüneményes gyorsasággal törjön elő és bilincselje le, mint ahogy a biblia szerint Pál apostol megtérése történt. Hogy akadt, sok szabad idejét a vele levő tudományos és egyéb könyvek olvasásával töltötte. Arról a gondolatról azonban, amely igen rövid idő mulva szenvedélyesen érdekelte és izgatta, semmi vonatkozás vagy emlités nincs, kivéve a tenger vizére vonatkozó megjegyzését. Minden amellett szól, hogy életének nagy szellemi eseménye egész öntudatlanul lappangott benne, Mayer az uton semmiféle komoly és eredményes szellemi munkát nem végzett, valószinüleg a tengeri levegő különös hatásának tulajdonitható. Ez a levegő tudniillik a tisztán vegetativ életnek kedvez és a szellemi munka szükségérzetét, sőt lehetőségét is elrabolja. Egy heti tengeri kirándulásnál is az Atlanti oceánon ugyanezt fogjuk tapasztalni s e kellemes elbágyadás a forró égöv alatt még jobban elhatalmasodik rajtunk, amig a hőség tulságos nyomasztóvá nem lesz. A kritikus napra nem az utazás alatt, hanem mindjárt a kikötés után találunk rá, amikor a hosszu hajózás folyamán felgyülemlett energiái hirtelen müködésbe léptek. Maga Mayer többször irja, hogy a surabayai kikötőben végzett érvágások alkalmával egyszerre figyelmébe ötlött, miért oly világos az ottani tengerészek vére? Eleinte azt hitte, hogy talán ütőeret vágott fel, de azután az odavaló orvosoktól megtudta, hogy ez a jelenség a trópusok alatt általános. Nemsokára rábukkant a magyarázatra is, még pedig a megcsappant oxidáczióban, miután a magas temperatura a testből nem kényszerit ki fokozott égési folyamatokat saját melegének fenntartására.

Ezzel a közvetlen gondolattársulás befejezést is nyert. Az utazás alatt felhalmozódott felesleges energiáknak tulajdonitható, hogy egy külső ok messzemenő gondolatsort inditott meg, amely ehhez a különös esethez kapcsolódott. Hogy az állati meleget a tápanyagok oxidácziója idézi elő, Lavoisier óta már ismeretes volt s Mayernek Párisban bizonyára alaposan a fülébe rágták. Most az a kérdés állott előtte: mi lesz az eredmény, ha a test a hőn kivül még munkát is produkál? Általánosan elfogadott tény volt már, hogy a munka segitségével azután ismét hőt lehet előidézni. Ha viszont a munkát végző test csak épp annyi táplálékot használna fel, mint nyugvó állapotban, akkor a munkából nyerendő meleg tiszta felesleg volna és a test révén egy és ugyanazon mennyiségü tápanyagból egyszer több, máskor kevesebb meleget lehetne előhozni. Másrészt: ha felteszszük, hogy a többlethez megfelelően több táplálék is szükséges, ebből arra kell következtetni, hogy meleg és munka kölcsönösen átváltoztatható, tehát hason-minőségü dolog volna, mivel mindkettő tápláléknak az állati testben való elégéséből jön létre.

Manapság már ezek az elméleti feltevések olyan természetszerüek, hogy akkor való forradalmi szerepüket alig tudjuk elképzelni. Nekünk tehát meg kell gondolni, hogy az állandó melegmennyiségeknek Hess által felfedezett elmélete, (tudniillik, hogy valamely kémiai reakció által előidézett meleg-mennyiség mindig ugyanaz, függetlenül attól a módtól és uttól, ahogy egy megadott kezdőállapotból a végső anyagállapotba eljut), csak a következő évben 1841-ben került nyilvánosságra és addig még a legkiválóbb tudósok is nagy bakokat lőttek, amikor ennek a problémának az állati test hőviszonyaira való alkalmazására került a sor. Mayernek tehát egészen önálló szellemi erőfeszitést kellett eszközölnie, hogy a látszólag bonyolult kérdésnek egyszerü nyitját megismerje.

Mayer nagyon jól tudta, hogy rendkivüli eredményeket ért el. Griesingernek irta később: „Ehhez a témához annyi szeretettel ragaszkodtam, hogy a messzi világrészszel, még ha ki is nevetnek érte, alig törődtem valamit, hanem leginkább a hajó fedélzetén dolgozgattam s némelykor ugy éreztem, mintha valami igézet fogott volna el, mint addig vagy azóta soha. Néhány gondolatszikrát, amely a surabayai kikötőben átfutott rajtam, rögtön fel tudtam fogni és ujabb eszmék szolgálatába állitani.“

Mayer nagyszerü ötletének 1840. julius 4. (Surabayába való érkezése) és ez évi szeptember 27-ike közt (a kikötőből való kihajózás) kellett támadnia, még pedig valószinüleg ezen időköz elején. Miután még julius 12-én Madura szigetére rándult ki, viszont felfedezésével kapcsolatban emliti, hogy azután már nem hagyta el a hajót, a kérdéses időpontot megközelitőleg 1840. julius közepére tehetjük.

Egy uj, mélyreható eszme születésének pontos időbeli megállapitása igen ritka és fontos jelenség. Magyarázata részben az, hogy Mayer ama kutatók közé tartozik, a kik egész életüket egyetlen nagy gondolat keresztülvitelére szentelik. Ilyen embernek egész élettermékenysége egyetlen eszmével merül ki, a mely minden irányban lenyügözi az illetőt.

Az a rendkivüli, lázas szellemi munka, a mely alapgondolatának felötlése után igénybe vette, közvetlenül abban nyilvánult, hogy visszatértében naplóját és az egyéb irásbeli feljegyzéseket teljesen abbahagyta. Egy negyedévnél hosszabb időről nincs semmi tudósitásunk; 1841. februárjában érkezett vissza Hollandiába és innen haza utazott.

Itt mindjárt másokkal is közölni akarta időközben szerzett és kidolgozott feltevéseit, hogy megtudja, vajjon helyt állanak és az akkori tudományos elméletekkel összhangzóak-e? Korának tudományos tekintélyei a kémia és fizika alapelveinek párhuzamos voltát hirdették. Láttuk, hogy a Lavoisier-féle oxidácziós elmélet irányította Mayer következtetéseit s így természetesnek tetszhetett, hogy az eddigi úton marad továbbra is. Baurhoz intézett leveleiben, akihez régebbi párisi ismeretsége alapján fordult, meggondolásainak első kifejtése, még újabb befolyásoktól mentesen, a következőképpen hangzik:

„A vegyésznek az az alapelv az irányitója, hogy maga a „szubsztanczia“, az anyag lényege, elpusztithatatlan és hogy az alkotó elemek a létrejött összetétellel a legszükségszerübb vonatkozásban állanak; ha H és O eltűnik (minőségileg elértéktelenedik) és HO lép fel, a kémikusnak nem szabad azt feltételeznie, hogy H és O tényleg semmivé lett s HO véletlenül és kivülről képződött; ennek a tételnek szigorú érvényesítésén épül fel az újabb kémia, a mely nyilvánvalólag csak így vezethetett határozott eredményekhez.“

„Az erőkre is ugyanezeket az alapelveket kell alkalmaznunk; szintén elpusztithatatlanok, mint a szubsztanczia, szintén kombinálódnak egymással, régi alakjukat elvesztik (mennyiségileg semmivé lesznek), új formában lépnek fel s a régi új formák összefüggése épp oly lényeges, mint a H és O s a HO között. Az erők (amelyeknek szigoruan tudományos kifejlődését nem fogom magyarázatlanul hagyni) mozgásból, villamosságból és melegből állanak.“

A míg ezek a fejtegetések lényegükben a tudomány közös kincseivé lettek, addig az általános alapelveknek a mechanikára való alkalmazásával Mayer súlyos tévedésekbe keveredett, a melyekből csak lassan és kemény erőfeszítések árán tudott kibontakozni. A mikor az anyag kémiai fogalmával párhuzamosan az erő fizikai fogalmát fekteti le, az elnevezés sokféle jelentése megzavarja és az erő eredményének nem a munkát, hanem a mozgást, mértékéül pedig a mozgásmennyiséget mc (m = tömeg, c = gyorsulás) tekinti. E feltevésének erősbítését látja abban, hogy a két ellentétes mozgásmennyiség + mc és – mc nem rugalmas anyagnál megsemmisül s ezáltal meleg keletkezik. Később is alapfelfogását illetőleg mindig a vegytani analogiára mutat, például egy Baurhoz intézett későbbi levelében:

„A fizika törvényeit, ellentétben a kémiával, nagy mértékben egyszerüsíti az a körülmény, hogy a különböző erők egymásra vezethetők vissza; mennyire örültem, a mikor erre az eredményre, az erők egyenlő megoszlására fokozatosan rábukkantam! A kémikusnak elvi feltevésének keresztülviteléhez tudnia kell, hogy H + O = víz és így tovább, minden esetben akár összetételből, akár felbontásról van szó; épp úgy kell a fizikusnak tudnia, hogy + M (otus) – M = C (alor).

+ M(otus) – M = C(alor).

Miután minden földi mozgás ellentállást (azaz M minőségileg való megsemmisülését) eredményez, a hő azonban minden testet kiterjeszt, vagyis a test + M és – M-é esik szét, itt az erők olyan játékával találkozunk, amely a tökéletes egyensúly helyreállításáig tart.“

E szavakból, még inkább azonban az alább tárgyalandó s a nyilvánosságnak szánt értekezésből látszik, hogy Mayernek ugyanazokat a nehézségeket kellett leküzdenie, mint egy évszázad előtt a tudománynak Leibnitz és Descartes harczában. Descartes annál az állításánál, hogy a mozgásmennyiség állandó s igy az erők mértékéül tekinthető, még e mennyiség geometriai összegezését sem ismerte fel lényegesnek, hanem az algebrait tartotta helyesnek. Leibnitz ellenben kimutatta, hogy Descartesnak a mozgásmennyiség fennmaradására vonatkozó elmélete csak akkor helytálló, ha a sebességet geometriailag, tehát irányuk szerint összegezzük, vagyis modern értelemben vektormennyiségeknek tekintjük. Kimutatta továbbá, hogy a mozgásmennyiség még ilyen értelmezés mellett sem tekinthető igazi erőmértéknek (modern szóval: munkamértéknek), mert különböző tömegeknél egyenlő munkának nem egyenlő mozgásmennyiségek felelnek meg, hanem csak egyenlő eleven erők = ½ mc^2, ugy, hogy a munka és eleven erő összesitéseül (a mechanika keretén belül) egy általános megmaradási törvény elegendő.

Mayernek természetesen végig kellett járnia a felfedezők belső kálváriáit. Első levelében arra kérte Baurt, hogy felfedezéséről senkinek se tegyen emlitést, mert attól tartott, hogy valaki megfoszthatja szellemi tulajdonától. Miután Baur nem válaszolt azonnal, egyik levelet a másik nyomán küldte, a maga problémája iránt nála is hasonló szenvedélyes érdeklődést tételezett fel. Egyidejüleg Poggendorf Évkönyve részére is küldött egy összefoglaló áttekintést. A kisérő levél 1841. június 16-án kelt: ebből is látszik, hogy surabayai élményeinek a visszautazás alatt való feldolgozásáról volt szó. Poggendorf tudvalevőleg ezt az értekezést nem adta ki, sőt Mayernek nem is válaszolt, bár ismételten sürgette és kérte a kézirat visszaküldését. Szerencsére Poggendorf sokkal rendszeretőbb volt, semhogy a kézirat elkallódhatott volna s halála után hátrahagyott iratai közt Zöllner nyilvánosságra is hozta.

Miután ez a tanulmány „Az erők mennyiségi és minőségi meghatározásáról“ Weyrauch kiadásában közkézen forog, utólag igazat kell adnunk Poggendorfnak, amiért nem adta ki; Mayer a mc mértékül alkalmazásával tengernyi ellentmondásba keveredett, amelyekről önkényesen és erőszakosan próbál szabadulni. Azt hiszi és erősitgeti például, hogy a földi mozgásokra érvényes lehet a perpetuum mobile törvénye, az égiekre azonban nem.

Ugyanezekre a kérdésekre vonatkozik Baurral folytatott levelezése is. Baurnak jelentékeny érdemei vannak; nemcsak irt néki, hanem később Mayert a matematikában és mechanikában személyesen is oktatta s a Mayer megsejtett alapgondolatának szakszerü kifejlődéséhez nagyban hozzájárult.

Ilyen fontos segitsége volt Mayernek Baurral Tübingenben való találkozása, amikor Nörremberg ottani fizika-tanárral is érintkezésbe lépett. Nörremberg meglehetősen goromba ember volt s ugy látszik, nagyon kifejezetten figyelmeztette őt tévedéseire, mert Mayer utóbb (1841. szept. 12-én) azt irja, hogy Nörremberg ellenvetései teljesen tarthatatlanok. Nörremberg többek közt annak bebizonyitását kivánta, hogy a víz rázás következtében melegebb lesz s Mayer megjegyzi, hogy ismételt kisérletei mindig pozitiv eredménynyel jártak.

Mayernek Baurhoz intézett leveleiben még az az uj gondolata támadt: nem lehetne-e a gázoknál észlelt hőjelenségekből az erő és hő keresett vonatkozásaira következtetni s ebben az irányban sokat kisérletezett is, meglehetősen ügyetlenül. Egy másik, határozottabb fogalom is üti fel a fejét: a mozgásnak a nehézség munkája által való kiegészitése, illetve pótlása, amelyet a suly és az esési magasság fejez ki. Végül utalt Gay-Lussac kisérleteire, amelyeket a levegő összepréselésénél és kiterjesztésénél való hőfejlődés körül végzett. Mayer belátja, hogy ezen az uton célhoz juthat, de nem tudja teljesen tájékozni magát és támogatást kér barátjától, aki készséggel áll rendelkezésére.

Liebig Évkönyveiben 1842. folyamán megjelent értekezéséből gondolatainak krizise és tisztulása idejét illetőleg csak azt tudjuk megállapítani, hogy közben Gmelin, thübingeni vegytan-tanárnak küldötte meg eszméjének vázlatos matematikai kidolgozását, akitől nem várt mást, mint hogy jó öreg szokás szerint az egész irást szépen félreteszi; a következő évben pedig felkereste Jolly heidelbergi fizikatanárt, aki barátságosan fogadta, tetszését nyilvánitotta munkássága fölött és további próbálkozásra biztatta. Semmi nyoma sincs azonban, vajjon Mayer minek következtében adta fel téves elméletét és tért át az eleven erő helyes vonatkoztatásához. Egy célzást találunk csak szeptember 12-iki Baurhoz intézett levelében, amelyben a kifejlesztett hőt helyesen tekinti a suly és az esési magasság termékének, viszont helytelenül a tömeg és a sebességének. Az esés törvényeinek ismerői, Nörremberg és Jolly hihetőleg nem mulasztották el, hogy őt ez utóbbi tévedésére figyelmeztessék.

Bizonyos, hogy Mayer 1842. elején a helyes formulának már teljesen birtokában volt s a gázok meleg- és mozgásváltozásának körülményeiből, igen ötletes és eredeti módon, a hő mechanikai egyenértékének alapvető számát határozta meg és kifejezetten kiemelte, hogy levezetésének egyik pontját a Gay-Lussac megállapitására alapitja, mely szerint a melegfejlődés a légüres térben való kiterjedésnél, vagyis egyszerü mozgásnál teljesen elmarad. Mayer, mint már előbb is, a maga részéről a legnagyobb súlyt arra fekteti, hogy e feltevések az „erő“-nek (vagyis energiának) minden alakjára alkalmazhatók. Ekkoriban irt klasszikus értekezésének tartalmán az utókor tényleg nem talált semmi nevezetesebb megváltoztatni valót, csak a levegő specifikus melegére vonatkoztatott kisérleti számértékek – amelyeknek helyességéért Mayer természetesen nem felelős – szorulnak módositásra. Ha összehasonlitjuk elért eredményeit néhány hónap előtt való szempontjaival, akkor látjuk csak azt a gyors és nagyszabású fejlődést, amely már alap-koncepciójánál is feltünt.

Mayer 1842. elején, legkésőbb március hóban cikket küldött Liebig Évkönyvei számára s Liebig rövidesen közzé is tette, sőt barátságosan és biztatólag válaszolt neki. Ez a szerencsés fordulat összeesik Mayer házasságával, úgy, hogy ez az év, huszonnyolcadik életéve, a sok balsors után Mayer valóságos ujjászületését jelentette.

Egy 1842. július 17-én Baurhoz intézett levelében az erő-mértékkel szemben való ujabbi álláspontját ismerteti s teljesen azonos indokokat hoz fel, mint annak idején Leibnitz Descartes ellenében. Hangsulyozza, hogy a (mc) erőmértéknek elismerése a perpetuum mobile elismeréséhez vezet, amivel ez a feltevés önmagában megczáfolódik. Az erőmértéknek (mc^2)-ben való elfogadása (ahogy Mayer a szokásos ½ mc^2 helyett írni szokta) viszont megadja az „esési erő és a mozgás“ átalakulásának megmaradási törvényét (helyzeti és kinetikai energia). Annak megértéséhez, hogy mind a két mérték, mc és mc^2, úgyszólván egymás mellett állhat fenn, a vegytanból hoz fel példákat: kémiai egyenértékek egyforma súlyú, de különféle anyagokból nem válthatók ki, tehát súlynak és kémiai értéknek más és más mértékegységei vannak. Abból a körülményből, hogy mindezt éppen Baurral közölte, következett, hogy nem Baur ötletéről van szó, inkább Jolly vagy Nörremberg figyelmeztetéseinek hatásáról. Ellenben a gázjelenségek helyesebb megfigyeléseinél Baur volt segítségére, mert erről nincs szó a levélben, pedig ezen épül az értekezés gerincze. Végül kiemeljük még e levélből, hogy akkor még nem jutott el a csillagok mozgásáról táplált téves véleményének szakszerű kiigazításához. „A bolygócsillag – s általában a csillag-rendszer isteni bölcseség terméke, amelyben tényleg erő fejlődik s ebben lényegesen és élesen elütnek a mi gépeinktől“. A vallásos hit egy atavisztikus vonása tör ki itt belőle, a mely kirívó ellentétben áll Mayer tudományos gondolkozásával és észszerű elveivel; ez a csodákban való hit különben Mayer életében később szerencsétlen eredményeket dobott felszinre. A bolygócsillagokra vonatkozólag nemsokára legyürte misztikus hajlamait és alapgondolatát önálló és mélyenjáró ötletekkel fejlesztette, amelyeket második könyvében (Az égrendszer dinamikájáról) hat évvel később hozott nyilvánosságra.

Mayer fokozódó tisztánlátását, főtémáját illetőleg, egy későbbi, 1842. augusztus 6-án kelt, Baurhoz intézett leveléből konstatálhatjuk, a melyben védelmezi magát a klasszikus mechanikában való járulatlanságáért. Utal azokra az ellenmondásokra és homályos kifejezésekre, a melyekkel a tankönyvek az erő fogalmát tárgyalják és hangsulyozza, hogy „épp ezért kell az erő egy általánosan alkalmazható meghatározásához eljutnunk.“ Ugyanekkor (1842. decemberében) írja Greisingernek: „Azt állítom, hogy esési erő, mozgás, meleg, hő, fény, villamosság és a kémiai elváltozások egy s ugyanazon objektumnak különböző megjelenési alakjai.“

Meg kell jegyezni, hogy Mayer uj eszméjének első ily éles formulázásánál is folyton nyomatékosan kiemeli az erő (energia) és a mérhető anyagok összehasonlitható voltát s hogy szerinte mindkét esetben reális dolgokról vagy egybevethető tárgyakról van szó, melyek főleg a súly és tömeg létezése vagy nemlétezése által különböznek. Az időközben elterjedt ama felfogással szemben, hogy reális csak az lehet, ami megmérhető és hogy energia csak egy elméleti feltevés vagy elvont fogalom, Mayer ezen alapvető értelmezésére a legnagyobb nyomatékkal kell ráutalnunk.

Mayer most néhány évig meglepő teljesitőképességet árult el. Szülővárosában főorvosi állást nyert, kiterjedtebb magán-praxishoz jutott és boldog házasságban élve, több gyermeke született. Azonkivül Baur is Heilbronnba költözött és a mathematikában és mechanikában való oktatással ujabb bizonyságát adta kipróbált barátságának, a mi lényegesen elősegítette legközelebbi nagy munkájának megírását „Az organikus mozgásról és anyagváltozásról“, melyben Mayer időközben még jobban megizmosodott és megtisztult nézeteit teljesebb összhangzással adta elő. Ha időközben panaszkodott is néha arról, hogy senki sem akart ujitó gondolatairól tudomást venni, mégis belátta Griesinger figyelmeztetése nyomán, hogy Liebig Évkönyvében megjelent néhány ívnyi munkája után közfeltünést egyáltalában nem is várhatott és erre csak akkor számithat, ha több irányban tudja majd alkalmazni alapelveit és helyességüket bebizonyítja. Ez után minden igyekezetével hozzálátott összefoglaló munkájának megirásához, melynek kéziratát úgy Baurnak, mint Griesingernek megküldötte, hogy esetleges hibáira figyelmeztessék és az ő tanácsukra többféle szempontból át is dolgozta az egészet.

Az a kisérlete, hogy ujabb munkája Liebig Évkönyvében jelenhessen meg, nem sikerült. Liebignek akkori helyettese, Hoffmann W. A., az elutasítás indokául azt hozta fel, hogy vegyészeti munkákkal túl vannak halmozva és Poggendorf Évkönyvét ajánlotta, amibe azonban Mayer – a szerzett tapasztalatok után – nem ment bele. Elhatározta, hogy munkáját külön füzetben jelenteti meg; a nyomdaköltségeket maga fizette. Igy aztán megjelent Heilbronnban a Drechsler-féle könyvkiadó-vállalatnál a 112 oldalas mű a következő czimen: „Az organikus mozgás az anyag változással való kapcsolatban; természettudományi tanulmány.“

A czím – melynek helytelenségét később Mayer maga is beismerte – nem utal a könyv lényeges tartalmára; az első rövid értekezésében tárgyalt gondolatmenetnek részletes kidolgozásáról van szó, az ott csak jelzett és dogmatikuson felállított alaptételek az energia átváltoztatásáról és mennyiségi megmaradásáról most terjedelmes indokolásra találnak. Itt van az energia ismeretes alakjainak első táblázatos kimutatása, valamint arra való utalás, hogy minden a földön elhasznált energia a nap sugaraiból ered és a növényekben kémiai energia alakjában halmozódik fel. Ez által nem csak a megmaradási törvény alapját vetette meg, hanem a föld energia-rendszerét alapvonásaiban meghatározta, amin a tudomány azóta sem talált semmi megváltoztatni valót.

A mű terjedelemben nagyobb, de tartalmilag kevésbé jelentékeny részét az új elveknek a fiziologiára való alkalmazásai, illetve ezeknek előadása tölti ki. Itt is megtalálhatók teljesen szakszerüen és világosan azok az alapelvek, melyek szerint a tápanyagok kémai energiája az állatok és emberek minden tevékenységének általános energiai forrásául tekintendők; ugyancsak Mayer végezte az első számításokat abban az irányban, vajjon hogyan aránylik az embereknél s állatoknál teljesített mechanikai munka a tápanyagok égési melegéből kiszámítható összes energia-veszteséghez. De e mellett tekintélyes helyet foglalnak el a fiziológiai jegyzetek, melyeknek termékeny tárgyalásához a kisérleti tényállások nagyon is hiányoztak. Itt folyik le egy különben igen tiszteletteljes polémia Liebiggel, ki hasonló kérdéseket kisérelt megoldani, a nélkül, hogy ismerte volna a vezető eszmét, mely Mayernak már rendelkezésére állott. Az ellenvetések mind helytállók, de ez az ellentét Liebignek Mayer iránt tanusitott hajlandóságát mindenesetre némileg csökkentette. Liebig akkorában heves harczban állott a konzervativekkel, a kik még az ő kémiai fiziologiáját sem ismerték el, ennélfogva nagyon nehezére esett a harcznak két irányban, tehát azokkal is való folytatása, kik már előrehaladottabbak voltak.

De ujabbi próbálkozásaival sem sikerült a szakkörök érdeklődését kihivnia. Egy néhány semmit mondó kritikán kívül, a melyek egyikében még a czím is hibásan volt leírva, semmiféle mozgolódást sem tudott előidézni.

Csalódása ellenére, amely nagyon fájdalmasan érintette, volt annyi kitartása, hogy egy harmadik munkát írjon, melynek tárgya a nap melegének eredete volt: ez a probléma t. i. már régen izgatta. Mig előbb az energia kozmikus keletkezésében hitt, most elismerte annak szükségét, hogy a nap sugarainak egyenértékű forrása megállapíttassék; a maga részéről a napba zuhanó kozmikus tömegek mozgási energiájában vélte felfedezni. Felhasználta ehhez a már régebben kifejtett, egy határtalan távolságból eső test gyorsulására vonatkozó képletét és kiszámítja ama tömegeknek összegét, a melyek a kisugárzási veszteség szempontjából számításba veendők. Az eredmény szerint, a melyhez jutott, e tömegek a nap átmérőjén belátható időn belül nem lesznek felismerhetők, hanem csak a föld és más égi testek fokozott forgási sebességén; az évnek mindig 1/2–7/8 időperczczel kellene megrövidülnie, a mi a csillagászati ténymegállapításokkal ellentétben áll. Ennek az ellenmondásnak kiküszöbölése czéljából, felteszi Mayer, hogy a kisugárzás a napnak egyidejű tömegveszteségével kapcsolatos; a mivel a tömeg-nyereség éppen kiegyenlíttetik. Ehhez a feltevéshez ma a tudomány ujabb irányai meglehetősen közelednek.

Egy második vezető gondolat, a mely ebben a műben van kifejtve, Mayernek az a nézete, hogy a munkaveszteségből, mely apályt és dagályt feltételez, a föld forgási sebességének csökkenése következik.

Ez a mű „Népszerű tanulmány a világrendszer dynamikájáról“ czím alatt 1848-ban Landherrnél jelent meg Heilbronnban. Természetes, hogy az akkori viharos politikai mozgalmak miatt ily sajátosan tudományos munka iránt érdeklődés nem ébredhetett, úgy, hogy most sem volt igazi sikerről szó.

Ezzel végződött Mayernak aránylag boldog életkorszaka és kezdetüket vették a szenvedés évei, melyeket Dühring hozott nyilvánosság elé és melyek csak halálával értek véget. Mayer az 1848-iki forradalmi mozgalmakból kivonta magát, idősebb testvére azonban teljes lélekkel vett részt bennük; ez a körülmény Mayerre nézve igen kellemetlen következményekkel járt, sőt nyilvános utczai meggyalázásra vezetett. Testvére, ki a forradalmárokhoz csatlakozott, látszólagos életveszélybe került, a melyből Mayer – sógornőjének kérésére – ki akarta szabadítani, de a helyett, hogy bátyját megtalálhatta volna, maga is forradalmárok kezébe jutott, a kik közismert érzelmei miatt, kémnek nézték és majdnem agyonlövették. Ez időben két gyermeke is meghalt és ugyanekkor kezdődött meg eszméinek tudományos mellőzésén kívül egy arra irányuló mozgalom is, hogy még a felfedezés eredményeitől is megfosztassék. Ezek a támadások haláláig tartottak és nagyon elkeserítették egész életét. Egyidejüleg egy fiatal kollégája és földije, Seyffer, tübingeni magántanár, igen durva kirohanást intézett ellene és Mayer még azt sem tudta elérni, hogy az Augsburger Allgemeine Zeitung, melyben ez a támadás megjelent, tárgyilagos helyreigazításának tért adott volna.

A felfedezés elsőbbségének megtámadására irányuló próbák elseje Joule-é volt, a ki 1843-ban, tehát egy évvel az alapvető mű megjelenése után, hozta nyilvánosságra a munkának surlódás utján meleggé átalakulása körül végzett kisérleteit. Joule a British Association 1843 év őszén tartott ülésén közölte első eredményeit, amelyekből azt a következtetést vonta le, hogy eltekintve az átváltozás módjától, az elhasznált munka és az ezáltal keletkező meleg közt állandó viszony forog fenn. Bár egyes mérései egymástól még nagyon eltérőek, Joule-nak ez a felszines megegyezőség is elegendő volt ahhoz, hogy általános tételét felállítsa. Joule a franczia akadémiához benyujtott és a hivatalos Comptes Rendus-ban megjelent tanulmányában kifejtette, hogy Mayer számításai nem eredetiek, mert a levegő specifikus melegének a nyomástól való, Mayer által feltételezett függetlenségét először ő (Joule) bizonyitota be kisérletileg. Mayer ezt a téves állitást tárgyilagosan utasíthatta vissza, mert a kérdéses bizonyítást Gay-Lussac hires kisérletével (a levegőnek egy üres gömbbe való kiömlése mindennemű hőváltozás nélkül) már régen megadta. Mayer különben hivatkozott is e kisérletekre, mint számitásai alapjára. Joule el is halgatott, később azonban tarthatatlan véleményét megismételte, sőt csodálatos módon ez a helytelen feltevés angol művekben még ma is fel-fel bukkan.

Seyffer előbb említett támadása arra a rövid jegyzetre vonatkozik, a melyet Mayer az Augsburger Allgemeine Zeitungban adott ki „Lényeges fizikai felfedezés“ cimen és amelyben kifejte, hogyan határozható meg a hő mechanikai aequivalense a víznek egy szűk nyiláson át való keresztülpréselésével és egyrészt a megfelelő melegváltozásnak, másrészt az áttolult víz nyomásának és mozgásának megmérése által. Valószinü, hogy Joule 1843-iki kisérleteinek egy módositott alakjával állunk szemben; a nyilvánosságra hozatal viszont csak 1849-ben történt, tehát a Joule-lal való vita megkezdése után (Mayer első válasza 1848-ban a párisi Akadémiában terjesztetett elő). Seyffer erről nem tudott és meglehetősen gyatra czikkében csak Faradayt tartja komoly fizikusnak, Mayert ellenben fantasztának, holott köztudomás szerint Faraday éppen itt tévedett, ami különösen felötlő az ő sokoldalu és eredményes munkásságában.

Miután a támadás eredeti helyén nem állott módjában felelnie, Mayer kénytelen volt röpiratot kiadni, a mely „Megjegyzések a hő mechanikai egyenértékéről“ czimmel szintén Landherrnél jelent meg 1851-ben és felfedezésének elméleti fontosságát tisztán és teljesen megvilágitja. Bennefoglaltatik a tudományos megismerés elméletéről való hitvallása is, a mely ebben a körben mindmáig utólérhetetlen alkotás; megtaláljuk itt az energetika módszertani alapelveit is, a melynek igazi szerzőjéül, bár az elnevezés nem tőle származik, Mayert kell tekintenünk; végül az elsőbbségi kérdést is igen nyugodt és emelkedett nézőpontról intézi el.

Evvel a munkával Mayer alkotó korszaka bezárul. Erői utolsó összefogásával irhatta meg, mert közvetlenül előtte olyan idegrohama volt, a mely a rengeteg sok munkától és izgalomtól aláásott szervezetének tulajdonítható. Mayer tudniillik 1850 májusában egy álmatlan éjszakán deliriumos állapotban második emeleti lakásáról az utczára ugrott. Sulyosan megsérült, olyannyira, hogy életveszélyben forgott és egész életében biczegett utána. Mayer az egész esetet annak tulajdonítja, hogy Seyffer aljas támadásával szemben nem volt módjában megfelelően védekeznie. Több hónapos betegség és wildbadi üdülés után tudott csak tovább dolgozni és tudta praxisát folytatni; ebben az időben vetette papirra fentebb említett „Megjegyzéseit“.

A nagyfoku kimerültség komoly következményekkel járt: egyrészt elterelte tudományos kutatásaitól, másrészt veszedelmesen elharapódzó vallásos rajongásnak nyitott utat. 1851 szeptemberében agyhártyagyuladást kapott, a mely ugyan gyorsan folyt le, de Mayernek Dr. Landerer göppingeni szanatóriumba, majd az állami tébolydába való kényszerü beszállításával járt. Itt egy egész esztendőn át testi fenyitékkel és a legkiméletlenebb bánásmóddal gyötörték. Ugy bocsátották el, mint egy halálraitéltet, miután nem sikerült elismertetni vele, hogy tudományos felfedezései nagyzási hóborton alapulnak és hogy a kör négyszögesítésével foglalkozott volna.

1853 szeptemberében szabad ember lett. Svájczba ment üdülni, onnan visszajött Heilbronnba, de orvosi gyakorlatát nem folytatta. Mindig tagadta, hogy lelkibeteg lett volna s ezt nem is tudta senki bebizonyitani. Épp ezért nem akarta kinyilvánitani, hogy szellemileg megint egészséges, mert evvel egyszersmind egy lezajlott betegséget is el kellett volna ismernie. Inkább lemondott nyilvános orvosi működéséről, csak szűkebb magánrendelést tartott fenn. Volt egy kevéske vagyona, éppen elég ahhoz, hogy a nélkülözéstől megmentse.

Ezen események után Mayer egy évig teljesen visszahuzódott a nyilvánosságtól. Gondolatai közben mind jobban tért hóditoltak, a hő dinamikájának kifejlesztése is megindult (Clausius Thomson) s Mayer volt köztudat szerint az irányitó elv felfedezője. Viszont könyveit alig olvashatták, mert ötleteinek jó részével mások hozakodtak elő. Életkörülményeit annyira nem ismerték, hogy még Liebig is egy müncheni, 1858-ban tartott előadásában Mayer felfedezésének alapvető jelentőségét elismerve, azt mondotta, hogy a tudós maga az őrültek házában halt meg. Ez a megjegyzés az Allgemeine Zeitungba is átkerült s bár Heilbronnból azonnal megczáfolták, a helyreigazitást senki sem vette tudomásul. Ez a téves hit csaknem meggyökeresedett az által, hogy Poggendorf szótára is felemlitette; a függelékben azután a halál hire ugyan korrigálva lett, de ezt sem igen vették észre, mert magában a szövegben nem volt rá semmiféle utalás.

Mayer ezalatt jóformán semmiféle, legalább is semmi lényegbe vágó tevékenységet nem fejtett ki. Winnentali gyötrődéseit természetesen nem tudta egykönnyen elfelejteni, ez a borzasztó emlék sokszor rohamokat idézett elő, a melyek azonban megegyező adataink szerint sohasem fajultak örjöngéssé. Egyszerüen arra az igen érthető álláspontra kell helyezkednünk, hogy ennek a viszagondolásnak elhatalmasodásával az önuralom lehetősége és képessége nála elveszett. A kiválasztódásról szóló utolsó munkájában Mayer ezt a jelenséget a szervezet szükségszerü visszahatásának tulajdonítja, ha zavaró vagy korlátozó erőszaknak van kitéve.

Mayer csak 1862-ben lépett ki ujra a nyilvánosság elé, a lázról irt értekezésével, amely az Archiv der Heilkunde-ben jelent meg és lényegében régi szempontjainak ujabb és bővitett kifejtését foglalja magában. Ugyanebben az évben történt az első lépés Mayer müködésének nyilvános és általános elismerése érdekében, még pedig nem Németországban, hanem Angliában, legközvetlenebb versenytársának hazájában. John Tyndall, a Royal Institution fizikusa egy nemzetközi tudományos összejövetelen lebilincselő és elragadó előadásban ismertette a mechanikai hőequivalens elméletének történetét és végül Mayert jelölte meg e gondolat teremtőjéül. Tyndall ezáltal hosszulélekzetü polémiába keveredett, amelyet ellene Tait vezetett, a tudományos hazafiság zászlaja alatt s amelyben a vita főleg a hő-egyenérték Mayer-féle kiszámitásának megbizhatatlansága körül forgott. Tyndall Mayer müveinek leforditásávaló és a Philosophical Magazine-ben val megjelentetésével válaszol, amivel egyuttal Németországban eltöltött kellemes diákságáért rótta le háláját különösen Bunsen iránt, aki mint marburgi tanár akkor fénykorát élte s akiben Tyndall a német professzor ideálját tisztelte.

Eközben Mayer is felhagyott visszavonult életmódjával és tudományos gyülésekre kezdett járni. Mindjobban méltatták és értékelték nagybecsü szolgálatait; az első nyilvános elismerést a baseli természetvizsgáló-társaság tiszteletbeli tagjává 1858-ban való megválasztása jelenti, amelyet Schönbein, a kitünő kémikus ajánlásának köszönhetett. Eleinte elvétve, később sürün egymásután sok hasonló kitüntetés érte. Különböző alkalmakból még sok kisebb értekezést irt és előadásokat tartott, amelyek azonban nem igen foglalnak magukban régi gondolatköréből kiugró megállapitásokat. Másirányu tudományos vivmányokkal szemben, különösen a Carnot-féle gondolatsorozattal, amely az energetika második főtételéhez vezetett, amennyire jegyzeteiből kivehetjük, tartózkodó, sőt elutasitó magatartást követett; Darwin elmélete ellen is állást foglalt. Ez utóbbi elhatározásait főleg vallásos képzetei idézték elő, amelyek öreg korára folyton élénkebben léptek fel, habár Winnentalból való kiszabadulása után, saját állitása szerint, végleg lerázta volna őket. Ilyenfajta misztikus nézeteivel a nyilvánosság előtt is, például az 1869-iki innsbrucki természetvizsgáló-gyülésen, megpróbálkozott s eltévelyedéseit az ellentábor olyan éles birálat tárgyává tette, hogy ismételten megkapta szokott idegrohamait.

Az a fokozódó figyelem, amelyben Mayer müvei részesültek, abban is megnyilvánult, hogy munkáinak összesitett kiadása már jó üzletnek igérkezett. A gyüjtemény Cottánál 1867-ben jelent meg, ugyanott, ahol annak idején az Allgemeine Zeitung alaptalan támadásával szemben a válasz jogát megtagadták tőle. Ebből az epizódból is kitetszik, mennyire körülfogta Mayert a sváb zárkózottság, amely saját határain tul nem ismer számbavehető emberi életet. Az előszóban megjegyzi, hogy rendszeres fizikai tankönyvet – uj álláspontja alapján, felszólitás ellenére, nem irhat; különben is Tyndall a maga könyvével ennek a feladatnak már eleget is tett. Meg kell jegyeznünk, hogy még mai napig sem iródott meg az a fizikai tankönyv, amely czéltudatosan és tisztán az energia-elméletre helyezkednék.

Hét év mulva az összes munkák második kiadása is szükségessé vált, amely egypár időközben tartott előadást is magában foglalt. A harmadik kiadás 1893-ban, Mayer halála után Weyrauch kezén át került ki a sajtó alól, levelekkel és egyéb ismertető anyaggal kibővitve. Ez az alapos munka volt jelen tanulmányunk vezető fonala.

1872-ben jelent meg Dühring A mechanika általános elveinek kritikai története czimü könyve, amelyben Mayert messze kiemeli az energetika többi művelői fölé, akiket különben alapos és kegyetlen birálat alá vesz. Evvel kezdődött meg Dühring és Helmholtz küzdelme, amely előbbinek a berlini egyetem magántanári állásáról való távozását eredményezte: a tudomány szabadságának kétségtelen sérelmére. A tudományos párbaj akkoriban nagy feltünést keltett s Mayer, ujságokból értesülvén lelkes védőjének harcáról, levélileg, majd Wildbadban, félévvel halála előtt személyesen is érintkezésbe lépett vele. Ez utóbbi alkalommal Mayer közölte vele azokat a durvaságokat, amelyek Göppingenben és Winnentalban „nagyzási hóbortja“ miatt el kellett türnie és Dühring egy érdekes előadásban, majd irásban is nyilvánosságra hozta a dolgot s Mayert a XIX. század Galileijének nevezte el. Később külön két könyvecskét adott ki, amelyekben Mayer sorsát, mint a tudósoknak az átlag-emberek részéről való tervszerü üldözését állitotta be. Természetes, hogy Dühring, aki maga is sokat szenvedett egy hatalmas szükkörü érdektársaságtól, más tudósok életét is hasonló szempontból vizsgálta. Mayer viszonyainak elfogulatlan megitélésével s Mayernek Dühringgel közölt adatai nyomán megállapithatjuk, hogy elsősorban kisvárosi, korlátolt környezetének a nagyszabásu egyéniség ellen való reakcziójáról volt szó. Miután Mayer nem tudott, vagy nem akart szellemi értékének megfelelőbb körülmények közé kerülni – hiszen egynéhány utazásán kivül mindennek ellenére egész életét szülővárosában töltötte – alávetette magát, legfeljebb passziv védekezési kisérletek árán, azoknak a káros befolyásoknak, amelyek részben családja köréből eredtek, részben pedig családja utján még erősbödést nyertek. Jellemző, hogy Mayer nem hivta meg Dühringet magához, pedig a közeli Wildbadban tartózkodott, hanem maga rándult át hozzá és később megirta neki, hogy családja Dühring látogatását nem látta volna szivesen: „Miután mindenki tudja, hogy bolond vagyok, mindenki feljogositva érzi magát arra, hogy szellemileg gyámkodjék fölöttem.“

Mayer korai házassága révén sem támogatást nem kapott tudományos törekvéseihez, sem védelmet a zavaró körülmények ellen. Feltünő, hogy az őrültekházában olyan soká maradhatott, anélkül, hogy erélyes, szinte férfias jellemü felesége akármit is próbált volna kiszabaditása érdekében. Dühring egyenesen arra czéloz, hogy éppen az asszony családja kezdeményezte volna Mayer „nagyzási hóbort“-jának kigyógyitását; igy aztán a nő passziv magatartása könnyen érthetővé válik. Hogy a Weyrauch által összegyüjtött levelezésben erről a kérdésről nincs semmiféle adat, annak egyszerü oka van: Mayer családja szolgáltatta az egész levél-anyagot a tudós halála után.

Utolsó éveiről nincs sok mondani valónk. 1876-ban adta ki utolsó művét a kiválasztódásról, amelyben olyan eseteket vizsgál meg, ahol az energia átváltozásának vezető elve, a causa aequat effectum, nem alkalmazható. Ezekben az esetekben, amint már Leibnitz beigazolta, arról van szó, hogy meglevő s átváltozásra alkalmas energia-tömegek, amelyek azonban valamilyen különös okból nem alakulhattak át, egyszerre visszanyerik átalakuló képességüket, jelenségek, amelyeknél a munka mennyisége semmiféle viszonyban nincs az átalakulásra kész energia mennyiségével, kiváltódásnak nevezhetők. Mayer különösen a fiziológiai kiváltódás számos esetére utal és egyuttal saját szenvedéséről is, kivételesen, megemlékezik: „Mindebből, mellékesen mondva, világosan következik, milyen természetellenes dolog, ha felelősségnélküli, hitvány emberek testi szenvedéseknél és lelki zavaroknál, emberi létünk velejáróinál, kényszereszközökkel és kinzó-szerszámokkal akadályozzák meg a szükséges kiváltódást. Természetesen ez könnyü, mert kézenfekvő eljárás, annak azonban, akinek része volt benne, rendszerint egész életére szóló keserüséget okoz, még a legjobb esetben is. Aki már ilyen ostoba dologra egyáltalán képes, legalább ne merészkedjék magát lelkiismeretes orvosnak tartani!“

A megmaradási törvény felfedezésében való szerepe, amelynek vitás volta Mayer életét annyira elkeseritette, még az utolsó éveire is árnyat vetett. Abban a polémiában, amelyet Dühring Mayer érdekében oly kiméletlen hevességgel irányitott, Helmholtz igazságtalan módon állást foglalt Mayer ellen. „A gondolkodás az orvostudományban“ czimen tartott beszédében ugyanis, a következő, nyilvánvalólag Mayerre vonatkozó megjegyzéseket tette: „Felszines hasonlóságokat könnyü találni, különösen, ha a társaság szórakoztatása a czél, amikor ilyen tréfás ötleteket könnyen megszerzik a „szellemes ember“ hirét. Sok ilyenfajta mondás közt akadhat egypár, amelyik talán félig vagy egészen is helyesnek bizonyul; hiszen külön müvészet kellene ahhoz, hogy valaki mindig bakot lőjjön. Ilyen szerencsés esetben azután a felfedezés elsőbbségi jogát könnyen lehet érvényesiteni; ha pedig nem lehet, akkor a tévedések sorozatára ráborul a feledés jótékony fátyola. Akik ugyanennek az eljárási módnak a hivei, szivesen segédkeznek az „eredeti eszme“ értékének biztositásánál. Igy azután tényleg háttérbe szorulnak azok a komoly tudósok, akik nem viszik előbb piaczra a gondolataikat, amig körülményesen meg nem vizsgálták, minden meggondolásnak eleget nem tettek és a bizonyitékokat tökéletessé nem csiszolták. Az a divat, hogy elsőbbségi kérdéseket a munka érett voltának figyelmen kivül hagyásával, egyszerüen a közzététel időpontja szerint döntenek el, veszedelmesen táplálja ezt a visszaélést.“

Mayer erre az előadásra igen találóan felelte: „Köztudomás szerint Arago mondotta ki, hogy elsőbbségi kérdéseknél igenis csak a nyilvánosságrahozatal ideje mérvadó. Ennek megfelelően Wöhler és Liebig Évkönyveinek 1842-ik évi májusi füzetében közzétett kis értekezésemmel a mechanikai hő-elméletre és a hő mechanikai aequivalensének kiszámitására elsőbbségi jogot akartam biztositani. Lehet, hogy a kalász még nem volt elég érett. Alig három évvel később, 1845-ben azonban Az organikus mozgásról szóló munkámban fenti elméletet kimeritően megindokoltam és orvos létemre alkalmaztam a fiziológiára, sőt részben a pathológiára is. Aki viszont nem sajnálja a fáradságot és megnézegeti A hő mechanikájának 1874-ben megjelent második kiadását, be fogja látni, hogy a már 1842-ben elvetett mag közben érett termést hozott.“

Helmholtz később ismételten szükségét látta, hogy Mayerről való véleményét és a Fortschritte der Phisik-nél való hátrahelyeztetését jóvá tegye. Azt a nézetét azonban mindig fenntartotta, hogy Mayer inkább elméleti tudós, mint exakt természetbuvár. Evvel szemben csak Mayernek a hő mechanikai aequivalenséről való megállapitásaira kell hivatkoznunk, amelyek módszertani vonatkozásaikban is jóval magasabban állnak, mint kora elismert természetkutatóié. Helmholtz elmélete például az energia egyenértékü átváltoztathatóságáról azon a ma már nagyon ingatag feltevésen alapszik, mintha a természet jelenségei mind mechanikus központi erők következményei volnának, mig Mayer számitása a hőaequivalensről ma is változatlanul helyes. Az egyetemes eszme kisérleti alapja Mayernél és Helmholtznál is egy és ugyanaz: a perpetuum mobile tapasztalati lehetetlensége, vagyis pontosabban: az energia szükségszerü és megsemmisithetetlen volta..

Ha Mayer élettörténetét például Davy-ével, egy másik nagy kutatóéval hasonlitjuk össze, sokkal több különbséget, mint megegyezőséget fogunk találni, amiből a kutató-tudós két eltérő tipusára következtethetünk.

Mindenekelőtt: semmi olyan adatunk nincs, amely a gyermek Mayert kortársai közül kiemelné. Egyetlen felötlő jellemvonása volt: váratlan gondolatugrásai és kapcsolásai, legalább is beszélgetés közben és a bibliai idézetek terén. Ez a körülmény bizonyos szellemi vakmerőségre mutat; Mayernek már gyermekkorában sem volt hajlandósága ahhoz, hogy az átlagos gondolkozást kövesse.

Mayer a gimnáziumban hátramaradt, sőt a legrosszabb tanulók egyike volt, ami nem szokatlan jelenség a leendő nagy természetbuvárok táborában. Hivatkozunk arra, hogy ő is, mint mindenki, aki tárgybeli összefüggések megértésére volt hivatott, az esetleges és önkényes feltevésektől irtózott s a tananyag üres értéktelensége egyenesen hátráltatta szellemi fejlődését. Rá kell mutatnunk arra, hogy nem tudatos megitélésről van szó, amelyet külső befolyások hoztak volna létre, hanem egy ösztönszerü reakczióról az avult iskolai és házi nevelés ellen. A „klasszikus oktatás“ talán sehol sem dühöngött annyira, mint az ő szükebb hazájában.

Tudományos elismerés nélkül való ifjusága bizonyitja, hogy Mayer a lassan kialakuló egyéniségek közé tartozott, tehát a kutatók klasszikus fajához. Hogy önkéntes éhezéssel ki tudott szabadulni a fogházból: konok akaratára vall, a kiszabadulás módja azonban az akaratnak inkább passziv jellegére. Davy a romantikus hasonló esetben, minden valószinüség szerint még az élete árán is kitört volna onnan.

Jellemző továbbá, hogy későbbi nagy ideájára semmiféle szellemi előkészület nem mutatkozik s ez az ür mindaddig tart, amig naplója szerint, az eszme teljesen szokatlan érzések közt egyszerre ki nem virágzott benne. E szokatlan belső körülmények, amelyek Mayer tanuságtétele szerint soha annakelőtte vagy utána meg nem rohanták, amellett szólnak, hogy akkor, huszonhatéves korában, élte át először egy uj gondolat születésének lelki izgalmát. Ez az aránylag késői időpont is a lassu termelési módot, vagyis a klasszikus kutató-fajtát jellemzi s magyarázatát adja annak, mért nem voltak Mayernek előbb ilyen válságai, később pedig azért nem, mert nem akadt több szellemi gyermeke; egész élete azután már egyetlen ötletének át- és kigyurásában telt el. Sokoldalu tudósoknál az erős belső krizis megismétlődhetik, bár nem mindig olyan élénken, mint az első alkalommal.

Igen figyelemreméltó Mayer műveinek eredeti mivolta. Kezdetben csak egy alaki kérdésről, az anyag és erő minőségi és mennyiségi megmaradásáról volt szó. Ez a gondolat olyan rohamosan lett urrá rajta, hogy az öntudat küszöbe alatt már régen lappangania kellett: egy csomó homályos képzet egyszerre kristályodott ki, egyszerre nyert összefoglaló jelentőséget. Éppen azáltal válik érthetővé Mayernek az uj feltevés helyességében és termékenységében való intenziv hite, hogy ösztönszerüleg régóta keresett vonatkozások végre tisztázódtak. A „feltevés“ szót czélzatosan használjuk, mert még nem beszélhetünk teljes fogalmi világosságról, csak arról a közvetett megérzésről, hogy a helyes ut nyilt meg előtte! Ennek az utnak fokozatos meghóditására s élményei tudományos kifejtésére azután nagyon gyöge fegyverei voltak. Alig tudunk még egy példát a tudomány multjából, amely egy felfedezés megtörténtének különböző állomásait ilyen szemléltetően ábrázolná. Mayer lassu reagálóképessége volt ennek is az oka.

Egyetlen gondolatnak adta oda magát, amelyre még semmiféle formulázható kifejezést sem tudott teriteni, különben naplójában erre is ráakadnánk. El tudjuk képzelni: hogyan állitgatta az uj látószögbe élményeit, inkább sejtve, mint tudva összefüggéseiket. Előkészületnek ez a módszer igen hasznos volt a későbbi szakszerü átdolgozáshoz, amikor már a szokott tudományos kifejezési formák egységesitő eszméjének rendelkezésére állottak.

Mindjárt viszaérkezte után ehhez a munkához is látott. A viszonyok itt is kedvezőtlenek: senkije sincs, akivel eredményesen megbeszélhetné a dolgot. Régi barátjának, Baurnak, egymásután három levelet kellett irnia, amig rövid válaszra méltatta. Felkeresett mindenkit, akitől segitséget vagy érdeklődést remélhetett és minden kis jóakaratért vagy megértésért végtelenül hálás. Nem volt más fizikai felkészültsége, mint amennyit, az akkor még a mainál is jóval gyatrább orvosi kiképzéssel kapott; könyvekkel próbálkozik s igy bukkan fel előtte folyton az mc nagysága mint erőmérték. Nem mer kételkedni ebben a feltevésben, még kevésbbé saját alapgondolatának helyességében, mégis össze akarja hangolni a kettőt s itt esik azután egyik tévedésből a másikba. Az ellentétes fogalmak meglehetős szerencsétlen kiegyenlitési kisérlete után összefoglalja irásban a Baurral közlötteket és elküldi a czikket Poggendorffnak.

Itt esik meg vele életének talán egyetlen szerencsés véletlene: nem kapja vissza a kéziratot, de nem is került nyomdába. Ez utóbbi körülmény a nyilvános kudarctól s az illetékes szakkörök jogos lenézésétől mentette meg, az előbbi pedig ujabb formulázásra késztette.

Ebben az időben kereste fel a tübingeni és heidelbergi fizikatanárokat. Ez összejövetelekről nincsenek közelebbi adataink; Mayer azt állitja, hogy egyikük sem tudta őt meggyőződésétől eltántoritani. Ugyanekkorra esik azonban Mayer gondolatmenetének kétirányu fordulója: egyfelől a mozgás-energia, az „esési erő“ alkalmazása, holott addig csak mozgásmennyiségekkel dolgozott s tételül a mozgásnak meleggé való átváltozását állitotta fel; másrészt csak ettől az időtől kezdve veszi igénybe az esési erővel együtt a gázak kiterjedésének és összenyomhatásának jelenségeit. Kétségtelenül ez a kettős fordulópont mentette meg Mayer ötleteit a tudomány számára. A másodikról nem kell sokat beszélnünk, mert csakis a gázok sajátos melegének számitásba vételével lehetett a mechanikai hő egyenértékhez eljutni. Az első pontot illetőleg azonban Mayer a suly és esési magasság eredményeinél először bukkan rá egy munkamennyiségre, amely a melegével hasonlitható össze, mert ugyanolyan kiterjedésü. Ennek az uj szempontnak a feltevése folytán kellett a kinetikai energiát ½ mc^2 (vagy szerinte mc^2) az eddig vallott mc helyébe ültetnie, mint az átalakulás megfelelő produktumát; evvel azután a kérdés egyszerre tisztázódott is.

Ezt a helyzetet mutatja be 1842-ben irt értekezése, amelyből az mc^2 mellől hiányzó ½ alkotórészen s azon a meggondolatlan állitáson kivül, hogy jeget semmiféle nyomással sem lehet megolvasztani, már nincs semmi kivetni való. Láttuk tehát, hogyan nyert határozott alakot Mayer alapgondolata, amely eredetileg bizonyos mértékig testetlenül, azaz közérthetőségü kifejezési mód nélkül lappangott benne. Lassu reagáló-képességénél fogva szélesen és hosszan nyulnak el azok a gondolat-lépcsők, amelyeket gyorsröptü szellemek a legrövidebb idő alatt futnak át. Schiller mondja, hogy a költő munkája valamilyen zenei hangulattal vezetődik be, vagyis az elkészülendő alkotás teljes művészi hatásának előre való megérzésével; a tudós is megsejti jóelőre a későbbi eredményt, mielőtt még megtalálta volna hozzá a helyes utat. Gauss, aki szintén klasszikus kutató volt, mondotta munkája közben: „Már régen tudom, hová jutok, csak azt nem tudom, hogyan?“ Meg volt tehát nála is a gondolat első születésének és tudományos elméleti megtestesülésének nagy időbeli különbsége.

Mayer a teremtő lelki munkásság teréről az alkotáséra lépett át. Nagyon jól tudta, hogy feltevése a fizika, kémia és fiziológia jelenségeire egyaránt áll, de eleve lemondott arról, hogy mindenütt keresztül is vezesse. Ehelyett két különálló fejezetet szemelt ki magának: a fiziológiát, amelyben orvosi hivatásánál fogva otthonosabb volt és a csillagrendszer fizikáját, amelyet régóta figyelemmel kisért. A fizika területén Liebig értékes tanulmányai voltak segitségére, a másik feladatnál egészen a maga erejére maradt. Liebig elmulasztotta ugyan a legvégső kérdések határozott felállitását és megoldását, mégis annyira előkészitette az egész gondolatsort, hogy csak az egyenérték törvénye kellett a kérdés teljes megoldásához. Az asztrofizikában azonban épp ugy, mint a mechanikában Galilei erő-meghatározásával kellett megküzdenie, miután Newton nehézkedési mechanikája is ezen az elven épült fel; előbb ki kellett tehát fejlesztenie a kinetikai energia általános értéküségének formuláját, hogy annak a maximális sebességnek fogalmához juthasson, amelylyel egy világtest a földre vagy a napra érhet. Ez volt az egyetlen számbavehető mód, hogy megoldhassa a maga elméletét, amely szerint kozmikus tömegek táplálják a nap hőforrásait.

Az első és második nagyobbszabásu értekezés megirásához három-három évre volt szüksége. Még ha orvosi elfoglaltságát és megházasodását figyelembe veszszük, akkor is hosszunak kell ezt az időt tartanunk, legalább a „romantikus“ lángész termékenységéhez viszonyitva. Elvitázhatatlan, hogy egy kezdő orvosnak elegendő alkalma lehet másnemü tudományos kutatáshoz, apósa egy levélbeli megjegyzéséből, Mayer praxisának örvendetes fejlődését illetőleg, szintén arra következtethetünk, hogy addig nem igen volt gyógyitani valója. A korai házasság pedig csak fokozni szokta a munkaképesség mértékét, nem pedig csökkenteni. Mayer munkatermelési módja tehát szervezeti sajátosságából következett s éppen ezért tartozik a klasszikus kutatók társaságába.

Csodálkoznunk kell kitartása fölött, amelylyel tévedéseken és balsikereken át czélja felé igyekszik. Newton folytonos odaadó gondolkodással bukkant rá alapelveire, Mayer is hasonló fajtáju volt. Apró lépésekkel, lassan-lassan haladt előre, egyiket a másik után tolta, amig a sokféle lehetőség közt a biztos utra akadt. Első müvét több barátjával átolvastatta és ismételten átdolgozta, amig végleges formában a nyomdába küldte.

Még több csodálatot érdemel a kedvezőtlen külső viszonyok sikeres lebirása. Szülővárosa aszerint itélte meg őt egész életében, hogy latinból nagyon rossz osztályzatokat kapott; sehol a világon nem volt az érettséginek olyan döntő szerepe, mint éppen a sváb földön. Az illetékes tényezők mindig jelentéktelen embernek tartották és állitólagos tudományos felfedezéseit nevetségeseknek, sőt kárhoztatandóknak minősitették. Azok, akikkel levelezésben állott, később bocsánatot kértek tőle, hogy otromba tévedésnek látták azt, amit egyszerüen nem értettek meg. Bátyján, a családi gyógyszertár tulajdonosán és Griesinger medikuson kivül, akit a felfedezés fiziológiai jelentősége bilincselt le, szükebb környezetéből senki sem állott melléje, mások pedig még kevésbbé. Feleségének sem nagyon tetszett az ő különös foglalatossága, amely csak nyomdai költségeket okozott, az orvosi gyakorlatot azonban nem mozditotta elő.

A megerőltető, örökös akadályok közt végzett egyoldalu munkát a szükségszerü szellemi kimerülés követte, amely először az ablakon át való szerencsétlen kiugrásban jelentkezett. Könnyen elképzelhetjük, hogy az a durva igazságtalanság, amely érte, azon az álmatlan éjszakán szakadatlanul mardosta lelkét, minden kivezető ut reménysége nélkül, amig utolsó erői is felmondták a szolgálatot és a katasztrofális kisérlet megváltásnak tetszhetett előtte. Még mint lábbadozó beteg, közvetlen környezetének nyomasztó hatásától wildbadi üdülése alatt felszabadulva, mindenekelőtt tudományos elégtételt akart magának szerezni. A klasszikus kutatótipusnak egyik feltétlen ismérve éppen a köztudat előtt való tisztázódás belső szüksége, mig a romantikus rendszerint nem is törődik vele. Viszont a klasszikus kutató végtelen gondossággal dolgozza ki munkájának minden apró összetevőjét s ezért fáj a felületesség és komolytalanság vádja olyan rettenetesen.

Védekezését valóban a szive vérével, végső erőfeszitéssel irta, habár a stilusból és a belső tartalomból nem tetszik ki, sőt szinte természetfölötti derü és megtisztultság árad belőle. Ama fékező-erők, amelyek a szervezet érdekében az utolsó energia-készletek kimeritését rendszerint megakadályozzák, betegsége és izgalmas leki feszültsége folytán hatálytalanok lettek; egész magát belevitte ebbe a munkába s azután össze is roskadt egészen.

Agyhártyagyuladása jelenti első stáczióját Mayer e szomoru életszakának. Azután az őrültek házában való durva bánásmód következett, amely őt, mint orvost, a laikusnál sokkal intenzivebben felizgathatta. Hogy nem ment tönkre belé, talán csak rendkivüli kitartásának köszönheti, melynek már régebben elegendő bizonyságát adta.

Viszont nem lehet csadálkoznunk afölött, hogy ilyen körülmények közt további produktivitása megtört. Kérdés, vajjon ez az eredmény az embertelen kezelés nélkül, a puszta kimerülés következtében is beállott volna-e? Davyt például a legkedvezőbb külső viszonyok ellenére is a felfedezései előtt járó erős izgalmak ugyanigy kimeritették. Mayernek azonban a sok egyéb hátrányon kivül nemcsak eszméjének teremtő munkájával, hanem a tudományos felszerelés elemi ismereteivel is meg kellett birkóznia.

Vallási rajongása is kimerült agyának fellázadása volt az absztrakt gondolkodás tultengése ellen, s a szemináriumból való ifjukori emlékei táplálták. Mikor felgyógyult – éppen ellenkező hangulat vett erőt rajta, de ujabb tudományos munkához majdnem tiz évig nem volt szellemi befogadóképessége. Dühring szerint Mayer szellemi tehetetlenségét ugy indokolja, hogy holt embernek nyilvánitották, tehát eszerint is viselkedett. Kétségtelen, hogy Mayer hitte, amit mondott: kétségtelen viszont az is, hogy ez a magyarázat csak takaróul szolgált, amelynél jobb éppen nem akadt. Ha a tudományos munka szükséglete élt volna benne, mint minden más alkotó-elmében, akkor semmi sem tarthatta volna vissza tőle. Nem törődött semmivel és energiájának megmaradt foszlányait szenvedélyes kitörésekben pazarolta el; nem volt elég erős ahhoz, hogy magamagán uralkodjék. Állapota azután lassan-lassan mégis javult és ujra érdeklődni kezdett a tudományos kérdések iránt. Sőt azt mondhatnók, hogy e késő éveinek eredményeit igazi nagy munkakorszakával maga is egybevethetőnek tartotta; hiszen még kevéssel halála előtt is a kiváltódásról szóló értekezésének részletesebb feldolgozását és a Bressa-pályázatra való benyujtását tervezgette. Ez az álom persze már nem valósulhatott meg.

Összefoglaló megállapitásunk szerint tehát Mayer egész maradék energiájával fizetett alapvető munkájáért és termelési képességének ujból való megszerzése, amely kedvezőbb körülmények közt talán még sikerülhetett volna, szükeszü környezetének bánásmódja és a közvetve előidézett brutalitások folytán lehetetlenné vált.

Meg kell emlékeznünk néhány szóval Mayer házasságáról is. Dühring személyes tapasztalatai nyomán Mayer sorsára kedvezőtlen hatásunak mondja; az asszony volt az előőrs a kisvárosi filisztereknek a kiváló szellem ellen való ösztönszerü harczában. Davynál is a feleség volt a nyárspolgári nézetek kicsinyes képviselője és számos más vezető egyéniségnél is tapasztalhatjuk, hogy szerencsétlenül nősültek vagy egyáltalán nem házasodtak meg. E feltünő jelenség okaira rá kell mutatni s miután itt nem vádaskodásról, hanem fogalmakról van szó, talán helyénvaló lesz, ha a fontosabb szempontokat felállitom, hogy e sajátos viszonylatok meghatározóira ráismerhessünk.

Az embernek minden más élőlénynyel szemben nemcsak a fajfenntartás, hanem a haladás képessége is megadatott, tehát életének kettős feladata van: a fenntartásé és a javitásé, amely utóbbi az elsővel némely vonatkozásban összeütközik. Ha a meglevőt fejleszteni akarjuk, fenntartás helyett rombolnunk kell; a két biológiai törekvés kiegyenlitése csak összeütközés árán mehet végbe, főleg amaz időhatár tekintetében, amelyen belül a javitó változtatásoknak meg kell történniök. A kétfajta tendencia már most a két nem között ugy oszlik el, hogy a férfinek az előrehaladás, a nőnek pedig a megtartás van a szivéhez közel. Ebből származik azután, hogy az emberiség vezető szellemei (eddig kizárólag a férfinemből valók), akik a legkövetkezetesebb képviselői a fejlődésnek, cselekvéseik tartalma iránt az asszonyoknál nagyon kevés rokonérzésre találnak, bár általában nem idegenkednek tőlük. Azoknál az összetüzéseknél, amelyek elsősorban anya és fiu közt szoktak támadni, csak a vak szeretet segíthet, a mely minden belátásos itélet nélkül a cselekvés tartalmával szemben, az örök ellentétet áthidalva a gyermek szellemi kiválóságába temetkezik.

Ha a házaséletben is felszabadulnak ezek a természetszerü ellentmondások, nemcsak a folyton közeledő egykoruság fejleszti folyton erősebbé őket, hanem az asszony aggódása gyermekei sorsa fölött, a kiknek jövőjét az apa rendkivülisége és a polgári társadalommal való szembekerülése veszélylyel fenyegeti. A nő ellenszegülése azután passziv vagy aktiv, vérmérséklete szerint. Ösztönszerü, örök asszonyi motivumok kerülnek felszinre és a tudományosan gondolkodó férfinak nem szabad erkölcsi szemrehányásokra alkalmat keresnie, a mikor müködni látja ezt az ellenállhatatlan hajlamot, a melynek megmaradásától a nép és végeredményben az emberiség fentartása függ. Az ilyen házasságbeli viszályok azokhoz az akadályokhoz tartoznak, a melyeket minden szellemi vezérférfiunak le kell küzdenie. Mayer esete mutatja, milyen ártalmas és veszélyes szerepet játszanak a férfi-vénasszonyok is, az eredeti tehetség ösztönös ellenségei, még akkor is, mikor a haladás eszméje saját személyes körülményeiket a legtávolabbról sem zavarja. Mayer politikailag és vallásilag konzervativ volt, a mi azonban nem akadályozta meg környezetét abban, hogy kegyetlen haraggal forduljanak ellene, amikor uj felfedezésekre vetemedett, a melyeknek lényegéről persze senkinek se volt közülök sejtelme.

Még csak az a kérdés: hogyan lehet kikerülni vagy enyhiteni azokat az ellentéteket, a melyek a felfedező családjában az ő belső hivatottsága és az anyai s hitvesi ösztönök közt szükségszerüen kipattannak? A választ csak ismételhetjük: ha a tudósnak elég szerencséje van, hogy olyan asszonyhoz jusson, a ki urának nehéz küzdelmeit a napi gondok távoltartásával és jókedélyének áldásos hatásával enyhiti meg, akkor a nő már legjava feladatát teljesitette vele és az emberiséggel szemben s férje számára az elérhető legnagyobb boldogságot szerzi meg.

Ha megkiséreljük, hogy Mayer esetének biologiai eredményeit levonjuk: egy olyan férfi tragikus sorsával találkozunk, a ki a szellemi feszültség sulya alatt roppant össze. Az a hirtelenség, a melylyel vezető gondolata feltámadt benne s azután az első tapogatózásból a helyes kiutra bukkant, a mellett bizonyit, hogy Mayer csak ritkán, kivételes pillanatokban tudott olyan magasságra és világosságra emelkedni, a milyet problémája megkövetelt. Jusson eszünkbe, hogy a felfedező nem mondhatja magának, hogy: ezt akarom felfedezni, hanem a saját korának szükségletei irják elő, mit kell cselekednie. Természetesen bizonyos előfeltételekkel, főleg a teljes szellemi szabadsággal rendelkeznie kell, hogy a tradicziókból kibontakozhasson és a megoldandó kérdést meztelenül láthassa. Ez a szükségesség Mayer esetében ahhoz a sajátságos megkönnyitéshez jutott, hogy az iskolai bölcseség nem igen nyomasztotta, hiszen a hágai vizsgát is meglehetős mérsékelt sikerrel tette le. Igy azután e kedvező körülmények: a szellemi elkülönültség, a mely mikor egészséges volt, néhány tudományos eszmére való koncentrálódását lehetővé tette, Mayer termékenységét néha olyan rendkivüli mértékben fokozta, a hogy arra alapgondolata lelki megfogamzásához tényleg szüksége is volt. Ugyanez a természetes feszültség állt fenn 1841. őszén, döntő szellemi fordulása és küszöbön lévő házassága előtt.

A közbüleső időszakok azonban e csucspontok alatt messze elmaradnak. Mayer bizonyos értelemben egész életén át kisvárosi polgár volt; Párisban legszükebb földieivel élt együtt, nagy tengeri utján teljesen izolálódott és legizgalmasabb belső válságai alatt sem jutott tovább Tübingennél és Heidelbergnél. Mialatt Davy a nagyváros lüktető mozgalmasságában keresi kijegeczesedő gondolatvilágának külső keretét, Mayer szükös kis csigaházba bujik, amely őt és munkáját felemészti. Ez a hajlandóság különben Mayer lassu szellemi kibontakozásának szükségszerü következménye volt; minden uj és váratlan jelenséggel szemben bizonytalanul állott, tehát a nagyszabásu városi élettel sem tudott megbarátkozni. Ugyanez okból nem szerezhetett magának és gondolatainak rajongó személyi hiveket és tanitványokat, a kik vele együtt terjesztették és fejlesztették volna szellemi kincsét. A rá váró feladat kimerithetetlenségében Mayer nem kételkedett s tudta azt is, hogy egymagában nagyon keveset végezhet belőle. Nem volt azonban oly szerencsés természetü, hogy rokonlelkeket a maga igazáért fellelkesíthessen. Még Baurt sem tudta meggyőzni felfedezésének igazi jelentőségéről, pedig Baur melléje állt, segitett neki és gyarapitotta mathematikai ismereteit. A klasszikus tipust jellemzi ez az adat is: a személyi hatást az irás készsége pótolja. Mayer örökölt jellembeli fogyatékosságánál fogva nem tudott magának bármi áron is olyan helyzetet teremteni, hogy sulyos és nagyszerü hivatottságát szakszerüen realizálhatta volna. Ezt a tényt megfigyeljük és megállapitjuk, de kárhoztatni érte senkit nem szabad, bár innen ered, hogy a tizenkilenczedik század legnagyobb felfedezése szerzője személyének csak egy szerencsétlen életet jelentett.

Helmholtz.

Helmholtz Hermann atyja, Helmholtz Ágost teológus, gyenge testalkata daczára, 1813-ban a felszabaditó hadseregbe lépett és a hadjáratban önkéntesi minőségben vett részt; a drezdai csata alkalmával alhadnagygyá lett. Hazaérkezte után belátta, hogy papi tanulmányait – komoly lelkiismeretbeli ellentmondások nélkül – nem folytathatja; ennélfogva a filológiára, mint uj kenyérkereseti pályára csapott át és néhány évi házi tanitóskodás után a potsdami gimnáziumnak tanára lett; főleg latint, de más tantárgyakat is tanitott. Egyszer, mikor német óra alatt tanitványaival a felszabaditó hadjárat hangulatairól és saját élményeiről merészkedett beszélgetni, felettes hatósága szigoruan megdorgálta és figyelmeztette, hogy ismétlődés esetén egyszerüen elbocsájtják. Költői természetü volt s e hajlandósága különösen a divatozó görögimádásban nyilvánult; sok nyelvet tanult, köztük az arabsot is, festészettel és zenével is foglalkozott. Neje Penn Karolin, egy katonatisztnek művelt leánya és Penn William, a hires quäker leszármazottja volt; külsejére igen egyszerü, de élénk szellemü és feltünően világos itélőképességü nő. Szegényes háztartásukat, melynek gondjait idővel két leány és egy fiu szaporitotta, pompásan vezette s családja iránt tele volt gyöngédséggel és rajongással.

Hermann fia 1821. augusztus 31-én született. Gyenge és csunya gyerek volt (egy kicsit vizfejü), de anyja következetesen csodagyermeknek tartotta.

Gyermekkorában annyit betegeskedett, hogy majdnem mindig a szobához és gyakran ágyhoz volt kötve; csendes fiunak mondják: állandóan képes-könyvekkel és épitőkövekkel foglalkozott. Az utóbbiakból annyi empirikus geométriát sajátitott el, hogy később az iskolában az alapelvek körül már teljes tájékozottsága volt. Rendszeres testápolás, torna és turisztika révén, amikre apja sokat adott, egészsége is megjavult, ugy hogy kilencz éves korában beléphetett a potsdami gimnáziumba, amelyet rendkivül gyorsan végzett el. Hogy mi iránt érdeklődött leginkább, arra a hetvenedik születésnapján rendezett ünnepélyen igen figyelemreméltó beszédében tekintett vissza. Legczélszerübb lesz, ha a vonatkozó részeket szószerint közlöm:

„Hét éves koromig gyenge fiu voltam, a szobához, sőt igen gyakran az ágyhoz kötve, pedig alig birtam a szórakozás és a munka vágyával. Szüleim sokat foglalkoztak velem; képeskönyvek és főleg épitő kövek közt éltem mellettük. Korán kezdtem olvasgatni s igy természetesen uj élvezeteket ismertem meg. Szellemi képességeim fogyatékossága viszont abban nyilvánult, hogy rossz emlékezőtehetségem volt egymással szorosan össze nem függő tárgyak tekintetében. Jól emlékszem, hogy a jobboldalt a baltól alig tudtam megkülömböztetni, később az iskolában nehezebbül esett a magánhangzókat, a rendhagyóigéket, a sajátságos mondatfordulatokat elsajátitanom, mint a többi diáknak. Különösen az akkori történelemtanitással nem tudtam sehogysem megbarátkozni; prózai részeket könyv nélkül mindig csak nagy szenvedések árán tanultam meg. E fogyatékosságom természetesen folyton érezhetőbbé vált és aggkoromra egészen leigázott.

„De ha már volt mire támaszkodnom, (bár csak például a versmértékre és a versrimre) a könyvnélküli tanulás és a megrögzités sokkal könnyebben ment; nagy költők verseit igen sokáig megőriztem az emlékezetemben, de másodrendü irók közepes alkotásait alig. Azt hiszem, hogy a magyarázat a gondolatok természetes ritmusában található, ami a jó versek sajátossága; ebben a körülményben az esztétikai szépség lényegbeli forrását látom.

„A felsőbb gimnáziumi osztályokban az Odyssea néhány énekét, meglehetős sok horacziusi odát és egy csomó német verset tudtam szavalni. Abban a helyzetben voltam tehát, mint irástudatlan őseink, akik törvényeiket és történelmüket versekbe foglalták, hogy emlékezetükben megmaradjon. Ami könnyen esik, szivesen teszszük meg; én is előbb a költészetet imádtam. Ezt a hajlandóságomat atyám szitotta, pedig különben kötelességtudó, de rajongó ember volt; végtelenül szerette a költészetet, különösen a német irodalom nagyjait. A felső gimnáziumi osztályokban a német irodalmat adta elő és Homéroszt olvasta velünk; felváltva prózai német feladatokat és verstani gyakorlatokat kellett csinálnunk. És ha a legtöbben közülünk rossz költők is lettek, mégis az elképzelhető legalkalmasabb stilusfejlesztő rendszer volt az övé.

„A legtökéletesebb emlékezetbeli segédeszköz azonban a jelenségek törvényének ismerete, amit legelőször a geometriában tanultam meg. Gyermekjátékaimból, az épitőkövek révén, közvetlen szemlélet utján kipróbáltam a térbeli arányok egymáshoz való viszonyát. Minden gondolkodás nélkül tudtam, hogy szabályos alaku testeket miképpen lehetne egymásra rakni és miképpen illenének össze, ha igy vagy amugy forditanám őket. Midőn geometriát kezdtem tanulni, tanáraim nagy meglepetésére, minden ténymegállapitással, amellyel itt kellett volna megismerkednem, már tisztában voltam. Amennyire vissza tudok emlékezni, ez a tulajdonságom a postdami népiskolában is feltünt, amelybe 8 éves koromig jártam. Ellenben uj volt előttem a szigoru tudományos módszer, amelynek segélyével azután a többi nehézségeket is legyőztem.

„A geometriának egy hiánya van: csak elvont térbeli formákkal foglalkozik, pedig nekem a teljes valóság szerzett különös örömöket. Mikor már nagyobb és erősebb lettem, atyámmal vagy iskolatársaimmal sokat járkáltam Potsdam szép környékén és lelkem mélyéből megszerettem a természetet. A fizika elemei azután – amelyekkel a gymnasiumban találkoztam – jobban érdekeltek geometriai és algebrai tanulmányaimnál. Bőséges és sokféle anyag kinálkozott: a természet teljes gazdagsága, amely elméleti törvények alá sorakoztatható. Tényleg ez a megismerés ragadott el: a látszólag idegen természetnek az emberi szellem által való leigázása, amelyet a törvények logikai hatalmának köszönhetünk. Mindjárt csatlakozott ehhez az a másik megismerés is, hogy a természeti jelenségek törvényeinek tudása adja csak a természet felett való hatalmat a kezünkbe. Ezekben a gondolatkörökben már otthonosan éreztem magam.

„Nagy hévvel és örömmel bujtam azokat a fizikai tankönyveket, melyeket atyám könyvtárában találtam; ósdi művek voltak, melyekben még a flogisztónikus tudományos nyelvjárás divott és a galvanizmus még a Volta-oszlopnál tartott. Egy ifjukori barátommal is próbáltam mindenféle itt-ott olvasott kisérletet szerény eszközeinkkel utánozni. A savaknak hatását anyánk vászonkészletén alaposan kitapasztaltuk, ezenkivül azonban kevés sikerült; legjobban jártunk még optikai szerszámok készitésével, szemüvegek és egy növénytani nagyitólencse felhasználása mellett. Segédeszközeink korlátolt volta korai tanulmányaimban azzal az előnynyel járt, hogy a tervezett kisérleteket mindig módositanom kellett, mig a tényleg végrehajtható alakjára rá nem bukkantam. Meg kell vallanom, hogy néha, mig az osztályban Cicerót vagy Vergiliust olvastak, unalmamban az asztal alatt kiszámitottam a fénysugár sebességét és néhány optikai tételre akadtam, amelyekről a tankönyvekben semmit sem találtam, amelyekre azonban később a szemtükör szerkesztésénél szükségem volt.

„Igy azután elterelődtem tanulmányaimnak arra a különös irányára, amelyet később is megtartottam és melynek lassankint egész lelkemet odaadtam. Az a törekvésem, hogy a valóságon a fogalom uralkodjon, vagyis más szavakkal: a tünemények okozati összefüggésének felfedezése, vezetett az életen át, e vágy intenziv voltának tulajdonitható, hogy egy problémát mindaddig bonczolgattam, mig csak homályos pontokat sejtettem benne.“

E nyilatkozatokból, melyek Helmholtz természetéhez képest nagyon tartózkodóak, kiütközik a született természetbuvár ellenszenve a filológiai oktatás iránt. Természetes, hogy az adott körülmények közt (atyja hatása folytán, ki ugyanabban a gymnasiumban tanitott) a csendes és beteges fiunak minden harczot kerülő természete, nagyobb összeütközésre nem vezetett, sőt a szülői háznak ifjukori hatása később Helmholtznak az iskolai és nevelési kérdésekben elfoglalt álláspontjára is némileg befolyást gyakorolt. Ehhez járult még, hogy a klasszikus tipus kutatói, akikhez Helmholtz tartozik, természetüknél fogva hajlandóságot mutatnak a „klasszikus“ iróknak formai kerekdedségéhez, ami alkalmilag bizonyos türelmetlenségben is kifejezést nyer, szintén a filológusok szokása szerint; ilyen volt például Gauss is.

Helmholtz tehát jó bizonyitványnyal hagyta el a gimnáziumot, ez a körülmény jövőjére vonatkozólag döntő fontosságu volt.

Végbizonyitványában nyugodt és csendes magaviseletünek mondják; az ókori nyelvek tekintetében elért eredményeiről, sajnos, hallgatnak forrásaim: valószinüleg nem volt teljesen kedvező. A matematikában Helmholtzot egy Mayer nevü kitünő tanár tanitotta, aki egyszersmind a család barátja is volt. Mayer külön bizonyitványt állitott ki részére, hogy magántanulással már biztosan tovább haladni képes. Ebben a tulajdonságában tényleg megtaláljuk későbbi sikereinek egyik leglényegesebb tényezőjét.

Helmholtz természettudományokkal akart foglalkozni, miután azonban atyja a szükséges anyagi eszközökkel nem rendelkezett, az orvostudományhoz kellett átpártolnia. Jelentkezett a királyi katonai orvosi főiskolánál, a Pepiniére-nél felvételre, amely növendékeit, katonai szolgálat kötelezettsége mellett, ingyenes oktatásban részesitette. Helmholtz még gimnáziumi tanulmányai alatt próbavizsgát tett, igen szép sikerrel, ugy, hogy 17 éves korában, az érettségi után, már a berlini királyi Frigyes Vilmos orvosi intézetbe került. A jövendő nagy férfiu koraérettségének ujabb bizonyságát látjuk, amely gyermekkori betegeskedése dacára is előreviszi.

Helmholtzot Berlinben a szkolasztikus természetfilozófiai tanitáson kivül (maga mondja, hogy a záróvizsgán az érdaganatokról nagyszerü előadást tartott anélkül, hogy valaha ilyen műtétet látott volna) nagynénje, akinél vasárnaponkint ebédelt, kedélyes szigorral ismertette meg a „jó társaság“ erkölcseivel és szokásaival s Helmholtz kellőleg hasznositotta ezt a tudományt is. Haza irt leveleiben képekkel és zenével, amikkel a fővárosban eléggé összekerült, éppen annyit foglalkozik, mint életmódjának és tanulmányainak egyes részleteivel. Anyja nehezen nélkülözi fiát és a sok lim-lomot az asztalon, természettudománynyal való foglalatoskodásának apró bizonyságait s csak lassankint nyugszik bele távollétébe. Pajtásai kimért és tartózkodó modora következtében különcznek tartották s levelei tényleg bizonyos kulturgőgöt árulnak el, ami bizonyára az atyai ház professzori légkörének maradéka volt. „Mozart és Beethoven-szonátákat játszom, azután sokszor uj zeneműveket is, amiket a lakótársam szerez be. Este Goethe-t és Byron-t olvastam (K. kölcsönözte) és változatosságképpen integrálszámitásokat is végeztem.“ A szülők tudniillik, hogy Hermanjuk a megkezdett zongorajátékot el ne felejtse, nagy áldozatok árán zongorát állittattak intézeti szobácskájába. A könyvek iránt való érdeklődésének köszönhette, hogy az intézet könyvtárosa magához osztotta be s igy szabadon válogathatott az irodalmi művek között. Egyrészt a fizikusok és mathematikusok, másrészt Kant bilincselte le s egy jelentős személyi befolyás is érvényesült. Mig ugyanis Mitscherlichet nagyon unalmasnak találja, Müller, a hires fiziológus egészen elragadja a fiut; Link tanár ellenben „tultengő szellemü, két hónap után még mindig a természettan filozófiai bevezetésénél tart (Ah, Istenem!).“

1839. végén, 18 éves korában a filozófiai szigorlatot igen jó eredménynyel tette le, a következő évben pedig anatómiai vizsgáját szintén kitünően. Harmadévre azonban sulyos tifuszba esett s több hónapon át a kórházban kellett feküdnie. Helmholtz azok közé az emberek közé tartozott, akiknek még a véletlen is javukra válik és igy betegsége is, amely különben sem volt veszélyes, alkalmat adott arra, hogy időközben megtakaritott pénzén górcsővet vehessen, amelyet később doktori értekezésénél használt fel. Teljes felgyógyulása azonban oly lassan haladt előre, hogy még néhány hónapig a szülői házban kellett tartózkodnia, mielőtt tanulmányait ujból megkezdhette.

Az orvosi szaktárgyasokon kivül sok másra is beiratkozott, de mathematikai előadásra nem. A legnagyobb hatást Müller János tette reá, aki professzorai közül kétségtelenül a legkiválóbb volt; az elsők közé tartozott, aki szabadulni akart a természetfilozófiától s lelkes és hatalmas akaratával fogva tartotta tanitványait, akik között sok volt a tehetséges. Helmholtz érintkezésbe jutott Du Bois Reymond, Brücke és Virchow-val, akikhez néha a valamivel idősebb Ludwig is csatlakozott és átélte velük egy uj tudomány születésének különös izgalmait. Doktori értekezésének tárgyául az idegrost eredetét választotta; azt remélte, hogy hamar készen lesz a dologgal és 20 éves korában már doktorrá avatják. Mikor azonban munkájával Müllerhez került (addig t. i. saját eszközeivel dolgozott), tanára jónak és helyesnek itélte ugyan tanulmányát, de figyelmeztette, hogy még jobban meg kellene alapoznia. Jellemző Helmholtzra, amit 1842. augusztusában atyjának ir: „Ma voltam értekezésemmel Müller tanárnál; nagyon barátságosan fogadott, előadatta velem a végeredményt és a bizonyitékokat, igen érdekesnek mondotta a dolgot, mert az idegrostoknak a magasabb rendü állatoknál eddig is sejtett, de még be nem bizonyitott eredetét mutatja ki, mindamellett azt ajánlotta nékem, hogy egészítsem ki vizsgálódásaimat s nyilvánvalóbb bizonyságot adjak, mint ami három-négy esetből elérhető. Meg is nevezett néhány állatot, amelyeknél megfelelő eredményt vár és felajánlotta nekem saját műszereinek használatát az anatómiai múzeumban, amennyiben az enyéim nem volnának kielégítők. Végül azt ajánlotta, hogy ha felavatásom nem sürgős, a szünidőben dolgozzak tovább, hogy teljes és megtámadhatatlan eredményhez juthassak. Miután semmi okosat nem tudtam ellene felhozni és magam is jórészt az ő álláspontján voltam, le kell mondanotok a 20 éves doktorról és a 21 évessel kell megelégednetek. Engemet is meglepett a dolog s nem volt egészen inyemre, de, mint már emlitettem, nem tudtam megfelelő ellenvetést tenni.“

Csak örülni lehet rajta, milyen magatartást tanusit ez a két kiváló ember egymással szemben. Egyrészt a tapasztalt tanár, aki biztos szemmel becsüli meg a fiatalember értékét és tudományos lelkiismeretességéhez jelentős segitséget ad, másfelől az ifjú kezdő, aki az útmutatást rögtön megérti és „nincs semmi észszerű ellenvetése.“ Igy történt azután, hogy a felavatás 1842. őszén ment csak végbe.

Helmholtz értekezése az ideganatómia egyik alapvetője, mert a gerinczteleneknél eddig ismeretlen összefüggést igazolt az idegszálak és sejtek között.

Egyidejűleg kórházi sebészként is működött és kevés szabadidejében együtt dolgozott Müllerrel. Első eredményét az erjedés és rothadás okai vizsgálásánál érte el, amelyek körül a katalitikus erővel kapcsolatban Liebig és Berzélius közt épp akkor vita támadt. A kisérlet tárgyát az a meggondolás képezte, hogy két folyadék kölcsönös közlekedését lehetővé tegye, de az esetleg létező organizmusok helycseréjét megakadályozza. Czélját úgy akarta elérni, hogy a két folyadékot hólyaggal választotta el egymástól. Miután mások kutatásai nyomán bebizonyította, hogy kifőtt rothadó folyadékok sohasem oszlódnak ugy fel, ha forralatlan levegőtől elzárjuk őket, megállapitotta azt is, hogy az erjedés nem hat a hólyagon át, a rothadás azonban igen. Más szóval: ha egy sterilizált cukoroldatot tartalmazó, hólyaggal lekötött edényt erjedő cukorba tett, úgy a cukoroldat változatlan maradt. Ha azonban sterilizált húst ugyanúgy rothadó húslével hozott érintkezésbe, a hús gázképződés mellett feloszlásnak indult, de a közönséges rothadástól különböző módon, mert semmiféle baktériumképződés nem állott be. Az eredmény tehát némileg kétes volt és a vitáknál nem is játszott szerepet. Ma ez a kisérlet megint érdekessé vált, mert nyilvánvalólag azt az értelmezést kivánja meg, hogy a rothadó oldatból bizonyos mennyiségü bomlasztó enzim hatolt át a hólyagon és okozta a feloszlást; a baktériumokat ellenben a hólyag távol tartotta. Épp ezért tanulságos volna, ha ezeket a kisérleteket különféle bőranyagokon kipróbálnák.

Helmholtz valamivel később Magnus laboratóriumában, aki szokott előzékenységével magához vette, e kisérleteket megfelelőbb eszközökkel ismételte, meg is oldotta a kérdést, de semmit sem hozott nyilvánosságra belőle.

Viszonyai időközben kedvezőbbé váltak; a gárdahuszárokhoz helyezték át Potsdamba, mint sebészt; Branca ezredorvosnak segédje lett és nem volt nagyon igénybe véve. A sok szabad idő nagyon kapóra jött; rendkivüli gondolatok foglalkoztatták, amelyek sokkal messzebbre vezettek, mint előre láthatta volna. Az állati testek melegképződéséről volt szó, amiről épp akkor hosszadalmas vita keletkezett. Dulong és Despretz kisérletileg megállapitották, hogy azok az állatok, amelyek melegmérőben lélegzettek, 10–20%-kal kevesebb meleget fejlesztettek, mint ha az elhasznált oxigén szén elégésére szolgált volna. Habár Hess az alapelvet már 1841-ben felállitotta és néhány példával kisérletileg bebizonyitotta, hogy a melegfejlődés összege kémiai folyamatoknál a közbenső fokozatokat mind felöleli, úgy, hogy a jelen esetben nem a szénsav, hanem a tápanyagok égési melege veendő számításba, mégis a fiziológiai zavar sokáig tartott és Helmholtz is megpróbálta tisztázni a kérdést. E czélból vizsgálat alá vette, vajjon az izmok működésénél kémiai egyesülés és melegfejlődés áll-e be és – igenlő eredményhez jutott.

A kémiai folyamatok bizonyitását Helmholtz kémiai segédeszközökkel érte el. Párhuzamos kisérleteket folytatott lehetőleg egyforma feltételek mellett: a békának, „a tudomány ősi martirjának“, izmait egyrészt villamos battériával addig izgatta, amig nem vonaglottak, más izmokat pedig minden külső befolyástól menten tartott. Mikor aztán mind a két próba-izmot, vízre és borszeszre bomlandó részeik tekintetében, megvizsgálta, úgy találta, hogy a kimerült izmok kevesebb víz-, de annál több szesz-kivonatot adtak, mint a pihentek; a különbség 13–30 százalékra rugott. A különbözőséget kémiailag nem lehetett jellemezni. Bebizonyult tehát, hogy a kifárasztott izom kémiailag kétségtelenül különbözik a pihenttől, de nem derült ki, hogy mi is változott meg. Egy angolna és egy galamb izmainál is hasonló különbségeket talált, de nem olyan jelentékenyeket.

„Elintézetlenül kell hagynom ez alkalommal még egy igen fontos kérdést: vajjon az izomrost-anyag résztvesz-e ebben a szétbontásban.“ Az ifjú szerző végül kilátásba helyezi a kivonatolt anyagok megvizsgálását is, de erről soha semmit sem hozott nyilvánosságra.

Helmholtz-al tehát a kisérleti kémia terén is találkoztunk, ahova később soha nem tévedt; legközelebbi munkája már állandó érdekkörében, a fizikai élettanban mutatja be.

Arról a kérdésről volt szó, vajjon az izmok összehuzódása a vérkeringéstől és táplálkozástól függetlenül is melegképződést feltételez-e vagy sem? A válasz általában igenlő volt s ugy bizonyitottak, hogy háromszoros hőelemet bocsájtottak a megvizsgálandó békaizomba és indukciós ütések által megmerevítették. Minden alkalommal hőemelkedést észleltek: 0.14–0.18°-ot; az idegeken az egész művelet alatt hőváltozás nem volt tapasztalható.

A kémiai munkálatokkal szemben, amelyek exakt ábrázolásnak nem adtak teret, rátalálunk itt arra a különös gondosságra, amely a kisérletek fizikai feltételeinek meghatározását és fejtegetéseit jellemzi. Legelőször nyilvánul meg tehát világosan a későbbi munkák egyéni jellege.

E kutatások azonban csak egy problémának részletei voltak, amelyek a fiziológiai melegről szóló „Az orvosi tudományok kéziszótárá“-ban 1845. folyamán kiadott összefoglaló beszámolóban tolultak eléje. Az állati testben lévő munka és meleg kérdése csak akkor tárgyalható, ha a munka és meleg viszonya általában tisztázódik és miután munka alatt a szervezet különféle teljesitményei értendők, a probléma az összes tevékenységi ágakra kiterjesztendő. Ez a körülmény vezetett a kölcsönös átváltozhatlanság gondolatára, még pedig a perpetuum mobile kizárása mellett.

Helmholtz e gondolatokat véglegesen 1847-ben foglalta össze, miután egy évvel előbb államtudományi vizsgáját kitüntetéssel letette és 1847. március havában Velten Olgával, egy néhai főtörzsorvos leányával jegyet váltott. Gyakori jelenség, hogy fiatal tehetségek kiváló eredményei egybeesnek eljegyzésükkel vagy házasságukkal, amire később behatóbban fogunk visszatérni. Ez a tünemény arra mutat, hogy az alapösztön érvényesitésével a többi szerveknek, különösen az agynak rendkivüli tevékenységi képessége is velejár. Akaratlanul a magasabbrendü állatokra, különösen a madarakra kell gondolnunk, amelyeknél a párosodás idejében különös érvényesülési és cselekvési formák lépnek fel, mint például táncz, harczok és egyebek.

A munka formulázása tetemes nehézségeket okozott Du Bois Reymondnak (akivel már akkor és egész életén át szoros baráti kötelékben állott s aki részéről mindig teljes és értékes áldozatkészséget tapasztalt), 1847-ben elküldte munkájának bevezető tervezetét, „nem azért, mintha azt hinném, hogy készen lennék vele, (éppen az átolvasásnál jöttem rá, hogy talán semmi sem maradhat meg belőle), hanem, mert nem is sejtem, vajjon még hányszor kell átdolgoznom, mielőtt elkészül s szeretném megtudni, hogy a fejtegetés módját tudományosan helyt állónak tartod-e? Az utolsó átdolgozásnál összeszedtem magam és mindent eldobtam, ami a filozófiára emlékeztetett (amennyire szükség nem volt rá), emellett azonban gondolathézagok is maradhattak.“ Barátja nem talált semmi kifogásolni valót és a legteljesebb csodálatát és egyetértését fejezte ki. 1847. június 21-én azután a nemrég alapitott fizikai társulatban1) előadta értekezését s még közelebbi barátait is ámulatba ejtette az a biztonság, amelylyel a matematikai fizikát kezelte, mit egy katonaorvostól egyáltalán nem tételeztek volna fel. Helmholtz, előadásának a fizikai Évkönyvben való közreadása céljából, kéziratát Magnus rendelkezésére bocsátotta, Poggendorffnak leendő továbbítás végett. Helmholtz azonban úgy járt, mint hat évvel előbb Mayer: munkáját visszautasitották. Poggendorff azzal indokolta meg állásfoglalását, hogy a munka egyrészt nagyon hosszú, másrészt pedig nagyon elméleti; kisérleti kutatásokat, az alapnézlet bizonyítására, szivesen nyilvánosságra hozott volna. Helmholtzot az elutasítás joggal bántotta, mert Poggendorff néhány hasonló tartalmú dolgozatot már elfogadott, sőt Clapeyronnak egy tíz éves munkáját, amelyben Carnot gondolatait analitikusan kifejtette és tovább fejlesztette, kinyomatás végett maga fordított le. Nem az az eset forgott itt fenn, mint Mayernél, hogy tudniillik a tartalom hiányos lett volna; kizárólag a „spekuláció“-tól tartottak, amelynek káros következményei a német természetfilozófiára még friss emlékezetben voltak. A barátságtalan fogadtatásban különben valószinüleg Magnus is részes volt, aki a kisérleti és elméleti fizikát olyan két tárgynak tekintette, amelyeket semmi szin alatt sem szabad összekeverni.

Helmholtz azután többek tanácsát követve, kinyomatta munkáját, amire Reimer könyvkiadó nemcsak szivesen vállalkozott, hanem még némi tiszteletdijat is fizetett érte. Ez alkalommal az értekezést még egyszer átdolgozta és csak ebben a végleges alakban ismerjük mi is.

Az irásmű keletkezését és közelebbi sorsát Helmholtz 1891-iki felköszöntőjében következőképp adja elő:

„Tanulmányaim közben mindjárt egy mélyen járó tanár, Müller fiziológus befolyása alá jutottam, aki ugyanakkor Du Bois Reymondot, Ludwigot, Brückét és Virchowot is bevezette a fiziológiába és anatómiába. Müller az élet rejtelmei tekintetében még a régi, inkább metafizikai és az ujonnan kifejlődött természettudományi nézlet közt vergődött, de az a meggyőződése, hogy a tények ismerete semmi által sem pótolható, mindinkább erősbödött s hogy ő maga is még mindig küzködött, talán még jobban növelte tanitványaira való befolyását.

„Fiatal emberek legszivesebben mindjárt a legnehezebb problémákhoz nyúlnak: én is az életerő rejtélyes kérdését ragadtam ki. A fiziológusok nagy része akkoriban Stahlnak azt a kibuvóját használta fel, hogy az élő testben ugyan a szerveknek és anyagoknak fizikai és kémiai erői működnek, de a „lélek“ ezen erők működését megkötni és feloldani tudja; az erők szabad érvényesülése a halál után a rothadást idézi elő, mig az élet folyama alatt tevékenységüket állandóan a lélek szabályozza. Ebben a magyarázatban valami természetellenest sejtettem; de sok fáradságomba került, amig feltevésemet szabatos kérdéssé tudtam átalakitani. Végre tanulmányaim utolsó évében rájöttem, hogy Stahl elmélete minden élőtestnek a perpetuum mobile természetét tulajdonitotta. Az utóbbira vonatkozó vitákat már jól ismertem; gimnazista koromban sok beszélgetést hallgattam végig atyám és mathematikai tanárunk közt, mint Frigyes-Vilmos intézeti növendék pedig könyvtársegédi minőségben szabadidőm alatt Bernoulli, d’Alembert és más mult századbeli mathematikusok műveit kerestem ki és kutattam át. Igy azután a következő kérdésekre bukkantam: Micsoda vonatkozásoknak kell a különféle természeti erők közt lenniök, ha általában a perpetuum mobile lehetősége ki van zárva?, – továbbá: Tényleg fennállanak-e már most mindezek a vonatkozások? Könyvecskémben az erő megmaradásáról kritikai tanulmányt és rendszert akartam adni, a fiziológusok szempontjai szerint.

„El voltam arra készülve, hogy a szakemberek végül azt mondják: ‚Hiszen mindezt már ismerjük; mit gondol ez a fiatal orvos, hogy nekünk az egész dolgot ilyen részletesen adja elő?‘ Csodálkozásomra azonban azok a fizikai tekintélyek, a kikkel érintkeztem, az ügyet másképpen fogták fel. Hajlandók voltak a törvény helyességét tagadásba venni és abban a lelkes harczban, melyet Hegel természetfilozófiája ellen vezettek, az én munkámat is fantasztikus ötletnek nyilvánitották. Csak Jacobi mathematikus ismerte fel gondolatmenetemnek a mult századbeli mathematikusokkal való összefüggését; érdeklődött kisérleteim iránt és megvédett a félreértésektől. Őszinte tetszést és gyakorlati segítséget találtam viszont fiatalabb barátaimnál, különösen Du Bois Reymondnál. Ők azután a legujabb berlini fizikai társaság tagjait is pártomra vonták. Joulenak e tárgyú munkálataiból akkor még keveset ismertem, Mayeréból pedig semmit.

„Ehhez csatlakozott a rothadásról és erjedésről szóló néhány kisebb fiziológiai munka, amelyekben bebizonyitottam, hogy egyik sem önmagától beálló vagy a légkör oxigénje közreműködésével előidézett tisztán kémiai szétbomlás (amint Liebig gondolta), hanem az erjedés feltétlenül erjesztő gombák jelenlétéhez van kötve, amelyek csak szaporodás útján keletkezhetnek. Az izomműködés okozta anyagváltozásról is írtam, amelyet később a megfelelő hőfejlődésre vonatkozó dolgozatom követett; e proczesszusok az erő megmaradásának törvényéhez alkalmazkodnak.“

Az értekezés tartalma sokkal ismeretesebb, semhogy most ismételnünk kellene. Mayer tanulmányaival ellentétben, aki e gondolat első felfedezőjének érezte és érezhette magát, Helmholtz csakis a fizika ismert területeinek elméleti tisztázását tartotta fenn magának és e feladatot klasszikus tökéletességgel oldotta meg. Érdekes az alapvetés eltérő volta is. Mayer a nehézség és tömeg megmaradási törvényeinek párhuzamosságából, tehát főleg kémiai hasonlóságokból indult ki és igy az „erőt“ vagy energiát szubsztanciának tekintette, Helmholtz következtetését az elméleti mechanikára alapitotta, a mely sokkal közelebb feküdt hozzá. Helmholtz is, mint Mayer, ragaszkodott az anyag és erő dualizmusához, bár azt is kijelentette, hogy egyik a másik nélkül sohasem fordulhat elő. Az anyag ismertetőjeléül térbeli meghatározottságát és tömegét jelölte meg, mig minden más külső megnyílvánulását „erőknek“ vagy tulajdonságoknak (ami egy és ugyanaz) vette. Ebben egészen Kant nyomán jár, aki annak idején Lockehez csatlakozott; úgy látszik, Helmholtz nem vizsgálta meg, vajjon a térbeli meghatározottság és a tömeg nem tekinthető-e szintén tulajdonságoknak? Negyedszázaddal később ujonnan kiadott ifjúkori munkájában úgy nyilatkozik, hogy e következtetéseit Kant ismert elméleti nézetei erősebben befolyásolták, mintsem most helyesnek tartaná és szerinte az erő megmaradási törvényének indokolásához mást, mint tapasztalati tényt felhozni nem szabad. Ezen a téren azonban számos filozófus nem követte, sőt sokan még ma sem szabadultak fel a Kant-féle korlátozás alól; mindenesetre nincsenek még kéznél ama tudományos tapasztalatok, amelyeket Helmholtz később gyüjtött magának. De a „törvény“ absztrakt jellege Helmholtznál sokáig megmaradt; 1881-ben így nyilatkozik: „Az anyagból felszabadult erő olyan törvény volna, amelynek érvényesülési feltételei hiányzanak.“ Az energetikában egy „erő“, azaz energia hatékonyságának feltételét egy másfajta energia fellépése adja meg, hogy átalakulás történhessék.

Még nehány szóval meg kell emlékeznünk a Mayer és Helmholtz elsőbbségi kérdéseiről is. Nem volna rá szükség, ha később bizonyos berlini körök ismételve nem Helmholtzot kiáltották volna ki az erő megmaradási törvényének felfedezőjéül. Maga Helmholtz soha sem csatlakozott ehhez a mozgalomhoz, de talán nem is nyilatkozott ellene elég határozottan.

Miután Mayer első értekezése 1842-ben Joule-é 1843-ban, Mayer részletes dolgozata pedig 1845-ben jelent meg, mig Helmholtz a maga tanulmányát csak 1847 nyarán terjesztette a fizikai társulat elé, Helmholtz később maga is kijelentette, hogy elsőbbségről az ő javára szó egyáltalában nem lehet. E dolgozatát lényegileg a meglevők összefoglalásának tekintette, de mindenesetre kiemelendő, hogy ez az összefoglalás jórészt eredeti és messze perspektiváju volt. Helmholtz tényleg a tudomány későbbi fejlődésére jelentékeny befolyást biztositott magának; elsőül határozta meg az alaptörvény akkor áttekinthető alkalmazásainak egész területét, mig a többi kutató egyes kisebb körök feldolgozásával elégedett meg.

Később is, mikor Joule és néhány hevesvérü földije Mayer jogait megtámadta, Helmholtz az ő pártjára állott, ugy hogy e tekintetben szemrehányás nem érheti. Ellenben épp a kritikus időkben való eljárása nem volt kifogástalan. Mint az akkor alapitott fizikai társulat tagja ugyanis Helmholtz vállalta a jelentéstételt az ő munkakörébe eső kérdésekről. Az 1850-ben kiadott 1847-iki évi jelentésében a következő irások összeállitása látható: Mayer, Az organikus mozgás és anyagváltozásról 1845.; Donders, Az anyagváltozás, mint a növényi és állati meleg forrása 1847.; Helmholtz, Az izmok tevékenységénél való melegfejlődésről 1847/48.; Helmholtz, Az erő megmaradásáról 1847.

Helmholtz jelentése a következő szavakkal kezdődik: „Mayer és Donders iratait csak a rend kedvéért sorolom fel. Ismert tények összeállitását tartalmazzák, lényegükben az előadó 1845-iki jelentésének szempontjai szerint.“ Ezután igen részletesen számol be saját két munkájáról.

Az 1845. évi jelentés azonban 1847-ben lett kiadva, ugy hogy Mayer értekezésének, amely már 1845-ben készen állt, a jelentéssel szemben elsőbbsége volt. Ha tekintetbe veszszük, hogy ez a tanulmány nemcsak a hő mechanikai egyenértékének részletes bizonyitását, hanem fizikai és fiziológiai alkalmazását is tartalmazza, a jelentésben foglalt előadói megjegyzést egyenesen félrevezetőnek kell tekintenünk. Nincs semmi okunk kétségbevonni Helmholtz erősködését, hogy az egyenérték gondolatára önállóan jött rá, de a fiatal tudósok természetszerü türelmetlensége folytán előadói hivatását, a tudomány és az igazság mértéke szerint, sulyosan megsértette. Ha Mayer könyvét felsorolja és ismerteti, feltételezhető, hogy olvasta is, ha pedig olvasta, akkor nem lett volna szabad róla olyan lekicsinylő módon irnia, amint tette. Helmholtz kifogásolhatta azt az utat, amelyen Mayer a maga eredményeihez jutott, de el kellett volna ismernie, hogy mégis uj eredményeket talált.

Hogy e megjegyzéseink nem indokolatlanul és tulzottan szigoruak, ama következményekből látható, amelyeket az Évkönyv maga után vont. Mindenekelőtt a fizikai társaság tagjai, továbbá a Jelentések egész olvasóközönsége Mayer munkájának megismerésétől jóformán elzáródtak. Clausius, a társaság tagja, még 1862-ben azt irta Tyndallnak, aki Mayer irásainak beküldésére kérte fel, hogy nézete szerint ugyan semmi fontosat sem fog bennük találni, de azért megkisérli beszerzésüket: „Mikor azonban – irja Claudius – a heilbronni könyvkereskedőtől a könyveket megkaptam s Tyndallnak való elküldésük előtt átolvastam, beláttam tévedésemet és el kellett ismernem, hogy Mayer mechanikai feltevéseinek hiányosságát (amelyek, tekintve, hogy gyakorló orvos létére először ir erről a tárgyról, könnyen érthetők) további beható tanulmányozás után kiküszöbölte, nézeteit világosan és határozottan adta elő és olyan szellemi látókört árult el, amelyet még akkor is csodálnunk kell, ha nem is értünk vele mindenben egyet. Mikor tehát Tyndallnak az irásokat elküldöttem, előbbi nyilatkozatomat is visszavontam és tanulmányainak fontosabb részeit levelemben külön kiemeltem.“

Clausius tehát, aki Mayerrel azonos téren dolgozott, az 1850-iki jelentés folytán Mayer munkáiba bele sem pillantott és csak egy harmadik helyről jött felkérésre vette őket elő; megállapithatjuk ennélfogva, hogy Helmholtz igazságtalan eljárása czélhoz vezetett és igy az ügynek kárára volt.

Miután itt nagy emberek pszichikai tulajdonságait tesszük tudományos vizsgálat tárgyává, kénytelen vagyok már eleve viszautasitani minden esetleges szemrehányást, illetve nem fogok azzal törődni, ha szándékos befeketitésükkel vádolnának. Ez alkalommal azonban nem szeretném emlités nélkül hagyni, hogy milyen rettenetes felelősséget kell a jövendővel szemben mindenkinek vállalnia, aki a tudományok szent templomában akar működni. Itt, ahol az emberiség maradandó érdekeiről van szó, a történelem itélete előtt az alacsony eszközökkel elért napisiker elenyészik és aki nem tiszta kézzel és tiszta szivvel lát a munkához, kénytelen előbb-utóbb a következményeket viselni. Különös elégtételül szolgál már itt kiemelnem, hogy Helmholtz későbbi egész müködésében nem adott alkalmat hasonló megrovásra. Elmondhatjuk, hogy amint az ember nem lehet mindig legkiválóbb képességének ura, nem lehet mindig legfőbb erkölcsi érzelmének ura sem. Sokszor az ilyen gyenge pillanatok elmulnak anélkül, hogy tartós nyomokat hagynának maguk után; néha a visszahatás csak akkor áll be, ha már olyan valami történt, ami többé helyre nem hozható. Egy ilyen sulyosabb esetre voltunk kénytelenek ezuttal rámutatni.

Hogy tényleg csak egy muló gyengeségi rohamról volt szó, abból a körülményből is kitünik, hogy Helmholtz már egy 1854-ben tartott és nagy tetszéssel fogadott, hires előadásában (a természeti erők kölcsönhatásáról), Mayer érdemét és elsőbbségét világosan elismerte és kiemelte. „Az általános természeti törvényt, amiről itt szó volt, elsőnek Mayer, egy német orvos, Heilbronnban, 1842-ben mondotta ki és értelmezte helyesen.“

A meglehetősen fagyos tartózkodást, amely Helmholtz elméleti tanulmányának kijutott, nem tette jóvá egyik felsőbb katonai hatóságának meleg elismerése, „ama fontos gyakorlati jelentőségért, amelyet tanulmányaiba befektetni tudott;“ – az illető kitünőség bizonyára a katonák izomerejére vagy egyéb más fiziologiai dologra gondolt. Arra az általános ösztönszerü idegenkedésre bukkanunk itt is, amelyet idősebb emberek, akik becsületes tudományos munkát végeztek, nagyszabásu fogalmi átalakitásokkal szemben tanusitanak, különösen ha fiatal emberek követelik a már gyökeret vert alapgondolatok megváltoztatását, már pedig Helmholtz mindössze huszonnyolcz éves volt. A pszichologiai körülmények, amelyek e rendszeresen előforduló visszahatáshoz vezetnek, kézen fekvők: később még visszatérünk reájuk. Épp ilyen rendszeres jelenség, hogy fiatal tehetséges emberek, a leendő kutatók, uj gondolatokat könnyen és lelkesedéssel karolnak fel. Náluk a megszokott gondolkozás még nem vált annyira csökönyössé, hogy megváltoztatásuk mindjárt kedvetlenséget idézne elő és a nagy távlatok, amelyeket alapvető uj nézletek felszabaditanak, a meglevő energia-feleslegeknek éppen a várva-várt kimeritő tevékenységet biztositják.

Szükebb környezetében is kellemetlen ellentállásra akadt; atyja, aki filozófiailag magasan fölötte hitte magát, nagyon elitélte fiának „materialisztikus“ irányzatát és követelte tőle, hogy a „magasabb“ természeti erőket tiszteletben tartsa. Helmholtz nem segithetett máskép magán, mint hogy terveiről egyáltalán nem közölt atyjával semmit.

Liebig elvét: az elmélet alkoholját kisérleti czukorral megizesiteni, Helmholtz öntudatlanul követte. Az izomműködésnél való hőfejlődésre vonatkozó munkálatait 1847-ben egyesitette; könyvét a methodika mesterművének mondották és Müller is a legmelegebb elismeréssel fogadta. Épp ekkor üresedett meg a művészeti akadémiának anatomiai tanszéke és miután Du Bois nem pályázott reá (vagyona segitségével kizárólag tanulmányainak élhetett), Helmholtz a siker reményében tarthatott igényt, különösen Müller támogatása mellett: „Ilyen körülmények közt minden alkalmat meg fogok ragadni, hogy Helmholtznak tudományos függetlenségét biztosithassam; mindig az volt a czélom, hogy ilyen kiváló fiatal embereket előre segitsek.“

Az anatomiai intézetnél is, amelyet Müller igazgatott, felszabadulhatott egy katedra Helmholtz részére és a katonai hatóság a tudományos érdekekre való tekintettel, Helmholtz további gyakorlati szolgálatairól le is mondott. Aránylag fiatalon czélhoz ért: külső feladata is kizárólag tudományos munkásságra szoritkozott. Ennek ellenére, éppen Helmholtz természetéhez mérten, nem következtek tömeges felfedezések, sőt látszólag szünet állt be, amelyet lelkiismeretességével magyarázhatunk: előbb uj kötelezettségeinek akart eleget tenni és csak azután jött a szabad buvárkodás. Mielőtt azonban még egyáltalán berendezkedhetett volna, megint Brücke utódjául, königsbergi rendkivüli tanárrá nevezték ki. Du Bois és Ludwig jöhetett csak rajta kivül számitásba; utóbbi „demokrata“ volta miatt elesett, Du Bois pedig nem akarta Berlint elhagyni, inkább a művészeti akadémia felolvasásait vállalta el.

Az akadémiába való bevonulása óta Helmholtz sorsa kedvezően és kényelmesen fejlődik. Atyját már a königsbergi rendkivüli tanárság is (a nyolczszáz tallér honoráriummal) annyira meghatotta, hogy szülői lelkiismeretét veszélyen kivül látta és minden további ellenállással felhagyott; most már azután tartózkodás nélkül élvezte atyai boldogságát. A hosszu vőlegénységnek is végeszakadt: „a biztos állás“ révén 1849 augusztusában megesküdtek és mihamar a férfi állandó tartózkodási helyére költöztek át.

Helmholtz nagyon elégedett, bár beszerzési alapul mindössze 100 tallér áll évenkint rendelkezésre, ami azonban még mindig kedvezőbb, mint a berlini állapot. Izom-vizsgálódásaihoz nemsokára hozzá is látott s felfedezte a latens időtartamot, vagyis azt a körülményt, hogy az izom nem közvetlenül az izgatás után kezd összehuzódni, hanem csak bizonyos idő mulva. E megfigyeléseit még nem találta elég érettnek, hogy nyilvánosság elé vigye; a klasszikus tudós jellegzetes lelkiismeretességét látjuk és fogjuk még sokszor látni: eredményeit mindenféle elképzelhető támadás ellen teljesen védeni akarja s ezért készül el oly nehezen. A tanitványokkal nem megy valami fényesen a dolog: „hét hallgató iratkozott be hozzám és az időjárás szerint három vagy öt van jelen.“

Még az év vége felé sikerült egy olyan felfedezéshez jutnia, amely nevét széles körökben ismertté tette: az inger az idegekben véges, sőt igen mérsékelt gyorsasággal terjed tovább. Az exakt fizikusok a módszer helyességét vonták kétségbe, a természetfilozófusok pedig tiltakoztak ama feltevés ellen, hogy egy „szellemi történés“ egyáltalán időt igényelne. A potsdami öreg urnak sem akar ez a dolog a fejébe menni; Helmholtz azonban felfedezésének alapvető jelentőségéről annyira meg volt győződve, hogy szokása ellenére a berlini és párisi akadémiához ideiglenes közléseket juttat az elsőség biztositása czéljából. Du Bois barátja volt ebben segitségére, aki azonban a vázlatot olyan rövidnek és nehézkesnek találta, hogy könnyebb érhetőség czéljából kibővitette és átdolgozta. Az agg Humboldt is, (aki régen érdeklődött iránta) hasonló szivességet tett neki a franczia akadémiánál.

A nagyfoku erőfeszités nem maradt káros visszahatás nélkül, bár Helmholtz még nem is volt harminc éves; a keleti tenger mellett azonban valahogy rendbejött. Megtudjuk ebből az alkalomból, hogy Kirchhoffal is összebarátkozott, akivel később Heidelbergben élete javarészét együtt töltötte.

Nemsokára megint feltalált valamit, aminek gyakorlati fontossága a tudományos- és kormánykörök készséges, gyors jóakaratát biztositotta. A szemtükörről van szó, amelyről maga Helmholtz igy ir: „Königsbergben általános pathológiát és fiziológiát adtam elő. Az egyetemi tanárnak szigoru menetrendje van: minden évben az egész tudományágat el kell intéznie, még pedig ugy, hogy tehetséges tanitványait, a jövő nemzedék nagyjait is meggyőzze és kielégitse; ennek a kötelezettségnek két értékes eredményt köszönhetek. Felolvasásom előkészületei közben ugyanis előbb a szemtükör problémája, majd az inger idegbeli továbbterjedésének mérése világosodott meg előttem. A szemtükör mindenesetre összes tudományos szolgáltatásaim közt a legnépszerübb, de a szerencsének sokkal jelentékenyebb része van benne, mint magamnak. A szemlencse elméletéről kellett előadnom tanitványaimnak, amely Brückétől származik, aki hajszálon mult, hogy a szemtükört fel nem találta. Mindössze azt a kérdést nem vetette fel, hogy a szemből visszaverődő sugarak milyen optikai képhez tartoznak. Erre a kérdésre nem volt szüksége; ha feltette volna, épp ugy megtudta volna válaszolni, mint jómagam. A kérdést ide-oda forgattam, hogy hallgatóim számára leegyszerüsithessem, amikor hirtelen a szemtükör eszméje felötlött bennem. A szemorvosok bizonytalan gyakorlatát és az u. n. fekete hályogot orvosi értekezésekből ismertem és mindjárt hozzáláttam, hogy ezt az eszközt szemüveglencsékből és fedőüvegekből mikroszkópikus tárgyak számára megszerkeszszem. Ha a sikerről elméletileg eleve meggyőződve nem lettem volna, sohasem birtam volna ki türelemmel. Már nyolcz nap mulva azonban abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy elsőnek láthattam tisztán magam előtt eleven emberi kötőhártyát.

„Nyilvános tekintélyemre a szemtükör előállitása döntő jelentőségü volt. Az egyes hatóságok és kartársaim mindennemü kivánságaimat készségesen kielégitették és elismerték, ugy, hogy ezentul sokkal szabadabban követhettem belső ösztönömet. Az volt a szerencsém, hogy orvos létemre geometriai és fizikai érzékem és tapasztalataim is voltak s igy a fiziológia szüz és termékeny talaján megállhattam, másrészt az életjelenségek ismerete révén olyan kérdésekhez és szempontokhoz terelődtem, amelyek matematikus és fizikus számára rendszerint hozzáférhetetlenek. Matematikai képességeimet addig csak iskolatársaiméval, majd orvosbarátaiméval vethettem össze s hogy tulszárnyaltam őket, nem jelentett valami sokat. A matematika az iskolában különben is másodrangu tantárgy volt; a fontos latin nyelvben pedig kollégáim fele előttem járt.“

Az idegek és izmok időbeli jelenségeinek tanulmányozásánál az az ellenvetés merült fel, vajjon az időjelenségek részben vagy egészben nem az indukciós ütéseknek tulajdonithatók-e; Helmholtz egy matematikai vizsgálattal nemcsak a kérdést oldotta meg kielégitően, hanem egy általános elvet is fedezett fel. Du Bois, akinek Helmholtz munkáját a berlini akadémiához és Poggendorffhoz kellett továbbitania, igy ir: „Eláll az eszem, ha rettenetes munkabirásodra és tudásodra gondolok… Különben be kell vallanom, hogy előadásoddal egyáltalán nem vagyok megelégedve. Értekezésedet és a kivonatot egypárszor átolvastam, de nem tudtam megérteni, mit csináltál tulajdonképpen és hogyan csináltad? Végre magamtól jöttem rá módszeredre és lassankint megértettem a dolgot. Ne vedd rossz néven, de sulyt kell helyezned arra, hogy a magad tudásbeli nivódtól eltekints és azokét vedd figyelembe, akik nem tudják, miről van szó és mit akarsz velük megértetni.“ Helmholtz igy válaszol: „Ami az előadás formáját illeti, igazán sokat fáradtam vele s végül azt hittem, hogy meg lehetek elégedve vele.“ Az olvasó szempontjaira nem is terjeszkedik ki; klasszikus létére magának ir, vagyis az előadást a maga számára akarja megtámadhatatlanná fejleszteni, nem pedig másoknak.

Uj laboratórium épitése érdekében 1851 folyamán bejárt egy csomó egyetemet s feleségének olyan szemléltető leirást adott róluk, hogy ma is tanulságos olvasni. Göttingenről megjegyzi, hogy a tanárok méltóságteljesek és a maguk munkáját különösen nagyra tartják. Giessenben sajnálatára nem találja otthon Liebiget – „a kémia királyát, legalább a maga és tanitványai szemében; Londonban van, hogy a kiállitást megtekintse s az angolok által tömjénezhesse magát.“ Liebig laboratóriumát azonban látta: „Csodálkoztam rajta, milyen szerény és kezdetleges; szomoru ellentéte a Heintz és mások legalább is oly czélszerü, de sokkal jobban felszerelt, rendben tartott és tiszta laboratóriumának. De ime kitünik, hogy a külsőségek mit se jelentenek. Minden hiusága daczára, azért mégis Liebig a legelső élő vegyész és roppant hatása van, mint tanárnak és előadónak.“

Helmholtz e feltünően csipős megjegyzéseit avval kell magyaráznunk, hogy Berlinben sohasem szerették Liebiget s nem tudták megbocsátani néki a porosz kémia lebecsülését, másrészt a hivatásos fiziológusok általában s különösen akkor, igen fagyosan viselkedtek a „jövevény“-nyel szemben. Helmholtz különben sohasem tudta Liebig módjára a tanitványok seregét foglalkoztatni és elbüvölni, nem is volt tehát elég érzéke a laboratóriumi munka iránt: az agyondicsért Heintz-féle intézetet egy igazi szakértő, Heintz utóda, Volhard, teljesen hasznavehetetlennek találta.

Ezután Svájcba, Olaszországba és Ausztriába utazott s közben megujitotta és mindhalálig fenntartotta Ludwiggal való barátságát: „Sokan mondják, hogy Ludwigot tanitványai fanatikusan szeretik.“ Ludwig, Helmholtzal ellentétben, romantikus természetü volt.

1851 végén rendes tanárrá nevezték ki; felavató-beszédjében első alkalommal foglalkozott az optikai érzéklésekkel, amelyeknek nemsokára mestere lett. Az előadás maga az emberi érzékek müködésének természetéről szólt és főleg a szinérzékre és a rávonatkozó elméletekre terjeszkedett ki. Helmholtz elmélete elvi kifejlesztést nyert, a filozófusok azonban a fiziológus határsértését visszautasitották.

Helmholtz ugyanekkor a matematikai fizika terén is alapvetőnek bizonyult. Du Boisnak, a szervezetben ható villamos áramokról való kutatásai nyomán, alapos vizsgálat tárgyává tette az elektromos áramnak, nem lineáris, tehát fizikai kiterjedéssel biró vezetőkben való terjedését. Egy vágányra került Neumannal, a königsbergi agg tudóssal, aki érdekes eredményekhez is jutott, de csak felolvasásokon hozta nyilvánosságra őket; Du Bois-nak is fájdalmat okozott vele, mert Helmholtz megállapitásai az izom-áramról vallott elméletét megdöntötték.

Télen megint migrén-rohamokkal fizetett meg erőfeszitéseiért, sőt ágyban fekvő beteg is volt; a königsbergi zord éghajlat feleségét is megviselte. Következő őszszel Angliába utazott, a természetbuvárok gyülésére; az ut felüditi és a vezető férfiakkal is megismerkedik. Faraday-val való találkozásáról igy ir: „Emelkedett és kellemes pillanatok voltak; egyszerü, kedves és igénytelen, mint egy gyermek: soha sem láttam még ilyen megnyerő jelenséget. Különben is igen előzékeny volt és minden látnivalót megmutatott. Az egész nem volt sok: egypár darab fa, avult drót és rozsdás vas elegendő volt, ugy látszik, legnagyobb felfedezéseihez is.“

A látás elméletével, főleg a különböző távolságokhoz való alkalmazkodásával foglalkozott; a vele járó formaváltozások megállapitásának dicsőségét azonban meg kellett osztania egy fiatal hollandi tudóssal, Cramerrel; az oftalmométer azonban, amelyet felfedezett, még ma is használatban van. Königsbergi tartózkodása közben már végére járt: felesége állandó betegeskedése folytán az üresedésben lévő bonni anatómiai és fiziológiai tanszékre pályázott és Du Bois készséggel visszalépett az ő javára. A harmadik jelöltet, Ludwigot, aki feltétlenül a legérdemesebb volt közülök kora miatt, politikai érzelmei miatt mellőzték, bár Du Bois furcsa meghatározással, mint „konzervativ demokratát“ igyekezett őt beajánlani. Humboldt is fellépett Helmholtz érdekében és 1885 őszén a meghivás már kezében is volt.

Ludwighoz irt egyik levelében Helmholtz igy emlékszik meg, összefoglalólag, a königsbergi viszonyokról: „Itt tartózkodásom elején a természetfilozófia dühöngött az egyetemen, ennélfogva a tudományos körökben nem voltam népszerü. Nem léptem fel soha aggresszive Rosenkrantz ellen, aki a város félistene volt, de ma már megfogyatkozott és kételkedő közönsége van.“ Bucsujakor megköszönte hallgatói türelmét és beismeri, hogy első népszerü előadásai nem sikerültek: „Ha később jobban hatottak, annak a komoly és érett közönségnek lehetek érte hálás, amelyhez alkalmam volt szólni.“

Bonn kedvező hatással volt reá; az anatómia érdekesebbnek bizonyult, mint remélni merte és gyengélkedő asszonya is helyre jött. Filológus kartársai közt azonban, természetbuvár létére, elhagyatottan érezte magát és utóbb panaszkodott is, hogy az oktatás modernebb átalakitása megtört az ő ellenállásukon. Dolgozni azonban pompásan tud; optikai vizsgálódásai folytán Karsten Fizikai encyklopédiája részére a fiziológiai optika kézikönyvét is meg akarta irni, amelylyel azonban csak ujabb kisérletek után tudott megbirkózni. Hamarosan egy csomó uj megfigyeléshez jutott a központositott gömbfelületeken való optikai fényterjedés körül és uj, általános elvi feltevésekbe kapcsolta bele őket. S emellett még védekeznie kellett a miniszteriumban ama besugás ellen, hogy anatómiai felolvasásai kompromittálóak!

Gazdag optikai felfedezései nem meritették ki energiáit; 1856 óta a hangtannal is foglalkozott és világhirre tett itt is szert. Az összetett hangok elméletét szintén kisérletek alapján gazdagitotta, mint a mathematikai fizika más mezejét is.

Bonni tartózkodása nem volt hosszulélegzetü. Bunsen már 1857 április havában közölte vele, hogy a badeni kormány a heidelbergi egyetem számára szeretné megnyerni. Helmholtz nem fogadta el az ajánlatot Du Boisra való tekintettel, aki Bonnba való jövetelét lemondásával lehetővé tette s a heidelbergi tanszékre köztudat szerint vágyott. Miután pedig a porosz kormány ugyanakkor pótlékot is adott és az anatómiai intézet ujjászervezését kilátásba helyezte, Helmholtz az ismételt meghivást is visszautasitotta. Bunsen 1857 végén ujra felvette a tárgyalások fonalát, mivel az ujjáépités mé mindig huzódott. Atyja nagyon Heidelberg mellett volt és 1858 elején végre Helmholtz is beleegyezett. Közben viszont nem akarták a porosz államszolgálatból elbocsátani. Müller meghalt s igy Du Bois nem reflektált Heidelbergre, az uj porosz király pedig felvilágositást követelt Helmholtz távozásának okairól. Az illetékes tényezők Helmholtzot szószegésre igyekeztek rávenni, sikertelen kisérletezésük után pedig a badeni kormánynál próbálták a meghivást visszaszivatni. Helmholtz azonban megkapta kinevezési okmányát és végre Berlinben is helyt adtak lemondó kérvényének, miután Heidelbergben már lakást is bérelt; 1858 őszén át is költözhetett.

Bonni tartózkodásának utolsó, izgalmas évében még egy mathematikai munkálatot fejezett be, amelyet a szakkörök a legkitünőbbnek nyilvánitanak. A czim: A hidrodinamikus egyenletek integráljáról, amelyek az örvénylő mozgásoknak felelnek meg; az akkori hidrodinamikai ismereteken messze tulhaladt benne. Ismertebbek az örvényfonalak és gyürükről való eredményei; az utóbbiak (az elméleti feltevések szerint), ha egyszer fennállnak, el nem pusztithatók és tömegváltozást nem szenvedhetnek. Thomson épp e tulajdonságok miatt választotta őket atomelméletének alapozásául, amely nem lett ugyan nagyobb jelentőségüvé, de a meglévő lehetőségek körét mégis szélesbitette.

Helmholtz már emlitett matematikai munkája akusztikai kérdésekből keletkezett; a kisérleti és elméleti hangtan különben is Heidelbergben a legtöbb idejét vette igénybe. A folyadékok belső surlódásáról is ezidőben készitett tanulmányt; érdekes azonban, hogy tanitási eredményeiről alig van mit beszélnünk, nincs laboratóriuma és különben sem fekszik a szivén, hogy kisérleteibe tanitványait is belevonja. Bonni és heidelbergi medikus-hallgatói, az ő állitása szerint, nem értettek annyit a matematikához és fizikához, hogy segitségére lehettek volna, de amikor később a berlini fizikai intézet vezetésénél a közös munka szükségszerüvé vált és növendék is lett volna megfelelő, – eredményre nem igen jut velük. Figyelemreméltó, hogy roppant munkabirása ellenére sem tud tanári tevékenységével czélt érni.

Az áttelepedést követő évben neje, aki régóta gyengélkedett, meghalt és két gyermeket hagyott hátra. Helmholtzot ez a csapás annyira lesujtotta, hogy hónapokig nem tudott még dolgozni sem; ájulási rohamai is voltak. Őszre Thomson barátjánál Arran szigetén pihen; hazajövetele után elviselhetetlennek érzi elhagyatottságát, „ha a szerelem egyszer kivirágzik, az ész nem tudja letörni.“ Eljegyezte Mohl Annát, aki néhai feleségének olyan ellentétje volt, mint mostani előkelő pozicziója a régebbi szükös viszonyoknak. Házasságuk 1861 május havában ment végbe.

Második házassága igen kedvező hatással volt tudományos tevékenységére, egyben összeesik működési területének lényeges változásával. A fiziologiai optika és akusztika is egy csomó fizikomatematikai természetü kérdésre terelte figyelmét, amelyek által a matematika látszólag eltérő utjait összefüggésekbe hozhatta: főleg hidrodinamikai eredménymegállapitásainál voltak hasznára elektromossági analógiák. Thomsonnal való, egyre sürübb levélváltása is jótékonyan befolyásolta; mindketten szorosan határos mezőkön jártak, de soha köztük vetélkedés vagy elsőbbségi kérdés fel nem merült: egyikük sem volt kaján természetü. Helmholtz mindinkább a szorosan vett fizika felé térül el, bár a közel jövőben elsőnek fiziológiai tanulmányait fejezte be. Kivált a fiziológiai akusztika foglalkoztatta; saját állitása szerint összesen hét évig dolgozott rajta, amig 1862-ben végre nyomdába adhatta. Thomsonnak ezt irja róla: „Fizikai elméleteim kapcsán a zene birodalmába vetődtem, mélyebben, mintsem hittem volna és a dolog nagyon szórakoztatott. Ha az általános elv helyes, az alkalmazás egyes esetei mindig uj meglepő eredményekre vezetnek és miután a következtetések nem a szerző önkénye, hanem törvény szerint folynak egymásból, sokszor ugy tetszett, mintha nem is a magam munkáját, hanem valaki másét vetném papirra.“ Helmholtz egyik kiváló tanitványa, Hertz, később saját tapasztalatai nyomán a matematikai képletekről mond hasonló véleményt. Mindketten a megbizható és kimeritő módszer automatikus jellegére utalnak, amire elsőül Leibnitz figyelmeztet. Leibnitz tudniillik a maga „általános karakterisztikon“-jához akarta ama bizonyos automatizmust kapcsolni; ujabban az erre vonatkozó munkálatok már annyira előrehaladtak, hogy a közel jövőben talán ez a probléma is megoldásra kerül.

Helmholtz hivatalos felolvasásain kivül népszerüeket is tartott a természettudományok fejlődéséről. Megvannak egy szakember-hallgatójának jegyzetei, a melyek Helmholtz tipikus szellemi képét hiven adják vissza; „A szellemi vagy kedélyállapotnak kétfajta energiája van, amelyeknek összege határozza meg az egész ember értékét. Helmholtz rengeteg szellemi energiakészletének csak elenyésző része jelentkezett mindig aktuális alakban. Helyzeti energiája lassan alakult át eleven erővé, ellentétben az ugynevezett zseniális emberekkel. Előadásait apró részleteiben nem dolgozta ki soha előre, tehát lassan, vontatottan, néha akadozva beszélt. Messze elnézett hallgatói feje fölött, mintha a végtelenben kereste volna az adott probléma megoldását.“ A klasszikus tipust látjuk elfogulatlan ábrázolásban magunk előtt: termelési módjának relativ lassuságát.

Az akusztikán kivül a fiziológiai optika nagy művével is el akar készülni, amihez számtalan, főleg matematikai kisérletre volt szüksége, amelyeket külön-külön is nyilvánosságra hozott. Csak 1867-ben lett teljesen kész, annál is inkább, mert hivatalos kötelességei annyira igénybe vették, hogy megint a kimerültség tünetei jelentkeznek. Negyvenkét éves, amikor igy ir: „Szomoru, ha az embernek hipochonderré kell válnia és egészségére kell a legtöbb időt pazarolnia.“

Angliával szoros érintkezésbe lép; Londonban felolvasásokat tart és szorgalmasan látogatja a British Association üléseit; megpróbálják egy angol egyetemre megnyerni, de eredménytelenül. 1865-ben Bécsbe hivják, ezt az ajánlatot is elutasitja.

Nagy érzék-filozófiai műve az ismeretelmélet kérdéseinek önálló feldolgozása felé sodorták. Előfutárja lett az ujabb természet-bölcsészetnek, amely lassu és szerény tapogatózás után végre a huszadik század elején energikusan kezdi szárnyait bontogatni. Nyugodtan mérlegelő módján levonja az alapvető eredményeket lelki élményeinknek a külvilággal való vonatkozásait illetőleg. Ahelyett, hogy Kant „Ding an sich“-ét teljességgel megismerhetetlennek nyilvánitaná, ahhoz a megállapitáshoz jutott, hogy az idő, a tér, az egyenlőség viszonyai s a belőlük folyó viszonylatok, a mennyiség, a nagyság, a törvényszerüség, egyszóval minden matematikai vonatkozás a külső és belső világban közös. „A dolgok és a róluk való képzeteink tényleg teljesen összeegyeztethetők.“ Különösen hangsulyoznunk kell, hogy a matematikai szempontot nem tekintette Kant nyomán a priori szemléleti formának, hanem szintén tapasztalatainak. A megfelelő nézetet később a geométriában minden támadás ellenére keresztül is vezette.

Az ugynevezett „szellemi tudományok“ tulsulyát jellemzi, hogy Helmholtz rendkivüli kutató volta ellenére sohasem állt a szakfilozófusok kegyeiben. Maga mondja ismételten, hogy nem is számithatott az ő részükről elismerésre. Későbbi felolvasásaiban is, mikor már az első német s a világ egyik legkiválóbb fizikusa volt, mindig szükségesnek látta, hogy védekezzék a „tolakodás“ esetleges vádjával szemben, bár jól tudta, hogy a gondolkodás mesterségéről végeredményben csak az illetékes számot adni, akinek eredményei igazolják hozzáértő voltát. Helmholtz még 1875-ben a következőket irja: „Azt hiszem, hogy a filozófusokat lábra kell állitani: forduljanak komoly odaadással a megismerési processzusok és a tudományos módszer tanulmányozása felé. Ez komoly és indokolt feladat; metafizikai feltevéseket épitgetni azonban egyszerü komédia! A kritikai vizsgálódások elsejének az érzékjelenségek mibenléte pontos ismeretét tartom… A bölcsészet azért maradt hoppon, mert kizárólag filológusok és teológusok művelték és a természettudományok hatalmas fellendülésének a szele sem érte. Azt tartom, hogy amelyik német egyetem a filozófiai tanszékre először merne egy filozófiával foglalkozó természettudóst meghivni, a német tudománynak maradandó szolgálatot tenne.“

Helmholtz szavai még ma is időszerüek. Van ugyan már egy pár kivételes eset – Wundt és Mach – ahol a remélt tudományos haszon nem is maradt el, de ez a gyakorlat általánossá még nem vált, ugy hogy „a filozófiával foglalkozó természettudósok“ jelenleg e második hivatásukat csak mellékesen látják el.

Belső átalakulása következtében megérthetjük, hogy a heidelbergi viszonyok igen kedvező volta ellenére, Kirchoff és Bunsen barátsága és munkájában való osztozása s a kellemes társadalmi élet mellett is, másfajta hivatalos működési teret keresett. Hajlandónak mutatkozott a Plücker halálával 1868-ban megüresedett bonni tanszék elvállalására s a tárgyalások meg is kezdődtek. Bonni kartársai a legnagyobb készséggel jártak kezére, a porosz kormány azonban olyan lanyhán kezelte a dolgot, hogy Helmholtz háromnegyedévi huza-vona után lemondott tervéről, miután a badeni kormány minden lehetőt megtett, hogy visszatartsa. Ludwignak irt levelében figyelemreméltó az a megjegyzés, hogy a fiziológiától már csak azért is szeretne szabadulni, mert „módszerében és mesterségbeli részében is oly bonyolulttá vált, hogy a részletkérdéseknek már senki sem lehet ura.“ Liebignél is látni fogjuk, hogy saját birodalmában idegen lett, a rohamos fejlődés folytán, amely átszáguldott rajta.

Az időközben bekövetkezett változást az össze nem függő folyadékmozgásokról és a geometria alapjairól való tanulmányai mutatják, amelyek Helmholtz legjelentékenyebb alkotásai sorában állanak. Főleg a második munkálat volt alapvető pillére annak a még ma is vajudó megismerésnek, hogy a matematika és a logika is – természettudomány, mindössze igen általános jellegü tapasztalatokat dolgoznak fel. A filozófusok és matematikusok ezt az ötletet sem fogadták valami szivesen, ugy hogy Helmholtz felszólitja Lipschitzet, lépjen közbe ennek az eszmének elfogadtatása érdekében: „Nem lesz sok öröme belőle, mégis kötelességünk gondoskodni arról, hogy a felvilágosodott emberek tábora szaporodjék. A mi iskolai rendszerünknek minden tekintetben legveszedelmesebb foltja éppen a hamis raczionálizmus és az elméleti spekuláczió.“

Az elektrodinamika törvényeinek matematikai buvárlása megint tisztán fizikai kérdésekhez sodorta. Magnusnak 1870-ben bekövetkezett halála folytán a berlini rendes fizikai tanszék felszabadult. Bonni tapasztalatai nagyon lehütötték reménységeit; inkább azt tervezgette, hogy Kirchoff megy Berlinbe, ő pedig helyére fizikatanárnak. Du Bois azonban minden lehetőt elkövetett, hogy barátja közelében lehessen és végre Helmholtz közölte feltételeit, amelyeket azonnal elfogadtak. Közbejött azonban a német-franczia háboru s a tárgyalások egyelőre megszakadtak; az események gyors folyása következtében 1871 februárjában kinevezési okmánya mégis aláirásra került és husvétra már át is költözhetett. Helmholtz tehát nemcsak első tudományos működésének szinterére került vissza, hanem atyja szerény anyagi helyzete folytán való orvosi eltérülését is diadalmasan behozta.

Berlinben mindenekelőtt elektrodinamikai tanulmányait fejlesztette tovább, más elektromos kisérletek kapcsán; laboratóriumi tevékenysége is fontos eredményekhez vitte. Ki kell emelnünk azt a megállapitást, hogy mechanikailag elvezetett statikus elektromosság áramként hat valamely mágnesre. Egy fiatal amerikai asszisztense, Rowland, fejtette ki ezt a problémát, akiből később kiváló fizikus is lett. Ezt az eredményt sokan felülvizsgálták, kétségbe is vonták, végül azonban helytállónak bizonyult. A nagyvárosi élet feszültsége, amely a győzelmes hadjárat után csak fokozódott, Helmholtzra nem maradt hatástalanul s 1873 elején már panaszkodik is miatta: „A berlini lárma nagyon kifáraszt; a félév után szeretnék megszabadulni az emberektől és valami csendes helyen erőt gyüjteni. Előadásaimmal pedig ugy állok, hogy szakértők előtt tudományos kérdéseket száraz és elvont formában még meg tudok világitani, de laikus tömeget nyelvbeli fogyatékosságomnál fogva nem áll módomban lebilincselni.“

Saját tapasztalataim is megerősitik Helmholtz önbirálatát. Hallgattam egy pár tanári előadását s hangja és fáradt, közömbös mozdulatai kétségtelenül elárulták, mennyira untatja őt az egész dolog. Viszont maga a felolvasás olyan korrekt és áttekinthető volt, hogy változatlanul tankönyvbe lett volna illeszthető.

Ekkortájt megjelent munkái tudományos irányának teljesebb szabadságát bizonyitják. Hidrodinamikus vizsgálódásait a levegőre is kiterjeszti, a repülés és a meteorológiai jelenségek kérdése is foglalkoztatja, a fényszóródás elmélete pedig uj fordulóra viszi. A sok sikert azonban árnyék is nyomon követte; szenvedélyes támadások érték, amelyek iránt pedig szerfelett érzékeny volt. Még Heidelbergben sok álmatlan éjszakát köszönhetett a lipcsei Zöllner vádaskodó irásainak, aki spiritiszta létére a tudomány erkölcsi megváltójának hirdette magát, még pedig, ugy látszik, jóhiszemüen: maga bevallja, hogy kirohanásait megihletetten irta. Most pedig Dühring, Mayerért vivott becsületes harczában, sok tárgyi igazsággal kelt ki Helmholtz ellen, de forma és mérték tekintetében tullőtt a czélon. Dühring akkoriban a berlini egyetem magántanára volt és e támadásai miatt – hallatlan eset! – hivatalából elbocsátották. Feltételezhetjük Helmholtzról, hogy inkább tulbuzgó barátjai müködtek közre s nem maga követelte ezt a megrendszabályozást. Kétségkivül azonban e szomoru események nagyon lesujtották; Svájcban keresett megnyugvást és ott készitette el rektori beszédét a német egyetemek akadémiai szabadságáról. Megelőzőleg az orvostudományi gondolkodásról értekezett, amelyről már emlitést is tettünk. Amig ez utóbbiban hallgatóit biztositani igyekszik arról, hogy a metafizikusok ellen nem személyi elfogultság vezeti, az előbbi tisztán akadémikus jellegü és mindössze egy helyen czéloz a történtekre: „Nincs akadálya annak, hogy tudományos vitakérdéseket tudományos módon intézzünk el.“ A „tudományos“ szót maga Helmholtz huzta alá és Dühring meglehetősen személyeskedő piszkálódásaira vonatkoztathatjuk.

Izgalmait utazások által csillapitotta le; ezt a szert, üdülési czélból régóta és majdnem mindig a legjobb eredménynyel vette igénybe. Azután ismét egy uj problémát ragad meg, melyre már régebbi kisérletei sarkalták, t. i. az energiatannak kémiai folyamatokra való alkalmazását, mindenekelőtt elektrokémiaiakra. Az energia megmaradási elvének egy látszólagos ellenmondása (a galvanikus sarkitásnak ereje t. i. nem mindig egyenértéküje a termokémiailag meghatározott energiaváltozásnak), annak a kérdésnek beható vizsgálatára vezette, vajjon milyen összefüggés van az elektromótorikus erő és a kémiai tényezők közt és az elektromótorikus erő és központositás egy formuláját eredményezte. Ezen az uton Helmholtz fokozatosan valamennyi kémiai egyensulyállapotnak általános elméletéhez jutott el. Előtte és a többi érdeklődők előtt ismeretlen volt, hogy ugyanezt az elméletet az amerikai Gibbs már előbb alapos és összefoglaló módon kifejtette, de munkálata gyakorlatilag hozzáférhetetlen maradt mindaddig, mig a kilenczvenes években német forditásban meg nem jelent. Érdekes, hogy mindkét kutató vizsgálatai, amennyiben ugyanazon kérdésekre vonatkoztak, egybehangzó eredményben állapodtak meg, annak jelélül, hogy a teljesen szervezett tudománynak automatikus jellege, legalább is magasabb képviselőinél, már tényleg mutatkozik. Az energetika, vagyis az energia-tan két főtételének alkalmazása mindenképen az összes tudományoknak legbiztosabb és legrendezettebb területei közé tartozik.

Az utolsó lényeges fordulat Helmholtz külső viszonyaiban 1888 folyamán állott be. A berlini egyetemi tanársággal egybekötött mellékfeladatok, különösen a vizsgák és ülések az öregedő tudósnak annál is inkább nehezére estek, mert soha nem volt hozzájuk kedve. Siemens barátja az által, hogy egy fizikai-technikai birodalmi intézet megalapitásához jelentékeny összeget áldozott, amelynek elnöke azután Helmholtz lett, lehetővé tette, hogy terhére váló egyetemi kötelezettségei alól felmentsék. Egyetemi tanár maradt ugyan, szivesen vállalkozott két-három órás matematikai vagy fizikai felolvasásra és az egyetem természetesen nagy sulyt helyezett arra, hogy valamely alakban számithasson rá, de tulajdonképpeni hivatala intézeti elnöksége volt. Mellékfoglalkozásának mértéke eleinte nem igen lett kisebb, mert a teljesen uj rendszerü tudományos alapitás nagyon igénybe vette; szerencsére volt benne annyi porosz hivatalnoki vér, hogy az igazgatással járó hivatalos formaságok egész jól estek neki és igy a változás végeredményben igen előnyös hatással volt rá. Életének utolsó szakát a charlottenburgi csendes, szépfekvésü és kényelmes hivatali lakásában töltötte el.

Ezen elektrokémiai munkákkal kapcsolatosan, egy Londonban 1881 folyamán Faraday tiszteletére tartott felolvasáson mutatta ki, hogy az iónok elektromos telitése hogyan képzelhető és elsőnek fejtegette az elektromos elemmennyiség fogalmát, amely épp oly oszthatatlan, mint az atóm. Ez a gondolat akkoriban nem volt gyümölcsöző, de az utóbbi években az uj elektromos elmélet sarktételévé vált és elektrón név alatt döntő szerepet játszik.

Hasonló alapvető eredmény volt a higany- és az elektrolytek közt való egyes potencziális különbségek megmérése. Ez a kisérlet Litmannak, a nivófeszültségnek sarkitással való összefüggése körül végzett vizsgálódásán épül és annak megismeréséből áll, hogy a nivófeszültség maximumánál a potencziális különbségnek nullának kell lennie. Az első tájékozódás után azonban sem ő, sem pedig tanitványai a régi Volta-féle problémához való közeledést nem fejlesztették tovább, később ezen eljárási mód megengedhetőséget több oldalról kétségbe is vonták, de ugy látszik, hogy jelenleg az akták Helmholtz javára vannak lezárva, ha némely komplex összeköttetésnél fellépő melléktekintetekre kellő figyelem fordittatik.

Utolsó, jelentőség s mélység szerint előbbi kitünő munkálataihoz méltó vizsgálódása az elektrokémiai és határkérdésekre vonatkozott. Helmholtz a meleg kinetikai elvét mindig valószinünek, sőt fiatalabb éveiben talán bizonyosnak is tartotta; emlitettük különben, hogy az energia megmaradása elvének az egész fizika mechanikai értelmezésére való kiterjesztését kisérelte meg. Szükségesnek érezte tehát, hogy jóformán életczéljának kiegészitéseül ama mechanikai feltételeket egész általánosságban maga elé állitsa, amelyek mellett e jelenségek olyan tulajdonságokat mutatnak, mint a meleg testek. E széles alapra fektetett kutatásai az egykörü rendszerekről való tanulmányaival vették kezdetüket és csakhamar a legkisebb hatás elvéhez, mint a legáltalánosabb természeti törvényhez jutottak el. Egyik utolsó munkájában (1892) kimutatta, hogy ez az elv milyen szerepet visz az elektródinamikában; még halála évében is egy függeléket adott ki hozzá.

Tanári hivatalától való felmentése már nem fokozta lényegesen tudományos termékenységet. Néhány kisebb közlésben korábbi kutatásairól számol be; különösen a fiziológiai optika kézikönyvének 1885-ben megkezdett uj kiadása serkentette egyes munkálatok megirására. Meteorológiai kutatásait ujabb vizsgálatok tetőzték be, de általánosan mégis érvényesült az aggkor kényszerü hatása, amely pedig oly hosszu időn át megkimélte. Siemens barátjának és méltó tanitványának, Hertznek elmulását meg kellett még élnie. Életmódját friss energiájának fokozódó csökkenéséhez képest szabályozta, ami a megváltozott életfeltételekhez való alkalmazkodás mellett majdnem ideális módon sikerült neki. 1879-ben már Knapp newyorki barátjának, aki az Egyesült Államokban tartandó körutra hivta meg, elutasitólag válaszol: „Az utolsó években aránylag jobban éreztem magam Berlinben, mint eddig; végre is megtanultam, hogy munkában és szórakozásban meddig mehetek; konok és kiméletlen lettem azokkal szemben, akik időmet akkor akarják igénybe venni, amikor fáradt vagyok.“ 1886-ban igy ir: „Nekünk egészen jól megy dolgunk; ha érzem is az aggkor némely kisebb kellemetlenségét, mégsem panaszkodhatom munkaképességem hiánya miatt; mindössze több szabad időt szeretnék. A fejfájás, amely hosszu éveken át majdnem egy napot rabolt el tőlem hetenként, most teljesen megszünt; azt mondják, hogy a hanyatló korral végleg elmulik. A fődolog: megtanulni, hogy meddig mehetünk és ezt a határt azután gondosan betartani!“

Kérdés, vajjon ez a rendszeresen fellépő fejfájás nem a szervezetnek automatikus visszahatása volt-e a tulzott munka ellen, miután az illető napon szokott tevékenységét beszüntette. Helmholtz is megjegyzi más alkalommal, hogy ha egy kérdést sokáig megfejteni nem tudott és végre menthetetlenül beletemette már magát, fejfájási roham szokta megszabaditani tőle. Az a körülmény tehát, hogy ez az önkéntelen pihenő öregkorában már nem fordult elő, talán avval magyarázható, hogy szellemi képessége is mindinkább csökkent.

Helmholtz 1886-ban veszélyesen megbetegedett, közvetlenül a tiszteletére alapitott Gräfe-érem átvétele és a heidelbergi egyetem ötszázéves ünnepélyén való részvétele után, kétségkivül a velükjáró izgalmak következtében.

Felesége irja Róbert fiának: „Apát erőtlenül, betegen és buskomornak találtam; meg van győződve, hogy már a halál környékezte és még mindig különösen érzi magát… Az orvos a papa meggondolt és feltételes engedelmességébe utólagosan belenyugodott és látszólag enged néki.“ Helmholtz aránylag gyorsan felépült.

Mióta a birodalmi intézet elnöke lett, többször volt alkalma tudományos utazásokat tenni, mint annak előtte és ugy látszik, mindig jó hatással voltak reá. Emlékszem, hogy Dublinban a British Association egy ülésén friss egészségben láttam, s a vitákon is élénk részt vett. William Thomson is jelen volt és folyton előttem lebeg még a kép, amint a zömök, erős Helmholtz nyurga sántikáló barátját, karjánál fogva óvatosan átvezette az utczán.

1893-ban a chicagói világkiállitásra rándult ki egy igen megerőltető express-utazás kapcsán, az Egyesült Államok jó részén át. A visszautazásnál az a baleset érte, hogy a hajó lépcsőjén megbotlott és egy homlokér megsérülése folytán tetemes vérveszteséget szenvedett; maga is négy-öt kilogrammra becsülte. Valószinü, hogy elszédült és a lépcsőn leesett anélkül, hogy a kezét maga elé tartotta és valaki rögtön észrevette volna. Látszólag nemsokára helyre jött és ismét rendes foglalkozásához láthatott; kevéssel utána egy tudományos ügyben meglátogattam, és mikor hogyléte felől kérdezősködtem, azt a választ adta, hogy „az én koromban egy ilyen vérveszteséget már nem lehet pótolni.“ A következő hónapokban még egy csomó kisebb munkálatot fejezett be. 1894 junius 12-én agyvérzést kapott, amelybe szeptember 8-án belehalt. Hetvenhárom éves lett és munkaképességét majdnem élete végeig megtartotta.

Nagy kutatónk életét kivételes, majdnem mindig zavartalan boldogság jellemzi. Ugy látszik, Helmholtz azok közé tartozott, akiknek minden a javukra üt ki; életének hosszu tartama alatt alig találunk itt-ott egy pontot, amelyre azt mondhatjuk: bárha másképpen történt volna.

A kedvező körülmények már beteges és magányos ifjuságánál fellépnek; a gondolkodó gyermek agybeli tevékenysége ezáltal igen korán kifejlődött és a szülői ház szellemi légköre csak hasznára vált. A rendszeres, sőt szakadatlan munka megszokása, ami atyja és anyja példájából önkéntelenül is vérévé vált, minden nagyobb kár nélkül megmentette a filológikus iskoláztatás hátrányaitól.

Hogy azután atyja szegénysége folytán az orvosi pályára volt kénytelen lépni, ennek közvetlen következménye tudományos fejlődésének első szaka és korai hirnevének és érvényesülésének széles alapvetése volt. Ha szabadon követheti hajlamait: matematikát és fizikát tanul és elméleti fizikus lett volna belőle. Viszont orvosi tanulmányainak és fiziológiai hivatásának köszönhette, hogy sok jelenséget személyesen ismerhetett meg és szemléleti emlékezése rendkivüli mérveket ölthetett. Igy azután nem kellett tisztán elméleti, vagyis ténybeli jelenségekre nem támaszkodó kutatások utvesztőjébe keverednie, amelyben a franczia iskola épp akkor tévelygett.

Kiváló matematikai képességei révén olyan mezőkre vetődött át, ahol matematikus még egyáltalán nem járt. Ámbár akkoriban egyes, most már majdnem elfelejtett kutatók a fiziológiában is különféle számitásokat eszközöltek, de minden exakt eredmény nélkül, hitvány matematikai köntösbe bujtatott rosszfajta természetfilozófiával szolgáltak. Helmholtz tehát teljesen szűz talajra talált és hogy az érzéki fiziológiának ezen a félig-meddig „szellemi“-nek tartott területén, határozott tudományos törvényeket puhatolt ki s fizikai méréseket vezetett keresztül, mindez korának átlagműveltségü szakemberei szemében, akik a természettudományokból még kevesebbet tudtak, valósággal csodaszámba ment. Érdem és szerencse tehát kivételesen összekerült.

Már kiemeltük, hogy a fiatal kutatók legveszedelmesebb szirtjét, az uj elméleti alapnézletet, Helmholtz szerencsésen kikerülte. Az ideginger időbeli tartalmának felfedezése és a szemtükör feltalálása két olyan konkrét eredmény volt, hogy emellett az erő megmaradási elvét nemcsak hogy megbocsáthatták, hanem még kedvezőbb hangulatot keltettek iránta. Ami Mayert tönkretette, Helmholtznak gyorsabb érvényesülésében segitségére volt.

Az eldugott Königsberg magánya a fiatal kutató első fejlődésére éppen olyan jó hatással volt, mint a nemzetközi nagyváros serkentő és változatos élete az érett férfiura. Betegeskedő első feleségének halála elég korán következett be, hogy uj szerelmi tavaszra virradjon; amidőn a fiziológia iránt való érdeklődése kialudt, kivánsága szerint fizikai tanszakkal cserélhette fel, anélkül, hogy áldozatokat kellett volna hoznia érte, sőt még anyagi haszna is volt belőle. Amikor pedig a másodrendü hivatali kötelezettségek is (amelyek egy német tanárnak ideje jó részét rabolják el), már terhére estek, olyan állásra vonulhatott vissza, ahol maga határozta meg hivatalos teendői mértékét.

Tényleg olyan élet van előttünk, amely egyéni érdemek és kedvező alakulások folytán a meglévő energiák legnagyobbmérvü kiaknázását engedte meg és páratlan hasznossági együtthatót és megfelelő kellemes érzelmeket eredményezett.

Nem szabad viszont azt mondanunk, hogy élete mindig napfény mellett folyt le. Helmholtznak gyermekeivel sok keserüsége volt: különösen a második feleségétől született fiai folyton betegeskedtek. Egyik fiának, Róbertnek, eleven tudományos érzéke volt, jól emlékszem még erre a torzalakja mellett is igen megnyerő fiatalemberre: egész a doktorátusig vitte és azután meghalt. Első feleségének betegévei és korai halála is gyászba boritották. Az emberi sorscsapások azonban mégis háttérbe szorulnak a majdnem szakadatlan tudományos sikerekkel szemben.

E sikerei roppant termékenységének a klasszikus tudós különleges tulajdonságaival való egyesüléséből erednek, t. i. a feltünően pontos és gondos munkából. A tudományos harczok megkimélték, pedig például Liebig egész életét keserüséggel töltötték el. Helmholtz annyira a tudomány legszélsőbb előőrsein tul dolgozott, hogy egyáltalában alig akadt, aki kutatásaihoz hozzászólhatott volna, e kevesek pedig többnyire jó barátai voltak.

Ismét Helmholtz szerencséjének egyik jellemző vonását érintjük: kevés ellensége volt és csak elenyésző ellenzéke. Thomsonnal, aki vele mindenképpen egyenrangu volt, szoros barátság füzte össze, amely minden versengést kizárt, egy másik határos munkatársával Clausiussal igy egy muló és utóbbi által előidézett viszálykodás után, jó viszonyba került. Kirchhoffal is állandó összeköttetésben állt és még sok kiváló kortársát nevezhetném meg, akik mindnyájan örültek, ha vele együtt lehettek. Nem volt ragyogó csevegő, inkább csendes és zárkozott; oly személyi tulajdonságokkal kellett tehát birnia, amelyek bizalmat és állandó vonzódást kelthettek fel iránta.

A mi szempontunk szerint és a többi tudósok életében kimutatott viszonylatokkal szemben különösen figyelemreméltó az a majdnem változatlan termékenység, amely nemcsak mérték, hanem érték szerint is egész életén át tartott. Hogy a munka nehezére esett, már klasszikus voltából is kézenfekvő és ezt maga is elismerte. Hetvenedik születése napján tartott nagyszabásu pohárköszöntőjében következőleg nyilatkozik:

„Dolgozataim, saját megállapitásom szerint, a tudományban kifejlődött kisérleti és matematikai rendszereknek egyszerü, következetes alkalmazásai voltak, amelyek nyilvánvaló módositások által a mindenkori különleges czélokhoz voltak alkalmazhatók. Munkatársaim és barátaim, akik miként magam, a fiziológiai fizikához fordultak, nem kevésbé meglepő eredményre hivatkozhatnak.

„Később azonban változott a helyzet. Kénytelen voltam a már ismert módszerek szerint megoldandó feladatokat lassanként laboratóriumi tanitványaimnak átengedni és magam kétes sikerü, nehéz munkák felé fordultam, amelyeknél az általános módszerek a kutatót cserben hagyják vagy ahol maga a módszer még tovább fejlesztendő.

„Ezeken a területeken is, amelyek ismeretünk határához közelebb feküdtek, némi sikerekre utalhatok, ugy kisérleti, mint matematikai szempontból; nem tudom, hogy a filozófiait is hozzászámithatom-e. Előbbi vonatkozásban lassankint ugy, mint mindenki, aki sok kisérleti feladathoz nyul, én is számos tapasztalatra tettem szert, sok módozatot és segédeszközt ismertem meg és ifjukori geometriai nézletemet egy bizonyos mechanikai nézletté fejlesztettem ki; szinte éreztem, hogyan oszlik meg egy mechanikai készülékben a nyomás és a menet, a mit különben tapasztalt mechanikusoknál és gépszerelőknél is megtalálunk. Előnyben voltam azonban felettük azáltal, hogy bonyolultabb és különleges, fontos viszonylatokat elméleti analizissel világithattam meg. Néhány matematikofizikai kérdést is megtudtam oldani, köztük olyanokat is, amelyek körül Euler óta a nagy matematikusok hiába fáradoztak, például: az örvénylő mozgások, a folyadékok mozgás-megszakitásának s az orgonasipok nyilt végein való hanghullámzásnak kérdése stb. De az a büszkeség, amelyet a végeredmények megállapitásánál éreznem kellett volna, tetemesen alább szállt; jól tudtam, hogy ily kérdések megoldása majdnem mindig csak megfelelő példák fokozatos általánositásával és sokféle tévelygés után felkapott szerencsés ötletek révén sikerült. Egy hegymászóval kellett összehasonlitanom magam, aki anélkül, hogy az utat ismerné, lassan és fáradságosan baktat felfelé, gyakran kénytelen visszatérni, mert tovább nem birja, meggondolás vagy a véletlen segélyével uj nyomokat fedez fel, amelyek egy darabig tovább viszik, végül czélhoz érve szégyenszemre nagyszerü utat lát meg, amelyen fáradság nélkül feljöhetett volna, ha a helyes kiindulást megtalálja. Értekezéseimben természetesen az olvasót nem szórakoztattam kalandozásaimmal, hanem csak a kiépitett utat irtam le, amelyen most már kényelmesen elérheti a csucsot.

„Sok korlátolt látkörü ember akad, aki nagyon megcsodálja saját magát, ha egyszer szerencsés ötlete támad vagy ha legalább ezt hiszik. Az a kutató vagy művész, akinek állandóan sok szerencsés ötlete van, kétségtelenül kivételes természet és az emberiség jótevőjének ismerik is el. Ki akarja azonban az ilyen szellemi szikrákat megszámlálni és megmérni?

„Ki kell jelentenem, hogy mindig kellemesebb volt olyan téren dolgoznom, ahol nem kellett kedvező véletlenekre és ötletekre biznom magamat.

„Minthogy azonban sokszor abba a kényelmetlen helyzetbe jutottam, hogy kedvező ötletekre várakoznom kellett, némi tapasztalatokat szereztem aziránt, vajjon mikor és hol támadtak s e tapasztalatok másoknak talán még hasznára lehetnek. Gyakran csendesen lopóztak a kérdéses gondolatkörbe, anélkül, hogy jelentőségük mindjárt kezdetben felismerhető lett volna; később azután néha csak egy véletlen játszik közbe, hogy megismerhessük, mikor és mily körülmények közt léptek fel, különben itt vannak anélkül, hogy tudnók, honnan jöttek. Más esetekben hirtelen ötlenek fel, minden fáradság hijján, mint valami sugallat. Amint emlékszem: sohasem pattantak ki nálam kimerültség esetén és az iróasztal mellett. Kénytelen voltam problémámat minden oldalról annyiszor ide-oda forgatni, amig minden titkát és bonyolultságát át nem tekinthettem és frissiben, leirás nélkül, végig nem gondoltam.

„Ezt a képességet ennyire vinni, hosszabb előzetes gyakorlat nélkül nem igen lehet. Mikor azután a fáradság elmult, egy órai teljes frisseségnek és nyugalmas jóérzésnek kellett beállnia, mielőtt a kedvező ötletek ujra megjöttek volna. Gyakran már a reggeli felkelésnél itt voltak, amint Gauss is tapasztalta; főleg azonban, ahogy már Heidelbergben észrevettem, erdős hegyek enyhe meredekein, napos időben való séta közt jelentkeztek. Ugy látszik azonban, hogy a legkisebb mennyiségü szeszes ital már riasztólag hat reájuk.

„Ilyen pillanatok, termékenyitő gondolatokkal telitve természetesen jól estek, kevésbbé volt kellemes azonban az ellenkezője, ha t. i. a megváltó ötletek nem mutatkoztak. Heteken, sőt hónapokon át kellett ilyen kérdésen rágódnom s közben nagyon kényelmetlenül éreztem magam. Gyakran erős fejfájási roham árán szabadultam csak fel az igézetből és tudtam más tárgyak iránt érdeklődni.

„A tudományos vizsgálatok irásbeli kidolgozása többnyire fáradságos: legalább rám nézve az volt. Értekezéseim nagy részét négyszer, sőt hatszor is átirtam, az egyes részeket ide-oda hánytam, amig némileg megvoltam elégedve velük. Munkálataim ilyen gondos megfogalmazásában viszont nagy előny rejlik a szerkesztőre nézve; minden egyes tételnek és következtetésnek alaposabb megvizsgálására kényszeriti, mint az előbb emlitett egyetemi előadásoknál. Sohasem tartottam egy vizsgálódást sem addig befejezettnek, mig készen és logikai hézag nélkül, irásba foglalva, előttem nem feküdt.

„Mint önnön lelkiismeretem, ugy állottak mellettem, képzeletben, szakértő barátaim és kérdezgettem magamtól, vajjon helyeselni fogják-e? Mint az ideális emberiség tudományos szellemének megtestesülése őrködtek fölöttem és mértékül szolgáltak.“

Annál a kérdésnél kell még megállapodnunk, vajjon Helmholtz hogyan érhetett el, alapjában véve gyenge szervezete ellenére, ily szép kort, amely a nagy vérveszteség nélkül talán még tetemesen meghosszabbitható lett volna és amellett még termékenységét egész élete végeig fáradhatlanul megtartotta. Faradaynek például, akinek élete hasonlóan boldog, de sokkal jelentéktelenebb volt, már jóval előbb küzdenie kellett szervezete romlásával és csak hosszu megszakitásokkal tudott dolgozni, mikor már a nagy összeroskadáson tulesett. Helmholtznál sohasem volt szó összeroppanásról és müködésében hosszabb megszakitásokat sem találunk; élete mindig egyenletesen folyt. Egyes közléseiből, amelyekről a maga helyén már emlitést tettünk, kivehető, hogy mindemellett nem ritkán egész kimerülésig dolgozott.

Ugy látszik, itt is szerencsés körülmények összetalálkozása müködött közre. Ifjuságának nagy müvét, Az erő megmaradásáról nem tartja feltétlenül ujnak, hanem inkább már ismert, csak összefoglalandó tények formulázásának. Nála tehát a felfedezők lélegzetnélküli izgalmait, amelyek pedig a kutatókat sokszor az őrületbe kergetik, sehol sem látjuk; amennyiben egyáltalán megvoltak benne, csak később jelentkeztek. Az a szerencsés helyzet állott igy be, hogy müve olyan külső következményekkel járt, mint egy alapvető felfedezés, anélkül, hogy saját husából és véréből való áldozatot követelt volna tőle. Mikor pedig a nyilvánosságra hozatal után az öregek táborából ellenvetések hallatszottak, egy kis lelkes és tehetséges csapat vette körül, amely eszméi megvalósitásáért küzdött. Környezete az ő tetterejét csak fokozta, nem pedig csökkentette; munkálkodása, ahelyett hogy kimeritette volna, inkább felfrissitette és élesztgette. Humboldt áldott alakja is megjelenik, amikor a fiatal lángész korai megismeréséről és előbbrejuttatásáról van szó.

Helmholtz pihent erővel léphetett át a férfikorba és nagyszabásu munkáit megvalósithatta, miután a kedvező körülmények folytán a különös szükségletekhez alkalmazkodhatott, illetve szervezetét hozzájuk szoktatta. A munka szenvedélyes láza sohasem hatalmasodott el rajta annyira, hogy a természetes fékező-erők a tulságos megerőltetést ki ne zárták volna. Ez a klasszikusok előnye: ugyis nagyon kedvetlenül fejezik be és adják ki kezükből munkájukat, hátha holnap talán még valami javitani való jut eszükbe, megkönnyebbülésnek érzik tehát, ha nem siettetik el a dolgot; félbe-félbeszakitják és nézegetik, hol lehetne még egyet-mást kiegésziteni. A turisták jól tudják, hogy a hevesvérüek, akik futó lépésben kezdik, jó messze a csucstól már kimerülnek, mig a gyakorlottabbak lassan indulnak és kimélt erővel győzik le a mindinkább fokozódó nehézségeket.

Helmholtz esete egész világosan mutatja, hogy a kedvező környezetnek a nagy ember fejlődésére milyen elsőrangu jelentősége van. Mi lett volna a gyenge gyermekből, ha esetleg egy napszámos kunyhójában jött volna a világra? Szegényke, néhány nap alatt valószinüleg elpusztul, vagy ha nem is, a nyomasztó külső körülmények mennyire ártottak volna érzékeny természetének! Nemrégiben olvastam azt a képtelenséget, hogy nem kár azért, aki nem tudja a nehéz viszonyokon keresztül törni magát. Ez a tétel alkalmazható egy leendő favágóra vagy kocsisra; kiváló értelmi tehetségeknél azonban, mint minden rendkivüli jelenségnél, a fizikai szervezet könnyen összeroppan. Nincs módunkban a letört tehetségeket megszámlálni, de borzasztó látvány volna: hogyan vétkezik az emberiség önmaga ellen.

Végül utalunk mégegyszer az u. n. „szerencsés ötletre.“ Semmi okunk sincs azt feltételezni, hogy Helmholtz az energia törvényét ezekre a jelenségekre alkalmazni akarta volna, olvassuk el azonban az ő megfigyeléseit, akinek valószinüleg több „szerencsés ötlete“ volt, mint más halandónak. Egy feltevést igazolnak állandóan: ilyen óriási tevékenység egyuttal a lehető legnagyobb energia-készletet s annak lehető legszabadabb müködtetését feltételezi. Helmholtz életét kifejezetten e szempontból vettük vizsgálat alá és talán nem veszik rossz néven, ha a szellemi tevékenységre vonatkozó energetikai elméletemnek ily szakszerü és elfogulatlan helyről jövő megerősitése büszke örömmel tölt el.

Az a körülmény, hogy tanulmányaiban eredményeinek egyenes országutját adja meg, nem pedig kezdetleges próbálkozásait, szintén a tipikusan klasszikus kutatóra mutat. Gaussnak is mindig azt vetették szemére, hogy eldobja maga alól a létrát, amelyen a magasba jut és Helmholtznál is láttuk, hogy még legbensőbb barátja, Du Bois sem érti meg egykönnyen tanulmányait. Euklides „klasszikus“ példája mindmáig hat: két évezreden át a legnehezebb akadályokat görditette a tudomány utjába a geometria tisztán deduktiv fejlődésének illuziójával, amely e természetellenes módszer utánzására csábitott.

Emlitettük már, hogy Helmholtz fiziológiai munkássága végül szükségszerüen filozófiai fordulatot vett; fiatalkori nyomós impressziók vannak itt is kéznél, amelyekről hires felköszöntőjében igy számol be:

„Egy más mezőre vittek az érzéki jelenségek körül való vizsgálódásaim: az ismeret-elmélet mezejére. A fizikusnak is ki kell tapasztalnia a messzelátót és a galvanométert, amelyekkel dolgozni akar, hogy láthassa, mit érhet el velük és hol fogják cserben hagyni; nékem is szükségszerüen ki kellett terjeszkednem a gondolati termőképességre is. Egynéhány ténybeli kérdésről volt szó, amelyre végleges válasz volt szükséges és lehetséges. Határozott érzéki benyomásaink vannak, amelyek nyomán cselekedni tudunk; a cselekvés eredménye rendszerint egyezik a várható következményekkel, néha azonban, az ugynevezett érzéki csalódásoknál, ellentmond. Mindez objektiv tény, amelynek törvénye megtalálható. Eredményeim lényege: az érzéki benyomások csak a külvilág minémüségének jelei s a külvilág tüneményeinek értelmét tapasztalati uton kell megtanulnunk. Az ismeretelméleti kérdések iránt már azóta érdeklődtem, mióta apám, még gyerekkoromban, Fichte ideális felfogása mellett Hegel és Kant-imádó kollégáival szemben, hangos viták során, lándzsát tört. Ezirányu vizsgálódásaimmal eddig nem igen volt okom büszkélkedni: minden barátra tiz ellenség esett. Az összes metafizikusok, még a materialisták is, sőt mindenki, akinek titkos metafizikai hajlandóságai voltak, egyértelmüleg felzudultak ellenem. Az utolsó napok során azonban egy csomó, eddig ismeretlen barátra bukkantam, ugy hogy ennek a mai ünnepnek ebben a vonatkozásban is uj örömöt és reményt köszönhetek. A bölcsészet persze háromezer év óta a legelkeseredettebb nézeteltérések harczi mezeje és egy emberéleten belül nem is szabad csöndet és békét várnunk.“

Helmholtz végre a maga életét hivatalához, nemzetéhez és az emberiséghez olyan tökéletes vonatkozásba állitotta, hogy fejtegetéseimet nem tudom méltóbban befejezni, mint az ő ragyogó szavaival:

„Képet akartam Önöknek festeni tudományos törekvéseim és sikereim történetéről és talán megértik Önök, hogy az elismerés szokatlan bősége meglep. Eredményeimet magam is kellőleg értékeltem, mert ujabb kutatásaim irányát adták meg, de remélem, nem lettem önimádóvá. Elég alkalmam volt a nagyzási hóbort átkait látni s igyekeztem kikerülni ezt a végzetes veszélyt; szigoru önkritika a legbiztosabb pajzs ellene. Nyitott szemmel kell csak megitélni: mit tudnak mások és mit nem tudunk mi s a veszély már nem fenyegető; ami a magam munkáit illeti, sohasem javitottam egy tanulmányom kefelenyomatát sem anélkül, hogy huszonnégy órával később már ne szerettem volna egyik-másik pontot kijavitani, vagy kiegésziteni.

„Önök azt állitják, hogy hálával tartoznak nekem; nem volnék őszinte, ha tagadnám, hogy valaha más tudatos czélom is volt, mint az emberiség érdeke. Minden időmet azonban, amelyet hivatalos kötelességeim és családi gondjaim fennhagytak, tudományos munkákra forditottam, belső ösztönből, amely folyton tovább és tovább hajtott és életemet teljesen kitöltötte. A két akadályozó tényező sem tudott különben czélomtól elterelni. Hivatásom egyetemi előadásokra kötelezett, családom pedig kutatói hirnevemnek megalapitására és fejlesztésére. Az állam tehát, amely megélhetést, tudományos segédeszközöket és sok szabadidőt biztositott, joggal követelhette, hogy pártfogása révén elért eredményeimet alkalmas formában közkincscsé tegyem.

„Nem merném állitani, hogy tudományos működésem első szakában, amikor még a megélhetésért kellett küzdenem, a tudásvágyon és a hivatalnoki kötelességérzeten kivül magasabb etikai czélok is vezéreltek volna; amig önző indokok késztettek munkára, nehéz volt felülemelkedni rajtuk. Igy van ez, bizonyára, a kutatók javarészével. Később azonban, biztos állás mellett azok, akik a tudományt nem belső hajlamuk szerint művelik, a további kutatással végleg felhagynak, de akik lankadatlanul dolgoznak azontul is, az emberiséghez való viszonyuk eszményibb értelmezését veszik már jeligéül. Saját tapasztalataikból győződnek meg arról, hogy gondolataik akár az irodalom, akár a tanitás utján, de áthatják kortársaikat, szinte önálló életre tesznek szert, a tanitványok seregében gazdagabb tartalmat és szilárdabb alakot nyernek és emellett nékik is állandó hasznukra válnak. Ne felejtsük el, hogy saját gondolatai mindenkinek inkább a szivéhez nőttek, mint az idegeneké és a magáéi dus kifejlődésében mindig több öröme telik, mint a másokéban. Az atya szeretetével hasonlitható össze ez az érzés, amely a szellemi gyermekért épp ugy harczol és épp ugy gondoskodik róla, mint vérbeli ivadékáról.

„A művelt emberiség egész gondolatvilága is élő és fejlődő erőnek tetszik, amely a mulandó emberi léttel szemben az örökkévalóságot képviseli. A maga apró szolgálataival kiki a tudomány szent ügyének áldoz, amelyhez forró szeretet kapcsolja és amely az ő munkáját is megnemesiti. Elméletben mindenki megértheti ezt a tényt, de csak a saját tapasztalatai fejleszthetik ösztökélő érzéssé.

„A világ nem bizik az ideális inditó okokban és hirvágynak kereszteli el, pedig ez a kétfajta jelenség élesen elkülönithető egymástól. Kérdés: mindegy-e valakinek, vajjon eredményeit az övének ismerik-e el, ha semmiféle anyagi előny nem is jár vele? A válasz a laboratórium vezetőinél leginkább kézenfekvő: a tanárnak itt nemcsak az alapgondolatokat, hanem a nehézségek eltávolitására szolgáló utmutatásait, uj kitalálások és megoldások érdekében, prédára kell dobnia. A tanitványok mindent magukba szednek s ha munkájuk sikerül, a tanár érdemei az ő nevükben olvadnak fel. Ki keresi: mit adott hozzá az egyik s mit a másik? Hány tanár akad, aki ebben a vonatkozásban egyáltalán ne volna féltékeny?

„Uraim, abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy ösztönöm késztetett arra a munkára, amelyet önök hasznosnak és tanulságosnak itélnek s amelyért dicsérettel árasztanak el. Boldog vagyok, hogy kortársaim ilyen gazdaggá tesznek elismerésükkel és hálájukkal a magam tevékenysége iránt, amely az én számomra volt a legérdekesebb. Kortársaim azonban nekem is sokban és sokat segitettek. Megszabaditottak az anyagi gondoktól, külső segédeszközöket biztositottak a számomra, bennük találtam meg az emberiség szellemi képességeinek mértékét s munkámban való részvételükkel az ideális emberiség közös szellemi világának élő képét adták, amelynek fényében a magam fáradozásai is teljesebb értékben ragyognak.“

Liebig.

Liebig 1803 május 14-én Darmstadtban született, tiz gyermek közül másodiknak. Atyja droguista- és gyarmatárukereskedő volt, szerény viszonyok közt élt, de szorgalma és takarékossága által, feleségének, Moser Máriának hathatós közreműködése mellett, meglehetős jólétre tett szert. Liebig anyja fogadott leánya volt Moser Fülöp gazdának; igazi szüleinek kiléte ismeretlen maradt. Az asszony kivételes nő volt, tiz gyermekén kivül az üzletet is ellátta, fáradhatatlan és erős akarattal. Második fia arczban is, kifejező profiljával, nagyon hasonlított hozzá. Atyja az eladásra szánt czikkek nagy részét maga állította elő és e czélra laboratóriumot rendezett be, melyben fia segédkezhetett neki; így tehát már igen korán sok kémiai anyaggal és kisérlettel ismerkedett meg, rajtuk alapulnak későbbi sikerei. Az öreg Liebig egyéniségéről nem sokat tudunk; úgy látszik, csendes és szorgalmas ember volt, talán olyan, mint a milyen komor, becsületes embernek Faust mutatja be saját atyját. Feltünik a viszonyok hasonlósága a Mayer szülői házáéval, de a két fiu jelleme a lehető legeltérőbb.

A gyakorlati preparáláson kivül Liebig korai kémiai hajlandóságára az a körülmény is lényeges befolyással volt, hogy egyszer, mikor atyja részére a nagyherczegi könyvtárból könyveket vitt el, megismerkedett Hess könyvtárnokkal, ki maga is érdeklődvén a természettudományok iránt, a fiatal Liebiget annyira megkedvelte, hogy a tizennégy éves fiunak a gazdag kémiai könyvtár szabad használatát is megengedte. Liebig egy önéletrajzi skizzében elmondja, hogy válogatás nélkül mindennek nekiesett, a milyen kémiai műhöz csak hozzájuthatott. Azokat a kisérleteket, a melyekkel szerény eszközei segélyével megpróbálkozott, számtalanszor ismételte, a mig minden részletüket ki nem ismerte; később maga említi, hogy így a kémikus ama sajátos tehetségét, hogy szemléletekben gondolkozzék, vagyis a logikai folyamatok helyett kémiaiakat használjon fel, saját magán nagyban kifejlesztette. Hozzátehetjük talán, hogy annak, aki bizonyos számu kémiai átalakulást pontos szemlélet szerint ismer, nem esik nehezére a többinek puszta leirás nyomán oly mértékben való elsajátítása, hogy később a gyakorlatban már régi jó barátokként üdvözölheti őket. Liebig ismeretkörét a laboratóriumok sűrü látogatása is bővítette; legnagyobb hatással azonban egy vándor vegyész és csodadoktor volt reá, aki a darmstadti nagyvásáron durranó ezüstöt állitott elő. Liebig a vörös gőzökből arra következtetett, hogy az ezüst feloldása salétromsavban történt, alkohol jelenlétét pedig úgy állapította meg, hogy a kuruzsló ugyanabból az üvegből az emberek piszkos kabátujját is kitisztogatta és e mellett alkoholszag volt érezhető. Odahaza azután megkisérelte a durranó ezüst előállítását és magánkivül volt örömében, a midőn sikerült is.

Ez az esemény eszünkbe juttatja a fiatal Mozartot, ki egy sokszólamu mise egyszeri meghallgatása után emlékezetből leirta az egészet.

Ilyen kisérleti jelenségeknek, mint ez az első volt, több izben jutott lényeges részük élete fontosabb fordulóin, az által, hogy vegyészi önbizalmát felébresztették és felbátorították őt arra, hogy ne csak pontosan előírt kisérletek reprodukálásaival próbálkozzon meg, hanem igyekezzék saját erejéből ismeretlen utakon is járni.

Mint a kiváló emberek legtöbbje, Liebig is korán fejlődött fiu volt. Tudjuk, hogy több mint két évvel korábban az átlagos és szokásos életkornál vették fel a gimnáziumba. Mig az alsó osztályokat szabályszerüen, bár gyengén végezte, később a klasszikus tárgyakban mindinkább hátramaradt; sohasem volt jó tanuló. Volhard a Liebigről írt életrajzában több kortársáról emlékezik meg, kik később sokra vitték, de az iskolában utolsók voltak; legtekintélyesebb közöttük Gervinus történetíró, a ki tizennegyedik évében kilépett a gimnáziumból és könyvkereskedő lett.

Liebig körülbelül tizenötödik évében hagyta el a gimnáziumot, melynek ókori filológiai szellemével nem tudott megbarátkozni; atyja egy heppenheimi gyógyszerészhez adta, hol tiz hónapig maradt. Vogt beszéli, hogy a robbanó ezüsttel való kisérletezései miatt, a melyeket kamrácskájában rendezett, tanonczideje idő előtt véget ért. Volhard ennek a közlésnek igaz voltát kétségbe vonja, de kételyét nem indokolja mással, mint hogy Vogt általában szerette történeteit drámailag kiszinezni. A lélektani valószinüséget alig lehet letagadni és így ez volna a kisérleti jelenségek második döntő fellépése Liebig életében. Liebig visszakerült az apai házba és sok könyörgés után megkapta atyja hozzájárulását, hogy vegyészi tanulmányokat folytathasson. Miután akkor még nem állt fenn a mai helytelen rendszer, hogy csak érettségivel lehetett az egyetemre jutni, könyen beiratkozhatott a bonni egyetemre, hol Kastner, a legtekintélyesebb kémia-tanár adott elő. Kastner a következő évben Erlangenbe költözött s Liebig vele tartott, mert tanára megigérte, hogy ásványanaliziseket fog csináltatni vele. De igéretét nem válthatta be: Kastner maga sem volt a szóbanforgó kisérleteknek ura.

Liebig úgy Bonnban, mint Erlangenben kartársaival egyesületet alakított, ahol kémiai kisérleteket és vitákat tartottak. Eljárogatott továbbá a Bonn mellett lévő vegyészi gyárakba és atyjának teljes szakszerűséggel írja le, mit látott és ezzel kapcsolatban saját ötleteinek megfelelő alkalmazhatásáról beszél.

Liebig Erlangenben Schelling befolyása alá kerül és később elkeseredetten panaszkodik, hogy természetfilozófiai tanulmányai folytán két évet teljesen elveszített; miután azonban Erlangenben csak egy évig volt és Németországban való összes tanulmányideje három szemeszterre terjedt, nyilvánvalólag némi tulzásba esik. Schelling őt, legalább átmenetileg, teljesen lebilincselte, a nélkül, hogy azért saját szak-tárgyaitól elterelődött volna. Erlangeni buvárkodásának eredménye egy kis értekezés volt, természetesen a durranó ezüstről, illetve előállitási módjának pontos leírásáról. Kiemelendő az a megjegyzése, hogy ezt a preparatumot maga már két év óta így állítja elő, tehát majdnem biztosra vehetjük, hogy már a heppenheimi gyógyszertárban foglalkozott vele.

Erlangenben ismerkedett meg Platennel, a költővel s az ismeretség hamarosan rajongó barátsággá fejlődött. Az élénk vérmérsékletü és romantikus nagy embereknél gyakran megfigyelhetjük, hogy intenziv személyi befolyást tudnak kelteni; ez a képessége Liebignek is nagy mértékben meg volt és későbbi páratlan tanári sikereit nagyrészt ennek köszönheti. Platen említi, hogy Liebig már akkor közölte vele párisi utazása tervét s itt akart a két barát találkozni. Erre szolgált Kastnernek közbenjárása, a ki szintén sokat tartott Liebigről és a legmelegebben pártolta őt a darmstadti udvarnál. Muló kellemetlenségek, melyek egy tiltott diákösszejövetelen való részvételből támadtak, nem akadályozták meg az utazás lehetőségét és Kastner ajánlása után hat héttel 300 forint utazási ösztöndíjat kapott, a mely később többféle forrásból kiegészítődött és összesen 1680 forintra rugott, a mi akkoriban bizonyára tekintélyes összeg számba ment; kétségtelennek tartjuk, hogy Liebig későbbi hihetetlen tudományos és szervező-munkássága ennek az idején való elismerésnek és segélynek köszönhető. Ha ifju energiájának egy részét kellemetlen külső viszonyok leküzdésére lett volna kénytelen felemészteni, ugy soha sem vitte volna sokra. Tizenkilenczedik évében, 1822 őszén Liebig Párisba utazott, hol szivesen fogadták. Önéletrajzában következőleg nyilatkozik erről: „Később gyakran tapasztaltam, hogy a hivatott tehetség mindenki másban – mondhatni kivétel nélkül – a tehetség kifejlesztésének ellenállhatatlan vágyát ébreszti fel; mindenki segít a maga módja szerint és mindnyájan együtt, mintha összebeszéltek volna; a tehetséges ember azonban csak akkor ér el eredményeket, ha a tehetség komoly és megrendíthetetlen akaraterővel párosul. A kifejlődés külső akadályai többnyire jelentéktelenebbek a belső akadályoknál, mert amint egy természeti erő, bármily hatalmas legyen is, egymagában sohasem idéz elő külső hatást, hanem csak más erőkkel kapcsolatban, az ember is, a mit könnyen megtanul vagy elsajátit, azaz a mihez természetes hajlama van, csak akkor tudja értékesiteni, ha sok más mindenfélét tesz szellemi tulajdonává, esetleg több fáradsággal, mint bárki más.

Ebből a kijelentésből arra következtethetünk, hogy Liebig maga sokoldalu támogatásban részesült, a mi különben rokonszenves egyéniségével magyarázható. Mindamellett csak egy futó pillantást kell vetni Mayer sorsára és meggyőződhetünk arról, hogy környezetének barátságos magatartása nem volt általános, sőt életét végeredményben az ellenkező véglet tette tönkre.

Liebig különben hangsulyozza, hogy a franczia nyelvü előadások logikai világossága szinte elbüvölte és összefüggő rendet teremtett a sok kuszált képzet közt, melylyel régibb vegytani irodalmi buvárkodása alatt agyát teletömte. Meg kell még jegyeznünk, hogy Liebig szellemét elméleti téren valósággal felszabaditotta az a körülmény, hogy eddigi ismereteit át kellett formuláznia az antiflogisztikus tudományos nyelvre, (amelyet Párisban kizárólagosan használtak) és ez a felszabadulás nem jutott volna osztályrészeül, ha elejétől kezdve a modern elméletekkel foglalkozik. Maga szintén kiemeli: „a mi a párisi előadásokban ujnak vagy megszakitottnak volt ténybelileg feltüntetve, nékem a megelőző tényekkel szoros kapcsolatban lévőnek tetszett, ugyannyira, hogy az utóbbiak nélkül az előzőek sem állhattak meg.“ Láthatjuk, hogy Liebig a tudomány genetikai összefüggésének megismerése által, még tanárai, a nagy franczia fizikusok és kémikusok felett is jelentős előnybe jutott, ahogy később ez nyilvánvalóvá is lett. Össze kell csak hasonlitanunk Liebig hatásának tartós voltát, egyik kortársának, Dumasnak rövidéletü dicsőségével, hogy a nagyszabásu és a kicsinyes tudományos perspektivák viszonylagos értékét szembeállithassuk egymással. Liebig franczia tanulmányai révén a tudományos gondolkozás szigoruan tárgyilagos és kisérleti irányitását is magáévá tudta tenni. Németországban a tizenkilenczedik század elején a természetfilozófiai munka rendje egymástól távoleső, ennélfogva titokzatos jellegü analógiák bizonytalan keresztülvezetésében állott s a világos gondolati összefüggéseket inkább kerülték, mint keresték. A francia tudomány következetes pozitivizmusa – amelynek eredményei közkézen feküdtek – annál inkább lebilincselte az ifju Liebiget, mert az erlangeni tanok és tanárok alacsonyrangu voltát nagyon is érezte.

Liebiget azonban két oldalról is igyekeztek czéljaitól elterelni. Sok ajánló-levele volt, de azok a társaságok, melyekhez meghivást kapott, nem voltak kedvére és igy hamarosan felhagyott velük. Másrészt Platennel való barátsága is megujult s a költő nagyon szerette volna rideg kémiai munkásságától elvonni, hogy a nyelvek és a történelem tanulmányozásával „általános“ műveltséget szerezhessen. Ha elképzeljük, mennyit ártott volna a tudomány jelenlegi kifejlettségének, ha Platen tanácsát elfogadja, akkor látjuk csak be, milyen csekély értéke van a még ma is tulbecsült filológiának. Liebig azzal tért ki Platen buzditása elől, hogy a materiálizmushoz van kötve és figyelmeztette, milyen gyarló eredménynyel próbálkozott az angol és olasz nyelv elsajátitásával. Platen kétségtelenül nem volt annyira engedékeny, mint Wöhler, aki hasonló ajánlatának elháritása után azt irja Liebignek: „Különben, hogyan is jutok ahhoz, hogy az oroszlánnak czukrot kináljak!“

Liebig mindenesetre igyekezett Platen kedvébe járni és a „Felszabaditott Jeruzsálemet“ majdnem végig is olvasta; kedves és tanulságos dolog azonban, hogy egy bájos szonettről való kedvező véleményét fizikai és kémiai fogalmak igénybevételével tudja csak kifejezni és Gay-Lussacnak a gázokról tartott felolvasása után akként áradozott, hogy maga is gázként szeretné barátját körülölelni.

Közben folytatta kémiai munkálatait Gautier de Claubry laboratoriumában és Thenard tanácsai nyomán. Kisérletei termé-szetesen ujra a robbanó vegyületekre vonatkoztak, de időközben való rendszeres iskolázottsága meglátszik azon, hogy természetüket lehető sok és közelálló kémiai egyesülésből akarta kimutatni. A robbanó vegyületek, mint már Kastner is sejtette, saját savuk sói gyanánt alakultak ki. A nehézség abban állott, hogy, mint ma mondanók, komplex sókról volt szó, amelyeknél a fém felerészben savba megy át és a szokott reakció elmarad. Igy preperálta Liebig az ezüstnitrát és a higany robbanó savainak alkalikus sóit; sikerült is rezet behelyettesitenie. Ama megállapitása folytán, hogy elégett magnézium feleslegével explóziós szétbontás elkerülhető, e kapcsolatok összetételét is meg tudta határozni és kitünt, hogy az uj sav is éppen szénsavvá és amoniákká esik szét.

Ezeken a határozott eredményeken kivül még sok másra is utalhatunk, melyek azonban még nem tisztázódtak teljesen; a tanulmány azzal a jellemző vallomással kezdődik, hogy a fiatal szerzőnek régebbi irásaiban az elméleti felfogást illetőleg ugyan tévedések is találhatók, de a megállapitott eljárási mód fenntarthatónak mutatkozik.

Ez a munka, melyben a franczia befolyást még az olvasó figyelmének az eredmények jelentőségére való felhivása is bizonyitja, tényleg nagy feltünést keltett. A franczia akadémia közzétette a „Külföldi tudósok értekezései“-ben és német nyelven is többször megjelentek. Ha elgondoljuk, hogy Liebig akkoriban husz éves volt, ismét a nagy emberek jellegzetes koraérettségét látjuk, a mely különösen a romantikus tipusnál tapasztalható, egyszersmind meggyőződhetünk arról, hogy az ilyen korai érettség semmi tekintetben sem hátráltatja a szervezet szabályszerű, sőt előnyös fejlődését, a hogy sok ugynevezett pedagogus látatlanban szabályba szereti foglalni. Természetesen: könnyebb egy korán érett gyermeket helytelen neveléssel elrontani, mint olyant, a kinél az agy önálló működése egyáltalában meg sem indult; de korán érett gyermekek a szabad fejlődés utján már annyiszor váltak kitünő emberekké, hogy inkább tartunk a fejlődési törekvések erőszakos visszaszoritásának megnyomorító hatásától, mint attól, hogy a szabad szárnyalás és szakszerű támogatás esetleg időelőtti kimerültséget fog előidézni.

A franczia akadémia közlésének legfontosabb következménye azonban Humboldt Sándorral való megismerkedése volt. Miután Humboldt klasszikus utleirásainak nyilvánosságra hozatalával a legteljesebb tudományos tekintélyre tett szert, azt a nemes feladatot tüzte ki maga elé, hogy tehetséges fiatal tudósokat fedezzen fel és mindenben melléjük álljon. Az akadémia ülése után felkereste Liebiget, a ki preparatumainak összegyüjtésével volt elfoglalva, megismerkedett vele és annyira pártját fogta, hogy barátjának Gay-Lussacnak magánlaboratoriumába is bevezette és Gay-Lussacot rábirta, hogy Liebiggel személyesen foglalkozzék. Tudományos kötelességének ez a nagyszerü felismerése kibékit bennünket Humboldt egynémely személyi hiuságával. Igy például mindjárt másnap meghívta Gay-Lussacot, Thenard-ot és Liebiget ebédre; utóbbi azonban nem jelent meg. Humboldt ugyanis nemrég jött vissza hosszabb utazásából Párisba és természetesnek találta, hogy őt látásból mindenki ismeri; Liebig azonban csupa szerénységből nem kérdezte meg nevét és az akadémiai szolga sem tudott a kis urról semmi közelebbit. Liebig később azután kimentette magát és Humboldt még többször volt fontos időkben segitségére.

Liebig ezt az értékes támogatást mindig elismerte és ennek jeléül legjelentékenyebb müvét Humboldtnak ajánlotta. Az előszóban megemlékezik találkozásukról és igy folytatja: „Vele való találkozásom egész jövőmnek alapköve lett; a leghatalmasabb és legszeretetreméltóbb tudós támogatóra és barátra találtam benne. Ismeretlenül, ajánlólevél nélkül voltam egy óriás városban, ahol a nemzetközi nagy emberáradat az ottani kiváló természetbuvárokkal és tudósokkal való érintkezést annyira megneheziti, hogy magam is, mint sokan mások, észrevétlenül pusztultam volna el; Humboldt révén ez a veszély elmult felettem. Ettől a naptól kezdve, minden intézet és minden laboratorium tárva állott előttem; meleg érdeklődést és ennek révén olyan hű és állandó barátokat tudtam szerezni, mint kitünő tanáraim, Gay-Lussac, Dulong és Thenard. Az ő bizalmuk tette lehetővé, hogy méltó voltam arra a működési körre, a melynek határain belül tizenhat évig szakadatlanul dolgoztam.“

Az utóbbi megjegyzés Humboldt közbenjárására vonatkozik a giesseni tanári állás neki juttatása körül, amiről alább lesz szó. Egyidejüleg olyan szoros baráti viszony fejlődött ki a negyvenöt éves Gay-Lussac, (aki tudományos pályafutása javarészén már tul volt) és a fiatal kezdő közt, hogy a kitünő tudós együtt dolgozott Liebig munkálatain vele és egyik nehéz kisérlet sikerülte után valóságos diadaltánczot járt a laboratórium-asztal körül. Liebig is egész életén át hálás lekötelezettje maradt Gay-Lussacnak és mindig sikra szállt mellette, amikor igazságtalan támadások érték.

A közös munka, tudományos szempontból, rendszeres továbbfejlesztését jelenti Liebig próbálkozásainak és a Gay-Lussac technikai segédeszközeinek eredményes hatása nyilvánvaló. Sikerült is a robbanó ezüstöt teljesen analizálni és az eredményt sokoldalu kisérletezéssel megtámasztani; egynéhány további kémiai termékre is rábukkantak. A tudomány akkori felszereltsége mellett lehetetlen volt az összetételek szervezetébe behatolniok, miután a szükséges előfeltételek hiányoztak.

Ezirányu munkássága is élénk feltünést keltett, a legtöbb szakfolyóirat hirt adott róla és Berzelius is felvette az évi jelentésbe, részletesen és elismerő hangon; ez utóbbi körülmény sokkal nagyobb jelentőségü volt, mint a „Külföldi tudósok tanulmányai“-ban való közzététel, miután a jelentés álláspontja teljességgel befolyásolhatatlan volt.

Liebig 1824. elején visszaérkezett hazájába és kereste az alkalmat, hogy szerzett tudását és ismereteit értékesithesse. Még Párisból megszerezte in absentia az erlangeni tudorságot; az értekezés elméleti tartalmu volt és a szervetlen kémiának a szerveshez való viszonyát tárgyalta; szövege, ugy látszik, elkallódott. Kastner meleg ajánlatára a felavatást engedélyezték. Arról volt szó tudniillik, hogy a külföldön (Bajorországban) szerzett rangfokozat a giesseni országos egyetemen is érvényesithető legyen, ami Schmidt fizikai és Zimmermann kémiai tanár vizsgái alapján történt csak meg. Azután Humboldt befolyása is hatott és a kormány – az egyetem megkérdezése nélkül – Liebiget rendkivüli tanárrá nevezte ki 1824. május 24-én. Liebig akkor alig volt több 21 évesnél.

Mint emlitettük, a kémiai tanszéket Giessenben Zimmermann töltötte be. Eleinte teologiát tanult, azután a természettudományokhoz és a pedagógiához tért át és az akkori természetfilozófiai stilusban működött. Egy kis kerti házban volt a laboratórium és 220 forint fentartási költség lett részére évenként folyósítva. Liebig folyamodott, hogy a laboratórium és ez a fentartási költség neki is rendelkezésére álljon; természetesen e kérését elutasitották; mindössze évi 100 forintnyi javadalmazást kapott. Megkezdte előadásait és a váratlan és diadalmas versengés ugy látszik, Zimmermanra nézve tragikusan végződött. 1825 nyarán ugyanis mindketten ötórás vegytani kollégiumot hirdettek, Zimmermann azonban nem tudta öszehozni. Erre előbb utazási ösztöndijat kért és miután visszautasitották, szabadságért folyamodott, amelyet azonban, ugy látszik, meg sem kezdhetett, mert nem sokára ezután vizbe fult. A halálfelvételi jegyzőkönyvben ez utóbbi két szó át van huzva és helyettük „halálát lelte“ áll; a temetés már másnap este megtörtént „Wagner pedellus jelenlétében, a ki ezen jegyzőkönyvet a pappal együtt irta alá.“ Miután az eset tisztázásához nincs elegendő anyagunk és nehezen is volna megszerezhető, tekintsük az ügyet befejezettnek.

Liebig elragadó személyiségével hamarosan legyőzte azt a tartózkodó magatartást, a melyet a tulságosan fiatal és „rendszertelenül kiképzett“ tudós gyors kineveztetése idősebb tanártársainál előidézett; különösen Vogt tanárban akadt igen értelmes és készséges támogatóra. Ha meggondoljuk, hogy ma ilyen kinevezés, mint a főiskolák belső szabadságának megsértése, minden egyetemen viharos felzudulást támasztana, ha a közoktatásügyi miniszternek egyáltalán bátorsága volna olyan valakinek juttatni tanszéket, a ki még az érettségin sem esett keresztül, sőt a gimnáziumból alkalmatlan volta miatt egyszerüen eltávolitották, meg kell állapitanunk, hogy Németország azóta rohamléptekkel közeledett a kinai ideálok felé.

Liebig főtörekvése, mindjárt állásának elfoglalása után abból állt, hogy a tanitási rendszert lehetőleg fejleszsze. Egyrészt az átélt nehézségek tették előtte kivánatossá, hogy fiatalabb kartársainak utját egyengesse, másrészt és főleg az a belső ellenállhatatlan vágy uralta, a mely személyiségében és szellemi szervezetében rejlett és gondolatai és munkatervei lehető legszélesebb elterjesztésében valósult volna meg. Ez a czél volt a legfontosabb előtte jó ideig, erre áldozta legtöbb idejét és pénzét s a kutatók kiművelésére szolgáló laboratórium megteremtése volt minden alkotása közt a legeredetibb és leglényegesebb.

A kezdet meglehetős szerény volt: néhány kollégájával összeállott, hogy gyógyszerész-jelöltek és technikusok részére olyan intézetet alapítson, a melyben egy éven át hivatásukra külön kiképzést nyernének. Az egyetemi tanács (a filologusok testülete) ellene volt a tervnek, a miniszterium pedig az ajánlattévők magánvállalkozásának minősitette. Ők azután meg is valósitották az ötletet, beállitották az előadások rendjét, ugy hogy a megfelelő felhivás a szaklapokban már 1826 folyamán megjelenhetett. Bár először csak ketten iratkoztak be, az eredmény annyira kedvező volt, hogy nemsokára a rövid laboratóriumi oktatást az egész téli szemeszterre ki kellett terjeszteni. Az 1827–28-iki téli félévre már októberben lefoglalták az összes helyeket. A laboratórium egy hajdani kaszárnya őrségi helyiségében volt berendezve és tulajdonképp csak az egyetlen őrszobából állott; egy kis kamrácska szilgált mérleghelyül és egyuttal preparáló szobául, minélfogva télen nem volt szabad füteni. Elől egy nyilt oszlopcsarnok volt, ahol valamikor az őr járt fel és alá; itt mérges gázokkal kisérleteztek. Igy kezdődött meg a kémiai oktató-laboratórium kifejlődése, mely minden egyetemi tanitásnak alapvető intézménye lett vagy azzá lesz ezután.

Daczára annak, hogy a helyzet tarthatatlan volta néhány év mulva nyilvánvalóvá lett és Liebig állandóan orvoslást és javitást sürgetett, mégis 1833-ig tartott, mig ezzel az ügygyel érdemben foglalkoztak és csak akkor, midőn Liebig kijelentette, hogy a következő télen – mivelhogy ismét indokolatlanul huzták-halasztották a dolgot – sem előadni, sem tanitani nem fog. Lindehez, az egyetemi tanács elnökéhez intézett levelében, mely őszinteség tekintetében semmi kivánni valót nem hagy maga után, Liebig panaszkodik a lealázó bánásmód miatt és értesiti, hogy miután a négy év előtt kért nélkülözhetetlen fizetésemelést megtagadták, gondoskodott arról, hogy – irodalmi tevékenysége által – lehetőleg függetlenitse magát az egyetemtől.

Az elnök azután mindent megtett, hogy Liebiget kielégitse; kiengesztelő levelet irt hozzá, melyben a sulyosabb sérelmekért mentegetődzik, a többiekre vonatkozólag pedig szóbeli elintézést helyez kilátásba; értesiti továbbá, hogy az épitési engedély már rendben van. Arról volt ugyanis szó, hogy az őrház a mellette lévő főépülettel kétemeletes összeköttetést nyerjen, miáltal Liebig elegendő helyhez jutott volna. Ez a terv két éven belül végrehajtódott, de csak rövid ideig volt elegendő a folytonosan szaporodó tanitványok befogadására, ugy hogy néhány év mulva az egész kezdő tanfolyamot kihelyezték innen és Liebig ezután kizárólag a haladókkal és végzett növendékeivel foglalkozott. Ez az állapot 1852 végéig tartott, a midőn Liebig Giessent otthagyta.

Liebig giesseni harmincz éves tanári tevékenységének eredményei addig és azóta is páratlanul állanak. Nem túlozunk, ha azt állitjuk, hogy Liebig ez idő alatt az egész kulturvilágot ellátta kémiai tanárokkal. Ha tekintetbe veszszük, hogy az uttörés után sokkal könnyebb lett volna hasonló eredményeket elérni és még sem sikerült, akkor tudjuk őt érdeme szerint megbecsülni. Különösen kiemelendő, hogy Liebig sok tanitványát ugy irányitotta, hogy később is, a midőn már önállóak lettek és tanáruk buzditó befolyásától felszabadultak, produktive tudtak működni. Elsőrangu tanári tehetség volt: minta nélkül, de habozás nélkül is megtalálta a lényeges eszközt, a melyeknek segitségével rendkivüli sikerek érhetők el.

Ez az eszköz: az önálló gondolkozásnak a munkánál való kifejlesztése. Különösen hangzik és mégis oly nehéz a tanitványt szárnyra bocsátani, a mikor gondolatmenete más utra tér, mint a melyet a tanár feltételezett. Tudok róla, hogy egy kiváló tudós és köztiszteletben álló tanár hiába dolgozott, mert tanitványait öntudatlanul rákényszeritette, hogy csak arra az eredményre bukkanjanak, a melyet maga előre várt. Igy aztán több száz doktort avatott fel ugyan, alighanem azonban egy tanitványa sem multa felül, későbben, az átlagot. Liebig a maga rendszeréről önéletrajzában igy nyilatkozik:

„A laboratóriumban, melyet gyakorlott asszisztensek vezettek, csakis a kezdőket illetőleg volt tulajdonképeni oktatásról szó; a magam tanitványait mindössze annyiban befolyásoltam, hogy feladatokat tüztem ki nekik és ellenőriztem a megoldást: bennem, mint a kör sugarainak, mindannyiuknak egy közös középpontjuk volt. Különös utasitásokat nem adtam, reggelenként mindenkitől átvettem a jelentést, hogy előző napon mit dolgozott és mit akar csinálni: vagy hozzájárultam vagy megtettem ellenvetéseimet. Mindenki kénytelen volt a maga utját egyedül megtalálni. Az együttlét és állandó érintkezés folytán, mindegyik részt vett valamennyiük munkájában, kölcsönösen mindenki tanult a többitől. Télen kétszer hetenként áttekintő előadást tartottam a legfontosabb napi kérdésekről. Jórészt szemléltető képet adtam a magam és az ő munkáikról, összeköttetésben más kémikusok kisérleteivel. Kora reggeltől késő estig dolgoztunk; szórakozás és mulatság Giessenben ismeretlen fogalmak voltak. Csak a szolga panaszkodott ismételten, hogy este, amikor tisztogatnia kellett volna, tanitványaimat nem birta a laboratóriumból kizavarni. Giessenben való tartózkodásuk emléke, amint többször hallottam, tanitványaim legtöbbjénél a hasznosan alkalmazott idő kellemes tudatát ébresztette fel.“

Megismerkedünk egy második ténynyel is, mely Liebig eredményeire mértékadó: a munka közösségével. Abban az időben, midőn a rendszeres kémia, főleg Liebig munkálkodása folytán, gyors fejlődésnek indult, az ő érdeklődése és munkaköre e tudományág minden területét felölelte; tanitványai igy abba a megbecsülhetlen előnybe jutottak, hogy egyrészt mesterük munkatársainak érezték magukat, másrészt tudatában voltak annak, hogy nem végeznek hiába való munkát, hanem a tudomány rohamos fejlődéséből maguk is kiveszik a részüket. Ez által tanáruk egyéni lelkesedéseit teljesen átérezték; hiszen semmit sem lehet könnyebben fiatal emberekkel megosztani, mint becsületes hitet és semmi sem teszi őket boldogabbá, mint a közös munka. Liebig kutatói jelentősége tehát szükséges előfeltétele volt rendkivüli tanári sikereinek. Nincs kizárva, hogy egyéb jeles tulajdonságaival másodrangu tudós még eredeti kutatók kiképzésében is szép tanári sikerekre viszi; de csak egynéhányról, esetleg egyről lehet szó, aki az ő révén magasra emelkedik. Állandó iskola megteremtéséhez nagy horderejü alkotó-gondolatra van szükség.

Liebig tudományos munkásságát eleinte jórészt az oktatási rendszer megszervezése foglalja le; mindössze a szervetlen és szerves kémiára vonatkozó néhány érdekes vizsgálódáshoz tudott magának időt szakitani. Ha magunk elé képzeljük, hogy e munkálatait a régi őrszobában nyüzsgő tanitványai közt kellett végeznie, csodálkozunk tartalmasságukon és ötletességükön. A részletekre nincs helyünk kitérni, a robbanó vegyületek kiindulási pontjáról kell csak megemlékeznünk, miután életbevágó hatással volt reá. Liebig a durranó ezüstnek köszönheti nem csak a gimnáziumból való kicsapatását, nemcsak kémikusi pályafutását és giesseni tanszékét, hanem leghübb barátját is. Miután a durranó ezüst e szolgálatot Liebignek megtette, többé – egy rövid későbbi időköztől eltekintve – nem alkalmatlankodott nála.

Ugyanakkor, amikor Liebig Párisban a robbanó savakkal bajlódott, Wöhler Frigyes, a berlini ipariskola tanára, a ciánsavakkal kisérletezett s ugyanahhoz az összetételhez jutott, mint időközben Liebig és Gay-Lussac a robbanó savakra vonatkozólag. Kérdéses volt, vajjon kinek az analizise téves, miután, az egyenlő megoszlás ténye még ismeretlen lévén, kizártnak látszott, hogy két különböző anyagnak azonos összetétele legyen. Gay-Lussac mindjárt utalt arra a lehetőségre, hogy az atomoknak különböző elrendezéséről volna szó; Liebig viszont Wöhler tévedését tartja valószinübbnek, amit analizis utján próbál bebizonyitani és különben más ellentmondásokat is talál nála. Wöhler fölháborodva irja Berzeliusnak, hogy Liebig hatszázalékos tévedéssel vádolja, holott Liebig munkájának elhibázott volta minden különös ujabb vizsgálódás nélkül is nyilvánvaló. Szerencsére 1826-ban Wöhler szülővárosában, Frankfurtban, személyesen találkozhattak s hamar megbarátkoztak egymással, olyannyira, hogy az ütközőpontot közös fáradsággal kiküszöbölték, miután Liebig belátta tévedését. Ezt különben a nyilvánosság előtt is beismerte, első jelentékeny munkájában pedig, amelyet a robbanó vegyületekről irt, oxálsavas tartalmuk felől vallott hitéért is megvezekelt. Liebig gyors és szenvedélyes állásfoglalása kémiai kérdésekben még többször vezetett hasonló eredményre s Liebig mindig beismerte botlásait. A nitrogénszénsav salétromtartalmának kérdése is barátságosan intéződött el közöttük, sőt a két ellentétes vérmérsékletü tudós (Wöhler t. i. a klassikus tipushoz tartozott) olyan benső viszonyba került egymáshoz, amelyhez eredmények tekintetében csak a Geöthe és Schilleré hasonlitható. A kettejük levélváltása (amelyet Wöhler leánya és Hoffmann adott ki, fájdalom, Wöhler kivánságához képest csonkán), roppant értékes adatokat tartalmaz a kutatók biológiájához és a harmonikus tulajdonságokat kettejük között világosan megjelöli.

Röviddel halála előtt, 1871. évi Szilveszter estéjén, Liebig a következőket irja Wöhlernek: „Ha meghaltunk és rég porrá váltunk, ama kötelékek, melyek bennünket az életben egyesitettek, az emberek emlékezetében is örökké összefüznek; ritka példája leszünk annak, hogy két ember, a kik hiven, irigység és rosszakarat nélkül ugyanazon a téren küzdött és verekedett, mindig szoros barátságban maradt.“

Előbb elválasztó, később összekötő munkájuk az egyenlő megoszlásu vegyületekről Berzeliusnál azután az egyenlő megoszlás fogalmához vezetett, a mely éppen a szerves kémiában nagy fontosságuvá vált. Figyelemreméltó, hogy a két barát e nagyjelentőségü fogalom kiképzésének alkalmát nem használta fel, daczára annak, hogy legközelebb jártak hozzá. Valószinü, hogy ehhez a munkához még nagyon fiatalok voltak.

A leirt organikus kutatások, valamint a többiek is pontos analiziseket feltételeztek az akkori technikai alkalmatosságok fejletlen volta ellenére. Az elv ugyan már megállapitást nyert; Lavoisier az első tájékoztató lépéseket megtette a körül, hogy milyen szerepe van az oxigénnek az állati testben, t. i. a teljes elégés a képződött viz és széndioxid meghatározása mellett. De hogy miként kellene e meghatározásokat a legjobban csinálni, arra nézve nagyon eltérő nézetek uralkodtak és egy lelkiismeretes kutató, Chevreul, minden egyes zsirszövet analizisével heteket és hónapokat töltött el, mintha előre tudta volna, hogy száz és egynéhány éve mellett nem kell nagyon sietnie.

Liebig ezekre a problémákra Gay-Lussac-al való együttmüködése alatt bukkant rá először és valószinü, hogy az ő hatása bilincselte le Giessenben, midőn már a szerves anyagok tömege hirtelen felszaporodott és az analizis feladatainak gyors megoldása az egész kutatási ágnak életkérdése lett. Liebig különféle közléseiben meg lehet figyelni az egyes fokozatokat, melyeken át eljárási módja lassan megérett; amaz ugy a tudományban, mint az életben elfogadott tételt illetőleg, hogy a legegyszerübbre legkésőbb jövünk rá: Liebig kiáltó példát szolgáltatott. Készülékéről, a melyen időközben változtatást alig eszközölt, a következőket jegyzi meg: „E készüléken nincs semmi uj, csak egyszerüsége és tökéletes megbizhatósága“. Ez az eljárási mód lett később mégis az ütközőpont, melyből Berzelius és Liebig közt elkeseredett harcz pattant ki.

Liebig az általa megteremtett egyszerüsités jelentőségét abban látja, hogy uj anyagok megvizsgálásánál a szerves analizis reagensül szolgál az anyagok tisztaságának megállapitására és másokkal való azonositásukra. A reakcziónak megbizhatóságán kivül, lehetőleg kevés időt és munkát kell igényelnie: „Németországban, különösen Berlinben a sok bonyolult készülékkel csak analiziseket végeznek, nem pedig vizsgálatokat“.

Hasonló jelentőségüek Liebig munkálatai a gyökelméletről és a többértékü savakról, a melyek giesseni müködésének kezdetére esnek. Az organikus kémia utvesztőin egyrészt csak analitikus segédeszközökkel tudott eligazodni, másfelől még elméleti, azaz összefoglaló és rendet teremtő áttekintésre volt szüksége. Ha meggondoljuk, hogy ez a tudomány-ág azóta milyen nagyszabásu fejlődésnek indult és hogy az egyes anyagok megismerése nem rendszeresen és fokozatosan a legegyszerübb elemekből indult ki, hanem a véletlen esélyeitől és a kisérletező tudós önkényétől függött, be kell vallanunk, hogy egy eredményes rendszer éppen eleinte, a már ismert anyagok csekély számánál fogva, a legnagyobb nehézségekbe ütközött. Heves harczok indultak is meg akkoriban az uj javak mikénti rendezése és alkalmazása körül.

A tudományban is, mint az élet más vonatkozásaiban, ugy szokás ilyenkor eljárni, hogy régi jó példákat keresnek, a melyek szerint az uj feladatok megoldhatók volnának. A sablónos mintákban való csalódás után ismerik csak fel a specziális rendszerbeli elveket, a melyekre különben a részletkérdések teljesebb megértése után jóval könnyebb ráakadni. Az autonóm rendszer már felépülhet, később javitások és pótlások is eszközölhetők rajta, de alapjában mégis megáll.

A szervezetlen kémiának már volt egy igen hatékony szisztémája: az elektrokémiai dualizmus, a mely ugyan a sók sajátos tulajdonságaira támaszkodik, de a többi anyagokra is megfelelően alkalmazható volt, lévén a sók a legfontosabb és legnagyobb csoport. Ennélfogva a dualizmus eszméje a szerves kémiában is megváltó ötletnek látszott és Liebig gyökelmélete segédeszköznek pompásan beillett.

Liebig Gay-Lussac révén került a gyök fogalmához (olyan atomcsoport, a mely egyes elemeknek bizonyos vegyületekben való funkczióit végzi), miután kiváló tanára a cziánról irt szép tanulmányában egy tipikus gyökre mutatott rá. Hasonló alapgondolatra jutott Wöhlerrel való egyik közös buvárkodásában, a melylyel különös jelentősége folytán bővebben is foglalkozunk.

Már első leveleikben tárgyalják az együttes munkálkodás szükséges voltát; sok propozicziót azonban egyiküknek vagy másikuknak vissza kellett utasitania, ugy hogy csak kisebb tudományos feladatokat intéztek el közösen. Végre 1832. május 16-án irja Wöhler Kasselből, a hova időközben átköltözött: „Komolyabb munka után vágyom; ne csináljunk talán rendet a keserü mandulaolaj kérdésének zürzavarában?“

Liebig hozzájárult a javaslathoz és Berzeliusnak ezidejüleg igy ir: „Wöhlerrel kezdek összeveszni; ugylátszik, a sors nem engedi, hogy olyan valamit tegyünk, amit a másik már nem csinált volna meg, vagy legalább ne készülne reá: igy minden eredetiségnek vége van! Legutóbb például a keserümandulaolajjal való kisérletezésre hiv fel s én, mielőtt még levelét megkaptam volna, összes gyógyszerész-ismerőseimet felkértem, szerezzenek nekem keserümandulaolajat, mert foglalkozni akarok vele.“ E közös munka, bár nagyon szomoru körülmények közt, kezdetét is vette. Wöhler tudniillik még 1832 május 30-án azt irja: „Örülök, hogy a kérdés tetszik neked; lássunk mielőbb hozzá!“ – mikor váratlanul elvesztette szeretett, fiatal nejét. Liebig junius 15-én irja hozzá: „Szegény, drága barátom, ki hitte volna ezt a rettenetes szerencsétlenséget a boldog órák között; szegény barátom, milyen üres volna itt minden vigasztalás. Nem tudom Néked kifejezni, milyen fájdalmas érzés fogott el, amikor ezt a hiradást megkaptam; ugy hatott rám, mintha velem történt volna meg. Ha elgondolom, mennyire örültetek a költözködésnek, hogy szerettétek egymást és mennyire ragaszkodtatok egymáshoz – és most vége, gyászos vége minden reménységnek és kivánságnak! Milyen fiatal volt, milyen jó és kedves, mennyire pótolhatatlan a szülők és a Te számodra. Jőjj hozzánk, kedves Wöhler; ha nem is tudunk vigaszt nyujtani, talán segitségedre lehetünk gyászod enyhitésében; Kasselben csak saját egészségedet teszed tönkre. Majd dolgozni fogunk együtt valamin; Párisból amygdalint hozattam és mindjárt rendeltem 25 font keserü mandulát. Nem szabad utazgatnod; dolgoznod kell, de nem Kasselben. Érzem, mennyire ellenszenves lehet most minden munka néked és mégis jobb, mintha egészen odaadnád magad a fájdalomnak. Nem is mertem eddig a hirt feleségemmel közölni, csak lassan-lassan fogom megmondani, mert tudom, mennyire le fogja sujtani őt. Jőjj hozzánk, a hét végére várlak.“

A szivélyes meghivás eredménynyel járt; együtt folytatták le a mandulaolajjal való vizsgálódásaikat. Augusztus 30-án irja Wöhler: „Megint itthon vagyok szomoru elhagyatottságban és nem tudom nektek megköszönni azt a sok szeretetet, ameylyel magatokhoz vettetek és magatoknál tartottatok. Boldog voltam, hogy együtt dolgozhattunk; a keserümandulaolajra vonatkozó értekezést mellékelem.“

Ez a munkálat rendkivüli feltünést keltett, amelynek okát abban kell keresnünk, hogy egy csomó olyan vegyületet irtak le, amelyek egymásból keletkeztek és szorosan egymáshoz tartoznak s még sem sorozhatók be az oxidok vagy sók ismert tipusai közé. Azt hitték tehát, hogy meg van az alapja, legalább is egyik alapja annak, hogy a szerves kémia temérdek anyaga áttekinthető rendszerbe foglaltassék. Berzelius is épp ezért ir róla Évi jelentésében olyan szokatlan áradozással s egy uj vegytan hajnalhasadását üdvözli benne.

A legfeltünőbb eredményt abban látták, hogy amorf szénből, hidrogénből és oxigénből egy igen bonyolult vegyületet, a benzoylt állitották elő, amely e genetikusan összefüggő anyagok közös alkotórésze gyanánt jelentkezett s igy ez anyagok a benzoylből épp ugy levezethetők, mint egyik elemnek vegyületei. A gyökelmélet evvel hatalmas oszlopra támaszkodhatott és Liebig elméletének sulyát kellően értékesitette is, amig a strukturális elmélet fel nem váltotta az övének egyeduralmát, amely azonban, megtörve bár, még ma is érvényesül.

Liebig egy másik alapvető tevékenysége: a többértékü savak tana és a savaknak, mint hidrogénvegyületeknek általánosabb alkalmazása. Ez utóbbi nézet Davytől ered, aki a klórról irt munkájában utal rá, de Lavoisier elmélete (az oxigén döntő szerepe a savak körül) akkoriban minden mást elnyomott, miután Berzelius is az övét vette fel a maga elektrokémikus rendszerébe. Graham másfelől a különböző kénsavak vonatkozásait világitotta meg, amennyiben a kénpentoxidnak egy, két vagy három atóm vizzel való vegyületeinek tekintette őket. Liebig ezt a két feltevést egyesitette: a savakat hidrogénvegyületeknek fogta fel, amelyekbe fém helyettesithető be. Aszerint, hogy a kérdéses savnak egy vagy több helyettesithető hidrogénatómja van: egy vagy többértékü. Ez a tétel ma is áll s mindössze egy lényeges kiegészülés járult hozzá: a savak molekuláris mennyiségének meghatározása. Igy azokat a formulákat, amelyekre a hidrogénatómok száma vonatkoztatandó, egyértelmüleg lehet felállitani. Liebignek csak a savanyu és kettős sók kriteriuma állt rendelkezésére, amelyekben a hidrogénatómokat részben vagy egészben különböző fémek helyettesitik s igy egyértékü savaknál nem fordulhatnak elő. A két kritérium nem felel meg, miután az egyértékü savak is alkothatnak savanyu sókat s ezen a hiányosságon, legalább némileg, csak a molekuláris kapcsolatokkal lehet segiteni.

Liebig idevonatkozó eszméit – ami nála szokatlan – habozva és lassan képezte ki teljesen és 1837-ben vázlatszerüleg nyilvánosságra hozta; a kimeritő feldolgozás a következő évben került közkézre. Feltünő nála, aki máskor oly pazarul bánik az elméleti általánositásokkal, hogy ez a könyv három fejezetre oszlik: Tények, Elmélet, Feltevések; az utolsó fejezet a savaknak fentebb emlitett, ma már általánosan elfogadott hidrogén-elméletét tárgyalja.

Liebig szokatlan tartózkodása többször felötlik és a könyv végén hangsulyozva is van: „Emlitettem, hogy e nézetem néhány szerves sav vegyületeinek megvizsgálására csábitott; eredményeim az első fejezetben találhatók… Joggal kérdezhetné valaki: helyes volna ez a feltevés, azért, mert esetleg felfedezésekhez vezet? Nehéz a válasz: az uj elmélet mérlegelésénél és alkalmazásánál nem szabad, hogy e nézetek megvesztegethessenek bárkit is. Minden nézetnek az a sajátsága, hogy birálatot, kisérletezéseket, munkavágyat ébreszt. Igy áll a dolog az én elméletemmel is, amely kémiai vegyületeket határozott vonatkozásokba akar hozni egymással. Nem bizonyos, hogy ez a feltevés a valóságnak megfelel, csak annyi kétségtelen, hogy a jelenlegi szempontok nagyon hézagosak és a régi módokon már nem egészithetők ki. Ez uj elmélet uj utakkal próbálkozik; ki tudja, czélhoz fog-e érni? Arról azonban meg vagyok győződve, hogy ezen az uton mindenki fontos és nagyszabásu felfedezésekhez juthat; elméletem a kémiai vegyületeket harmónikus egészszé egyesiti; aether és ammoniak, terpentinolaj és kénhidrogén egy és ugyanazon táborba tartoznak. A sötétség után virradást érünk!“

Óvatos felépitését annak tulajdonithatjuk, hogy feltevései a Berzeliuséval ellenkeznek. Mialatt ezen a munkán dolgozott, kisebb nézeteltéresek zavarták meg a kiváló mesterrel való jó viszonyát s mindenféle pletyka révén lassankint végleges szakitáshoz vezettek. Liebignek mindenesetre becsületére válik, hogy a mestert kimélendő, annyira mérsékelte szokott szenvedélyességét, hogy rendszert alapitó gondolatait nem hangsulyozta értékük szerint, hanem puszta feltevések szerény köntösébe bujtatta őket.

Hogy milyen nehezére esett Liebignek a hidrogénsavakról való nézetét átgyurnia, egy Berzeliushoz intézett leveléből is láthatjuk, amely 1836. évi február 23-áról (tehát mindössze egy évvel Dumassal való közös munkálata és uj elmélete publikálása előtt) van keltezve. Lőwig nézeteit birálgatja benne, aki a spiräaolajat hidrogénsavnak mondotta, mert hidrogén kifejlődése mellett kálium oldódik benne és kálisó képződik ki. „A szekfüsav és baldriansav is ugyanigy viselkedik káliummal szemben. Ha tiszta szekfüsavban káliumot hevitünk, hidrogéngáz bőséges kiáradása kapcsán kristályos szekfüsavas kálium jön létre, ami különben igen természetes jelenség, mert a sav hidrátot tartalmaz, ami azután kiválasztható belőle. Eczetsav- és hangyasavhidrát ugyanigy viselkedik és ha a következtetést végletekig viszszük, az összes ilynemü savakat bátran hidrogénsavnak tekinthetjük.“

E szavaknál a következetes megfigyelés lebilincselő erejét érezzük. Liebig az elfogadott szempontokból indult ki és egész nyugodtan fejti ki őket alapitójuk Berzelius ellenében. De talán öntudatlanul is felmerült benne a gondolat: hátha mégis ugy volna? Nem lehetne tényleg az összes savakat hidrogénsavaknak tekinteni? Ha hozzávesszük még, hogy a következő évben, 1837-ben utazott először Angliába s ismerkedett meg személyesen Grahammal, a kinek foszforsavas munkálatai jelentékeny segitségeül szolgáltak, akkor látjuk külön-külön azokat az összetevőket, a melyek Liebig alapvető elméletét eredményezik.

Tisztán látjuk végre Liebig valódi hivatását a majdnem kész elméletek pompás egésszé foglalásában. Egyes anyagok vagy reakcziók felfedezései közt alig van igazi eredményt jelentő, a mi pedig Wöhlernél például gyakran előfordul. Viszont Liebig meglepő képlet-memóriája révén messzefekvő dolgokat tudott összefogni és a következéseket messze előrelátta, ahogy a szerves savaknak és később a kémiának a fiziológiára való alkalmazásánál látjuk.

A keserümandula-olaj tanulmányozásához, – a melyet Wöhler közreműködésével az amygdalinnak mandulaolajjá és czukorá való átváltozásának megfigyelésével egészitett ki – a hugysavak bomlási termékeinek nagyszabásu munkálatai csatlakoztak. Evvel is jelentékeny feltünést keltett, de ebből a feltünésből több rész jutott a sok uj anyag és reakczió felett való csodálkozásnak, mint a tudomány általános fejlesztése örömének. A kisérletezések 1837-ben kezdődtek a fentebb emlitett munka befejezése után; Wöhler junius 20-án a következőket irja: „Vegyük elő a régi jó hugysavakat, s tegyük közös vizsgálat tárgyává. Tegnap láttam csak hozzá és máris olyan eredményekhez jutottam, amelyek talán a czélhoz vezető utat mutatják.“ Leirja az allantoin előállitását, a melyet Liebig egy régebbi saját kisérletéből már ismert. Liebig a maga részéről szivesen belement a közös munkásságba, három éven át sűrün leveleztek is egymással s e levelek a rendkivüli nehézségek egész tengerét tárják fel az olvasó előtt. Még a munkálatok nyilvánosságrahozatala után is mindenfajta kisérletezésekbe bocsájtkoztak, hogy a régebbi eredményeket lehetőleg kibővitsék vagy véglegesen igazolják.

A sok fáradozás ellenére sem volt azonban ennek a munkálatnak mélyebb hatása a tudomány fejlődésére. Sokkal később sikerült csak a szóbanforgó anyagok rendszeres összefüggéseit és a hugysav mibenlétét megállapitani s ezek a megállapitások már a szerves kémia fejlődési történetének külön fejezetébe tartoznak.

Miután a negyvenes évek Liebig munkájában és érdeklődéseiben lényegbevágó átalakulást jelentenek, nem lesz felesleges, ha eddigi fejlődésére innen visszatekintünk. Fiatalon és könnyü sikerrel kezdte: Saját laboratóriuma és a tanitványok serege már biztos utra kanyaritották. Alig 23 éves korában megnősült és neje egész életében, amennyire tudjuk, csak javára volt; legalább is nincs semmi bizonyiték az ellenkezőre. Az asszony megkimélte őt a kicsinyes napi gondoktól s ezen kivül nem igen avatkozott bele semmibe. Az első tulságos erőfeszitéseket és kezdetleges laboratóriumának egészségrontó hatását hamarosan legyőzte, egy évtized mulva kezd csak betegeskedni. Wöhlernek irja 1832. május 1-én Darmstadtból: „Sajnos, egészségemmel az egész szünidő alatt olyan rossz lábon állottam, hogy nem tudok örülni a hazatérésnek; kerülnöm kell a társaságot, hogy el ne rontsam a gyomromat, mert a legcsekélyebb könnyelmüséget is napokig megsinylem. Kedélyemről nem is akarok irni, egészen életunttá lettem és el tudom képzelni, hogy agyonlövetés vagy lenyakazás néha enyhitő szer lehet… Szinte hallom, a mint azt mondod magadban: mire jó ez a sok fecsegés; látom ajkad fölött azt a bizonyos ránczot, amely szivedet meghazudtolja ugyan, de engem a kétségbeesésbe kerget. Kedves jó barátom, már jobban is vagyok; ha ez lett volna az egyetlen oka ostobaságaim lefirkálásának, már nem fogsz haragudni értük reám.“

Világosan jelentkeznek nála a kezdődő neuraszténia tünetei: rossz emésztés és szuggestiós hajlam. Wöhler erre való tekintettel válaszolja: „Kedves barátom, megint beteg vagy, a kémikus sajátos baja bánt, hysteria chemicorum, a mely a tulzott szellemi erőfeszitésből ered. Minden kémikus evvel küzködik. Berzelius is érdeklődött irántad: Hogy érzi magát Liebig? Utolsó levele szerint idegei meggyöngültek; nagyon gyors tempóban dolgozik; nyáron majd utaznia kell!“

Az a levél, a melyre Berzelius hivatkozik, a következő részt tartalmazza: „Állandóan beteg vagyok és attól félek, hogy életem fonala már nem fog hosszura nyulni; akármit dolgozom, még rosszabbul leszek tőle, minden kis erőfeszités annyira felizgat, mintha lázas volnék.“

Nemsokára meghalt Wöhler első felesége és az özvegy tudós egy pár hónapra Giessenbe költözött, hogy Liebiggel együtt dolgozhasson. Feltételezzük, hogy barátja iránt való gondoskodása Liebiget egy kissé felrázta rossz hangulatából. Októberben azonban Berlinből, a hol látogatóban volt, már megint igy ir: „Az utazás meglehetősen kimeritett és türhetetlen hypochondriám csak erősbödött; igazán vigasztalan dolog, ha a fantázia a legkisebb és legjelentéktelenebb bajt is annyira kiszinezi, hogy minden élvezettől megfoszt és minden kellemes perczet elront. Meg akarok szabadulni ettől az elviselhetetlen szenvedéstől, még ha egész télen át semmit sem fogok is dolgozhatni.“

Berzeliusnak irja valamivel később: „Csak kegyetlen bajom engedne egy pár kellemes pillanatot! Ha nem volnék nős és nem volna három gyermekem, a legszivesebben megmérgezném magam! Láthatja, milyen kétségbeejtő lehet a helyzetem. Nem tudok aludni!“

Két évvel később, a Mitscherlichchel való erőszakos összetüzése után, a következőket irja: „Egészségemmel türhetően vagyok; a beteges izgalom, a melyet legutolsó munkámnak köszönhetek, végre megszünt, csak a laboratóriumtól borzadok.“ 1839 januárjában pedig: „Őszintén szólva, undorodom a vegytantól; okvetlen el kell utaznom valahova.“ Augusztusban igy ir: „Okvetlenül számitok arra, hogy nőddel együtt hozzám jössz; legalább élvezni fogom az életemet. Tényleg, kevés örömöm van most benne; nem is érdemes élni – addig robotolunk, a mig meg nem betegszünk s ha öszeszedjük magunkat, dolgozunk ujra és igy tovább.“ Végre 1841-ben felkéri Wöhlert, hogy működjön közre kémiai szótárának szerkesztésében és hozzáteszi: „A műhelyi munka öröme nem tart sokáig; eleget laboráltunk s én a magam részéről rettenetesen belefáradtam. A részletkérdések nem érdekelnek, csak az alkalmazási módok; velük akarok ezentul foglalkozni.“

E későbbi munkálatokat – messzeágazó egységesitő eszmék a kémiának a fiziológiára való alkalmazásáról – az az irodalmi tevékenység készitette elő, a melynek Liebig mind teljesebben odaadta magát. Mindenekelőtt fórumot kellett biztositania, hogy ujitó gondolatait Németországban érvényesithesse; 1831-ben tehát belépett a Geiger kiadásában megjelenő Magazin für Pharmazie szerkesztőségébe, a mely külön kritikai rovatot bocsátott rendelkezésére és Liebig érdekes anyagról bőségesen gondoskodott is. A folyóirat czime töbször változott (konkurrens lapok miatt) végre az Annalen der Chemie und Pharmazie czimet vette fel, miután már régen a vegytani elem volt tultengő benne.

Az évkönyvek Liebig közreműködésétől kezdve az ő egyéniségének bélyegét viselik. Liebig izgékony szellem volt: a magánérintkezésben szeretetreméltóságával elragadott mindenkit, de a tollforgatásnál nem ismert tréfát. A leggorombább kitételektől sem félt s miután rövidesen első ember lett a lapnál, minden irása nyomdafesték alá is került – Wöhler békitő kisérletei rendszerint későn jöttek.

Liebig kritikái sokszor igazoltak, de sokszor igazságtalanok is voltak; nehéz megállapitani, vajjon többet használtak-e, mint a mennyit ártottak az ügynek. Nem tudunk róla, hogy Liebig ellenfelei az ő kritikáinak hatása alatt megtértek volna; a haszon tehát nagyon is kétséges. Viszont egyrészt bizonyos, másrészt valószinü, hogy szellemi mozgalmakat tudott felkelteni és egyes könnyelmü szerzőket a kérlelhetetlen kritika veszedelme révén nagyobb óvatossághoz szoktatott. Mégis kételkednem kell a pozitiv eredmény jelentőségében. Rossz munka nem lehet hosszuéletü, meglehetősen felesleges tehát az óvaintés és ócsárlás. Ahol pedig a zsenge erők megvédéséről van szó, ott a szakszerü birálat mindig több eredménynyel jár, mint a keserü kifakadás. Nem tartom tehát, sokakkal ellentétben, Liebig ezirányu tevékenységét különösen értékesnek. Bizonyos, hogy a tudomány őszinte szeretete irányitotta, de Wöhlernek van igaza, a mikor munkásságának czélszerü és hasznos voltát kétségbe vonja. A Mitscherlichchel való harcz alkalmával irja: „Gondold, hogy 1890-ben élsz, tehát már pártatlan szemlélő lehetsz és képzeld el, hogy M. a támadásokra szépen hallgatott és dolgozott volna eredményesen tovább: mi volna a véleményed M.-ről és magadról, ha az 1834-iki ujságokat és az akkori csete-patékat olvasnád? Mi volt az eredmény? Semmi, éppenséggel semmi; M.-t egy kicsit felboszantottad, a közönségnek szórakozást nyujtottál, a magad életét pedig elkeserited és az egészségednek nyakára hágsz.“

Liebig persze nem sokat adott ezekre a józan figyelmeztetésekre, sőt irodalmi csatái idővel csak szaporodtak. A növényi és állattani fiziológia terén való ujitó tevékenységével sok gyakorlati és elméleti tudóssal keverődött ellentétbe és bár alárendeltebb érvek tekintetében sokszor vértezetlen maradt, a hadizsákmányt mindig ujra és ujra ki kellett kaparnia a föld alól, a mi, ugy látszik, nem is esett nehezére.

Két kritikájának különös jelentősége van, mert nem egyes müvekkel, hanem egész államokkal foglalkozik. A kémiának Ausztriában, valamint Poroszországban való állapotáról szól ez a két tanulmány, a mely 1838 és 1840-ben került nyilvánosságra. Egy-egy uj kisérletről van szó, hogy egész államok gazdasági viszonyai a meglevő hiányokra és azok megjavitási eszközeire való hivatkozással – közvetlenül irányithatók legyenek.

Az első tanulmány azzal a tétellel foglalkozik, hogy mig a kémiával vonatkozásban álló gazdasági területek, például a bányászat és a vasipar, Ausztriában szépen virágzanak, addig a kémiától független iparágak egészen fejletlenek. Liebig az alapokok keresése közben arra az eredményre jut, hogy az illető kémia-tanárok nem felelnek meg igazi hivatásuknak. Különösen Meisner bécsi politechnikai tanárt okozza, a ki növendékeit megfosztja a vegytan irodalmának megértő-képességétől, mert olyan sajátságos kifejezései és nézetei vannak, a melyekkel egészen magára marad. „Ma már senki sem tanul kémiát, mert se vagyont, se tisztességet nem lehet vele szerezni, s igy a kémiai tudomány a gyengék és gyámoltalanok menedékhelyévé vált.“ Liebig tehát azt követeli, hogy alaposan képzett tanárokat hivjanak meg a vegytani székre, akkor a kémiai iparágak is kifejlődnek, ahogy a Glasgow-ban egy évszázad óta működő, kiváló tanári gárda a környékbeli ipar kivirágzásához is nagyban hozzájárult.

A második tanulmány kifejti, hogy bár Poroszországban, főleg Berlinben kitünő kémikusok vannak, de tanitási tevékenységüket az állam fukarsága megneheziti s igy nem tudnak igazán értékes eredményekre hivatkozni. A másik lényeges akadályt a „klasszikus nevelés“ babonás tiszteletében látja: „Különös, hogy egy valóban felvilágosodott nemzet a műveltség fogalmát a klasszikus nyelvekkel, történelemmel és irodalommal kimeriti… A gimnáziumnak az ipariskola ellen való küzdelme a szappanfőző tiltakozása a gázfény ellen, a vendéglősé a gyorsposta és a szekeresé a csatornával és vasuttal szemben… Tagadhatatlan, hogy a humanizmus tultengése a természet- és orvostudományok térhóditását megakadályozza, még pedig olyan elvek következtében, a melyeket egy félszázad mulva szégyenkezve és szánakozva fognak lemosolyogni.“ Liebig az időszámitásban egy kicsit optimista volt, mert az ötven esztendő 1890-ben letelt és a megjövendölt átalakulás még nem következett be. Igaz, hogy a főiskoláink háztartásában a legnagyobb tételekkel a természet- és orvostudományi intézetek és tanári testületek szerepelnek, de a nemzet belső meggyőződése még a régi téves hittel azonos.

E két czikknek jelentékeny hatása volt, de a két illetékes helyen egymással éppen ellenkező irányban. Az osztrák kormány a kéretlen és kellemetlen tanácsot szivesen vette és nagy áldozatok árán előbb Liebiget akarta Bécsbe meghivni, miután pedig ez a kisérlet nem sikerült, legalább Giessenben kiképzett kémikusokkal töltötte be a vezető állások javarészét. A mig azonban Ausztriában Liebig a körülményekhez mérten czélt ért, Poroszországban fellépését illetéktelen beavatkozásnak tekintették és nemcsak hogy tanitványokat nem biztositottak neki, hanem a porosz alattvalókat eltiltották attól, hogy Giessenben tanuljanak. Mitscherlich még jóval később is terjedelmes beadványokat intézett a felsőbb hatóságokhoz, a melyekben a vegytani oktatás szükségszerü csődjével fenyegetőzik, ha Rose önálló laboratóriumot kap és a berlini egyetem tényleg csak akkor jutott Hofmann révén hozzá, a mikor szerte Németországban mindenhol már nagy laboratóriumok működtek.

A fárasztó szerkesztői munkásságon kivül később egyéb irodalmi feladatokat is vállalt, nyilvánvalólag, hogy az egyetemtől anyagilag függetlenithesse magát; hozzálátott az organikus vegytan és egy kémiai szótár megirásához. Szokott temperamentumos módján irja 1839-ben: „Ez az átkozott könyvirás egészen kétségbeejt; soha többé nem fogok ilyesmit vállalni, még ha gyémánthegyeket igérnek is érte!“ 1840. pedig: „Csak panaszkodni tudok, keseregni feldult életemen, a melyet a papir fal fel. Az organikus vegytan első kötete kész, de előszót és bevezetést kellett hozzá irnom, a mi sok időmbe került. Mást nem tudok veled közölni.“

Ez a munkásság is jelentékenyen hozzájárult Liebig gyakorlati irányváltoztatásához; liverpooli 1837-ben való utazása is sokat lenditett rajta: jelen volt a British Association ülésein és az organikus kémia előadójává választották. Felkeresett egy csomó ipartelepet s itt ismerte meg tulajdonképpen a kémiai iparágak óriási jelentőségét és a tudomány eddigi közönyének hátrányait.

A növények fejlődésének kémiai feltételeiről vallott gondolatait kialakulásukban Wöhlerrel és Berzeliussal váltott leveleiből követhetjük nyomon; ezek az eszmék 1840. elején hirtelen megértek és már irásba is foglalódtak, sőt valószinünek tartjuk, hogy a papiron öltöttek testet. Berzeliussal megelőzőleg több éven át levelezett a szerves vegyületek rendszeréről s közben sok apró szőrszálhasogatással és veszekedéssel pazarolták el idejüket. Liebig 1840. április 26-án többek közt a következőket irja néki:

„Előre bevallom, hogy rettenetesen utálom és huzódom a mai kémiai tudományos hercze-hurczáktól; az egész tan fejetetejére van állitva a behelyettesitési elmélet körül való verekedés miatt. A mit cselekedtünk és dolgoztunk, csak arra jó, hogy aranypapirba burkoljanak. Nem is hinnéd, milyen szerény, rideg és józan lettem, mióta Persoz könyvét, Dumas és mások fecsegéseit olvastam; egészen meggyógyultam tőlük, szinte hánytatószernek illettek be s ha rajtam áll, a lapban nem lesz többé róluk szó. Komolyan kérdőre vontam magamat, vajjon mire kellett ez a sok piszkálódás: sem az orvostudomány, sem a fiziológia, sem az ipar nem fejlődött tőle; az a kisérleti anyag, ami rendelkezésünkre áll, sokkal ujabb és gyengébb, semhogy egy hónapnál hosszabb életü törvényeket alapithatnának rájuk. Helyénvaló volna talán, hogv az organikus természet helyett az átalakulásokat tanulmányozzuk és klór utján való behelyettesítéseket keressünk? Ez a szerencsétlen klór-őrjöngés az oka ennek a sok nyomoruságos és haszontalan vizsgálódásnak! Nem is mondhatom, milyen beteggé és fáradttá tesz már a puszta olvasás is s mindebben te vagy hibás, ne vedd rossz néven, mert ha nem ellenzékeskedtél volna, akkor senki sem törődne az egész dologgal; igy azonban már jelentősége van az ügynek s ez a te hibád; belső igazság nem volt benne, össze kellett volna az egész gyámoltalan épületnek magától esnie… Négy hónapja egész mással foglalkozom: az organikus kémia ama törvényeivel, amelyek a mezőgazdaságra és fiziológiára vonatkoznak s érdekes eredményekhez jutottam. A szalma, széna és a magok analizise által megállapitottam, hogy egyenlő terjedelmü mező, erdő vagy szántóföld egyenlő mennyiségü amorf szenet termel; egy hektár gabonaföld annyit, mint egy hektár répaföld. A fü, a fa, vagy a termés, amit kapunk: 2500 méteres térségnél, közel 1000 font szénanyagot tartalmaz. Ez az eredmény nagyon meglepett. A mező és erdő nem kap trágyát, évenkint megfosztjuk fában és szénában egy csomó szénanyagtól, anélkül, hogy pótolnók és a szén még is gyarapodik a humusban; nyilvánvaló, hogy a szénkészlet a légkör közremüködésével halmozódik fel. Nagyon egyszerü módon jöttem rá, hogy a növények minden szén-tartalma a légkör szénsavaiból ered… A szénanyagokat tehát a levegő szüli, de a közelebbi forrást soká kerestem. Miután azonban a jávorfa, a szőlő, a nyirfa és minden más növény váladékában ammóniákot találtam, nem kételkedhettem eredetében: az esőnek kell ammóniákot tartalmaznia, amit különben vizsgálódásaim egyértelmüleg igazoltak… Figyelemmel voltam a növények alkalikus elemeire, illetve az alkalikus termőföldre és abban a biztos feltevésben, hogy nélkülözhetetlen alkotórészről van szó, a talaj szerint való mennyiségi különbségeiket vettem közelebbi revizió alá… Igy akadtam rá a trágya igazi hatásképességére: ammóniák, kovasavas kálium, foszforsavas kalcium és magnézia tartalmánál fogva és az egyes anyagok mennyiségi megoszlása szerint müködik.“ Hozzáteszi még Liebig, hogy minderről részletesebben két hónap mulva megjelenő könyvében fog irni.

Ez a könyv nem tetszett Berzeliusnak, még kevésbé az a neki ajánlott munka, a mely hasonló szempontokat alkalmaz az állati fiziológiára is. Nézeteltérésükről, a mely Liebig tudományos pálfordulásával kancsolatos, Berzelius a következő érdekes sorokat irja: „Amig a tudomány határainak kibővitésén fáradoztál, őszinte csodálattal adóztam érte; felfedezéseid fontossága és bősége a tudomány vezérei közé emelt. Költői és eleven szellemi energiád uj és meglepő utakat tártak fel előtted; természetes hajlandóságaid szabadon érvényesültek. Az angol társaság felszólitása, hogy az organikus vegytan állásáról tarts beszámolót és a Geiger-féle folyóirat kiadása a hivatásos irodalomhoz terelt át. Ezirányu hajlamaid az előadás nagy könnyedségével párosulva az elméletek beláthatatlan végleteibe sodortak, ahol éppen a költői lélek a legveszedelmesebb kalauz. Ragyogó álmokat szőttél, a melyeket komoly meggyőződéssel adtál át a nagy nyilvánosságnak. A kémiában való gazdag gyakorlati ismereteid olyan szomszédos mezőkre csábitottak, a melyeken anatómiai és fiziológiai tudásod fogyatékossága miatt nem tudsz helyt állni; irásaid félreérthetetlenül emellett tanuskodnak. Európai és amerikai kezdők és amatőrök dicsőitenek, de a hivatottak előtt napról-napra veszitettél tekintélyedből, a hogy csalóka ábrándokért elhagytad a tiszta igazságokat és nem törődtél a veszélyes következményekkel.“

A szigoru birálatot Berzelius a helyes irány megjelölésével fejezi be:

„Véleményem a tapasztalati tudományok terén való elméleti tevékenységről a következő: Annak, aki valamely elméletet akar felállitani, minden vonatkozó tényt elfogulatlanul meg kell vizsgálnia, kedvező és ellentmondó jelentőségüket nyiltan ki kell emelnie. Nem szabad meggyőződésről beszélni, hanem mindig csak valószinüségről, különben akaratlanul is tévutra vezethet sokakat. Newton alapelvét kell minden elméleti tudósnak követnie, aki ma is az első, bár utána a legtermékenyebb évszázad következett, a mely a természettudományokat előbbre vitte, mint az előtte lévő évezredek összevéve. Csak az ő módja szerint lehet az utókor tiszteletét is megőrizni. Szememre fogod vetni, hogy ezt az elvet magam sem követtem mindig; fájdalom, igazad van. A nitrogén és klór összetett voltának kimutatása, a mire fiatal koromban törekedtem, nem igy sikerült volna, ha Newton elvét kellően értékelem. Meggyőződésemnek akkoriban volt némi valószinüsége; csakhamar azonban be kellett látnom, hogy tévedek. Okosabb lettem, miután tévedéseimért megbünhődtem és kigyógyultam belőlük.“

Szinte tragikus ezek után, hogy Berzelius maga is az irodalomnak esett neki, mikor már kisérletezni nem tudott és végső energiáival próbálta a szerves kémiára elektrokémikai feltevéseit ráerőszakolni, a nélkül, hogy az elfogulatlan mértékelés elve eszébe jutott volna. Azóta hatvan év mult el; a történelmi kritika érvényhez jutott s leszögezte, hogy Liebig költői képzelő ereje mégis életrevaló gondolatokat hozott világra, a melyek nemcsak a tudományos vitákat, hanem a gyakorlati alkalmazás kiméletlen próbáit is kiállják.

E levéltöredékek különben szemléltetően bemutatják a két tipusnak (a romantikus Liebignek és a klasszikus Berzeliusnak) ellentétes vonásait, s ennyiben magasan kiemelkednek az aktuális eset fölé.

Liebig könyvének rendkivüli sikere volt. Évről-évre ujabb kiadásban jelent meg és a fiziológiának olyan szigoru birája is, mint Müller, a legteljesebb elismeréssel adózott Liebig világosságot árasztó tevékenységének. A fiziológia csakhamar bekövetkezett hatalmas fellendülése lényeges részben Liebignek köszönhető, a kit a botanikusok, elméleti mezőgazdák és a többi „szakemberek“ amatőrnek és jövevénynek csufoltak.

Ugyanabban az évben, a mikor a Mezőgazdasági Kémia megjelent (1840.), Liebig meghivást kapott a bécsi egyetem természettudományi karának reorganizálására. A nyár folyamán Bécsben is volt s megjelenésével ott is igen kedvező benyomásokat keltett. Hosszu habozás után elutasitotta a meghivást, miután Giessenben minden igényét (fizetés és laboratórium tekintetében) teljesitették.

Liebig a növények fiziológiáján kivül az állatokéra is alkalmazni akarta elveit és hozzá is látott a fiziológiára és pathológiára alkalmazott organikus vegytan megirásához, a melyet Berzeliusnak ajánlott, Wöhler irja Liebignek: „Nagyszerü feladatot választottál, olyat, a melyre sem egy ember erői, sem az emberi élet terjedelme nem elegendő. Tied marad a dicsőség, hogy ezen a téren korszakot teremtettél.“ Wöhler szava döntött és Liebig igy válaszol: „Leveledtől valósággal felüdültem. Ha meggondolod, milyen óriási befolyásod van munkámra és gondolkozásomra öntudatlanul is, olyannyira, hogy egy kérdőjeledet is sokáig fontolóra veszem és ha meggondolod, hogy te vagy az egyetlen, a kihez tanácsért fordulok, ugy elképzelheted, milyen boldoggá tett, hogy nem találtál visszamenőleg semmiféle tapasztalati tényt, a mely végkövetkeztetésemmel direkt ellenkeznék.“ Miközben a szótárral mindenféle kellemetlensége volt, a melyeket valószinüleg saját idegességének és kiméletlen szigorának köszönhetett s a melyeket Wöhlernek kellett rendbehoznia, állandóan főeszméjével foglalkozik, olyan odaadással, hogy maga irja: „A fiziológiám egészen megőrjit.“ Ezt az állitást szószerint lehet venni, mert egy semmiségért ugy nekitámad Wöhlernek, hogy a legkomolyabb figyelmeztetésekkel kellett őt megfékeznie; Liebig azután igy védekezik: „Egész lelkem sebbel van tele; több kiméletre van szükségem, mint másnak.“ Fiziológiai elveit felolvasásaiban közreadta, sőt hallgatóinak kimeritően lediktálta. Vetélytársa, Dumas, valahogy elorozta ezeket a jegyzeteket, a szokott lármával nyilvánosságra hozta és a franczia iskola ragyogó, uj termékének jelentette ki, a nélkül, hogy Liebig nevét egyáltalán emlitette volna. Berzeliussal való levelezése mindinkább megnehezült, mióta Évi jelentésében kirohant Liebig ellen és Wöhelrt, a jelentés német nyelvü közrebocsátóját, a legkinosabb helyzetbe juttatta.

A sok izgalom után valósággal felüditette Liebiget az a diadalment, a melylyé Angliába való utazása kiszélesbült. Az elismerés főleg a mezőgazdasági kémiáról irt könyvének szólt; Angliában a földmivelésről az iparra való átmenet éppen folyamatban volt s igy Liebig problémája különösen izgató. A teljes eliparosodás a föld hozadékának megjavitásával, még feltartható lett volna, Liebig gyakorlati kutatásai, tehát közérdeküekké váltak, annál is inkább, mert Angliában a tudományos kémia kifejletlen állapotai folytán mint absztrakt tudóst nem méltányolták volna ennyire.

Az utazás erőfeszitéseit jól birta, sőt életmódjának alapos megváltoztatása kedvezően hatott egészségére is. Uj erőkre is volt szüksége, mert a mezőgazdasági kémiáról vallott nézetei Németországban és Ausztriában folyton harcziasabb ellenzéki hangulatot provokáltak. Nem kell csodálkoznunk tehát, hogy 1843. januárjában már megint hitványul érzi magát, haragszik Marchandra és támadásra készül ellene. Wöhler erre vonatkozólag irja hozzá: „Ha Marchanddal vagy bárki mással megint hadba szállasz, sem magadnak nem hoz áldást, sem a tudománynak hasznot. Felemészted az egészségedet, Morrison-pilulákkal tönkreteszed az idegeidet. Gondolj arra, hogy 1900-ban, a mikor már mi is szénsavvá, vizzé és ammoniákká bomlunk szét és csontjainkon kutyák marakodnak – ki fog majd avval törődni, hogy békében vagy harczban éltünk-e, ki fog emlékezni tudományos viaskodásaidra, nyugalmad és egészséged feláldozására? Senki sem. Helyes elveid és ténymegállapitásaid azonban, megtisztulva minden feleslegestől, ismertek és elismertek lesznek mindenkor. Különben: hogy jutok ahhoz, hogy az oroszlánt czukorral etessem!?“

Liebig ezalatt tovább vergődik; negyvenéves korában már komolyan bucsuzni akar az élettől, amely semmi örömöt nem tud néki nyujtani. Bevallja, hogy az iróasztal mellett annyira elszokott a mesterségbeli gyakorlattól, hogy a laboratóriumi munkához egyáltalán nincs türelme. 1844 tavaszán végre teljesen szakitott Berzeliussal, amikor már igazán tarthatatlan volt köztük a viszony: Berzelius nemcsak Liebig uj elméletét ostromolta, hanem megvetéssel nyilatkozott régebbi munkásságáról is, amelyért azelőtt rajongott. Liebig is hibázott: többször megsértette ellenfelét vagy legalább engedte, hogy mások, az ő hozzájárulásával, megbántsák. Az Évkönyvekben történt a szakitás és szinte tudományos leszámolássá bővült.

Testi és szellemi frisseségét ujra visszanyerte 1844-iki angliai utja alatt. Elhalmozták kitüntetésekkel és hizelgő elismeréssel, mint külföldi tudóst addig soha és talán azóta sem. „Ha a megtiszteltetésektől hizni lehetne, akkor Falstaff volnék már; de elég is volt belőle“ – irja barátjának visszaérkezte után. Ugylátszik azonban, hogy Angliában szorosabb összeköttetéseket is létesitett, mer félév mulva ujra kiutazott, hogy egynéhány kapitalistával a növények ásvány-anyagainak értékesitését megszervezze. Itt különösen az a körülmény okozott nehézségeket, hogy a kálisókat – amelynek általános fontosságát laboratóriumi hamu-vizsgálataiból állapitotta meg – könnyen oldható voltuk következtében az eső magával sodorhatja. Végre a kalium- és kalciumkarbonát egy vegyületére bukkant rá, amely vizben alig oldódik s igy a szóbanforgó veszélynek nincs kitéve. Az uj műtrágya technikai előállitását a liverpooli Muspratt vállalta s ott az ő házában még ma is kegyelettel emlékeznek meg Liebigről.

Liebig egyidejüleg Giessen mellett ugarföldet vásárolt, hogy a szükségelt ásványi anyagok felhasználásával, elmélete szerint, termőfölddé varázsolja át. Liebig azonban csalódott; a csoda szépen elmaradt, a műtrágya hatott, ugyan, de nagyon kevéssé. A gyártás sem sikerült s elképzelhetjük, hogy ez a lassan bekövetkező kiábrándulás mennyire tönkretette Liebig szellemi energiáit.

E közben ujra a kisérleti kutatás felé fordult, amely iránt való érdeklődése már lelohadt és Wöhlerrel együtt könyvet akart irni. Wöhler azonban előre tiltakozott az ellen, hogy Liebig, ha belefárad, a megfigyeléseket egyszerüen segédeire bizza és kijelenti, hogy ebben az esetben nem hajlandó vele dolgozni. A régi kedv, legalább Liebignél, oda van és mesterségesen nem lehet kicsiholni.

A tudományos polémia ezalatt folyik tovább; még pedig Laurent és Gerhardt ellen, akik szembeszállottak Dumas cselszövéseivel és ebben a közdelemben annyira nem válogattak az eszközök közt, hogy német felfedezéseket alkalmilag magukévá tettek, miután Francziaországban a német nyelv ismeretlen volta miatt, nem kellett leleplezéstől tartaniok. Láttuk, hogy Dumas is igy járt el: ez a gyakorlat a Rajnán tul nyilvánvalóan szokásjoggá fejlődött. Természetesen Liebig, feszült lelki izgalmai közepette, maga is tullépi a vita illő és czélszerü határait.

A laboratóriumi munka módszerében is jelentős változás állott be. Liebig maga alig kisérletezik és a praktikánsokkal sem törődik sokat, viszont panaszkodik, hogy kiváló tanitványait nem tudja megfelelő teendővel ellátni. Az ifju erőket az általános elméleti tevékenységre utalja: hamu-analizissel, állatok és növények alkatrészeinek vizsgálásával, talajkutatásokkal és ammóniák-kérdéssel foglalkoztatja növendékeit; inkább munkaanyagban, mint eredetiségben nyujtott sokat. Már régebben is rendezett tömeges zsirvizsgálódásokat, most a hus alkatrészei körül végezteti ugyanezt s az eredmények alapján 1847-ben nagyszabásu könyvet adott ki, amely egy csomó uj anyaggal ismerteti meg a tudományt. Utolsó jelentékeny kisérleti kutatása volt ez, mindössze 44 éves korában. Anyagi függetlensége végre biztositva volt s meg kell jegyeznünk, hogy ebben az esetben egyáltalán nem gondolt arra, hogy szabadalmat kérjen, ahogy az ásványi trágyával és néhány más alkalommal pénzbeli eredmények nélkül megpróbálta. Ugylátszik tehát, mégis jobb, ha a kutató vár, amig a haszon magától jelentkezik.

A Berzeliussal való békitési kisérlet nem sikerült. Rose rávette Liebiget, hivja meg magához Berzeliust, amikor karlsbadi üdüléséből Németországon át hazautazik s Liebig irt is néki. Berzelius azonban (három héttel elutazása előtt) azzal válaszolt, hogy a visszautazásra már minden előkészületeket megtett s igy, ha Liebig találkozni akar vele, akkor Bonnban vagy Göttingenben, ahol három-négy napig marad, rendelkezésére áll. Liebig erre nem volt hajlandó s inkább lemondott Wöhler meglátogatásáról is.

Egészségi állapotáról folytonosan panaszkodik. Reumatizmusa van, örökös fejfájással sulyosbitva és a sok kitüntetés sem tudja kárpótolni fájdalmaiért. Egynek volt csak különös hatása rá: a franczia becsületrend tiszti keresztjének, amelyet Dumas, aki időközben miniszter lett, személyesen nyujtott át neki. Ugyanakkor nevetségesnek találja, hogy Wöhler egy volt segédje nála akarja folytatni tanulmányait. 1850-ben ezeket irja Wöhlernek: „Mióta megint Giessenben vagyok, hitványul érzem magam; enni és aludni tudok ugyan, de be se birok lépni dolgozószobámba; ha mégis megteszem, oda van az emésztésem és egész éjjeleken át virrasztok, még ha semmit sem akarok is csinálni… Szinte szeretném, ha a gép megállna már és szépen elcsöndesülne minden. Amennyire szerettem azelőtt fiatalokkal foglalkozni, oly kinosan esik most; egy kérdés vagy felvilágositás egészen tönkretesz.“

Az utóbbi tétel különösen figyelemreméltó. Láttuk, hogy a tanitásban Liebig mily sokra vitte, egész lelke a tanitványaié volt. Meg kell állapitanunk, hogy ez a képessége nemcsak hogy eltünt, hanem épp ellenkező érzelmeknek adott helyet. És hogy nem a szokásos muló rosszkedvről van szó, abból a körülményből következik, hogy két év mulva, mikor Münchenbe telepedett át, biztositékot kivánt arra nézve, hogy nem kell laboratóriumi oktatást végeznie.

Már előbb kifejezést adtam ama véleményemnek, hogy a megfelelő agysejtek fiziológiai elhasználtságát kell magyarázatul felvennünk. Ha elgondoljuk, hogy mindennap egypár tuczat tudományos munkálatba kellett otthonosan behelyezkednie (a tanitványok természetesnek tartják, hogy a tanár ugyis ura az egésznek), elképzelhetővé válik, hogy a szellemi tevékenység ilyen sokoldalu igénybevétele milyen kimerültséget eredményezhet. Az utasitások pedig, ha lelkiismeretesek, az illető kisérletbe való olyan feltétlen elmélyedést feltételeznek, hogy a teremtő képesség, a melyhez a tudós legkésőbb jut el és legrövidebb idő alatt felemészt, valóságos tüzpróbának van állandóan kitéve. Egy kiváló laboratóriumi tanár később mindig önkéntelenül leült, ha ilyen sulyos feladat elé jutott, annak jeléül, hogy minden felesleges energiapazarlást ösztönszerüleg meg kell takaritania, amikor fáradt szellemi erőire komoly munka vár. Hozzátehetjük még, hogy az elöregedéssel együtt a környezet, foglalkozás és hangulat, szóval az egész szellemi állapot gyors és szaggatott változásai lassankint lehetetlenné válnak, sőt önkéntelenül is borzad tőlük az illető. Liebig levelezéseiben is számos bizonyitékot találunk erre a tudományos tünetre, amikor a nyári utazások terveiről esik szó.

Augusztus 6-án éjjel Berzelius meghalt. Még januárban betegedett meg, Liebig mihelyt erről értesült, kész volt engesztelő levelet irni; Wöhler azonban figyelmeztette, hogy irása aligha fogja már életben találni s ugyanekkor kiderült, hogy a nyomás alatt lévő Jelentés Liebig ellen igen szenvedélyes támadásokat tartalmaz. Wöhler igyekezett tőle telhetőleg a legdurvább részeket kiküszöbölni, de épp Liebig franczia ellenfelei siettek éppen ezeket a tételeket franczia kivonatban Francziaországban elterjeszteni, igy azután az eredeti szöveg került nyilvánosságra. Liebig Wöhlerhez fordult tanácsért, előre is alávetvén magát néki, de Wöhler se tudott tenni semmit. Liebig végül is a legkiméletlenebb vonatkozásokat külön kinyomatta és szétosztotta a laboratorium látogatói közt. E támadás utolsó része, a mely Liebiget azzal vádolja, hogy segédeit adott utasitásokkal uszitotta rá idősebb tanártársaira, továbbá kényszermunkára fogja be és ha saját utmutatásai nyomán nem tudnak eredményhez jutni, egyszerüen cserben hagyja őket, – a következő hozzáfüzött megjegyzéssel végződik: „Mindenki tudja, hogyan bünteti a törvény azokat a jogászokat, a kik hasonló módon járnak el; kevésbbé tisztességtelen dolog a tudományos vitában ilyen eszközökre vetemedni?“

Wöhlernek irja: „Berzelius szempontjai és elméletei a maga korának szemléltető kifejezései voltak s ezért értékesek is; viszont semmivel sem jelentenek többet ennél. Nem mondom, hogy ez hiba; előnyére szolgált volna azonban, ha a természetbuvárok „költői“ alkotásai iránt fogékonyabbnak mutatkozik.“ Ezt a megállapitást teljesen a magunkévá tehetjük s érdekesen egészitik ki Berzelius fejtegetéseit.

Wöhlernek volt egy rokonszenves ötlete, a mely azonban, sajnos, nem valósult meg. Mikor Liebig az 1848-as év kedvezőtlen következményeire mutat rá, Wöhler ezeket irja: „Volna egy ajánlatom: add el a házad, bucsuzz el és hivasd meg magad ide, második vegyésznek. Akkor együtt vezetnők az itteni vegytani intézetet, megfelelően kibővittetnők, Te igazgatsz és előadod a szerves kémiát, én pedig a szervetlent. Igy meg volna a helyes munkamegosztás, egyikünknek sem kellene halálra dolgoznia magát és nagyszerü eredményeket érhetnénk el.“ Fájdalom, nem áll módunkban a hiányos levelezésből megállapitani, válaszolt-e Liebig és mit erre az okos tanácsra. Megint csak panaszokat hallunk tőle: „A mi életmódunk, a munka és tanulmányozás vas-rendszere korán összetör és aggastyánná gyöngit bennünket.“

Ugyanerre az időre esnek Liebig Kémiai levelei, a melyek először az Augsburger Allgemeine Zeitungban, majd könyvalakban jelentek meg és nagy érdeklődésre találtak: sok kiadást értek, bár nem valami népszerüen, illetve nem egyszerü és szórakoztató módon irta meg őket. A széleskörü érdeklődést valószinüleg a gyakorlati alkalmazásra vonatkozó, lelkes hévvel előadott utmutatásainak köszönheti.

Épp amikor már komolyan foglalkozott a visszavonulás gondolatával, uj életet igért néki az a meghivás, amely a legkedvezőbb feltételek mellett Münchenbe szólitotta. Közvetlenül előtte Heidelbergből kapott hasonló ajánlatot, miután azonban itt uj laboratóriumot kellett volna létesitenie, nagyon huzódott tőle. A müncheni meghivás körülményei azonban oly rendkivüli módon előnyösek voltak, hogy némi habozás után, kivált saját kormányának hüvös magatartása következtében, az ajánlatot elfogadta. Áttelepedését, amennyire tudjuk, sohasem volt alkalma megbánni.

1852 április havában irja Wöhlernek: Ami Münchent illeti, a király ugyan nagyon szép propozicziókat tett, még sincs sok kedvem hozzá. A király a mezőgazdaság kifejlesztésére akar felhasználni, amin már régen tul vagyok. Viszont kellemes, hogy nem igényelnek tőlem oktatást; tanitani, mikor az ember már öregszik, nagyon ellenszenves foglalkozás… Drága barátom, Te meg fogsz engem érteni; huszonnyolcz évig huztam ezt az igát és most már nincs többé erőm hozzá. Ha még dolgozni akarok, mérsékelni kell magamat. Érzem, mennyire felüdit az a tudat, hogy gyötrelmeimtől megszabadulok; évek óta nem volt oly jó telem, mint az idén, mert kevesebbet törtem a fejem. Néked is eljő majd a magad ideje… Eleget produkáltunk és dolgoztunk, nyugodtan mondhatom: senki sem fogja utánunk csinálni.“ Amikor Liebig az ajánlat végleges elfogadásáról értesiti, Wöhler igy válaszol: „Ha egyáltalán irigység élne bennem ellened, most volna okom rá, hogy irigyeljelek, már csak azért is, hogy nem kell kisérletezned; én sem fogom ezt az unalmas, testet-lelket megőrlő terhet sokáig birni.“

Érdekes, hogy mindketten a gyakorlati tevékenységtől való felszabadulást tekintik a legfontosabb és legkivánatosabb tényezőnek; ez a körülmény tényleg a legnagyobb jelentőségü is a kutatók teljes kiérése szempontjából, akár a maguk, akár az illető hatóság elhatározásáról van szó. Főiskolákon nagy tudósok állandó szép eredményeket csakis a laboratóriumi munkának ifjabb erőkre való átháritásával érhetnek el, bármennyire is rajonganak ezért a munkáért, amig maguk is fiatalabbak.

Liebignek a mezőgazdaságra tett fanyar megjegyzése ama sulyos csalódással magyarázható, amelyet a mesterséges trágya használhatatlan volta idézett elő. Évekig tartott, amig ez a kérdés végre megoldásra került.

Liebig 1852 őszén Münchenbe telepedett át és eleinte az intézet épitése és berendezése foglalkoztatta, miután rajta kivül alig értett valaki hozzá. Az uj otthon jól sikerült és Wöhler egyik volt tanitványa, Müller, mindjárt jelentkezett is, hogy nála dolgozhasson. Liebig megizentette néki hogy nincs kifogása ellene, de személyes oktatásra ne számitson. „Szilárdul elhatároztam, hogy gyakorlati kurzust itt nem nyitok, hiszen ebben sorvadtam el, ezért menekültem Giessenből. Tanitási kötelezettség mellett senkit sem veszek fel laboratóriumomba.“

Viszont sok felolvasást tartott, miután rendes előadásain kivül Miksa király intencziói értelmében nyilvános felolvasó-estéket kellett rendeznie, amelyeket az udvar és az előkelő körök sürün látogattak; a tudomány más érdekes területeiről mások adtak kóstolót. Egyik ilyen estéjén meglehetősen erős robbanás történt, amely nemcsak magát Liebiget, hanem egy pár udvari méltóságot is könnyen megsebesitett. Ez utóbbiak mindamellett szorgalmasan résztvettek Liebig következő felolvasásain, a tudós azonban gondoskodott arról, hogy hasonló baleset többé elő ne fordulhasson.

Liebig eleinte csak annyiban volt hatással a mezőgazdaságra, hogy a ledorongolt elméleti gazdák elkeseredetten megtámadták az ő ásványi trágya-elméletét. Evvel az elméletével tényleg bajba került, amikor a nitrogén-trágyázás szükségességét (a légkör és az eső ammóniákjának megfelelő nitrogén-termelése folytán) kétségbe vonta; könnyü volt ugyanis a nitrogén-trágyázás eredményeit beigazolni, éppen a guanó alkalmazásával. Liebig a hatást kénsavas alkatrészeknek tulajdonitotta és bennük látta a talaj termékenységének legfontosabb tényezőjét. Ma ugy áll a dolog, hogy mindkét fajta trágyázást szükségesnek ismerik el, ha intenziv termelés a czél; a nitrogén a mezőgazda számvetésében viszonylagosan a legnagyobb tétellel szerepel.

A mezőgazdák felvilágositását csaknem kizárólag irodalmi uton folytatta. Lawes és Gilbert angliai kisérleteit, amelyek látszólag az ásvány-elmélet teljes czáfolatát eredményezték, Liebig avval a magyarázattal kisérte, hogy az ottani talaj ásványanyagban oly gazdag, hogy ujabb, mesterséges szaporitása nem járhat észrevehető hatással. A szabadalmazott trágya (nehezen oldható kálium) csődjét a termőföld kálisót lekötő sajátosságával mentegette, aminek folytán az oldhatatlanság nemcsak hogy felesleges, hanem egyenesen károssá is válhat. Ezt az érdekes tünetet, amelyet talán csak napjainkban fognak a föld-kolloid révén teljesen megmagyarázni, Bronner már 1836-ban észrevette, Huxtable és Thomson 1848-ban ujra, Way pedig 1850-ben harmadszor is felfedezte. Liebig sem tudott elődei megfigyeléseiről és csak 1858-ban ismételte meg kisérleteiket, igazolta helyes voltukat; a gyötrő nagy rejtély kulcsát végre a markában érezte. Elvesztett területeket azonban, köztudomás szerint, sokkal nehezebb visszahóditani, mint először megszerezni; Liebignek is folytonos irodalmi harczban kellett állnia, hogy eszméjét mindenféle irányban érvényesithesse. Szerencsére uj hivők szegődtek melléje és segitségükkel a növényi tápanyagok alapelveit a hatvanas években nagy nehezen gyakorlati sikerhez juttatta. E mezőgazdasági kémiának sok uj, gondosan átdolgozott kiadása, a siker bizonyságait képviseli.

Müncheni tartózkodása az irodalmi munkásság jegyét viselte mindvégig magán. Wöhler hiába ajánlja néki a hugysav-vizsgálatok folytatását, Liebig igy válaszol: „Használhatatlan és tehetetlen munkatársra akadnál bennem; szivesen látnék hozzá, de nem volnék semmiképen segitségedre. Az időm sokfelé lekötött, szellemileg pedig egyoldalu munka foglal el: többek közt épp most akarok a mezőgazdasági kémia terén Stöckhardt ellen állást foglalni és Kémiai leveleim uj kiadása is küszöbön van.“

Saját maga nagyon változóan értékeli munkájának becsét: sokszor komolyan rajong érte, máskor elátkozza. 1875-ben Wöhlernek ezeket irja: „Csodállak Téged és szép eredményeidet; milyen boldog is vagy a magad birodalmában! Idősebb vagy nálam és mégis én vagyok az eltompultabb kettőnk közül; az indiai mese emberére gondolok, akinek nevető szájából rózsák hulltak ki. A mezőgazdákkal a rossz sors hozott össze: a danaidák hordóját töltögetem; minden hiába, fogytán az erőm és eredmény nincs semmi. A Kémiai levelekkel egyetlenegy embert se hóditottam meg magamnak.“ 1861-ben mégis a következőképp ir: „Legforróbb vágyam, hogy mezőgazdasági kémiámat bevégezzem; sok uj ötletem van raktáron, amely a mezőgazdaságra bizonyos befolyással lehet. Ha azután a könyv végre készen lesz, nyugdijaztatom magam és szép csöndesen éldegélek. De jó erre még gondolni is!“ Máskor pedig: „Borzasztó elgondolni is, hogy elég ostobák vagyunk mindig robotolni és soha se pihenni!“… „Könyvem már vajudik; milyen bátran és gyorsan gördülnek a sorok, amig fiatalok vagyunk és milyen keserves dolog az irás vénségünkre, amikor folyton emlékeink közt kell tapogatóznunk és ezerfelé aggodalom kisért… A könyv épp annyi gyönyörüséget okoz, mint vesződséget… Amit csak teszünk, alkotunk és felfedezünk, parányi porszem ahhoz képest, amit a mezőgazda elérhet. A müvészet és tudomány vivmányai az emberiség megélhetési feltételeit nem javitják s ha egy töredék szellemi és anyagi élvezethez is jut általuk, a nagy tömeg nyomora állandó és változatlan marad… A gazdálkodás fejlődése ellenben a gondok és bajok mértékét leszállitja, a müvészet és tudomány szépségei iránt megértést kelt, talajt és sulyt ad a mi egyetemes előrehaladásunk számára…“ „Ki tudja, lesz-e hatása a könyvnek és elérem-e vele czélomat; nem tudok annyira uralkodni az anyagon, mint máskor szoktam s a szenvedély hiányát a lassu, megfeszitett munkának kell pótolnia. Emlékezőtehetségem folyton csökken s ez nagyon elszomorit. Hatvan éves vagyok s várhatok soká, amig eszméim megérnek; egyedüli vigaszom, hogy ebből a müvemből hasznos eredmények is fognak kihajtani.“

Emlitettük, hogy Liebig már kevéssel első növényfiziológiai müvének megjelenése után elhatározta elméletének az állati test folyamataira való kiterjesztését is; idővel és a küzdelmek során bizonyos módositások váltak szükségessé, különösen a fermentumok tanával volt sok kellemetlensége. Liebig tudniillik mindig elkeseredetten czáfolta a „feloldó erő“-nek Berzelius által puszta gyüjtőnév gyanánt s minden határozott jelentőség nélkül bevezetett fogalmát, különösen azért, mert Berzelius Mitscherlich munkálataira hivatkozott, aki a borszesznek kénsav által 120° mellett való állandó szétbontását olyan kölcsönhatásnak tekintette, amelynél egy anyag puszta jelenvalóságával hat és maga nem emésztődik fel. Liebig evvel a rendszeres fogalomképzéssel szemben arra az álláspontra helyezkedett, hogy a fermentumok bomlásnak induló anyagok, amelyek továbbadják a maguk kémiai mozgását. Wöhler ellenvetéseket hozott fel és Pasteur biológiai kutatásai is ledöntötték Liebig nézeteit. Ma már tudjuk, hogy a fermentumok és a bomlasztó anyagok hatása a kémiai dinamika egyik kérdése, hogy egy már magában lehetséges folyamat gyorsitásáról van szó; a mai felfogás minden esetre inkább Berzelius szempontjával egyezik meg, mint Liebigével, akit pedig egész az utóbbi időkig, minden hasznos eredmény nélkül, a probléma mesterének tartottak.

Ez a tévedés annál inkább is figyelemreméltó, mert Liebig és Wöhler maguk is az amygdalinnak emulsin (a mandulában előforduló fermentum) által keserümandulaolaj, kéksav és cukorrá való szétbontásával a fermentumoknak élő szervezet nélküli hatását igazolták, amelynél rothadó anyagok nem voltak megállapithatók, Liebig nem akarta az egyezőséget elismerni s igy maga zárta magára az ajtót.

E felötlő rövidlátás magyarázata a személyes körülményekből hámozható ki. A katalyzis kérdésének harczában Liebig és Berzelius közt komoly nézeteltérések merültek fel és miután Mitscherlich tudományos munkásságával és egyéni befolyásával Liebig ellen hangolta Berzeliust s kegyetlen gyülölséget szitott közöttük, természetes, hogy Liebig sem tudta a tudományos kérdést és értékelést a kellemetlen és fájdalmas személyi sértésektől később sem teljesen elkülöniteni.

Ebből az egyetlen hamis hangból egész tudományos macskazene keletkezett: Pasteur az élesztő szerves természetét diadalmasan érvényesitette Liebig elméletével szemben. Pasteur saját nézetei nagyon korlátoltak ugyan, mert mellőzi azt a következtetést, hogy az élesztő minemüségének kimutatásával az erjedés kémiai okainak kérdése még eldöntetlen, mégis háttérbe szoritotta Liebiget, aki utolsó nagy munkájában is hiába igyekezett saját elmélete szerint az állati test folyamatainak kémiai tényezőjét megállapitani és megfelelően alkalmazni.

Az a husz év, amelyet Liebig Münchenben töltött, kémikofizológiai elvei irodalmi uton való kifejlesztésének és érvényesitésének volt szentelve. Sokoldalusága és mozgékonysága azonban most is több problémának egyidőben való tanulmányozására csábitotta, amelyek azután tudományos elméletek alkalmazásában csucsosodtak ki. Az emberiség java volt mindenkor a vezető gondolata, természetesen azonban, amikor alkalom nyilt reá, a maga jogos hasznáról sem feledkezett meg. Szabadalmazott trágyájának Muspratt által való értékesitéséről már emlitést tettünk; az üvegnek tükrök czéljaira való ezüstözésével is sokat bajlódott, de szintén anyagi eredmény nélkül. Egész váratlanul sok hasznot huzott abból a nagy munkájából, amelyet Giessenben a huslé alkatrészeiről irt.

Már „Kémiai levelei“-ben emlitést tesz arról, hogy azt a sok délamerikai, ausztráliai és egyéb hus-anyagot, amelyet ott fel nem használnak (csak a marhák bőrét és zsirját), kivonatolás és bepáczolás utján kellene értékesiteni és a husléből nyert kivonatot olcsón az európai fogyasztóközönség rendelkezésére bocsátani. Liebig maga alig gondolt ötletének a gyakorlatban való megvalósitására, Giebert hamburgi mérnök azonban, akinek ez az odavetett ötlet feltünt, (annál is inkább, mert a délamerikai viszonyokat személyesen ismerte) Liebighez fordult és közelebbi felvilágositásokat kért tőle. Sikerült is azután Fray Bentosban gyárat berendezniök; Liebig vállalta a gyártott termékek ellenőrzését és oda adta hozzá nevét. Rövid idő alatt kiterjedt ipari üzem fejlődött, amely nemcsak Liebignek, hanem valószinüleg örököseinek is jelentékeny jövedelmet hozott és hoz még ma is.

A huskivonat kérdésében is mindenféle polémiába sodródott, miután sajátos tápláló erőt tulajdonitott neki: szerinte burgonya és huskivonat felér tiszta hustáplálékkal. Más kutatók rendszeres kisérletei nyomán azonban kiderült, hogy a huskivonatnak csak mint élvezeti czikknek van jelentősége, miután az emésztési nedveket kiválasztja és ez által az egyidejüleg felhasznált tápanyagokat jobban értékesiti is, viszont energia-forrásul magában véve nem tekinthető, annál kevésbbé, mert az elégésnél igen kevés kaloriatartalommal rendelkezik. Sok keserves veszekedésbe került, amig Liebig Voit és Pettenkofer álláspontjának helyes voltát elismerte. Wöhlernek irja 1870-ben: „Régibb feltevéseimmel furcsán állok; a fehérje jelentőségét és fogalmát tulbecsülték és most lassankint az egész felfujt elméletet meg kell semmisitenem.“ Később pedig igy panaszkodik: „Komolyan foglalkozom avval a gondolattal, hogy a nyári felolvasás alól kibujok; jobban kimerit, mint a téli és ugy érzem, hogy magával a kérdéssel is meghasonlottam. Nyáron tudniillik állati kémiát, táplálkozási elméleteket olvasgatok s olyan kevés dolog érdekel a mások eredményeiből, hogy magamnak is elmegy tőle a kedvem. Kicsinyes próbálkozások, – semmit se lehet velük kezdeni; a modern fiziológusoknál hiányzik az egységes nagy, minden kutatást lekötő eszme.“

A sok panaszból az a megismerés kacsintgat ki, hogy uj gondolatok szerzői, amikor már beleverték kortársaik fejébe eszméjüket és érdeklődést tudnak kelteni iránta, maguk már rég tul vanak rajta. Ami a többieknek friss szenzáczió, számukra már régi mese és a tömeges elismerés csökönyös volta a kutatót magát is zavarba ejti. A felidézett szellemek nem eresztik ki a körmük közül, az egyéni gondolat önálló életet kezd, amelyet a tudós előre nem szabhat meg és sokszor nem is helyesel. Liebig is ellentmondásba került utolsó éveiben önmagával, ha nem is annyira, mint például Berzelius. A szülők is ugyanigy vannak gyermekeikkel s annál hamarabb, minél tehetségesebbek és kiválóbbak, mint ők.

A többi probléma is, amellyel ekkoriban foglalkozott, csaknem kizárólag gyakorlati jelentőségü volt. A csecsemőlevessel (maláta, liszt és sók keveréke) körülbelül ugy járt, mint az ásványi trágyával: saját unokáin nagyon jó eredménnyel alkalmazta, másoknál azonban olyan utóhatások léptek fel, hogy fel kellett hagyni vele. A kellemetlen következmények okát utóbb felismerte és kiküszöbölte, s egyik ellenfelét a saját gyermekével téritette meg; a csecsemőleves azonban mégsem tudott meghonosodni.2) Kenyérporral is próbálkozott, amelylyel az erjedésnél való anyagveszteség elkerülhető. Egyik régebbi tanitványa, Horsford ugyanevvel az ötlettel Amerikában nagy vagyont szerzett, Liebignek ellenben nem sikerült a dolog és ma is csak nagy elvétve alkalmazzák némely süteményfajtánál. Utolsó éveiben egy kávékivonat tervével foglalkozott, de saját maga sem volt az eredménynyel megelégedve. Emlitettük már az üveg ezüstözését; czélja a higanymérgezés megakadályozása volt, amely ellen a munkások az amalgámozott tükröknél alig védekezhettek.

A kutató tehát tényleg a legokosabban teszi, ha ismeretei határain belül marad: uj ténykörülményeket fedez fel s a gyakorlati értékesitést másokra bizza. Az anyagi haszon elmaradását az emberiségnek kellene kárpótolnia; a köz jóltevőinek olyan pozicziót és olyan megélhetést kell biztositani, hogy gondtalanul, sőt gazdagon munkálkodhassanak. Minden nemzetnek saját érdeke ez, mert az illető tudós nagyszerü cselekvései annyi energia-veszteséget háritanak el, amely a miniszteri fizetéssel bizonyára felér. Liebig példája különben a huskivonattal bizonyitja, hogy a tudományos tekintély elegendő ahhoz, hogy a kutatót fizikai fáradság nélkül is dus jövedelmi forráshoz juttassa.

Liebig 1863-ban tudományos fordulóra került, amiről Baconról tartott emlékbeszédéből értesülünk. Wöhlerhez intézett, nyilvánosságra akkor nem jutott leveleiben már van egynémely hivatkozás ismeretelméleti tanulmányaira, amelyekben a gyakorlati felfedezés elvi jelentőségeiről számol be. Bacon irásait nyilvánvalóan azért forgatta, hogy történetileg megalapozott nézletei legyenek, miután Bacon akkortájt a szakfilozófusok szemében a természettudományi korszak megalapitója volt. Annál jobban meglepődött, hogy a dilletáns jogász utalásaiban egyáltalán nem ismert rá a maga és mások eljárási módszerére. Bacon egyszerüen a jogászi bizonyitást alkalmazza a természettudományi problémákra is, magától értetődik, hogy minden számbavehető eredmény nélkül. Dilettánsok kezdeményezték, történetirók és filozófusok terjesztették Bacon hirnevét évszázadokon át; olyanok, akik a természettudományhoz épp oly keveset értettek, mint maga Bacon, a dicsőitett ujitó.

Liebig persze darázsfészekbe nyult és Sigwart filozófus védelmére is kelt Baconnak. Beismerte ugyan, hogy Bacon bölcsészeti szolgáltatásai nem maradandó értéküek, de a természetkutatás terén való fejlesztő hatását kétségtelennek tartotta. Legkedvesebb az egész hercze-hurczában, amelyben Liebig is élénk részt vett, hogy a bölcsész milyen lelkinyugalommal próbálja a felfedezőt a saját tudományában kioktatni. Meg kell emlitenünk, hogy Angliában is rossz néven vették a „nemzeti szent“ megtépázását.

Akadémiai beszédek alkalmából Liebig ismételten természetfilozófiai területekre csapott át, amelyek saját tapasztalataira való vonatkozásaikban tanulságosak.

Liebig ezirányu ötletei közben még egyáltalán nem gyümölcsöztek: fiziológiai elméleteinél is jobban megelőzték korát. Alapgondolata: az emberiség fejlődését csakis a természet ismerete és leigázása viszi előbbre. A természet- és kulturtudománynak ujabban divatozó szembeállitását Liebig már negyven év előtt akként döntötte meg, hogy a természettudományt a kultura tulajdonképpeni tudományának vette; szerinte: „a történelem a politikai és egyházi hatalmak amaz eszeveszett törekvéseiről ad hirt, hogy az embereket szellemi és testi rabszolgaságban tartsák; a jövendő történelmi tudománya a szabadság diadalát fogja leirni, amelyet az emberek a dolgok és az igazság lényegének megállapitásával vivnak majd ki, még pedig olyan fegyverekkel, amelyekhez nem tapad vér és olyan harczban, amelyben a vallás és az erkölcs nagyon elenyésző kis segédcsapat lesz.“

Egy Wöhlerhez intézett levelében még élesebben foglalja össze gondolatait: „Megpróbáltam annak kimutatását, hogy az emberiség fejlődését lényegileg a czivilizáló feltalálások és a természetbuvárkodás révén nyert tapasztalati fogalmak határozzák meg. Minden más (vallás, filozófia, stb.) annyiban jelent csak valamit, amennyiben alkalmazkodik a tapasztalati fogalmakhoz. Ha az állami és egyházi hatalom szövetségben lett volna a természettudománynyal, egy lépéssel sem jutott volna előbbre és nem fejlődött volna ki korábban vagy máskép. Mint ellenfelek azonban nem tartóztatták fel, legalább véleményem szerint, a legkevésbbé sem egymást. Luthert a természettudományi felfedezések hijján éppugy elégették volna, mint Husst: a föld alakjának felfedezésével azonban leszakadt az „ég“ az egyházra, a tüz meghatározásával a „pokol“, a légnyomás fogalma révén vége lett a „boszorkány“-hitnek, a természet pedig elvesztette „akaratát“, mihelyt eltünt a „légüres tér iszonya“. Mint a filozófia dilettáns művelője: igy gondolkozom.“

Ugyanilyen szempontokból magyarázta meg Liebig az 1866. és 1870-iki politikai eseményeket. Az első alkalommal igy ir: „A tudomány, azaz értelem és tudás győzött és a tanulság a francziáknak is sokat ér. A brutális erőszak empirizmusának vége mindörökre. Mindenhol javulni fognak a viszonyok; a legkonokabb ellenállás persze Bajorországban, e régi római jogászállamban lesz.“

Az 1870-iki német győzelem kapcsán irja: „A tudás vagy tudomány mérkőzött az empirizmussal vagy rutinnal s itt is, mint a mezőgazdaságban, a tudás győzött.“ Meg kell itt jegyeznünk, hogy Liebig egész életében küzdött a klasszikus nevelési rendszer ellen. A természettudományok gyorsan növekvő jelentőségét a filológiai oktatás hátramaradottságával szemben oly felötlőnek tartotta, hogy ez ósdi relikvia elpusztulását nagyon közelre is remélte. Mennyire csodálkoznék, ha látná a mai állapotokat, a melyek az ő indokolt és alapos támadása óta alig hogy valamicskét javultak!

Liebig tehát mozgalmas és sokoldalu tevékenységet fejtett ki Münchenben; elismeréssel kell adóznunk Miksa császárnak, hogy e pálfordulást épp akkor tette lehetővé, a mikor már életkérdéssé vált nála. Egész másfajta eredményekre hivatkozhatott, mint Giessenben, de bizonyára épp oly értékesekre. Igaz, hogy Liebig kitüntetések iránt is fogékonnyá vált, de ez a kis hiuság sem tevékenységének, sem jellemének nem ártott, Emlitsük meg, hogy ellenfelének, Mitscherlichnek kieszközölte a Miksa-rendet, a porosz Pour le mérite bajor mását, még pedig olyan diszkréten, hogy Mitscherlich a legnagyobb meglepetéssel tudta meg Wöhlertől, hogy Liebig keze van a dologban.

Az emberiség sorsának a tudomány szolgálatai által való megkönnyitése volt Liebig vezető eszméje életének ebben a korszakában. A mit hibázott, heves és kiméletlen természetének tulajdonithatjuk, a melyen sohasem tudott teljesen erőt venni. Szubjektive azonban mindig őszinte és becsületes maradt, habár objektive sokszor igazságtalan volt is. 1863-ban igy nyilatkozott saját magáról: „Nem vagyok természettől fogva harczias, de ha belekergetnek, akkor nekifekszem a dolognak s minden erőm megfeszül; nem vakit el a szenvedély, a küzdelem vágya ragad magával; minden érzékem kiélesül és uj energiák ömlenek belém.“ Tekintve, hogy ezt hatvan éves korában irja, el lehet képzelni, miért foglalta le a polémia életének javarészét.

Az aggkor fokozódó gyengeségeiről Wöhler utján szerzünk tudomást. Az első feltünő jel: a laboratóriumi személyes közremüködés abbahagyása, ha a harminczéves korában fellépő, a kortól független kimerülési tünetektől eltekintünk. Az ötvenes évek elején érzi a fáradtságot először, tiz évvel később végét sejti s vissza akar utoljára összefoglalólag egész életére tekinteni; 1860-ban irja Wöhlernek: „Szeretnék veled közösen egy regényt irni: „Emlékezések régi időkre“ czimen. Ha visszagondolok harminczhárom év előtt Frankfurtban való találkozásunkra, szinte csodálatosnak tetszik az egész; elmondhatjuk, hogy a mai kor sok munkáján a mi eredményeink tükröződnek; kenyéren és vizen éltünk, hisz’ a mai gazdag laboratoriumoknak még hirük-hamvuk sem volt. Regényt lehetne irni erről, érdekesebb és szórakoztatóbb volna, mint egy komoly és unalmas történet, amelynek nincsenek epizódjai.“ 1861-ben mondja: „Megint vége egy évnek és nemsokára a mi öreg fejünknek is! Nem tudom, Te hogyan vagy, én azonban olyan kicsinek érzem magam tanári állásomra, hogy gyakran elkedvetlenedem és szomoru leszek. A mezőgazdasági kémia révén csaknem elszoktam a kémiától, sőt a fejemre is nőtt.“ 1863-ban pedig: „Hétfőn este Heidelbergben voltam Bunsen, Vangerow és Kirchhoffal, s láttam, milyen messze kerülnek idővel az emberek egymástól, ha az érdekköreik különbözők; heidelbergi barátaink szocziális és politikai gondolatmenete annyira más területeken mozog és az én tudományos müködésem annyira izolált, hogy a kölcsönös érintkezés helyes kiinduló pontjai hiányoznak. Ezért marad magára az öreg ember: sokakkal vagyunk együtt, de a lelkünk és kedélyünk idegen tőlük.“ 1865-ben Berlinbe hivják meg, amiről ezt irja: „Talán hallottad, hogy Berlinbe szeretnének vinni, mint egy rokokó-tárgyat diszül; a mezőgazdasághoz kellenék, de ez a nagy müködési kör, amelyre azelőtt annyira vágytam, az én koromban már nem nekem való.“ 1870-ben Wöhler közös munkára buzditja; Liebig igy válaszol: „A mezőgazdasági kémia uj kiadásával vagyok elfoglalva délelőttönkint néhány óráig. Olyan munkához azonban, amilyet Te szeretnél, már nincs elég erőm. Utolsó tanulmányommal3) lezárom életpályámat.“ 1872: „Mi dolgunk van még ezen a világon?… Egyikünk a másik után pusztul el. Már nem akarok rossz szivart szivni, ki tudja, meddig szivhatok még jót, halálának évében viszont ellenkező érzelmek támadnak benne: Január végén irja: „Előadásaim egész jól mennek; inkább felfrissitenek, mint kifárasztanak. Kémiai dolgokról már alig olvasok fel; a régi érdeklődés hogy is aludhatott ki ennyire!“

Még márcziusban is felolvasásairól számol be. Egyszer azután kertiszékében elaludt, meghült, tüdőhurutot, majd tüdőgyulladást kapott és 1873 április 18-án, csaknem hetvenéves korában, kiszenvedett.

Liebig testi és szellemi szervezetének energetikai jellemzése bizonyitja, hogy a „nép“-ből való származásának egy csomó felhalmozott, fejlődésre képes energiát köszönhet. Különben kétségtelenül a szerencse gyermeke volt: mindenki önkéntelenül is jóakarattal közeledett feléje, mindenki örült, ha meglátta. Platen odaadó barátsága is erről tanuskodik, pedig szellemi rokonság nem igen volt köztük. Örökölt energia-készlete körülbelül harminczadik évéig fedezte minden erőszükségletét; innen kezdve fáradsági és kimerülési tünetek lépnek fel. Liebig utazgatással próbált rajtuk segiteni, hogy a laboratórium gondjait feledtesse magával. Esti kártyázása is nagyon szórakoztatta, sőt élete vége felé napi szükségletévé is vált, hogy tulterhelt agyát elvonja az akaratlan szellemi munkától, ami ilyen külső eszközök nélkül nem sikerült volna.

Liebig szeretett jól és sokat enni; az ivásban mértékletes volt, a szivarozásban annál kevésbbé. Wöhlerrel való levelezésében tekintélyes helyet foglalnak el a kölcsönös szivarkaküldemények és amikor Liebig egy pár évvel halála előtt sulyosan megbetegedett s leszámolt az élettel, összes jó szivarjait Wöhlerre hagyományozta. Mikor azután fölépült, rövidesen azt irhatta barátjának, hogy már mind a szivart saját maga szivta el. Szivesen látott társaságot, de csak a maga házában. Lefeküdni, különösen későbbi éveiben, korán szeretett: 9 és 10 között. Komoly baja, az emlitett eseten kivül alig lehetett, általános rosszullétről azonban gyakran panaszkodott.

Liebig életét tehát tulnyomóan boldognak mondhatjuk, főleg azért, mert haláláig elegendő energiája volt ahhoz, hogy az emberiség szolgálatában álljon és igy belső tartalmat nyerjen.

Liebig egyéniségéről és tevékenységéről áttekinthető képet adnunk igen nehéz feladat, mert szokatlan sokoldalusággal kerülünk össze. Feltünő nagy és gyors szellemi reagálóképessége, ami a romantikus tipus jellemzője a klasszikussal szemben; ennek megfelelőleg koraérett is volt s ezt a tulajdonságát avval is elárulta, hogy a latin iskola szellemi zsarnokságát nem sokáig türte. Ugyanerre mutat munkásságának korai kezdete: még mint gyermek érdeklődik a robbanó anyagok iránt, majd uj kémiai gondolatok támadnak benne s a durranó ezüst előállitásának saját maga adja meg a reczeptjét. Fiatalembereknek az a képessége, hogy másokat könnyen megnyerjenek maguknak és érdekköreiknek, Liebignél hatványozott mértékben jelentkezett, amit öregkoráig tartó arczbeli szépsége is elősegitett.

Igy azután kispolgári származása ellenére sem kellett sok akadálylyal megküzdeni, hogy a maga óhajtott utján járhasson. Igen fiatalon került abba a kellemes helyzetbe, hogy korának első emberei (Párisban) vezették be a tudományos munka területeire és személyesen is támogatták. Humboldt hathatós jóakarata (amelyet szintén csak rokonszenves egyéniségének köszönhetett) megmentette attól, hogy magántanároskodással morzsolja szét nagyra hivatott tehetségét és felszabaditotta őt már első szárnypróbálgatásai után. Egy czél felé egyesitette minden erejét s ezt meglepő rövid idő alatt érte el. Hamarosan volt laboratóriuma is, ahol nemcsak saját kutatásait végezhette, hanem tanitványokat is gyüjthetett maga köré, eszméi és lelkesedései feleslegét nekik ajándékozta és önálló kutatókká nevelte őket. Igaz, hogy tanitványai néha ellenvetésekben, sőt személyes támadásokban is részesitették, ami azonban csak tanári hivatottságát bizonyitotta: félelmetesen sulyos egyénisége ellenére is meg tudta óvni és ki tudta fejleszteni növendékei egyéniségét is olyannyira, hogy alkalmilag még ellene is fordultak. E támadások tehát, még ha igazoltak voltak is, végeredményben az ő dicsőségét szolgálták.

Tevékenységének első és legfontosabb periódusa: a laboratórium kiképzése és a megfelelő oktatás igen rövid időre korlátozódik. A negyvenes években, amint már jeleztük, tanitványaihoz való viszonya nagyon megváltozik: az egyéni tanitás mértéke csökkent. Ötvenedik életéve elérése előtt már annyira kimerült, hogy ezen a téren egyáltalán nem tud tovább működni; a személyes tanitás egyszer s mindenkorra véget ér.

Körülbelül ugyanebben az időben fejeződik be a szabad tudományok terén való kisérleti buvárkodása, miután később csakis az alkalmazott tudomány kérdéseivel foglalkozik, nem is annyira maga, mint inkább asszisztensei az ő felügyelete alatt.

Tevékenységének harmadik mezeje irodalmi munkássága volt, amely a többivel egyszerre vette kezdetét, de életének második szakában homloktérbe vonul s gazdaggá és termékenynyé teszi későbbi éveit. Eleinte kritizált, negyvenes éveiben pedig nagyobb munkákhoz látott. Kettős alkalom adódott hozzá: egyrészt elhunyt szerkesztőtársa, Geiger özvegyének felsegitése a gyógyszertani kémia kézikönyvének ujabb átdolgozott kiadása által, másrészt az egyetemtől való anyagi függetlenség vágya. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy sem a kezikönyvnek, sem a hozzáfüzött kézi szótárnak nem volt valami nagy, számottevő sikere; a szerves kémiának a mezőgazdaságra, illetve a fiziológiára való alkalmazásáról irt műveinek annál inkább.

Természetes és szükségszerü fejlődést látunk magunk előtt. Azok a hatalmas gondolatok, amelyek az utóbbi könyvekben foglaltatnak, tulnőnek a folyóirat hasábjain; nem keresi és nem olvassa ott senki, mert az apró és érdekes közleményekkel szemben végtelen hosszuaknak látszanak. A könyv az adott és szükséges forma ilyen munkához s igen természetes, hogy ettől fogva Liebig is ragaszkodik hozzá. A sikernek köszönheti azt is, hogy sokan észrevették, akik az Évkönyvekbe soha bele nem néztek volna.

Az alkalmazott vegytan problémája, amely innen kezdve Liebig érdeklődését leköti, megvalósulásához feltétlenül széleskörü érdeklődésre kell, hogy igényt tartson. Egy tudományos ténymegállapitás valamely ismert folyóiratban a természetes talajra akad és érdeme szerint érvényesülhet tovább; egy uj gyakorlati belátás azonban mindenekelőtt nagyszabásu gyakorlati próbát követel meg. Ehhez azonban sok embert kell mozgósitani s nem elég a meggondolást egyszerüen kimondani, hanem folyton az érdekeltek szeme elé kell tartani, népszerüsiteni kell az eszmét, el kell söpörni a kényelmi akadályokat, vagyis: a munka nehezebb fele élő emberek befolyásolásában, nem pedig uj fogalmak és szempontok képzésében áll. Liebig könyve irásával egyidejüleg élénk ujságirói tevékenységet fejtett ki s például Kémiai leveleit előbb a napisajtóban adta közre s csak azután könyvalakban.

Különös szerencse tehát, hogy Liebig megtalálta az uj és hatékony érvényesülési formát, amelylyel hátralevő életenergiáit teljesen kiaknázhatta. Liebig sokkal termékenyebb volt, mint például a visszavonult Davy, akit előkelő magatartása sem óvott meg sok csalódástól és keserüségtől. Liebig jóformán kiuzsorázta saját életét és munka közben halt meg, az emberiség muhelyében.

Heves természete sokszor elfátyolozza életének derüs menetét, nem annyira a személyes érintkezésben, mint inkább irodalmi munkássága során. Maga emliti, hogyan ragadta őt el a polémikus láz. Azáltal, hogy külső akadályokkal nem igen kellett küzdenie, egyrészt jelentékeny energia-feleslege maradt, amelyet intenziv örömmel használt fel, másrészt ez az örömérzet még akkor is nyomon követte a vita mezején, amikor már energia-készlete jórészt felemésztődött. Érdekes, hogy olyan nagylelkü természet, mint az övé volt, egyáltalában nem törődött tulzott támadásainak fájdalmas következményeivel: übermensch volt jóval Nietzsche előtt.

Meg kell azonban bocsájtanunk tulzásait és mértéktelenségeit is. Bármennyire személyeskedett és gorombáskodott, mindig érezzük, hogy nem apró személyes érdekekért, hanem nagy eszmékért harczol. Még amikor nincs is igaza és szenvedélyes hitében nem tudja ellenfele álláspontját nyugodtan mérlegelni, e fogyatékossága soha sem hivja ki a szigoru erkölcsi kritikát.

Visszapillantás.

Ha már most magunk elé tartjuk a nagyembernek ezt a három esetét, jelentékeny eltéréseket észlelünk. Láttunk először is egy kutatót, akinek csak egyetlenegy eszméje van, s aki nem tudja az utókor figyelmét eszményeire ráirányitani; később ugyanazt az eszmét mások dobják piaczra és ekkor a tudós és felfedezése végre érvényesül. Azután ott van a második, aki egyik felfedezést a másikra halmoz, de működése elvont marad; tanit, de egyáltalán nem csinál iskolát és fiatalabb erőket hasonló tevékenységre nem buzdit. Végre a harmadik kutatóval ismerkedünk meg, aki gazdag termékenységén kivül tanitványaira majdnem olyan hathatós befolyást gyakorolt és mások buzditása és támogatása által többet tett saját tudományágának fejlesztése érdekében, mint a maga buvárkodásával és sikereivel. Amilyen különbségeket láttunk a kortársakra való hatásuknál, hasonló eltérések mutatkoznak életük során is: egyiknél az életöröm majdnem teljes megsemmisülését, a másiknál előkelő, kényelmes és egyenletes sikerü életet, a harmadiknál pedig rendkivüli diadalok és heves támadások váltakozó viharait, aránylag rövid idők alatt.

És igy ki lehetne még néhány ellentétet emelni, miután a példákat, tekintettel a lehető legnagyobb különbségekre, szük körből választottuk. A közösségre, amit keresünk, ráismerünk, ha általános kérdéseket vetünk fel és olyan összefoglaló szempontokat választunk ki, amilyeneket alább fogunk alkalmazni.

A született kutató.

Állitsuk fel előbb a kérdést, vajjon a kutató szellem eredeti-e vagy fejleszthető? Erre a kérdésre azt a választ adhatjuk, hogy mindkét fajta; bár a születéssel adódik, viszont fejleszteni is kell. Vagyis más szavakkal: nem lehet minden gyerekből kutatót nevelni, másrészt tényleg nem minden gyerekből nevelünk felfedezőt, aki pedig azzá lehetne.

A leendő kutatónak született hajlandósága már abból is kitünik, hogy majdnem mindig sok testvére van, rendszerint ugyanolyan viszonyok közt nőnek fel, mint az illető, ennélfogva azonos fejlődési lehetőségeik voltak, anélkül, hogy a megfelelő fejlődés náluk is beállott volna.

Különös fiziológiai feltételekről van tehát szó, amelyek ugyanazon szülők gyermekeinél is csak ritkán találhatók meg együtt s amelyek a kutató szellem kialakulásának alapját képezik. Közeledünk némileg az igazsághoz, ha első sorban az agyvelőnek egy különösen szerencsés kiképződését tételezzük fel. Nem ritka az az eset, hogy kiváló szellemi képesség a test gyenge, sőt visszamaradt fejlődésével kapcsolatos; igy például Helmholtz gyermekkorában igen nyápicz volt és az előirt időben nem látogathatta az elemi iskolát. Hogy melyek e fiziológiai feltételek, ma látszólag még egyáltalán nem lehet megállapitani. Nem lehet közvetlen öröklésről beszélni, mert a leendő nagy emberek felmenői rendesen nem emelkednek jelentékenyen környezetük fölé és a szellemi óriások gyermekei rendszerint, legalább is kevés kivétellel, visszaesnek a közepes tehetségek közé. Ennélfogva a kérdéses feltételeket leghelyesebben ugy képzelhetjük el, hogy bizonyos számu egymástól független tényezőknek egyazon időben különös értékeket kell felvenniök, hogy a kitünő tehetség kialakulhasson.

Igy tehát minden iskolában vagy más gyermekcsoportoknál az a lehetőség feltételezhető, hogy egyikben vagy másikban megvannak a rendkivüliség kvalifikácziói és csakis a későbbi befolyásoktól függ, vajjon ez a csira eltikkad-e, vagy pedig megfelelő teljesitőképességgé hajt ki.

Mikor valamely különös tehetség a környezettel ellentétes irányban fejlődik, a tehetség veleszületett voltát kell védelmeznünk. Mayer későbbi sorsa világosan megmutatta, hogy környezete mennyire nem volt alkalmas az ő eredeti gondolat-berendezkedésének fejlesztésére, sőt tőlük indult ki a legerősebb s legkártékonyabb ellenállás, amelylyel még akkor sem hagytak fel, midőn Mayert már külső elismerések érték. Épp igy Helmholtznál is a közvetlen befolyások inkább a természettudományoktól való eltántoritására voltak alkalmasak, mint az ellenkezőre; atyja, aki nagyon odaadóan foglalkozott fia fejlődésével, az ő élénk szellemi érdeklődését mindenképpen a filológiai és metafizikai irányba terelte és rossz szemmel nézte fia materialisztikus hajlandóságát, ugy, hogy végre a fiu munkálatai befejézése előtt atyjával semmit sem közölt belőlük. Liebig maga emliti, hogy tanára, egy különösen felötlő filológiai botlás után, reménytelen iróniával megkérdezte tőle: tulajdonképen mi is lesz belőle és mikor ő azt felelte, hogy vegyész, az egész osztály, a tanárral az élén, viharos kaczagásban tört ki.

A nem.

Talán itt volna alkalmunk azt a kérdést megvizsgálni, milyen befolyása is van a nemeknek a tudományos vagy a feltalálóképességre.

Mindenekelőtt megállapithatjuk, hogy a teremtő tehetségek majdnem kizárólag a férfinemhez tartoznak. A kis számu asszonyi tudós közül alig van olyan, akinek határozott teremtőtehetsége volna. A tudomány és a technika uj utjait majdnem kizárólag férfiak fedezték fel és járták be; a nőknek azután kijutott néha a kiegyenlités, simitás és csiszolgatás munkájából, ennél többre azonban nem igen vitték.

Ezzel a kétségtelen ténynyel szemben azt szokás felhozni, hogy a nőknek sohasem volt alkalmuk tudományos kiképzésre; ez a kifogás azonban a történelmi kritika előtt nem tarthatja magát. Mindig voltak egyes nők, akik a férfi tudományos munkájában részt vettek és a férfiak nem akadályozták meg őket abban, hogy annyit segitsenek, amennyit akarnak és tudnak. Ha tehát a nőt a társadalmi életben hathatós tényező sohasem terelte is a tudományok felé, mégis az a tény, hogy minden időben voltak tudományosan felszerelt asszonyok, bizonyságul szolgál, hogy legyőzhetlen akadályok nem tornyosultak elébük. Midőn tiz év előtt – a közóhajnak megfelelőleg – a német egyetemek a nők számára is hozzáférhetőkké váltak, az asszonyi tudományosság különösen gazdag termésére számithattunk. Ez a fejlődés azonban nem állott be; sőt az az impresszióm, hogy a jelenlegi eredményekből a nők javára kisebb törtrész esik, mint ahogy a két nembeli számarányokból következtetni lehetne.

A másik ellenvetés: az évezredeken át való kiválasztódás folytán a tudományos munka szervei a nőknél visszafejlődtek és igy megfelelő változás csak több nemzedék leperdülése után lesz észlelhető. Ezt a feltevést magában véve nem lehet megczáfolni, mert sem mellette, sem ellene bizonyiték mindaddig nincs, mig ezek a nemzedékek el nem tüntek. De ez az ellenvetés kifejezetten azt tételezi fel, hogy a tudományos képesség hiánya ez idő szerint nembeli sajátosság, akár szerzett, akár eredeti legyen is s nem tudom, vajjon ez a következtetés megfelel-e ellenfeleink intenczióinak?

Ezzel kapcsolatosan mérlegelendő, vajjon egyáltalán: a tudományos munka késői terméke-e az emberi fejlődésnek s igy szorosan az utolsó évezredekhez tartozik-e?

Mindenképpen szerzett tulajdonságról volna tehát szó, amely a kutatóknál különös mértékben van kifejlődve. E szerint kézenfekvő lenne ez a feltevés, hogy ez ujszerü képességből a férfinem oly tulnyomó mértékben részesedett, hogy jellegzetes nemi sajátosságukká vált. Személyes tapasztalataim arra vallanak, hogy a leányoknak a hajlam és érdeklődés szabad kifejthetése esetén sem kedvükre való az elvont tudományok megismerése, még akkor sem, ha testvéreiknél ily irányu érdeklődés jeleit közvetlenül észlelhetik. A mai regényirodalomban is, amelyben a férfi-hivatásokat üző leányoknak oly jelentős szerep jut, az irónők (nyilvánvaló okoknál fogva itt csakis asszony-irók nyilatkozhatnak szakszerüen) rendszerint csakis valami külső okkal indokolják a nőknek tudományos munkához való eltérülését és sohasem a tudományos szellemi tevékenységért való közvetlen lelkesedéssel. Ez a tapasztalat is igazolja ama feltevést, hogy a hajlandóság és képesség az elvont szellemi munkához a férfiaknál annyira ki van fejlődve, hogy tényleg eredeti vagy szerzett nemi sajátosságnak tekinthető.

A környezet.

Kiváló fontossága van a kutató fejlődésére ifjukori környezetének is. A született hajlandóság kimutatása czéljából előbb egyes esetekre kell utalnunk, amikor a kedvezőtlen körülmények ellenére is érvényesült. De nincs kétség az iránt, hogy nem minden tehetség győzi le az ilyen ellentállást és még kevésbbé kétséges, hogy erős és állandó jellegü ellenhatások a fejlődés ártalmára vannak, sőt teljesen el is nyomhatják.

Mint minden biológiai képződmény, a kutató is egy sokszemü lánczhoz hasonlitható, amely egészben is csak annyit bir el, mint a leggyengébb szem külön. Az algebrában is az érték semmivé válik, ha a tényezők egyike nulla; sok összetett képződménynél is egy csomó hasonló jellegü, fontos körülmény szerepel. Gyomor, sziv, tüdő nélkül egy melegvérü állat sem élhet, a kutatónak is szellemi felszereléséhez sok olyan tényezőre van szüksége, amelyek mindegyikének nagy értékünek kell lennie, hogy a teljes eredményt biztositsák. E tényezők egy része attól a környezettől függ, amelyben a leendő kutató felnövekszik.

Ha a tudományos kutatás terén kimagasló férfiak szülőit vizsgáljuk, legnagyobb részüket a középosztályban találjuk. Egyrészt azt tapasztaljuk, hogy a paraszti származásu szülők ritkábbak, mint a lakosság számaránya szerint várható volna, másrészt ugyanilyen ritkák az arisztokrata családok hozzátartozóinál is, sőt az egyszerü nemesi családok leszármazottjait is csak kivételesen látjuk a tudományos testületek névsorában; ha kutatásunkat az összes kulturnemzetekre kiterjesztjük, akkor is csak itt-ott akadunk előkelő nevekre. Egy olyan tényezőnek kell tehát lennie, amely magasabb körökben a kutató szellem fejlődését jelentékenyen csökkenti, sőt majdnem teljesen megakadályozza.

Kisértetbe jövünk, hogy tisztán statisztikai arányokra gondoljunk, amelyek szerint az előkelő családok száma elenyészően csekély a polgári elemhez viszonyitva. Ez az aránytalanság viszont azzal egyenlitődik ki, hogy, majdnem kivétel nélkül, anyagilag oly kedvező helyzetben vannak, hogy fiaiknak megfelelő iskolai kiképzést biztosithatnak és a müveltség egy bizonyos foka náluk rangbeli kötelesség. Miután kétségtelen, hogy az általános müveltség fontos előfeltétele a kutató szellem érvényesülésének, ez a lehetőség azonban a középosztálynál nem mindig adódik, az előkelő családok gyermekei jelentékeny előnyben vannak fölöttük. A kutató tehetségek feltünő hiányát hajlandó volnék kizárólag ama környezet befolyásának tulajdonitani, amelyben a tudományos ideálokat vagy egyáltalán nem vagy csak a legutóbbi időkben értékelik.

A magasabb intelligenciák közöttük, amennyiben nem gazdálkodásra szoritkoznak, majdnem kizárólag diplomáciai és katonai szolgálatba állnak, ugy hogy a tudományos életpálya nem is jut eszükbe. Sőt ma is, amikor a tudomány jelentősége mindinkább kidomborodik, még mindig le kell győzniök bizonyos előitéleteket, amelyek nemzedékről-nemzedékre halmozódtak fel és csak fokozatosan tünhetnek el. Nem kell külön megindokolnunk, hogy alacsony müveltségi fokon álló környezet a kutató tehetség kifejlődésére szintén nagyon hátrányos. Hiszen kizárólag értelmi szolgáltatásokról van szó, amelyek megfelelő, korai kiképzést igényelnek, hogy olyan mértéket üthessenek meg, amilyen itt már tekintetbe jön. Egész kivételesen találunk arra is példát, hogy egy-egy kutató ily alacsony körökből támad. Igen kiterjedt néprétegek jönnek azonban számitásba, amelyeknek tehát nagyobb számu kutatót kellene termelniök, ha az emlitett hátrányok nem gátolnák, amelyek a meglevő tehetségeket sem engedik érvényesülni.

A mi három emberünk például olyan környezetben nőtt fel, amely a magasabb műveltség elsajátitását nem nehezitette meg különösen. Hogy bár különböző mértékben, de elég rossz tanulók voltak, gyakori csoport-jelenség, amelyet azonban csak később fognak behatóbban tárgyalhatni.

Személyes tapasztalataim szerint is ugyanerre az eredményre jutottam. Többször volt alkalmam olyan fiatalembereket megfigyelni, akik előtt nehéz és küzdelmes ifjuság után, később a tudományos munka lehetősége tárult fel s hihetetlen lelkesedéssel vetették magukat reá. Az általános nézettel szemben, melyet pedig akkor magam is osztottam, nem tapasztaltam, hogy e buzgó és jóakaratu férfiak, kielégitették volna a várakozásokat, amelyeket tudományos működésükhez maguk és mások füztek. Meg kellett győződnöm arról, hogy az ifjukori küzdelmek a szervezetet már annyira igénybe vették, hogy nem maradt elegendő erő későbbi jelentékeny teljesitményekre. Technikai eredményeket még el tudtak valahogy érni, de az energiáknak kiváló tudományos sikerekhez szükségelt teljes kihasználása már nem állott módjukban.

A sok szép mese, amely alacsony sorsból tekintélyre és tiszteletre vergődött emberekről szól, a tudományos felfedezőkre alig vonatkozik, inkább a feltalálók, legtöbbnyire azonban ügyes iparosok és kereskedők bizonyitják az igazát. Az ismert nagy férfiak közül ragadjuk ki Edisont. Érdekes, hogy ez a férfiu, aki talán többet kisérletezett, mint bárki más, – igazi tudományos felfedezéssel nem dicsekedhetik. Kétségtelen, hogy sok uj dolgot észrevett, amely egy jelentéktelenebb, de tudományosan gondolkodó embert legott uj felfedezéshez segitett volna, őt azonban semmi sem érdekelte, aminek gyakorlati alkalmazhatósága nem volt kézenfekvő. Ha végig kisérjük élete során, azt találjuk, hogy majdnem teljesen műveltség hijján nőtt fel, fiatal korában rikkancs volt, de a legnagyobb erőfeszitéssel igyekezett azt a műveltségi fokot és technikai képességet elérni, amelyet egy amerikai ujság feltételez és közvetit. Később például maga állitotta elő, vagyis maga irta és nyomtatta azt az ujságot, amelyet a vasuton árusitott. Ilyen gondolatkörben a tudományos munkásság fogalma, illetve az ismeretlen felderitésére irányuló érdeklődés nem léphet fel s ezt később sem szerezte meg. Mayer, Liebig és Helmholtz eseteiben a tudományos munka eme feltétele már ifjukori benyomásaiban adva volt. Az ujabb időkből jóformán csak egyetlen egy esetet tudok, hogy a legnagyobb felfedezők egyike majdnem teljesen műveletlen környezetből származott: Faraday, akinek atyja egy szegény kovácsmester volt. Nála azonban meglehetős korai tudományos befolyások lépnek fel, egyrészt a könyvek révén, miután könyvkötő tanoncz volt, másrészt ama szerencsés véletlen folytán, hogy Davynak a Royal Institutionban tartott felolvasásait meghallgathatta.

Faraday tudományos elfogulatlansága főleg a hagyományos fizikai gondolkodás aránylag csekély ismeretére vezethető vissza.

A nevelés.

Ha most már a nevelés és tanitás feltételeihez fordulunk, azt látjuk, hogy a nagy emberek nevelése, amit értelmes szülők néha megkisérlenek, majdnem biztosan balul üt ki; többnyire szerencsétlen emberek kerülnek ki a próbából. Az illetők tudniillik erre a feladatra a született alkalmassággal nem rendelkeztek, mert ha véletlenül megfelelnek, bizonyára a leghatározottabban védekeztek volna ilyetén módon való neveltetésük ellen. Emlékezzünk vissza arra a ferde helyzetre, amelybe a nagy emberek jórésze gyermekkorában iskolájával szemben került: feltünő ellenmondás áll fenn az okos kiképzésnek hangsulyozott és igazolt szükségessége és a szokásos neveltetésnek ösztönszerü visszautasitása közt.

Ez ellenmondás megoldását már előbb jeleztem: a tanitás minemüsége idézi elő az ellentétet. Liebig a gimnáziumban az utolsó, vagy legutolsó helyet foglalta el, Mayert is ugyanez a sors érte. Helmholtz később bevallotta, hogy a latin órák alatt titokban a geometriai optika köréből vett számitásokat oldott meg, habár az apai házban divó kötelességérzet révén nagyobb összetüzések elkerülhetővé váltak; különben sem volt erőszakos természetü.

Viszont azt találjuk, hogy épp ebben a korban él a gyermekben a legnagyobb hajlandóság meglevő érdeklődéseivel összhangzó munkásság iránt. Liebig irja, hogy mikor a darmstadti udvari könyvtáros a könyvekre szabaditotta, válogatás nélkül, mindent befalt, ami csak a kémiára vonatkozott; Mayer a hajón való tanulmányokba merült életét is hasonló szinekkel festi. Faraday pedig a bekötés végett átadott könyveket előbb mind elolvasta. A lázas vágy: a kedvelt tudományos területeknek teljesen urává lenni, a kutató tehetségnek még a legkedvezőtlenebb körülmények közt is általános ismertető jele.

Nem mondhatnók, hogy a német iskolákban ma uralkodó tanitási szellem e vágyódásnak kedvezne. Az elemi iskolában a hittan-magolást, a középiskolában pedig a nyelvek tanitását viszik tulzásba. Mindkettő egy középkori világnézetnek maradéka, bár más tereken. A vallásos felfogásnak a mai embereknél már nincs az a benső jelentősége, mint a középkorban, mikor az egész szellemi életet felszitta és betöltötte. Arról nem lehet szó, hogy ezt a kort ismét visszaállitsuk; ehhez a mi szellemi értékünk még az ugynevezett alsóbb osztályoknál is nagyon gazdag és sokoldalu. Sőt az egyes embernek növekvő részvétele hazájának s a közügyeknek intézésében az érdeklődést ellenállhatlanul, mindinkább a világi ügyek felé tereli. Az egyidejüleg gyarapodó szellemi önállóság természetszerüen ellenszegül a kötelező valláserkölcsi felfogás lenyelésének; az a követelés tehát, hogy a vallásoktatás az előirt tananyag közül az állami népiskolákban kiküszöböltessék, a dolog természeténél fogva kikerülhetetlen és ellentállhatatlan. Azt a belső szükségletet, hogy a „nép részére a vallás megóvassék“, leginkább azok érzik, akik maguk a vallásos hitet már régen elveszitették. A vallásoktatásnak az iskolákból való kizárása ellenére is különben igen élénk vallásos élet fejlődhetik ki. Északamerika keleti államaiban a hagyományos puritán érzület nemzedékeken át fennmaradt, az állami vallásoktatás igénybe vétele nélkül.

Hogy azonban a dogmatikus tanitás akármily módjának is a kutatószellem kifejlődésére káros hatással kell lennie, a kiváló egyén lélektani feltételeinek és tulajdonságainak elemzéséből is nyilvánvaló. Ismertető jele: uj utakon jár és megnyitja mások számára is őket, aminek viszont szükségszerü kelléke, hogy a kutató előtt ne legyen tekintélye a járt utaknak, vagyis öröklött nézeteknek, hanem szokásból vagy ösztönszerüen megvizsgálja, vajjon helyesek-e? Minden létezővel szemben való e kritikai hajlandóságon kivül szüksége van a járatlan, a ki nem próbált és ki nem gondolt dolgok szenvedélyes kivánására is. Gyermekek és fiatal állatok ugyanezt a hajlamot mutatják: mindent kikutatni és mindenbe beledugni az orrukat. Általában meg van tehát az alapösztön a kutatáshoz, többnyire azonban nem elég hatékony, hogy mint az életnek irányitó tényezője huzamosan fentarthassa magát. Ennek az ösztönnek fentartását azonban az a ténykörülmény veszélyezteti legjobban, hogy a tanitási rendszer ellenőrizetlen adatok szellemi befogadását kényszeriti ki.

A népiskolában egyáltalában nem vehető észre valami nagy ellentállás a szokott nevelési rendszerrel szemben, ami a tanuló zsenge korával függ össze: eszébe sem juthat tanitójával belső vagy külső harczba bocsátkozni. A mai tanitás különben némi kárpótlást is nyujt: az utolsó időben mindinkább szakszerübbé válik és a tanulóval azokat az ismereteket is közli, amelyek iránt a legélénkebben érdeklődik; legalább is azt hiszem, hogy Németország mai népiskoláiban ilyen tendenczia kap lábra.

Rendkivül erősen mutatkozik a leendő kutatónak ellenszegülése a középiskolákban, még pedig rendszerint a nyelvek körül, miután az eljárás dogmatikus. A tényleges viszonyok csodálatos félreismerése következtében az antik nyelvek Németországszerte egy évszázad óta szinte vallásos tiszteletnek örvendenek és szószólóik türelmetlenség dolgában a középkor papjaival vetekedhetnek. Hogy az ilyen türelmetlenségnek megfelelő korlátoltság az előfeltétele, csak jelezni akarjuk. E korlátoltság az igazi tudományok terén való járatlanságban és e tudományok megvetésében nyilvánul, ama képtelen ürügy alatt, hogy az ókor népei már az emberi tökéletesség legfőbb fokát érték el. Az antik nyelvek imádása azután a többi nyelvek tulbecsülésére is vezetett, amelyeknek különös „müveltségi értéket“ tulajdonitanak, de a bizonyitás eddig még nem sikerült. Vagy láttuk-e már, hogy egy sok nyelvet beszélő ember valami rendkivülit hozott létre? Ha igy volna, akkor a nemzetközi szállodák portásai és a hálókocsik ellenőrei, akik egy fél, sőt egész tuczat nyelvet beszélnek, az emberiség értelmi virágát képviselnék. A nők különösen alkalmasak idegen nyelvek tökéletes elsajátitására, viszont már határozottan meggyőződhettünk arról, hogy a női lélek a kutató képességet általában nélkülözi.

A fenti megjegyzés váratlan világitásba is helyezte a nyelvtanitás állitólagos logikai értékét, amit szintén határozottan kétségbe kell vonnunk. A goemetria logikai értékét például el lehet ismernünk, mert e tudományban rendszeres meghatározások és következtetések vannak és ezáltal a gyakorlati logika iskolájául szolgálhat, mindaddig, mig a tanitás üres formulákba nem ful. A nyelveknél azonban csak önkényes szabályok alkalmazásáról van szó, melyek épp ilyen önkényes kivételek által mindenütt megtörnek. Abban a számtalan esetben, amikor a logika, vagyis egy éppen megtanult szabály szakszerü alkalmazása, határozott formákat kivánna, a tanulónak azt kell megjegyeznie magának, hogy ez a forma – tilos. Ez a gyakorlat homlokegyenest ellenkezője annak, amire a matematika és a természettudományok oktatnak és az a tanuló, aki nyelvek közt növekedik fel, kénytelen szellemi szempontjait alapjukban megváltoztatni, ha például fizikát akar elsajátitani.

A nyelvtanitás olyan baj, amelynek szükségszerüségét nagyban tulozzák. Azt mondják mindig, hogy csakis a nyelv által lehet az idegen népek szellemébe és lelkébe behatolni. Milyen jelentősége van a középiskolai tanuló számára, hogy az idegen népek szellemébe és lelkébe behatoljon? Legközelebb fekvő feladata mégis az, hogy a maga népének szellemét és lelkét ismerje meg és az iskola e kézenfekvő fontos feladatot illuzórius czélok javára hanyagolja el.

Az idegen népek belső megértéséhez olyan érettség kell, amilyent egy középiskolai tanulónál nem szabad föltételeznünk és ha elérhető is volna, vajjon érthető értékviszonyban állna az eredmény ahhoz az óriási idő- és energiapazarláshoz, amelyet reá forditottak? Akkor kell ilyesmivel foglalkozni, amikor az iskolával szemben mindenfelől sürgős követeléseket támasztanak, amelyek csakis azért nem teljesithetők, mert a szükségtelen nyelvtanitás több szabad teret nem engedhet?

A helyzet még rosszabbodik amaz aprólékoskodó módszer miatt, ahogy a régi filológiai hagyományok szerint a modern nyelvek tanitása is folyik. Mig pinczérek, kereskedelmi tanonczok, hálókocsi-kalauzok rövid idő alatt sajátitják el az idegen nyelveket, gimnazistáink sok évi tanulás után jóval kevesebb eredményt érnek el. Itt van azután a modern ifju, akitől a tanuláshoz való kedvét s látóköre kiterjesztésének vágyát egész életére elrabolták és aki már csak azt akarja tanulni, amivel leggyorsabban „karriért“ csinálhat. Szerencsére nem mindnyájan ilyenek.

E fejtegetéseimet nem személyes izlés, hanem sajnos, teljesen reális viszonyok igazolják: az a rendszeres ellenszenv, amely a későbbi nagy kutatók és felfedezők, vagyis az emberiség értelmi vezetői részéről az iskolák nyelvi zsarnoksága ellen mindig megnyilvánult. Ifjukorukban mohó tudásvágyukkal tünnek ki a reális tárgyak iránt, könnyen megkülönböztethetők tehát azoktól, akik csakis lustaságból szegülnek ellene az iskolai követelményeknek. Éppen a nagy kutatók azok, akik a legtöbb ellentállást fejtik ki; a körülményekhez képest, ugy ahogy keresztül csusznak vagy hajótörést szenvednek, később azután, mint nagy férfiak „rendszertelen kiképzés“-ük folytán öreg nyelvtanáruk fejcsóválásait provokálják.

A leendő kutató felismerése.

E meggondolásaink nagyon fontos alkalmazást találnak annál a kérdésnél, hogyan lehet a leendő kutatókat vagy felfedezőket a lehető legkorábban felismerni. Laboratóriumom virágkorában, amikor már az első tanitványok saját munkájukkal is a tudományos világ figyelmét vonták magukra, egyik japáni tanitványom révén a japán közoktatási miniszterium azt a kérdést intézte hozzám, vajjon minő eszközökkel lehetne a különös munkaképességü tanitványokat lehető legkorábban felismerni? Ez az eset gondolkodóba ejtett, hogy én magam miképpen is találtam rá tanitványaim sokaságában azokra, akiktől valami különöset várhattam és akiket asszisztensekül magam mellé vettem vagy pedig kartársaimnak melegen ajánlottam és igy a tudomány számára biztositani igyekeztem. A tényleges eredmény meggyőzött arról, hogy könnyen meg lehet őket a többiektől különböztetni és az egyes eseteknél valóban nem volt soha kétségem fiatal munkatársaim jövendő jelentősége felől. Az utólagos számadás, amelyet eljárásom felől magammal szoktam elintézni, arra az ismertetőjelre vezetett, hogy leendő kimagasló tanitványaim sohasem elégedtek meg azzal, ami tudományos fejlesztésük érdekében a rendes tanitás folyamán nyujtható volt; mindig akadtak kételyeik vagy legalább is kérdéseik, amelyek állandó lelki közremüködésük szükségszerü következményei voltak. A közepes diáknak elég dolgot ad a tantárgy megértése és elsajátitása is; a kiváló tehetségünek azonban a tárgy maga csak serkentés, hogy mielőbb tovább haladjon és mély vizre kerüljön. Mindig az önálló felfogás és munkásság képessége és vágya az, ami a jeleseket már ifjukorukban kiemeli.

Már most képzeljük el, hogy egy ilyen kiváló szellem az iskolában a szigoru órarendhez és tantervhez van lánczolva; kenyér gyanánt követ, önálló szellemi tevékenység helyett könyvnélküli magolást és gépies szabályalkalmazást kap! Képzeljük el a határtalan kapaczitásu fiatal szellem mohó éhségét az igazi tudás után és – szótagokat kell tanulnia! Szüksége van a házi nevelés teljes sulyára, ha az áldozat a parancsolólag megkivánt szellemi táplálékot csak titokban az óra alatt szerzi meg és a ráerőszakolt szalmacsépléssel szemben a passziv ellentállással megelégszik, amint Helmholtz tette. Legtöbb esetben azonban a harcziasabb összeütközések is kikerülhetlenek. Nem áll az az ellenvetés, hogy olyan életkorról van szó, amelyben a szellemi érettség, amely ily ellenszegülésre hajt, még nincs kifejlődve. A tények épp az ellenkezőjét tanusitják s legott látni fogjuk, hogy a koraérettség a későbbi nagy embereknek szintén igen általános ismertetőjele.

Gyakorlati alkalmazások.

E fejtegetéseink olyan végkövetkeztetésekhez vezetnek, amelyekre ezuttal csak utalhatunk. Megmutatják az utat a már égetővé vált iskolai reform felé, olyan formában, hogy a nyelvtanitás nagy mértékben korlátozódik. Ha a „nyelvek és művészeteknek“ az egyetemen való szerepüket a rajz, torna, lovaglás és vivás után szembe állitjuk a középiskoláéval, alig érthető meg, hogy ez a kontraszt az illető tényezőknek még mindig nem ötlött a szemébe. Egy másik önkénytelen megállapitás: ma a középiskolai oktatás néhány évvel tovább tart, mint kellene, miután olyan korban is lenyügözi a diákokat, amikor a legnagyobb mértékben ártalmas, sőt gyakran végzetes az önálló szellemi fejlődésre. Láttuk, hogy Liebig 16 éves korában ment az egyetemre, 17½ éves korában Párisba; Helmholtz 16½, Mayer pedig 17 éves korában került az egyetemre, vagyis olyan időben, amelyben manapság szerencsétlen fiatalságunk még a középiskola padjaiban görnyed. A mai iskolai rendszer átka: a gimnáziumi évek indokolatlan kitolása, a nyilvánosságot eddig még alig foglalkoztatta, bár az egyéni fejlődés legszebb két-három éve elvész általuk. Miért nem zárul le nálunk az iskolai oktatás természetszerüleg az önkéntesi szolgálat jogosultságával? Az ebből származható előny olyan sokoldalu, hogy ehelyütt nem terjeszkedhetek ki bővebben reá.

Korai érettség.

Emlitettük a kiváló emberek általános jellemző vonását: a koraérettséget. Egyértelmüleg olyan példák vannak előttünk, amelyek e kiváló férfiak meglepő ifjukori próbálkozásairól szólnak, s hajlandó volnék ezt a jelenséget általánosnak és szükségszerünek, vagyis a körülmények által meghatározottnak tekinteni. Habár azt hiszem, hogy a korai érettség nem a teremtőképesség szekunder következménye, hanem primér tulajdonság, amelynek meglététől a későbbi alkotások függnek. Arról is meggyőződhetünk t. i., hogy maguk a nagy, kiemelkedő eredmények szintén a fiatalkori évekre esnek. Az energiaelmélet multszázadbeli megteremtői: Mayer, Helmholtz, Joule, Clausius, William Thomson és Carnot közül egyik sem volt 28 évesnél több, amikor alapvető munkája megjelent, ha pedig a nyilvánosságrahozatal szükségszerü elhuzódását leszámitjuk, a 25-ik életév volna a legteljesebb virágzás kora. Azoknál pedig, akik csak egyetlenegy művet hoztak világra, ez az egy mindig fiatalkori alkotás volt, másoknál pedig, akik munkaképességüket meg is tudták őrizni, későbbi eredményeik messze elmaradnak. Ez a ténymegállapitás is messzemenő következtetésekre nyujt alkalmat, amelyek közül elsősorban a lélektaniakkal akarunk foglalkozni.

Meggyőződtünk arról, hogy a felfedező legfontosabb sajátsága a gondolkodás és cselekvés független voltában található; szükséges még a kritikai érzék megfelelő mértéke, amely a helyes lehetőségeket a temérdek kinálkozó közül kiválasztja. A bátor fellépés általános tulajdonsága minden fiatalembernek, viszont az elmeél már előrehaladottabb szellemi fejlődés terméke és az öregkorig fokozódni szokott. A legkiválóbb alkotás tehát olyan időre esik, amikor a bátorság még nem csökkent meg lényegesen, a kritikai érzék ellenben már elegendően kialakult. Ebből is láthatjuk, hogy milyen fontos az utóbbi tulajdonság korai megérése, hogy a végső szellemi erőfeszitésnél megtehesse a maga szolgálatait. A koraérettséget épp ezért tartom a kutató szellem előfeltételének, nem pedig következményének.

Az iskola problémájára vonatkozólag alkalmazható következtetések ugyanabban az irányban keresendők, mint az önállóság követelményei: a fiatal szellemnek az önálló kifejlődés lehetőségét a lehető legkorábban meg kell adni. Ez a czél a mai középiskolai keretekben, amelyeket a „klasszikus“ és „harmonikus“ nevelés jeligéje zár be, egyelőre kivihetetlen. A porosz közoktatásügyi miniszterium csak a legujabb időben kibocsátott rendeleteivel árulja el azt a belátást, hogy az eddigi irányzat teljességgel elhibázott. Az eredeti és alkotó gondolat értéke oly rendkivüli, hogy az oktatást legalább is annyira módositani kell, hogy az ilyen gondolatokat meg nem fojthassa. Eddig az a gyilkos elv uralkodott, hogy kivételes szolgáltatásokra a többiek kárán nincs szükség. Igaz, hogy a szigor nem volt következetes és a kiváló nyelvtehetségeknek elnézték matematikai és természettudományi fogyatékosságait, viszont azonban nem, aminthogy egész iskolapolitikánk is fejetetejére van állitva. Mihelyt valamely területen szokatlan virágok feslenek, ápolni is kell őket, megbecsülni és a kivirágzás teljes szabadságát is biztositani. Az „egyoldaluság“ félelme a nyelvnek elhanyagolása esetén, csak szokásos előnybehelyezésük megnyilvánulása; hiszen a nyelvismeretekben való egyoldaluságot nemcsak szivesen látják, hanem bizonyos elégtétellel is hivatkoznak reá. Az egyes tárgyakban való kivételes sikerek ezerszer értékesebbek és becsületesebbek, mint az összes szakokban való egyforma jó eredmény, amely kétségtelen bizonyossággal a közepes tanulót jellemzi. Amilyen gyakori a rossz bizonyitvány a jövendő nagy embereinél, épp annyira csodálkozhat a tanitó is, hogy kitünő diákjai az életben semmire sem viszik, ami pedig szempontunk szerint magától értetődő.

Meggondolásaink gyakorlati kivitelét ugy képzelem el, hogy minden tanitó törekvésének arra kell irányulnia, hogy tanitványai köréből emeljen ki egy párat, akikkel ő s akik vele teljesen azonositják magukat. Őket azután fejlessze olyan egyoldalulag, ahogy csak lehet s ne törődjék vele, ha más mezőkön kevésre viszik. Felesleges talán bizonyitanom, milyen lelki kielégülést szerezhetnének ugy a tanárok, mint a tanulók és termelőképességük milyen hatványozottan érvényesülne. Meg kell jegyeznem, hogy a középiskola gyakorlati rendszerét többévi tanári tevékenységemből ismerem, természetesen teljes egyéni szabadság mellett, s igy hangsulyoznom lehet, hogy személyes tapasztalatok nyomán mondok itéletet.

A mü és következményei.

A teremtő szellemek tulajdonképpeni szolgáltatásaihoz értünk; megállapitottuk és megértettük már, hogy nagyon fiatal éveikben szoktak jelentkezni. Ha azonban utána nézünk, vajjon ez tényleg az első tudományos termésük-e, rendszerint tagadó választ kell adnunk. Ne felejtsük el azonban, hogy a mai tudósnak külső előrehaladása bizonyos próbamunkákat követel meg (doktori értekezés, stb.), amelyek rendszerint a kezdő tapogatózásaiból állanak. Miután pedig az ilyen műveket szokás szerint kinyomatják, igazi produktumaikat a nyilvánosság előtt is megelőzik és a szerző jellemét és értékét rendszerint homályban hagyják. Mayernek a szantoninról szóló értekezése példának okáért abszolut átlagmunka, nem is sejteti az iró belső mozgató eszméit. Más esetekben is igy áll a dolog, ami különben nagyon természetes. Az első nyilvános fellépést habozás s óvatosság előzi meg s a titkos szerelmek nem szólalnak meg mindjárt, hanem a meglévő anyaghoz fordulnak. Kivétel csak akkor fordul elő, ha a felfedezőnek előbb egyáltalán nem volt alkalma a piaczra lépni, igy Sadi Carnot esetében, az energetika második főtétele felfedezőjénél, akinek mindössze egy rövid, de világhirü mesterműve van.

E külső tüneteket azonban nem szabad akként értelmeznünk, mintha az alapvető munka gondolatai is később támadtak volna. Sok bizonyságunk van arra, hogy olyan gondolkodási irányokról van szó, amelyek már igen korán léptek fel, gyerekkori benyomások, személyes tapasztalatok vagy idősebbek szellemi befolyásolásai alakjában. Ilyen nagyszerü alkotások nem egy-egy szerencsés pillanat kincsei, hanem csak hosszu les után jönnek puskára. Fájdalom, ritkán követjük visszafelé az első nyomokat: Mayernél azonban látjuk azt a rettenetes, meg-megujuló erőfeszitést, amely a gondolat tiszta fogalmazását megelőzi; öreg, tapasztalt pisztrángot kell horogra kapni: tudjuk, hogy itt van, néha fel-felcsillan, majd megint eltünik, már a magunkénak hisszük, amikor ujra elvesztjük szem elől. Sok meddő kisérlet után ismerjük ki csak annyira, hogy a kezünk közé kerül s még akkor, az utolsó pillanatban is hányszor kicsuszik! De végül meg kell keriteni; a felfedezőnek nem lehet addig nyugta, amig az adott kérdésnek ura nem lesz.

Mindenesetre tehát: ez a munka összes erejét és egész odaadását kivánja meg a lelkes fiatal tudóstól. Hozzá nem értő emberek hirét terjesztették, mintha a felfedező olyan könnyen arathatná le a maga gyümölcseit, ahogy egy körtét megeszünk. Evvel szemben, nemcsak a tudomány, hanem a müvészet nagy alkotásaira is áll, hogy minden egyes ilyen mü az alkotó minden erőfeszitésének végső kimeritésével született. A kész dolog azután frissnek és könnyednek tetszhet, ez a látszat azonban csak a tökéletesen kivitt munka eredménye, nem pedig a légbőlkapottság bizonyitéka.

A teljes odaadást utólag az a gyakori tény bizonyitja, hogy a szerző összes energiája evvel az egy terméssel kimerül. Mayer is példa erre, ugyszintén Sadi Carnot is; a tudománynak még sok ilyen Siegfriedje van: gyakran az életükkel fizetnek érte s ezek még a szerencsésebbek. A többiek avval a tudattal tengődnek tovább, hogy első alkotásuk volt ugyan a legnagyobb, egyszersmind azonban az egyetlen s ez a meggyőződés nem aranyozza be senki életét sem, legalább eddig, amig a méltó reprodukczió képességének hiánya rendszerint szemrehányásként esik vissza az illetőre. Ha e jelenség szükségszerüségét belátnák, mindenesetre könnyebben és derüsebben lehetne elviselni: természeti törvények ellen nem lehet boldogulni ugy sem Keller az, aki Seldwyla lakóiról meséli, hogy fiatalságukban mindegyiknek megvolt a maga fénykora, azután leáldozott és szürke öregség mered reménytelenül reájuk. A felfedezőre is ez a sors vár, annál valószinübben, minél jelentékenyebb volt felfedezése és minél fiatalabban bukkant rá. Akadnak rendkivüli szervezetü emberek, akiknek jelentékeny felfedezésekhez való képességük érettebb korukra is megmarad; a következményeket is azután sokkal könnyebben viselik el, mint a fiatalok kevésbbé ellentálló és kevésbbé megkérgesedett természete.

E ténybeli megállapitások is ellentétben állnak a népszerü gondolkozással, amely szerint valaki annál alkalmasabb jövendő felfedezésekre, minél jelentékenyebbek vannak már a háta mögött. Ez a feltevés a való viszonyokkal teljesen ellenkezik: minél sulyosabb volt az első felfedezés, annál kevésbbé várható, hogy hasonló értékben megismétlődjék. A tapasztalat is gyakran megerősiti a mi véleményünket: amikor Kirchhoffot és Kundtot, e két kitünő fizikust Berlinbe meghivták, abban a reményben történt, hogy megkezdett pályájukat emelkedő tendencziával folytathatják, de – épp az ellenkezője következett be. A feltalálókkal is igy vagyunk: Edisont nagyszerü találmányai után elhalmozták minden képzelhető támogatással és még sem tudta már sokra vinni, évek óta alig produkált valamit, ami régi sikereihez fogható volna. Ha a vállalkozó szellemü üzletemberek, akik vele rosszul spekuláltak, a feltalálás lélektani feltételeivel tisztában lettek volna, inkább fiatal és tehetséges tudósokra szánták volna a pénzüket, akiknek az érvényesüléshez éppen csak a mód és alkalom hiányzik. Abba, aki a szociálpolitikában és a szervezési munkában még többre vitte, mint az optika területén, a helyes uton járt: egész Németországban keresett-kutatott fiatal emberek után, akiket, gyakorlati próbák alapján, lekötött magának, hogy teremtő erejüket gyárai részére biztosithassa.

Jeleztük, hogy valamely kiváló felfedezés hátrányos következményei, amelyek a fiatal korban annyira gyakoriak, később arányosan csökkennek. Természetesen más tényezők is számitásba jönnek, főleg a felfedezés érvényesitésének több-kevesebb nehézségei, amelyek a szervezetet ujabb erőveszteségnek vetik alá és további munkára már alkalmatlanabbá teszik. Az idejekorán érvényesülőknek tehát kettős szerencséjük van: a fel nem ismerés keserveit megtakaritják és több kilátásuk marad, hogy még érdemleges eredményeket érhetnek el s az önvád furdalásai ellen védve lesznek. Helmholtz példájára hivatkozunk: az erő megmaradásáról való munkáját nem tekintette egyéni reform-alkotásnak, hanem lényegében már ismeretes, csak észrevétlenül maradt vonatkozások összefoglalásának és átdolgozásának. Hamarosan azonban baráti kör veszi körül, amely uj ötleteit a legmelegebben pártjába veszi és a külső elismerés jelei sem késtek sokáig. Nem is tört meg időnek előtte, sőt rendkivüli munkaképessége haláláig szinte csorbitatlan volt, amit persze jórészt munkamezeje alkalmas felcserélésének is köszönhetett.

Valószinü tehát, hogy a jeles felfedezéseket a kimerülés tünetei váltják fel, de a körülményektől függ: mennyire. Általános fejtegetéseink az egyes esetek megitélését mindenesetre megkönnyitik.

A kutató hivatása.

Nem ismerünk ezidőszerint olyan társadalmi állást, amelynek tartalmi foglalata kizárólag a tudomány megfelelő termékenyitéséből állna. Vannak egyes esetek, amikor kitünő kutatóknak elnézik gyönge tanári eredményeiket és másokkal helyettesitették őket, ujabban pedig olyan akadémiai pozicziókat is létesitenek, ahol alig kell tanitani és az anyagi javadalmazás felmenti az illetőt egyéb foglalkozás szükségétől. Mindig kompromissziumról lehet azonban csak beszélni s az állam még manapság is tartózkodik a szabad tudományos kutatás személyi kérdéseinek megbolygatásától. Tárgyi támogatás Németországban inkább, mint bárhol, bőven akad, hiszen a természettudományi intézetek háztartásában a legnagyobb tétel nem a tanitásra, hanem a kutatásokra esik s a tanárok és tanitványok ügyét egyaránt teljes készséggel pártolják.

Különös, hogy a személyi és anyagi érdeklődés mennyire eltérő mértékü s a tanárok alkalmazásánál, legalább formailag, a tanitási kötelezettségtől sehogy sem akarnak eltekinteni. Igaz, hogy nem annyira a kormányok czopfosak, mint inkább a tanárok, akiknek javarésze főleg előadásainak él s kisebbitésnek érezné, ha kutatókollégáikat a tanitástól felszabaditanák. A kutatói tevékenység magasabb értéküsége olyan nyilt titok, amelyről az érdekelt körökben nem illik beszélni, mert társadalmi repressziót támasztana maga ellen.

A kutató tanári hivatottsága.

A szakszerü mellékfoglalkozás, amely formálisan főfoglalkozássá lép elő, jelenleg a tanitásban merül ki. A tartalmi azonossággal: a tudományossággal, alkalmazkodik ugyan a czélhoz, de fenmarad a kérdés, vajjon ebből az egyesitésből nem származnak-e jelentékeny hátrányok? Tényleg igy is áll a dolog.

Még manapság is, mikor a tudományos kutatás alapvető fontossága már általánosan elismertetik és jóformán a népszerü igazságok közt foglal helyet, ezt a mellékfoglalkozást ajándékként várják és fogadják attól, aki rátermettnek bizonyul. A kutatónak tulajdonképpeni hivatását kell időben és energiában megrabolnia és a legjobb esetben sem kap más kárpótlást, mint némi hivatali megkönnyebbitést. Természetesen csak idő, még pedig rövid idő kérdése, hogy a helyzet megváltozzék és a szabad, tudományos müködés olyan élethivatásnak legyen tekinthető, amely az illető tudósnak gazdasági sorsát biztositja. Ebben az esetben a kutató benső hivatottságát kielégitendő, nem lesz kénytelen más müködési területre lépni, a puszta megélhetés és a tovább való buvárkodás kedvéért.

Ha a nagy felfedezők tanitói tevékenységét szemügyre veszszük, azt kell tapasztalnunk, hogy uj igazságok megismerése és a tudomány terjesztése közt nincs meghatározott viszony. Talán épp annyi elsőrangu kutató akad, aki nem tud tanitani, mint ahány kitünő tanár, akinek soha ujat felfedeznie nem adatott meg, bár az utóbbi eset mégis ritkább. Vannak viszont adataink, hogy mindkét fajta kiválóság egy személyben egyesül s a tanári pályától egészen elzárkózott tudóssal is találkoztunk már. Ez utóbbi csoport jelenleg fejlődési tendencziát mutat, aminek magyarázata egyrészt abban rejlik, hogy manapság több tudományos előkészültséget igénylő pálya van, mint valaha, másrészt természetesen folyton szaporodik az egyetemi képzettségüek száma, akik a tudományos munka vágyával és technikai készségével szivesen ragadják meg a gyakorlati érvényesülés alkalmait. Ezzel kapcsolatosan azonban a tudománynyal foglalkozók egy értékes fajtája kezd kialakulni: az amatőr kutatóké, akik anyagi érdek nélkül, lelki szükségből fognak a munkához. Eddig ez a tipus Angliára, a vagyoni függetlenség ősi és általános fészkére szoritkozott, harmincz év óta azonban Németország is a gazdag államok sorába lépett és a német nemzet fontos létérdeke, hogy az örökölt és szerzett vagyon ilyen czélu értékesitése nemzeti szokássá váljék. Jellemző, hogy Siemens, az ipar e valódi fejedelme, minden siker és kitüntetés közül a berlini akadémiába való felvételét s az ebben rejlő megbecsülést tartja a legtöbbre. Természetesen a vagyon és a kutatási tehetség elegendő mértékben ritkán van meg egy emberben; akinek azonban magának nincs kellő tehetsége, üzzön sportot abból és gyarapitsa a nemzet javait azzal, hogy fiatal genieket szegényes viszonyaikból kiemel és kitanit. Ezzel a helyes eljárással szemben az az amerikai szokás, hogy a kétes eszközökkel összeharácsolt milliók egy parányát tudományos czélokra dobják oda, durva és esztelen tempó.

A tanitói és kutatói hivatás egyesitésénél két teljesen különböző csoportra akadunk: egyfelől azokra a kutatókra, akik kitünő tanárkodásukkal személyi iskolát teremtenek, másrészt azokra, akik kedvetlenül és közvetlen hatás nélkül adnak elő. Láttuk a mi példáinknál is e két élesen eltérő válfajt: Liebiget, az intenziv oktatás nagymesterét és Helmholtzot, akit sokoldalu tehetsége éppen a kathedrán hagyott cserben.

Sokszor felhivtam az illetékes körök figyelmét erre a két tipusra és azt javasoltam, hogy klasszikus és romantikus névvel illessük őket. Ez a megjelölés magától értetődőleg csak az általános irányt szabja ki, az egyes összeférő vagy összeütköző tulajdonságokat ezen a nyomon kell keresni és kiválasztani: főleg a temperamentum stilus-különbségeiről van szó.

A klasszikus tipus, amelyet Helmholtzban látunk megtestesülve, melankólikus vérmérsékletü és lassan reagáló; a mindennapi érintkezésben tartózkodóak, őrizkednek minden könnyelmü közlékenységtől, akár személyükre, akár tudományos eredményeikre vonatkoznék. Ha később tekintélyre és társadalmi poziczióra tesznek szert, tartózkodásuk méltóságteljes magatartásban nyilvánul, amit rendszerint tulzott gőggel magyaráznak s pedig csak a rettegett, váratlan helyzetek megelőzését czélozza. Agybeli reagáló-képességük viszonylagos lassuságát (magaviseletük forrás-okát), munkaterveik makacs kivitelével és az adott problémának való teljes odaadásukkal gazdagon ki tudják egyenliteni. Newton, a jellegzetes klasszikus, arra a kérdésre, hogyan bukkant rá felfedezéseire, a közismert feleletet adta: folytonos gondolkodással.

Ebből következik irásaik és tanulmányaik karaktere is. Elviselhetetlennek érzik azt a lehetőséget, hogy valaki esetleg valamely hibát süthetne reájuk, tehát végtelen gondossággal dolgozzák ki eredményeiket, hogy minden oldalról megtámadhatatlanok legyenek. Gyakran megesik velük, hogy valamely kisérleti eredmény már régen kész és még sem találják a nyilvánosságra érettnek. Ezt a körülményt Gaussnak, egy tipikusan klasszikus tudósnak szavaival világitjuk meg, aki, mikor munkájának állása iránt érdeklődtek, azt válaszolta, hogy: eredményeim már rég meg vannak, csak azt nem tudom még pontosan, hogyan fogok hozzájuk jutni? Vagyis: annyira fontosnak tartotta eredményei levezetését, bizonyitását és más problémákhoz való vonatkoztatásait, hogy mindezen feladatok megoldása előtt munkáját tökéletlennek érezte.

A reakczió lassu menetéből következik a tanitásra való alkalmatlanságuk is. Az eleven és hatékony előadás a rögtönzés nagy készségét feltételezi; a lelkes hevület nem tehető páczba, ha azonban maga a tanár is unja a dolgot, tanitványat sem tudja elragadni. Régi, elfogadott tények viszont nem izgatnak senkit, de uj és nagy eszmék, amelyek az előadó tanár ajkán születtek, feltétlenül meghóditják a hallgatóságot is. Ebben van a nagy romantikusok feledhetetlen sikereinek titka, pedig retorikai és alaki tekintetben ugyancsak kifogás alá esnek. A klasszikus tudós természeténél fogva sohasem számithat olyan diadalokra, hiszen a rögtönzést ösztönszerüleg és meggyőződésből is utálja. A legokosabb, amit tehet, ha felolvasását gondosan kidolgozza és minden előrelátható ellenvetéssel szemben felvértezi, vagyis beszélő könyvvé alakul át. Miután ez a megoldás nem nagyon észszerü, meg kell bocsátanunk, ha a klasszikus tanár a személyes oktatást egyáltalán nem szereti és lehetőleg megszökik előle.

A laboratóriumi vagy szemináriumi oktatás még inkább gyors és lényegbevágó tudományos reagáló képességet követel; nem elég, ha a tanár határozott feladatokat tüz ki, hanem meg kell mutatnia, hogyan lehet ügyesen és szakszerüen az ismeretlen területeken való buvárkodás számtalan akadályait legyőzni. Hogyha a tanár minden egyes esetben azt kénytelen mondani, hogy: először gondolkodni akarok a dolog fölött s másnapra azután pompás megoldást süt ki, a tanitvány már idegenül érzi magát és munkáját nem fogja önállóan és öntudatosan tovább folytatni. Ha azonban tanárja igy szólhat: majd együtt gondolkodunk a dolgon, s bizalmas fesztelenséggel hányják-vetik meg a lehetőségek sorát, a tanitvány még ha a sikerhez kevéssel is járult, a megoldás mikéntjét látja és érti s a legközelebbi alkalommal már egyedül fog megpróbálkozni vele. Erre a tanári hivatásra viszont csak a rögtönzés mestere vállalkozhat, akinek olyan gyakorlata van, hogy a sikerben nem kell kételkednie: tehát a romantikus jellegzetes vonásáról beszélünk.

Evvel a jellemvonással különben a romantikus lényege már adva is van. Agybeli berendezkedése a szellemi visszahatás rendkivüli gyorsaságában és a meginduló gondolatsorok eleven és bőséges leperdülésében jelentkezik s egyéb ismérvei is közvetlenül ettől a berendezkedéstől függnek. Szangvinikusnak kell lennie és dus szellemi termelését közre kell árasztania. Nem fog egy határozott kérdésen évekig rágódni, hanem egy csomó érdekkört egyszerre vagy legalább gyors egymásutánban követ, miután minden külső befolyásra azonnal reagál. Szellemi mozgékonyságánál fogva a jelentkező tudományos kérdésekre a felelet csaknem egyidejüleg adódik, a kérdések roppant tömege azonban lehetetlenné teszi, hogy mindegyiket olyan aprólékos gonddal dolgozza ki, ahogy a klasszikus szokta. Szellemi tulajdonaikkal szemben is másféleképpen viselkednek: a klasszikus tudós egyéni birtoknak tekinti, olyan sokáig és olyan teljes odaadással dolgozott rajta, hogy szinte vérévé vált s ha más tart rá igényt, ugy védi, mint a saját gyermekét. A romantikus fajta ellenben olyan könnyen és gazdagon termel, hogy inkább helyet kell a régi kidobásával az uj részére teremteni, mintsem hogy a befejezett munkával való személyes összefüggésért kardoskodjék. A klasszikus nem szeret készülő műveiről beszélni, a romantikus viszont nemcsak hogy szivesen és kimeritően cseveg róluk, hanem gondolatait, szempontjait és belső vajudásait világgá bocsátja, mindenki alapul veheti őket a maga munkájához vagy felfedezéséhez és a romantikus nem veszi rossznéven, ha tőle elemelnek valamit. Magának is több van belőle, mint amennyit felhasználhat.

Nem kell részletesebben bizonyitani, hogy éppen e tulajdonságok révén lesz a romantikusból kitünő tanár. Gondolatokban és problémákban való tulterheltség sehol sem csappantható le jobban és természetszerübben, mint szorgalmas tanitványok körében, sőt a tanár lelkesedése még a hanyagokat is ösztökéli. Liebig, a nagy romantikus, a legkedvezőtlenebb körülmények közt is, mihelyt lehet, iskolát alapit; olyan erős belső szükség készteti erre, hogy áldozatok árán rendezi be és tartja fenn s rövid idő alatt olyan sikerekre hivatkozhat, hogy a tanitványok az egész művelt világból tódulnak hozzá. A kicsi és jelentéktelen Giessen néhány év alatt nemzetközi hirességre tesz szert; a német határon idegenek bukkannak fel: merre visz az ut Giessenbe?

Liebig hatásának döntő motivumát tanitványai egyértelmüleg abban állapitják meg, hogy állandóan lelkesedést tudott bennük kelteni és ébrentartani tudományos munkásságuk iránt. A kikerülhetetlen elkedvetlenedési időszakokat egy pár gyujtó szóval mindig át tudta ugrani és tanitványai gyengülő kitartását megszilárditani s ez volt az igazi eredmények kulcsa. Tény, hogy az akarat képessége minden más közül a legritkábban van kifejlődve. Sokan vannak, akik minden jóra hajlanak, de akarni nem tudnak, legalább is olyan eltökéltséggel, hogy akaratukat minden nehézség és akadály ellenére érvényesithessék. Ezekben a jelenségekben is a félremagyarázott oktatási politika bünös. Ha a tanuló a tanár rendelkezéseihez lehetőleg alkalmazkodik, ez a tanárnak igen kényelmes s ösztönszerüleg feléleszti benne azt a gondolatot, hogy az ilyen gyerek egyszersmind nagyon jó diák. A nevelés jeligéje tehát: a lehető legengedelmesebb tanitványokat! Az életben azonban engedelmességgel nem lehet zöld ágra vergődni, sőt éppen megforditva: azok jutnak legtöbbre, akiket erős akarat vezet s akik nem törődnek avval, mit tartanak mások róluk, hanem a maguk czéljaival akarnak tisztában lenni. Nemcsak az egoisták ilyenek, hanem az emberiség nagy jótevői is; hajthatatlan akaraterő nélkül az emberi viszonyok megjavitása nem sikerülhet, még a legnemesebb és legértékesebb czélokat is egy konzervativ többség fogja mindig ellenezni. Lélektani szükségszerüség ez; a tétlenségi elv a szellemi életre is áll, nemcsak a mechanikára.

Az akarathiány általános voltát a romantikus tanár, aki fölös és meggyőző akaraterővel van telitve, tiszteletreméltó módon csökkenti. Társas együttműködés és egy tekintélyes idegen akarat mellett az átlagember akarat-érvényesitése sokkal könnyebb; nemcsak szivesen teszi meg, amire biztatják, hanem még hálás is érte. A tanár egyénisége a közvetlen hatás folytán tanitványaiban szinte megsokszorozódik és időben és térben valósággal hihetetlen eredményeket hozhat világra.

A klasszikus minderre képtelen és még külső lehetőség esetén sem fog ilyesmire törekedni. Mikor Gauss göttingeni professzor volt, még divott az a szokás, hogy a tanitványok félév elején személyesen jelentkeztek. Gauss tudomásul vette a jelentkezést, de minden diáknak egész őszintén megmondotta, hogy a felolvasásokból valószinüleg nem lesz semmi, abban a reményben, hogy majd csak visszalépnek. A klasszikus tudósnak viszont roppant nagy személytelen és a jövőbe nyuló hatásképessége van. Műveinek kerek tökéletessége gondolat-birodalmát soká és változatlanul megőrzi. Tudjuk, hogy egy csiszolt üveglap kémiai és egyéb mechanikai hatásoknak jóval tovább tud ellenállni, mint a csiszolatlan; a klasszikus művet is belső lezártsága tartósabbá teszi, mint amilyen puszta anyaga szerint lehetne. Ilyen összhangzatos alkotás módositásának ötlete azután mindig körülményesen bizonyitandó, mielőtt hitelre találna: ezért van a klasszikus stilü tudományos munkának bár később beálló, de huzamosabb és teljesebb hatása, mint a romantikus tudósénak.

A romantikus mü hatása másban rejlik; nem tökéletessége és lezárt volta, hanem az eleven élettel való kapcsolata jellemzi. Gyakran maga a romantikus tudós hivta ki az általános figyelmet problémáira s igy munkáját a napi eseményekbe ojthatta bele. Gyors és széleskörü hatását ez a körülmény biztositja, viszont müvének állandóságát is letöri. A piramis köveinek megbolygatása nélkül évezredekig megáll, az erdő csak folytonos ültetés és pótlás által élhet tovább. A fiatal fák viszont elődeik megtermékenyitett talajából hajtanak ki; azok az elemek tehát, amelyeket a faősök a sziklákból szerves életre asszimiláltak, örökkétartó hatást fejtenek ki. A két tipusnak a gondolkodás időbeli mértékében rejlő eltérése müveik hatásmódjában is visszaverődik: az egyik lassan és nyomatékosan, a másik gyorsan és széles körben érvényesül.

A vég.

Eddig főleg a felfedezők fénykorát állitottuk szembe életük többi szakaszaival, lássuk most már amaz eseteket, amikor az ellentétek belső lefolyásuk következtében nem olyan nagyok és feltünőek. A felfedezők és feltalálók jórésze tényleg veszély nélkül éli tul legjelentékenyebb eredménye kritikus idejét és ha elég szerencsések, hogy hamaros elismerésre találnak, hosszu és boldog életük alkonya. Diszes és tekintélyes helyre kerülnek és anyagi megélhetésük sokszor dusan lesz biztositva; minél tovább élnek, munkáik értéke annál nyilvánvalóbbá válik, kormányok és testületek vetélkedve halmozzák el kitüntetésekkel és tisztelik meg általuk saját magukat, hogy az idején való elismerés bizonyitványaival kérkedhessenek. A laikus tehát irigylésreméltó életet lát maga előtt.

A kutató, még abban az esetben is, ha az általános elismerés sokáig késik, manapság már rendszerint élvezi munkája gyümölcsét. A tudomány fejlődésének mai gyorsitott tempója, a népek legkiválóbbjainak megsokszorozódott részvétele folytán, az elmult évszázadokhoz képest, még a legmerészebb felfedezéseket is hamarabb hóditja meg az egyetemes ismeretek számára. Ma már kizárt dolog, hogy az alapvető gondolat évszázadokon át, sőt akár néhány évtizedig is észrevétlenül maradjon: ha nem is az első szerző megállapitásának alakjában, de hamarosan másodszor is felfedezik és feltétlenül a nagyközönség tudomására jut. A tudomány gyarapodásának a vezető szellemek egyéni érdekeitől való látszólagos függése ellenére, félelmetes szabályozottsággal és logikus rendben halad előre és különös, objektiv törvényei kalauzolják. Mennél fejlettebb valamely határos tudományág, a tudomány egyes szervében meglévő hiányosságok annál kirivóbbak, miután minden részletkérdés szükségszerüen ezer mással van vonatkozásban. A megfelelő pótlás és kiegészités folyton sürgetőbbé válik, ami a gondolkodókat hathatósan odatereli, ahol még tennivaló van. A tudomány történetirójának folytonosan csodálkoznia is kell a fejlődés következetessége felett.

A tudománynak épp e következetes és esetlegességektől önmagában felszabaduló menetéből következik, hogy az egyes tudós vagy kutató előrehaladásával soha sincs összehangolva. A legkedvezőbb egyéni esetben a dolog igy áll: Eleinte a felfedező jóval megelőzi korát. Tegyük fel, hogy uj megállapitásait hamarosan és általánosan megérteti és hozzáférhetővé teszi s tekintélyes iskola alapitásával vagy irodalmi tevékenysége révén annyira érvényesiteni tudja, hogy rövid idő alatt egy csomó munkatársa akad. A tudomány ebben az irányban gyors fejlődésnek is lendül, eleinte a mester kizárólagos vezetése mellett. Csakhamar azonban a tanitványok serege és a munka terjedelme annyira megszaporodik, hogy a vezető tudós nem lehet a dolgoknak teljes ura. Fiatalabb, az uttörő munkában fel nem emésztődött erők friss és szabad energiájukat viszik a mester megcsappant erői helyére és az uj elvet olyan irányban fejlesztik tovább, amelyeket az eredeti szerző annak idején figyelmen kivül hagyott. A tudománynak ez az ifju hajtása mindinkább terjed és gyarapszik, a mester pedig mind öregebb lesz és a fiatalos rohamot nem birja tovább. Nem marad végül más választás, mint félreállani vagy letipratni magát; mindkét megoldás rosszul esik, de általános és egyéni szempontból mégis az első a jobbik.

Volta, az elektromosság tudományos alapvetője, életfeladatának megoldásául végre a nevéről elkeresztelt elektromos oszlopra rábukkanva, olyan mérhetetlen fejlődés előtt tette szabaddá az utat, amelynek területét csak akkor képzelhetjük el, ha technikai és tudományos életünknek az elektromossággal való telitettségére gondolunk. Mielőtt még hires értekezését nyomdába adhatta volna az elektrokémiai felfedezések a puszta szóbeszéd alapján már kezdetüket vették és a következő tudományos korszakot jóformán ki is sajátitották. Feltehető volna, hogy Volta alaposan kiaknázta nagyszerü ötletét. Szó sincs róla: gazdag tevékenysége evvel a tanulmányával jóformán teljesen lezárult, pedig mindössze ötven éves volt és még negyedszázadnál tovább élt. Tudományos müködésével azonban végleg felhagyott, családja körében általános tisztelet közepette éldegélt és gyér közleményei nyilvánvalóvá teszik, hogy a maga részéről egyáltalán nem volt megelégedve amaz iránynyal, amely felé az ő tudományos gyermeke elkalandozott.

Nincsenek közelebbi adataim Volta öregkori szellemi állapotáról s igy nem állapithatom meg, vajjon önként és szivesen conult-e vissza vagy pedig kényszerüségből. Mindenesetre megtette és jól választott. Rosszabb lett volna, ha a csatatéren marad és véleményét fiatal társaival szemben érvényesiteni akarta volna. Később ehhez az elhatározáshoz folyamodott Berzelius, aki Volta felfedezéseit tovább fejlesztette és az elektromos és kémiai tünemények vonatkozásait, amelyektől Volta huzódozott, megállapitotta és közzétette. Fiatalkori tanulmányai alapján a kémiai vegyületek egy elektromossági rendszerét alapitotta meg és rendkivüli módszertani hivatottságával s kitartó és klasszikus tudóshoz méltóan exakt kutatásaival a tudomány fejedelmei közé sorakozott. Évi jelentéseiben dicséretet és gáncsot teli kézzel szórt minden tudományos eseményre és nézete annyira megbizható és becsületes volt, hogy javarészt még ma is helytállanak, aminthogy akkoriban is a piaczra dobott uj kémiai értékek árfolyamát ő határozta meg.

Amikor azonban őt is elérte a Volta végzete, amely senkit sem kerül ki, ha a halhatatlan tudomány olyan vágására csap át, amelyet fogyatékos emlékezőtehetséggel és aggkori elgyengüléssel nem lehet megjárni, – Berzelius nem vonult félre. A tudomány menetét a maga régi zenéjére akarta szabályozni, még pedig eleinte atyai hangon, később komolyabban emelte fel tekintélyes és parancsoló szavát, végül fékeveszett haraggal minden határt legázolt; semmi sem használt. Fiatal szaktársai, akiket annak idején ő maga kalauzolt a tudomány felé, elpártoltak tőle. Nagy külső tisztességben, de lelkileg összetörve s abban a meggyőződésben halt el, hogy a tudomány, amelynek egész életét áldozta, reménytelen örvénybe került.

Az ő esete, amelyet idevázoltam, nem véletlen és kivételes s nemcsak a tudomány vezető emberének hasznos és impozáns életpályája ful ilyen tragikus befejezésbe. Mindazok erre a sorsra jutnak, akik az egyes emberi életnek és az általános emberinek eltérő görbéjét nem méltatják vagy nem akarják figyelemre méltatni. Az emberi élet iránya gyorsan emelkedik és ha nagy emberé, a környezetnek hamar ura lesz, viszont éppen a kivételes élet hatása alatt a környezet nivója is magasabb lesz. Ha azután az egyéni élet delelőre jutott, szükségszerüen le kell alkonyodnia, sokszor hirtelen, néha lassan, de minden körülmények között. Végtelenül nehéz azt a pillanatot megismerni, mikor saját életük vonala a környezeté alá esik s mikor a megszokott tevékenység folytatása már nem a fejlődéssel, hanem az egyéni élet jelentőségének csorbitásával egyértelmü. A tudomány gyönyörü békemunkája itt sem marad tétlen: aki a természeti törvényeket teljesen átérti, lemond az ellenállásról és a szükségszerü folyamatot lehetőleg kevés fájdalommal igyekszik elviselni. A tudomány óriás csataterei mellett nyájas kertek zöldelnek, ahova a vásári lárma nem hat el; olyan virágok nyilnak benne, amelyeket azelőtt is láthatott mindenki, de a pillanat elfutó izgalmában észrevétlenül maradtak.

Ha valaki nem ragadja meg a visszavonulás időszerü pillanatát, jól vigyázzon: csak korábban lehet, későn soha és ha az igazi alkalom elrepült, a döntő elhatározás már meg nem érlelődik. Eljő a szenilis becsvágy: mutassuk meg a világnak hogy még fiatalak vagyunk, – s mindennek vége, a józan belátás örökre elköltözött. Igen, inkább előbb, mint később; ha meggondoljuk, hogy a közeli jövendő ifju hősei a kapunál türelmetlenül várják, mikor lesz már a pálya szabad, örömmel kell félreállani és szivesen tisztelegni a fiatal titánok előtt.

Lábjegyzetek.

1) Ez a társulat abból a koloquiumból keletkezett, melyhez Magnus laboratóriuma tagjait és néhány más tudósbarátját össze szokta gyüjteni. Első feladatukul „A fizika fejlődésé“-nek kiadását tüzték ki, a Berzelius-féle huszesztendős kémiai „Évijelentés“ mintájára. Az első kötet 1847-ben került ki és az 1845. évre vonatkozó jelentést tartalmazta, amelyben elnézést kérnek az esetleges fogyatékosságokért a szervezkedés nehézségeire való tekintettel. A kezdeményezés Magnustól ered, aki Berzelius tanitványa lévén, az évi jelentés fontosságával tisztában volt.

2) Ujabban, más formában, megint eredményesen használják.

3) Az erjedésről és az izomerő forrásáról szóló nagy munkája, amely néha tényleg már az aggkor tüneteit igazolja.

TARTALOM

- Ostwald. Irta: Pogány József 1
- A kultura problémája 9
- Az energia 16
- A feltalálók és felfedezők 23
- Felfedezés és feltalálás 26
- Az iskolai rendszer 28
- A történelmi iskola 30
- Az életrajz anyaga 40
- Mayer 42
- Helmholtz 99
- Liebig 177
- Visszapillantás 267
- A született kutató 268
- A nem 271
- A környezet 273
- A nevelés 279
- A leendő kutató felismerése 286
- Gyakorlati alkalmazások 288
- Korai érettség 290
- A mű és következményei 293
- A kutató hivatása 299
- A kutató tanári hivatottsága 300
- A vég 311

VILÁGKÖNYVTÁR

Egy-egy kötet angol vászonkötésben 1 korona 90 fillér.

Kapható minden könyvkereskedésben.

BÖLSCHE:

Az élet fejlődéstörténete.

Forditotta: Dr. Fülöp Zsigmond.

A nagy tudósnak és a nagy mesemondónak minden erénye megvan ebben a könyvben. A témája a legizgatóbb emberi téma. Hogyan keletkezett az ember, hogyan alakultak ki az állatfajok, mint született meg az élet a földön. És ezt a témát Bölsche az adatokon való tökéletes uralkodással, a művészi elmondás minden eszközével adja elő. Mintha valami sokszinü, sokmintáju keleti szőnyeget teregetne szét a publikuma gyönyörüségére, de ennek a szőnyegnek minden cirádája és minden szinfoltja a természettudomány igaz adatainak a szálaiból van szőve.

VILÁGKÖNYVTÁR

Egy-egy kötet angol vászonkötésben 1 korona 90 fillér.

Kapható minden könyvkereskedésben.

MAETERLINCK

A SZEGÉNYEK KINCSE

FORDITOTTA BÖLÖNI GYÖRGY

A Nobel-dij koszorúja a legfrissebb diadala Maeterlincknek, a nagy drámairónak és mély filozófusnak. És talán inkább a filozófiai művei, mint a drámái juttatták el az irói dicsőségnek ehhez az ormához: az ilyen finom, mély és szellemes filozófiai munkái, mint A szegények kincse. Az aprók, gyámoltalanok, a szenvedők vagyonáról, a lélekkincseiről van szó ebben a könyvben. Mindazok számára van ennek a könyvnek mondanivalója, kiket megbántott az élet.

A Nap nyomdája, Budapest

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FELTALÁLÓK, FELFEDEZŐK, NAGY EMBEREK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- FELTALÁLÓK, FELFEDEZŐK, NAGY EMBEREK

- OSTWALD

- A kultura problemája.

- Az energia.

- A feltalálók és felfedezők.

- Felfedezés és feltalálás.

- Az iskolai rendszer.

- A történelmi iskola.

- Az életrajz anyaga.

- Mayer.

- Helmholtz.

- Liebig.

- Visszapillantás.

- A született kutató.

- A nem.

- A környezet.

- A nevelés.

- A leendő kutató felismerése.

- Gyakorlati alkalmazások.

- Korai érettség.

- A mü és következményei.

- A kutató hivatása.

- A kutató tanári hivatottsága.

- A vég.

- Lábjegyzetek.

- TARTALOM

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE