The Project Gutenberg eBook of Virrantyven

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Virrantyven

Author: Otto Manninen

Release date: April 28, 2025 [eBook #75981]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/75981

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VIRRANTYVEN ***

language: Finnish

VIRRANTYVEN

Kirj.

O. Manninen

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1925.

SISÄLLYS:

VIRRANTYVEN

Virrantyven

ARAT ÄÄNET

Arat äänet

Huhtikuun-aamu

Kevätsävel

Heinäkuunsää

Kukkula

Tuuliajolla

Hiili

Kultahääpari

Onnellinen

Uusi kohtaaminen

Kentiesi

Iltalaulu

Syyslehdet

Metsän kalmisto

Hiljaisuus

RAUHANMIES

Rauhanmies

Pyhä sota

Erinaceus europaeus

Alli ja telkkä

Kiiski ja lohi

Nokipojat

SEPPOJEN TULILLA

»Nel mezzo del cammin»

P. E. Pavolinille

Kalle Kajander

Toisin antoi aika toinen

Pekka Halonen

Jean Sibelius

Tuli tutkijan akkunasta

MUISTOJEN PÄIVIÄ

Ylösnoussut

Sankarien haudalla

Aurinkoratsastus

Kevään valta

Päivänmaa

Huokaavat korvet

Tietäjän muisto

Porrassalmen työ

Muistojen muurit

Molière

LEHMUKSEN ALLA

Lehmuksen alla

Titania

Särkynyt maljakko

Sapphon laulu

Vaeltajan yölaulu

KULTAISET TORVET

Kultaiset torvet

VIRRANTYVEN

Virrantyven

Kuvastellen nuokkuu kurjenmiekat,

kurjenmiekat kultakruunupäät,

alla heijuvaiset, heljät hiekat,

päällä päiväkorennoitten häät.

Alla virta auringossa vilkkuin,

vetten keinu vilpas, kiihkoton,

päällä lento poutapilven pilkkuin,

kulku päivän kulta valjakon.

Pilven päällä, aallon alla taivaan

silmin mittaamaton siintävyys,

ihana kuin ihmislasten vaivaan

ikävöitty rauhan iäisyys.

Niinkuin vipajavi virran kalvo,

haave harhaa, aatos ailakoi,

nuku ei, ei valppahasti valvo,

kauko-autereihin karkeloi.

Sinikorentoinen siivet antaa

liipotella, minne mieli lie,

hattarainen haaksi kauas kantaa,

kuultokuplanansa virta vie…

Suven suuri, runsas rauha yllä

soiluvaisen virransuvannon,

kestät, viivyt vain, sen tiedän kyllä,

kirkkaan, kiitäväisen tuokion.

Ehkä vie jo ensi virranpolvi

kuiluun kurimusten nieleväin,

kuss' ei saata hohtavainen holvi

kuvastella virtaa viihdyttäin.

Sopusointu, suurten vastavoimain

viihdyttäjä lepoon lempeään,

kuohut rintain, vaivan vartioimain,

laula lailla virran viihtymään.

Tiedän, ettet särkymättä säily,

kuultos on kuin heljä kupla vain.

Siksi sielun pohjaan siinnä, päily,

kons' on hetki valtain valkeain.

Siinnä kesän siunausta tiukkuin,

ettei kalva aatos ajan muun:

kulku kautta kurimusten kiukkuin,

kautta viimeisimmän virransuun.

Että rientäenkin ihmisrintaan

kuvastuksin kultaisin sa jäät,

niinkuin kuultaa aallon päilypintaan

kukat suuret, kultakruunupäät.

ARAT ÄÄNET

ARAT ÄÄNET

Arat äänet, kuin nousu oraan,

ujot kuiskeet, kuulutte taas:

»Säde päivän on päilynyt soraan,

on haljennut haudan paas.

Iäks eikö taistoon ja toraan

jo tallattu taimimaas?

Kevät seurasi talven selkää,

kevät seurasi sittenkin.

Kevät viittasi: viherrelkää,

yli hautojen vihreimmin!

Kevät, ah, sun antejas pelkää

suku kukkies kuihtuvin.»

Mitä vastaan, vienoiset, teille?

Kevät tietää, ei kenkään muu.

On koittanut nukkuneille

ylösnousemus, kukkain kuu.

Kevät vaatii: sen valvateille

häävaattehet valmistuu.

Ei kehrää, ei tee ne työtä,

vain hiljaa ne heijastaa

sitä päivää, mi seurasi yötä,

sen kulkua korkeaa.

Sen nousette, vaivutte myötä,

sen kutsua kuunnelkaa.

Pian, empijät pikkuruiset!

Lyhyt hetki nyt kaikki luo.

Ujot kuiskijat toukokuiset,

kevät kukkia sallii ja suo.

Sen säät sädehohteluiset

kaikk' auringon armot tuo.

HUHTIKUUN-AAMU

On käynyt talven muoto juro

jo leppoisampaan muhoiluun.

Jo vääntää väkkäröitä puro,

tuo huima poika huhtikuun.

Taas koivun kylki tiukkuu mahlaa

niin makeaa, kuin mettä jois.

Ja lätäköissä lapset kahlaa,

kuin löytty onnen lähde ois.

Jo varikselta saappaat saivat

he punaiset ja pulskat, hei!

Ja uudet, uljaat kaarnalaivat

jo vettä viiltämään he vei.

Tuoll' ojan vartta vainiolla

käy nuori teini, kirjakoi.

Ken kirjain kimpussa nyt olla,

ken niitten pölyt niellä voi?

Ne sinne jäi, kun kutsun raikkaan

toi kylätieltä riemu tuo,

kun silmä sattui sinilaikkaan,

mi pilviin pilkahduksen luo.

Ja ennenkuin hän itse huomaa,

tuoll' ulkona jo uutteroi

hän puhkoin puroselle uomaa,

mi riemuin solisee ja soi.

Hän innoll iskee jäätä särkein,

hän kevään suonta auki lyö.

All' auringon nyt ainut tärkein

on tänään hälle vain se työ.

Pois kaikki jäykät foliantit

on kauas, kauas häipyneet,

pois herrat Hegelit ja Kantit,

vain helkkyy heljät kevätveet.

Vain pojan riemut, puuhat pojan

nyt vallitsee, ja tuokion

hän ourutessa kevät-ojan

vain onnellinen lapsi on.

KEVÄTSÄVEL

Ja hiirenkorva herkin,

mi puuhun puhkeaa,

se meille antaa merkin:

ei mieltä katkeraa!

Ja laine läikkypäinen

se meille laulaa näin:

viel' olin äsken jäinen,

nyt läikyn kimmeltäin.

Ja aamun kiurut soittaa

jo alta auringon:

kuss' ikään kevät koittaa,

siell laululinnut on.

Ne vaipuu, talven vallat,

kuin niit' ei ollut ois.

Ei yöt, ei hyyt ja hallat

kevättä polje pois.

Se saapuu, uutta, uutta

taas ihmett' eikö tee!

Sen nuorta ihanuutta

maat, ilmat iloitsee.

Pois kirpoo talven taakka

sen koittoon kultaiseen.

Povesi pohjaan saakka

se saapuu saattoineen.

Ei estää eljet kateet

voi tietä voitokkaan,

ja laulut, kukkasateet

on kosto laupiaan.

HEINÄKUUNSÄÄ

Päivä hehkuva heinäkuun,

hervonnut tuulen tuntu,

neitoja sotkina salmen suun,

vartta ei varjele huntu.

Kukkea, ruusuinen kuultavuus

helliä päivän paahdon, —

Afroditenko synty uus

helmasta aallon vaahdon?

Kaukana autere karkeloi,

siintävi laivan sauhu.

Höyrypilli jo pitkään soi —

vallaton kiire ja kauhu!

Poiss' ovat, aaltoko vei ne vai

ilmako, metsän lehto?

Autuas aalto, jok' olla sai

kuolematonten kehto!

Autuas ilma ja metsä, maa:

Hellasta Pohjan mailla

saivat hetkisen heijastaa,

hehkua Hellaan lailla.

Helios orhinsa ohjaa päin

korkeuden sinivuorta,

kylmän maassakin kypsyttäin

hempeä neitsytnuorta.

Maassa, min kohta jo kytkee jää,

hankien alle mi haipuu,

kauneus, kauneus välkähtää,

maan ilo, ihme ja kaipuu.

KUKKULA

Humisevan holvin

alla polku loiva,

monin mutkin, polvin

ylös kiemuroiva.

Virsta virstan jälkeen

nousemista kestää.

Näköalan välkeen

metsän seinä estää.

Joskus oja, aita,

oudompaa ei uutta.

Mikään tien ei taita

yksitoikkoisuutta,

tarjoo tavatonta,

maksavata vaivan.

Muistat tietä monta

samanmoista aivan.

Astut, astut vitkaan,

uupuvat jo jalat.

Tuskin huomasitkaan,

kun jo aukee alat.

Pälvipäihin hiiluu

täys jo päivän terä,

keltalainein kiiluu

halme, pellonperä.

Taukoo tasamaaksi

laki vaaran loivan,

vainioksi, haaksi

talon vankan, voivan.

Puunto pirtin seinän

honkapuulta hohtaa.

Pitkän pihaheinän

halki polku johtaa.

Tanhualle sauvas

tiellä vuoltu vaipuu,

samoo katse kauas,

kauas niinkuin kaipuu.

korvet, järvet jalot

kimalluksin kirkkain,

tanteret ja talot

ihmisvaltaa virkkain:

kylät, kirkot vasten

kaukaisuutta salon

näkyy koossa lasten

korttitornin, -talon.

Yks on suuri yhä,

näyttää suuremmalta:

kuultopylväs, pyhä

korkeutten valta:

Etäisyytten ääriin

näkyy estehettä

peninkulma-määriin

metsää, vuorta, vettä:

holvit humuisammat,

korkeampi rinne,

vallat vaurahammat

taloittuneet sinne.

Pitkät pellot heillä,

tähdet tähkäpäitä.

Sieltä silmänneillä

tiet ei seinäkkäitä.

Vaara vaaran päällä,

laajempi sen laki.

Vasta tunnet täällä,

kunne haavees haki.

Laakson tuskaa tuimaa

tunnet kukkulallas:

huiput nuo sua huimaa,

alangot ei allas.

TUULIAJOLLA

Vain heikko, hauras, vaappuva purren puu

ja voimaton, pian pirstoiks särkyvä ruori,

kun alla ammottaa syvä aallon suu

ja vyöryy, viistäin pilviä, vetten vuori.

On taivas musta, kuollehet tähdet, kuu,

on tuul'ajo toivos, onnesi, voimasi nuori.

Nyt hengen hinnaks aaltoon jok' aarre muu,

jott' alta ei ohut uppois pähkinänkuori!

Nyt, myrsky, suurta, selvintä selkää vie,

miss' ei liki väijy liete ja matalikko,

vaan kuolon viestinä korkea leimaus lie!

Nyt rannat, maat jätä, rientäjä henkirikko,

on turva ainoa aallon ja tuulen tie,

on laaja, raskas, rannaton lainehikko!

HIILI

Sysikuopan synkkä hiili,

kuopast' ikävöitkö pois?

— Peljästyä piimäviili

moista mustalaista vois!

Niin, sen tiedän, mieles tulla

sepon tult' on tuntemaan,

hehkumaan on himo sulla,

kirkastuksen kunniaan.

Varma vuoros vartoo, malta,

kerran hehkuhetkes lyö,

kerran nouset kiron alta,

käyt kuin aamuhunsa yö.

Painaa seppo täysin palkein,

tuo sun tulikoitoksees,

sinut vaatehtivi valkein,

henkää hehkun sydämees.

Silloin hiilut, hiili musta,

untes suuren tuokion.

Kenpä tuntis Tuhkimusta,

joka juhlan tähti on?

Silloin, sysi synkkä, loistat,

silloin tuomitset ja jaat:

tulen voimin kuonan poistat,

kunnes selvän kullan saat.

Poiss' on yltäs öiset verhot,

pakkos piillä pimentoon,

kipunas kuin kimmel-perhot

lentää liekkikarkeloon.

KULTAHÄÄPARI

Kevätliitto nuor', ajat kullankukkurapäät,

elon kutsuvan kukkahäät,

ne tietävät, miten päilyä päivän koi,

miten kukkia mieli voi.

Iän pitkän työ, yhä itsensä unhottain

ja muistaen muita vain,

se virkkaa voi, mitä alttius aikaan saa,

mitä rakkaus rakentaa.

Ei mittaa nuorten mieli, miks on se niin;

kuin marjoihin kultaisiin,

joit' uhkuu kypsän, siunatun syksyn puu,

vain kilvan he kurkoittuu.

ONNELLINEN

Hän onnea antoi ja onnea sai,

oli onnen sunnuntailapsi hän kai.

Hän päivänpaistetta myötään toi,

ilon kukkia kultainen lämpö se loi.

Säde silmässään, säde sielussaan

oli hellä, mi kirkasti murheet maan.

Suli pilvet pois, suli jäisin jää,

säde voi, mit' ei konsaan kolea sää.

Niin valitut valtojen korkeain

väen saa avuks astua heikompain,

väen, innon, mi väsähtämättä vie, —

lyhyt elämä, pitkä on etsijän tie.

Lyhyt elämä, iäinen kaipaus,

tääll' autuainta vain aavistus.

Ah, koht' oli ranta jo tullut tuo,

joka rientäjän vihdoin levätä suo,

tuta rauhaa suo sopusointuisaa, —

on kaukana vaivan ja varjon maa.

Vain rakkautta hän saatoks sai.

Oli sees, pyhä, päilyvä sunnuntai.

Oli suur', oli täys suven kukoistus,

yli maan, meren juhla ja hartaus.

Pyhän virren hyminä vienoinen

kohos soimaan kuorojen kaukaisten.

Ja mullan maasta hän muutti pois,

kuin soinnut sointua vieneet ois.

UUSI KOHTAAMINEN

Ne vieri pois ne vievät vaunut

ja niiden myötä matkamies,

ja sydän, vaikka valmistaunut,

vast' eron vakavuuden ties.

On kotoisissa kammioissa

nyt hiljaisempaa, tyhjempää,

ja luona sen, ken sielt' on poissa,

alati aatos viivähtää.

Hänt', eronnutta, mieleen johtaa

kaikk' esineet, kaikk' askareet;

nykyistä elävämmin hohtaa

nyt entishetket elpyneet.

Ne usein ilmi-todellistuu,

kaikk' ero haihtuu, etäisyys:

ei mennytkään hän, siinä istuu,

hymyily vastaa hymyilyys.

Ja on kuin ensi tuokiossa

ois soiva tuttu ääni taas,

kuin hämyisessä kammiossa

hyväilis sormet suortuvaas.

Sanoiksi saamasta min esti

useinkin hetki soinnuton,

niin läheisesti, lämpöisesti

nyt soi kuin kuiske sovinnon.

Kuin saatto, jok' ei luovu luota,

poismennyt mieleen palajaa,

salaista tunnustusta tuota

sanattomasti kuiskuttaa.

Ja kaipaus, mi kalvoi mieltä,

ei tyhjyytt' enää tuta voi,

jo kuuntelee se kevään kieltä,

se odottaa, se unelmoi.

Kuin yöhön aamun ylhä sulo

kuvastuu kohtaaminen uus,

kuin lapsosille joulun tulo,

kun laulut soi, kun syttyy kuus.

On pian mennyt aika pieni, —

niin rinnan aatos riemuaa, —

koht' ohjata jo oman tieni

sen luo ma saan, jok' odottaa.

Miss' armaamman luo aamu säteen,

maat heleämmin heilimöi,

siell' yhdymme taas käsi käteen,

niin sydämeni ikävöi.

KENTIKSI…

Kentiesi kevään säillä

se totta ollut ois,

kun maat on pälvipäillä

ja lähtö järven jäillä

on läikkyellen pois;

kun kutsui kevään valta,

koi-luoja, kukkimaan

runonsa roudan alta,

tarulta, tai vahalta

kun tuntui tarhat maan.

Ois noussut harjahirsi

sydänten pyhättöön. —

Jo kerkee syys ja kirsi,

ei helky kiurun virsi,

jäi ruusut jäätikköön.

Lie aika linnunmuuton,

jo halla virvet vie

syyslaakson laulupuuton,

yö tähdetön ja kuuton

koht' ympärillä lie.

Ah, kevään kukkakuita,

kun mett' on metsä, maa,

ja metsässä ei muita

kuin linnun laulupuita,

kuin aamun purppuraa!

Näe teit' en enää toiste,

te kevään säihkysäät;

pois tummuitte jo, pois te,

se loppuu, kevään loiste,

ne kestää, talven jäät.

Kuin haave kevät haipuu,

sen kukka kuolee pois,

sen valtakunta vaipuu,

mut kuolla kevään kaipuu,

ah, kuunaan kuinka vois!

Mi mieleen kevään hempi

niin kuuman polton tois,

mi loisto, loihtu, lempi?

Oi uni ihmeisempi,

kuin kevät itse ois!

ILTALAULU

Niin kultainen ja lämmin pirtin piisi

on tulla luo, kun viiltää kolkko sää.

Mut, sydän, ymmärrätkö ystäviisi

sä yhtyä, kun synkkyys yllättää?

Lyö pirta, nopsaan nousee, laskee niisi

ja helskyin kirjokangas kehkeää.

Mut, elon kangas, missä katkelmiisi

on langan laiminlyödyn liittäjää?

Vuoskymmentä jo vierähdellyt viisi!

Kuin kaunis ranta, joka kauas jää,

kuin mennyt, palaamaton paratiisi,

ol' aika kerran armaampi kuin tää.

Ah, muistot kaiken kirkkaan, pois mi kiisi,

kaikk' illan kullat maille kylväkää!

SYYSLEHDET

On routainen tanner tiemme,

ei kukkia maassa näy.

Kesän menneen lehtiä liemme.

Vilu viime karkelo käy.

Tuta saamme tuulta ja hallaa.

Kesän seppelet viima vie.

Korot raskaat kulkee ja tallaa,

mi latvoina laulanut lie.

Ei kuulla, kun uudet, suuret

suvilatvojen laulut soi.

Vain syvällä maassa juuret

mehun meistäkin ehkä joi.

METSÄN KALMISTO

Ei kuolla metsän jalo

voi tallijuhdan tapaan.

Salaisin hautaa salo

vaeltajansa vapaan.

Sen viime hengenvedon

yö lauha ottaa vastaan.

Kisoille unten kedon

pois salo laulaa lastaan.

Väkevät sammuu vaistot,

ja laukee voima jänteen.

Taa vaipuu valtataistot,

kuin päivänlasku länteen.

Vasaman tuiman vartta

nyt punaa suonten kulta

kuin liekki kasvain kartta —

saa aarteen ahnas multa.

On juostu viime kiista,

voi raueta jo raajat.

Edemmäs riensi riista,

kuin minne saapuu saajat.

Pää ylväs maahan vaipuu

yön helmaan, rauhaan korven.

Niin kauas, kauas haipuu

kaikk' äänet ajotorven.

Pois tenhot teitten aavain

unohtaa uskalikko;

unt' yrtiksi jo haavain

saa rinta nuolirikko.

Niin vienosti se raukoo,

niin auttavaisin aikein,

niin hiljaa taju taukoo:

näin helppoako vaikein!

Soi tuuditellen tuoneen

vain tuuli yön, puut jylhät.

Yön tähdet ruumishuoneen

on kynttilöinä ylhät.

Yö kuolinliinat kutoo,

sen varjot vainaan pukee.

Yön kastekyynel putoo,

yön mykkyys haudan lukee.

Ja kukkia ja lunta

kuut kulkee ylle kylväin.

Maan unta, mullan unta

all' uinuu metsän ylväin.

Ja peittynyt on pian

iäksi ilmain alta,

kuss' etsi kuolinsijan,

kuss' uupui metsän valta.

Vain, kyltyin ihmiskyliin,

jos eksyt joskus liian

syvälle korven syliin,

oi sisko sinipiian,

käyt helmaan hiljaisimpaan

sen kätketyinten loukkoin,

sen viitaan vihannimpaan,

pois kauas teiltä joukkoin,

maass' ehkä mätäs hohtaa

niin vehmas, tuoreen tumma,

sisällä korven kohtaa

sua kukkaloisto kumma.

Mont' ehkä muisteloksi

sa poimit, poistut luota.

Et metsän kalmistoksi

sa tunne paikkaa tuota.

Et arvaa, mist' on nurmeen

tuo noussut 'vehmas nukka,

maast' että sydänhurmeen

joi voimaa korven kukka.

HILJAISUUS

Hiljaisuus minun himoni,

haikeus minun haluni,

ilta tumma tuttavani,

ystäväni yö sanaton;

jäivät mulle, muut kun jätti,

pelastivat, muut kun petti,

auttivat vesiajolta,

vaipumasta varjelivat,

loivat luotosen merehen,

uivalle utuisen saaren;

siell' on teltta terhenestä,

nuotio sydänsysistä,

yksinäisen yömajaksi,

tuttavattoman tuvaksi,

pyhäksi pysähtyäni,

areksi asettuani,

elon tuiman tuokioksi,

vanhan päiväni varaksi:

sana siell' ei muilta saavu,

viesti multa muille vieri,

meri on saarta saartamassa,

syöverit syliämässä.

RAUHANMIES

RAUHANMIES

Miks suotta toista tokaiset,

sopua oivaa sokaiset?

Pois kaikki oksat okaiset,

suo rauha, rauhan saat!

Rakenna rauhan kappeli,

se hullu mies, ken tappeli,

mut viisas tieltä lappeli,

mink' ehti lapikkaat.

Miks soittain lähdet sotihin?

Tuo routa porsaan kotihin,

tai suistut surman otihin,

pääs puhki pusket vaan.

Ei kuku onnenkäkesi,

jos sonnustatkin väkesi,

sun pieni pieksämäkesi

se siellä peitotaan.

Jos tyhjistä ja vähistä

ain' alkais räiskää, rähistä,

jäis ruumenet vain tähistä

ja lihoista vain luut.

On julkeaa, jos valaiset

sa saalispaikat salaiset.

Jos missä veet on kalaiset,

vie verkkos vain kuin muut.

Saat suvaita ja sallia,

jos maass' on joka mallia;

ei tasavallan tallia

sun taikkos luoda voi.

Ois työtä niistä talkoista:

tuo punaista, tää valkoista,

ja paikoista ja palkoista

juur julma parku soi.

Suo halullisten hallita,

maan valituiden vallita,

vain rauhan virttä rallita:

hoi-laari-laari-laa!

Kyll' asiat ne hoitelee

ja rattaat rasvaa, voitelee

ja veroruoskin roitelee

sun nahkaas naukuvaa.

Kun voit, niin nuku untasi,

sun valvoo eduskuntasi.

Vain turhat haaveksuntasi

ne suista sukkelaan.

Ei suotu sulle siipiä,

et lentää voi, mut kiipiä,

voit hissutellen hiipiä, —

ties, minne saavutkaan.

Voi torat paljon tuhoilla,

mut ruokituilla ruhoilla

ne käy, jotk' osaa muhoilla.

On »jomminkummin tai

päinvastoin» varmin viitoista,

ei potkita sua liitoista,

mut lemmon hakkapeliitoista

vain harmin, haitan sai.

Silitä, älä sivalla!

Käy itsehes, jos ivalla

toist' isket halveksivalla:

lyö pökkö pökkijää.

Jo pankkiiritkin pahoittuu,

ja milläs sitten rahoittuu?

Maas autioksi ahoittuu,

ja hampaas naulaan jää.

Siis, veikko, mieles hillitse,

ettei sua vimma villitse,

ja viisauden prillitse

vain katsele maailmaa.

Pois luonto lyhytmalttinen

ja paatos ylenpalttinen!

Tie tasainen, asfalttinen

on varmin vaeltaa.

PYHÄ SOTA

»Me riennämme taistoon, me lennämme, laulamme!

Siis meillä on kaikilla päämme ja kaulamme.

Ajan uuden rintama Pohjolan äärillä!

Ajat muuttuu, niin muoto myös muurijäärillä.

Mikä juopa, jos entiskausiin vertaamme

rodun kukkaa, vihreintä vuosikertaamme!

Joka edistysvoitosta vaarin me otamme:

monet meillä on olleet jo ilmasotamme.

Taktiikass' on varsinkin verraton mahtimme:

mitä laajempi lauma, sen tarkempi tahtimme.

Univormu on laatua myös paki-parasta,

ihan uus sävy-yhtymä verasta, sarasta.

Mitä meill' ei ois ajanmukaista asetta!

Ota jos mikä vain omakarvainen gasetta:

on pyssyjä, tykkejä, kuularuiskuja,

ne ei maar nakkele lentomuiskuja.

Joka ainoa ammoin jo perästä-laattava:

miten sihti liekin, mut perä on taattava.

Tosin kyllä me itse ei keksitty ruutia,

mut polttaa me osaamme, päivässä puutia.

Ja pommit ja miinat, voi jotain ne tehota.

Ja kasarmi-flooramme — eikös se rehota!

Näet sota ei vaadi vain ruutia, terästä,

vaan ennen kaikkea henkeä erästä.

Niin, oikea henki! Sill' itsesi sonnusta,

kun on pyhä sota nyt kodista, konnusta.

Nykyaikainen sota on inhimillistä,

kuten sivistyskansa on kaukana villistä.

Kera kristityn kun soti valkoinen kristitty,

ain' onkin päät muotojen mukaan listitty.

Vain murhattu miehet, ei solvattu nunnia,

pyhä ollut on ain' alakuntoisten kunnia.

Pyhät niin hyvin peuhaajat penikkatautiset

kuin kuhnurit, tuhnurit maailmankautiset.

Mut entä kun vastass' on pimeä pakana?

Niin, ei nisun nimeä ansaitse akana!

Siin' ei sovi ennakkoluulojen luulija:

me armotta ammumme dum-dum-kuulia.

ERINACEUS EUROPAEUS

Luonnonhistoriallinen tutkielma

Se muistuttaa hyvin piikkisikaa,

vain koossa on vika, ei sisussa vikaa.

Hyv' ei mennä silittämään sen selkää:

se on peljättävin, kun se itse pelkää.

Kuten aurinko paistaa hyville, pahoille,

sen on piikit tanassa kaikille tahoille.

Sano myyrälle: »Siinä on auringonkerä!»

niin myyrä myöntää: »Voi olla perä!»

Se edustaa meillä Europan faunaa,

ei korpea, Lappia, kotaa ja saunaa.

Se veisaa: »Kaikk' oomm' tääll' tuonen kauhass',

mut pistinten takan' on taatuss' rauhass'.»

Sitä sikäli verrata voi suurvaltaan,

kuten aurinkoon kerä-kippuraltaan.

Se kun pörhistää joka piikkisäteen,

paha ottakoon hänet kintaatta käteen.

Sen on harja pystyssä harin-hurin,

kuin piikkitynnyrin kääntäisit nurin.

Se on hyönteissyöjä, sen näkee suusta,

sitä myöten sen tuomio ruoasta muusta.

Se uurtaa ja puurtaa, sill' on pihaheinässä

sama virka kuin luteenmyrkyllä seinässä.

Sit' ei siis ole syy erikoisesti vieroa,

jos ei ystävyyttä myös liioin hieroa.

Se kun aina varoo: Jos joudun kiikkiin!

heti keräks se kiertyy ja turvaa piikkiin.

Kerä kiukkuinen! Sama kuin kuristusnuora

hädän hetkellä sille ois selkä suora.

Mitäs teet, kun tuommoinen tuppaa eteen?

Ota tikku ja sillä se vieritä veteen:

suurvallan alta maa katoo vankka,

se on avuton veessä kuin maalla ankka.

Ala — myyränaurinko — potkia, sätkiä!

Arat paikat paljastaa visu kätkijä.

Käy ilmi, mi piikkilinnassa piili,

kerän keskus, sentimentaalinen siili.

Sinä ymmärrät Werthereitä ja Lottia,

kun katselet uivaa iiliskottia.

Mitä tunsi Napoleon Waterloossaan,

sitä siili kylmässä qvi pro qvo:ssaan.

Se huokaa: »Joudu, emo luonto, apuun,

minun sieluni siirrä jo kalaan tai rapuun.

Tee siilistä silli edes jonkinlainen, —

se on puustavin muutos vain pikkarainen!»

ALLI JA TELKKÄ

Lintutarina

Alli ja telkkä ne souteli suulla lahden,

lauleli lainehilla ne kilpaa kahden.

Kiitteli kartanoaan, kovin kerskui telkkä:

»Oikea on puupönttö, ei pehko pelkkä.

Valmistettu on mulle se vartavasten,

tehty se on pesäpirtiksi telkän lasten.

Torjuu tuulen seinä ja katto sateen.

Saa sitä katsoissaan moni mielen kateen.

Siit' ota sinäkin onnesi oppi ja malli!» —

Vastasi soreasulka aaltojen alli:

»Mitä se pyhittää, jos pöntössä asut,

jos munit munittajillesi täyteen vasut?

Eip' ole ääntä sulla, mi lauluun laukee,

siellä, miss' aavat, ihanat ilmat aukee,

missä liikkuu veet syvät, selvät, väljät;

sulla on poukamas vain ja sen pohjanäljät.

Pönttös on pökkelö tyyni, ei tuulien tuutu —

sulle sen onnesi suon, en sure, en suutu!» —

»On maakynnessä maar olo oivin ja reiluin,

ei vesill', ilmoilla irtolaisena heiluin.

aulaa saat sinä, panna taitosi paraan,

teet tupas sillä vain tuulten ja vaahtojen varaan.

Ei, tosipohja on toista kuin haaveet hauraat,

haihattelusta ei valkene päivät vauraat.

Asianpaikassa auta ei horunloru,

allin ei allitus eikä joutsenen joru!»» —

Alli ja telkkä ne noin veti hammasnuottaa,

näet kukin toistaan luulee ja omaansa luottaa.

Eip' ois tainnut allia telkkä taata,

allista telkkä ja pökkelö yht oli maata.

Kiistivät, kinasivat tovin tuolla tavoin,

tauotessa kiista ol' yhtä avoin. —

Kumpiko oppi ol' oikea, kumpi vale,

kumpiko neuvo nisu ja kumpi kale?

Toinenko siin' oli rikas ja toinen köyhä,

toinenko luja ja taattu ja toinen löyhä?

Toinenko vain oli viisas ja toinen houkka,

toinenko heistä herra ja toinen moukka?

Vastatkoon se, ken kummankin loi ja laati!

Itse he inttivät, kuin oma vaisto vaati.

Sill' eri eläjät on eri karvaa ja kaavaa,

toinen ahdasta suosii ja toinen aavaa,

Ei voi ikinä, millään sovittelulla,

telkästä allia, allista telkkää tulla.

Allille ilmoill' on ilo ja aalloilla autuus

telkälle pesän teko ja naudalle nautuus.

KIISKI JA LOHI

Eläinsatu

Oli kerran kiiski lohennousukuussa,

kiven rinnassa killitti virran suussa.

Lohi nousi uiskellen virran uomaa.

Heti ketterä kiiski sen keksii ja huomaa.

»Hei, kuules, käydäänkö kilpaan, lohi?

Minä näytän, kuinka sinust' uidaan ohi.»

Lohen mielestä siinä oli lysti jehu,

mies pieni, mut oikea pippurin mehu.

Mikäs siinä, lähtivät kilpaa uimaan,

lohi purstollaan kävi kuohuja puimaan.

Mut kiiski on kekseliäämpää miestä:

»Saat yksin, eto venkale, vettä piestä!»

Lohen purstoon se haukkasi kiinni hampaan

ja huusi: »Jo jääti Tule sukkelampaan!»

Lohi luuli jo, ett' on ihan tiukka eessä:

»Sehän menee kuin viksari itse veessä!»

Lohi purstolla puiden meni kuohuja vastaan,

mut kiiski piti kiinni kuin kunniastaan.

Vähät siitä, jos maailma silmissä pyöri,

ylös herroiks se kulki kuin kupernyöri.

Yks kaks, yläpuolelle kosken niskaa

on tultu. Lohi kääntyy, purstoa viskaa

ja lennättää samall' itse kiiskin

taa kauas, sylimääriä neljä ja viiskin.

Lohi katsoo: eikö jo toinen ala tulla?

»Hih», kiljuu kiiski, »on voitto mulla!»

— Mitäs opettaa tämä vanha tarina?

Se neuvoo: Lohi, pysy lohelle parina.

Ota kelkkaas vaikka piru itse ennen

kuin kiiski ylös kosken köngästä mennen.

Ole vasta viisas, älä koskaan viskaa

sitä sinne yläpuolelle kosken niskaa.

Se kuskin lailla körökyydin maksaa:

se takaa puree min pystyy ja jaksaa.

NOKIPOJAT

Noki meill' on nurmea, ruostekatot ruohoa,

saamme iän nuoren savupiippua nuohoa,

harjalta harjalle vaappuen, viippuen,

henki joka hetki hiuskarvasta riippuen.

Tiemme on saattama tuulten ja sauhuin.

Astujat maassa ne katselevat kauhuin.

Päätä pois kääntävät, jouduttavat jalkaa:

entä jos sieltä paha alamäki alkaa!

Tyyntyvät vasta ohi ensi nurkan ehtien:

helpompi se hermoille palstoilta lehtien!

Säälivät siellä monet kelpo sielut kiltit:

»Voi, te elon lapsipuolet, nuoret nokipiltit!»

Säälitte! Vielä me viipumme täällä

tuulessa, päivässä, päittenne päällä.

Pohja on meille, mihin polkea jalka,

missä ylin muilla on majan kattomalka.

Totta valkoenkelit ois nähdä halutummat,

kuin on pienet hankopirut, harmaat ja tummat.

Liemme nokipeikkoja, joita lapset pelkää,

mutta muuten tareta te talvi yritelkää:

kestäiskö kirkkaana lietenne lieska,

kypsyiskö koreaksi kyrsä ja rieska,

vai elo ehkä vähän mustemmaksi muuttuis,

muurienne huipulta jos huimat pojat puuttuis?

Päällemme ottaa meill' osana ja työnä

ihmisten kaupungin kaikk' on nokiryönä,

kivisuonet kierrätellä, luotimme laskien,

umpiporot pohjimmatkin raivata raskien,

tehdä tietä, että kävis estymättä henki,

tuhmasti ett' isännöis ei tuli, reima renki.

Kenen haave hartaampi kesän marjamaihin,

lepopäivän päilyntään ja suvisunnuntaihin

kuin sen, jolle talven viima veikoista taatuin,

joll' on synkkä sydenkarva seisten ja kaatuin!

Oispa aina aurinko ja auttais kesän marjat,

haikarojen hallita jo joutais katonharjat.

Kaikk' ois samankarvaisia, mustat kanssa muitten,

viinapuitten vierellä ja alla leipäpuitten.

Vaan on jäinen talvenjänkä kestämistä kesään,

paljon puuta, pökkelöä tarvis panna pesään.

Pian vilu viiltää ja näppäisevi nälkä,

missä tuli vastaan ei väkevästi välkä.

Niin on pakko pakkasella, niin on tarvis talvella

ihmisen tulta, tulen ihmistä palvella.

Turvaksi sen tuntee ja aarteeksi arvaa,

kell' on iho ihmisen, ei Mikko-ketun karvaa.

Tuska olla tuletta ja valkeatta vaiva

sen, ken julki vaeltaa, ei myyränteitä kaiva.

Saavat mustat muutamat hoitaa savuhormia,

jott' ois muilla pitää vara valkeita sormia.

Kussa tuli tukahtuu ja tuhka hengen tukkii,

liikumme, ja liedellä taas tulikukka kukkii.

Herttaista on herätä ja torkahtaa sen ääreen.

Häkä päät' ei hämmennä, ei kiipee kihti sääreen.

Paha nokivalkea ei nousemahan kärky,

palokellon pauhusta ei rakas rauha järky.

Hyv' ei järky järjestys, ei raiteet, ei kaavat,

maurit työnsä tekevät ja maurit mennä saavat

Olo varma, valoisa on majakansan kauniin,

valkonymfin valkeus se nojaa nokifauniin.

Muuttumatta, puuttumatta maass' on olo oiva,

pyrkijänsä pysty saa ja luovijansa loiva.

Nokipojat nousta saa, on jyrkkä tie ja kaita,

kupehiila kuilut, missä muilla tasamaita.

Oksa kutsuu oravaa ja huiput huimapäitä.

Niitä kasvaa, kaikki säät on niille kasvusäitä.

Yksi kaatui, kaksi kasvoi, toiset homman hoitaa.

Katot kansoittelemaan on monta nokinoitaa.

Ilmaiseksi niitä maasta marrostakin itää,

huimapäitten heimosta Herra huolen pitää.

SEPPOJEN TULILLA

»NEL MEZZO DEL CAMMIN…»

Eino Leinolle elämän keskipäivässä

Nous ammoin maaliskuisten unten ummut

ja välkkyi helkatulet toukokuun.

Nyt kesää täyttä tähkii kedot, kummut,

sen vehmain verho pukee maan ja puun.

Siis tuumitko: koht', armas suvi, tummut!

Ei, lämpö vain nyt kruunaa loiston muun,

ja rauhan virret soi, ei sotarummut,

sua elojuhlaan kutsuu siunattuun.

Niin Luojan kesä kiirehtivi hiljaa,

sen täyttyy ihmetyöt, ei kesken jää,

se maasta nostattavi nuorta viljaa,

ikuista viljaa, virren heilimää.

Ja täys kuin kesä kukkaista ja liljaa

syys olkoon väri-, tähtivälkyntää!

6.VII.1918.

P. E. PAVOLINILLE

»Ei tainnut vanha Väinämöinen luulla»,

ett' oisi koskaan Suomen säveleillä

vaeltaa siivet laulun valtateillä

ja Suomen virttä virkkaa maalla muulla:

kuink' immen hius helkkyy kannelpuulla,

käkösen kullat kukkuu, kuink' on meillä

runoinen rusko mailla pimenneillä,

kun päiv' ei paista eikä kuuhut kuulla.

Nyt Suomen suvihaaveet niittää halla,

on murhe maassa, mielet miekan alla.

Mi jäävä lie, kun lankee laaja niitos?

Vaan uusin soinnuin, suloin kauas helää

se syntylaulu, jossa Suomi elää.

Sen siivittäjä, Sulle Suomen kiitos!

1911.

KALLE KAJANDER,

Tervehdys 60-vuotiaalle

Innon miestä, kunnon miestä,

kynän miestä, kynnön miestä,

seppoa sepon pajassa,

Pellervoista pellon työssä

kiittävi kera-eläjät,

vaivastasi viljan saajat.

Heilivi heleä laiho

aurasi vako-alalla;

syvemmä vakosi syöpyi,

siemen loitomma sirahti,

konsa peltoa peräsit,

kyisempätä kyntömaata,

kansan korpisen sisua.

Oispa korpi kostuneempi,

raatumpi karu kamara,

kerkeämmin kiitteleisi,

ylevämmin ymmärtäisi

arvoa vaon ajajan,

uran kaivun kauneutta,

palvoisi palavin mielin,

tulisesti toivottaisi

noita paljon nousevaksi

sukuasi Suomen soille,

rotuasi roudan maille

pitämähän pellon puolta

liioilta vilun vihoilta,

hallan töiltä haikeoilta.

14.III.1922.

TOISIN ANTOI AIKA TOINEN…

E. N. Setälän 50-vuotispäivänä

Toisin antoi aika toinen,

lahjoitteli lapsillensa,

myötätuulen toivehille,

hankatuulen haavehille,

kerran Suomelle suvannon,

kesän armon, aamun kihlat.

Nyt mitäpä miehellensä

aika suopi antimiksi,

suuret vai vähätkö suomat

vaiko ei vähiäkänä?

Vastasään väkevän antoi,

vaati miehen mittasille,

voiman voittokilpasille.

Nyt ei tuulesta tukea

eikä aalloista apua,

nytp' on miehen mahtaminen,

tarmon taival soutaminen,

maalle noita noutaminen

Sammon saatuja muruja.

Antoi talven, antoi taiston,

soi kaiken karaisevaisen,

pienet kylmivi kypenet,

suuren liekin suurentavi,

sepon valkean väkevän

sydämessä syttynehen;

paljon polttavi poroksi,

kestävimmän kirkastavi.

Meilt' otti olevan onnen,

kaiken tuumivi tuhota:

pohjan alta, päivän päältä,

jäämättä jalansijoa.

Niinp' on onnen ottaessa

mies itse enemmän antoi,

jaksaja jalommin jaksoi,

korkeni koetuksessa.

Mink' on maa masennetahan,

pyhät rannat raiskatahan,

senp' on seisovi lujemmin

Suomen linna liikkumaton,

suojamuuri sortumaton

Suomen sulhojen povessa,

sydämessä sykkivässä.

27.II.1914.

PEKKA HALONEN

Sähkösanoma 50-vuotiaalle

Paljon on Paavoja Savossa,

siinä Pekkoja sivussa.

Yksi on meidän mieli-Pekka,

mieli-Pekka, maali-Pekka,

Pekka kuin mäen petäjä,

Halonen kuin harjun honka.

Niinp' ole kauan oikeana,

pystylatvana pysyös:

sata vuotta työn tekijä,

työ itse tuhannen vuotta!

23.IX.1915.

JEAN SIBELIUS

Sekö mahtaja vain, ken käskee kansoja, maita

kenen tahto miljoonille on pakkopaita?

Sekö suuri vain, jota kantaa suitsutuspilvet,

ja korkea, jolla on kalskuvat kantakilvet?

Sekö rikkain, jolla on kukkurapäisin kulta? —

Miks sitten tunnustaisimme taivaan tulta?

Sa terve, seppo, mahtaja soiton sorjan!

Sun valtas vapaudeksi on mannun orjan.

Miss' ikään säveleinesi läsnä lienet,

siell' ei ole seinät ahtaat, ei pirtit pienet.

Vaan holvit nousee, heljät kuin ilman pieli,

on juhlan loisto, hartaus, haltiomieli.

On avaruuksiin aurinkolennon siipi,

on kauneushekkuma hengen, mi maassa hiipi.

Sa terve, soiton mahtaja Suomen mailla!

Ei Pohjan loihtu viel' ole pontta vailla.

Se vielä voi, mitä kullat ei kuningasten,

iki-iloksi helkkyy se heimolle ihmislasten.

Sotapursin Pohjan urhot ulkosi ammoin,

verot vei, maat valtasi, kansat täytteli kammoin.

Nyt soiton pursi kauemmat rientää rannat,

vaan ihastus on vero se, jonka sa kannat.

On kansakuntain riemu sun kaukoretkes,

ja aarre aikakautten sun sointuhetkes.

Sa voittosaatoin saavut, ja liikkuu linnat,

ja aukee ihanuudelle ihmisrinnat.

Ei voi ne vastustaa sävelvaltikkaasi,

ja maailmaks on kasvava valtamaasi.

8.XII.1915.

TULI TUTKIJAN AKKUNASTA …

O. E. Tudeerille, 70-vuotiaalle

Tuli tutkijan akkunasta

yö yölt' yhä tyynenä tuikuttaa.

Väsy mieli ei mittaamasta

olevaisien ongelmaa.

Kuin nousee ja laskee laineet,

sukukunnat uupuvat unheeseen,

ja ihmismahdit ja maineet

kuin kupla on virran veen.

Ne nopsaan vaihtuu ja vaipuu,

mut uuvu ei elon virran vuo.

Iankaikkinen iäisen kaipuu

tomuss' elää ja etsii ja luo.

Maan raskas, raukea multa

ylös irti maast' yhä ikävöi,

tuta tahtoo se taivaan tulta,

se henkeä heilimöi.

Tuhat vuotta ja taas tuhat vuotta

sama voittelo voimien nousevain,

ettei ois nähtyjä suotta

näyt suurien unelmain.

Maan lasten taistoa tuota,

sitä mittaa tutkija mielessään:

maan kenttiä missä ei juota

veret, kyynelet kylläkään?

Sitä miettijä mittaa ja vaakaa:

kova ihmisen kohtalonkoulu on,

on maata ja mieltä raakaa

ala raivata rannaton.

Mut halki vaarain ja harhain

on taistellen päästy, mi päästy lie,

on karttanut kaunein ja parhain,

on eestynyt ihmisen tie.

Humanistia hopeahasta

ei allepäin elon ankeus saa:

niin ollut on, niin on vasta:

vain kilvoitus kirkastaa.

Sama voima vieläkin voittaa,

mi ammoin Persian laumat löi,

ja vapaus korkea koittaa,

jota vuossadat ikävöi.

Taru Hellaan viel' yhä toistuu, —

se mieleen lämpimän tunnon tuo.

Maan polkijat maasta poistuu,

ja kahleensa kansa luo.

Ja alla kun pohjantähden

yön kaiheest' astuvi armain maa,

sen aamun, sen aamun nähden

»Tosi ollos!» hän toivottaa.

»Älä käännä kasvojas meistä,

pyhä vapaus, valkeus ylhä maan.

Suo voimasi Suomen seistä

ja varttua vaiheissaan.

Oi maa, joka niinkuin Hellas

idän laumat lannistetuksi sait,

mitä versoa tanterellas

suo kohtalon korkeat lait?

Kuki untani kultaisemmin,

kuki aavistustani armaammin,

kuki kuntoa maa, jota lemmin,

jonk' aamua tervehdin.

Jätä muisto soipa ja sorja

ajan kaukaisuuksihin kaikumaan:

ei ollut kansasi orja,

oli vartia vapaan maan.

Kuki sointua, Suomen saari,

väki elvytä Väinämön kantelon,

luo helkkyvä laulun kaari

yli Pohjolan pimennon;

kaje ylhempi yötä ja turmaa

jätä jälkees aikojen aallokkoon,

kuin raunioinakin hurmaa

jalo, hohtava Parthenon!»

30.8.1918.

MUISTOJEN PÄIVIÄ

YLÖSNOUSSUT

On tullut valkeus, ja väistyy yö,

ja korkealla hohtaa huomenkoitto,

ja elämälle voiton hetki lyö.

Vaan kuka mittaa, kuink' on kallis voitto?

Ken tuskan mittaa, mit' on tunteneet

sydämet kalleimpansa, kaikkens' antain,

ken ahdistuksen, josta auenneet

on vihdoin avaruudet aamun rantain?

Kokea saimme pienen tuokion,

mit' urhot halki muinaisuuden harmaan;

sen taistelojen taival ollut on

valottomampi, vaikeampi varmaan.

Nyt ankaruutta tuhatvuotisen

me ehkä aavistamme taattoin taiston,

sen uskallusta aamuun uutehen

ja voimaa, väkevyyttä elonvaiston.

Ikuinen Kaitselmus, mi kansan tään

asetit kuokkijaksi pohjan korven!

Sai tuntea se tuiman vastasään,

sai kuulla torahdukset vainotorven.

Nyt mitä tuntemaan sen tulla suot,

asua suotko päivän kasvoin alla,

ja kevään kirkastusta mieleen luot,

niin että väistyy väijyväinen halla?

Sen otsalla jo voiko kimmeltää

vapaus, kärsimysten kallis helmi?

Suur', oikea suo sille määränpää,

sen riento ettei harhateillä telmi.

Sen voiman, joka voitti vastasään,

sen innon, jok' on meissä isäin juurta,

äl' anna hervota, kun heitetään

nyt vastaisuuden valta-arpaa suurta.

Isäimme altis mieli meihin luo,

on aika etsikon, on hetki enteen.

Nyt kylvö tehdään, joka kasvun tuo

pojille kauas polveen kymmenenteen.

Sen sydämemme ääni todistaa:

ne touon kantaa, toivojemme kunnaat,

surujen Suomi lohdutuksen saa

niin kalliin, kuin sen kallihit on lunnaat.

Oi aavistuksen kauko-aika uus,

kun armahamp' on päivä päällä maamme!

Me — kohta muistumaton muinaisuus —

ilomme korkeimman me siitä saamme.

Siit' aatoksemme suureks avartuu,

on meillä pääsinpäivän riemu pyhä.

On tullut Suomen korkein toukokuu,

käy elon kutsu: ylemmäksi yhä!

Oi ylösnoussut, ylhä synnyinmaa,

ylemmäs yhä valkeutta kohti

se voima ikuinen sua koroittaa,

mi ihmeellisesti kaikk' aikas johti.

Keväällä 1918.

SANKARIEN HAUDALLA

Valitut kohtaloista korkeimpaan,

eest' ihmisyyden uhrikuolemaan,

nyt teillä jälkeen hyvän taistelon

iäinen rauha voittonanne on;

iäisen suojan Suomi helmassaan

suo teille, teiltä suojan saatuaan.

Työ tehty on, ja urhot uinuvat,

jaloimman kruunun nuoret voittajat. —

Se suurta on, kun voiton riemu soi

ja urhot kunnialla kukkuroi,

kun sankareill' on ylväät saattueet

ja maine heille sitoo seppeleet;

mut suurempaa, kun nukahtavi noin

työn jälkeen kasvoin tyynen kalpeoin,

vain kuolon hurmekukka rinnassaan,

mi rikas, altis kaikk' ol' antamaan.

Elämän eestä kuoloon tienne vei.

Muit' urhot muisti, itseänsä ei,

kun vaati voima vastustamaton,

kun viehti viime lyöntiin valtimon,

ei viha vastaan vihan riehuntaa,

vaan rakkaus väkevämpi kuolemaa,

kun viime siinto silmään sammuvaan

ol' aamu kirkas aavistuksen maan,

jot' oma jalka astua ei saa,

sun aamus, Suomi, sydäntemme maa.

Se korkealle hurmeruskostaan

kohotkoon kummuillenne hohtamaan,

vapaiksi rannat meille rakkahat

valaiskoon, armaiksi kuin unelmat,

joit' urhon sydän syttyin unelmoi,

kun synnyinmaalle uhrinsa se toi.

Niin, mullasta, kuss' urhot uneksuu,

vapauden taittumaton tammipuu

se varttukohon valon korkeuteen

ja syvin juurin Suomen sydämeen.

Sen latva halki aikain laulakoon,

kuink' urhot astui aamuvartioon.

Kun sammaltuu jo hautain paatereet,

vihannat vielä tammiseppeleet

iäti lehvistään se luokohon

teolle, josta puhjenneet ne on.

Nyt eron maisen raskas hetki lyö:

työ elävälle, teille tuonen yö!

Vaan te, joit' emme enää silmin nää,

iäksi sieluumme nyt siirtykää.

Siell' ainaiset te olkaa asujat,

siell' omaisista meille omimmat.

Siell' eläkää, vaikk' ette silmään näy,

kuin pyhä kutsu: kohti määrää käy!

Meit' ohjatkaa, tien päähän ehtineet,

ett' eksy ei, ei uuvu askeleet,

vaan että voima kasvaa, karaistuu,

työn suuren mittaan mieli suurentuu,

ett asehensa henki aateloi

ja kuolevaiset kuolotonta voi.

Lausuttu Helsingin vapautuksessa

kaatuneiden haudalla.

AURINKORATSASTUS

Bukephalos, Bukephalos —

ken sillä ratsastaa?

Ei suvaitse se suitsia,

ei salli satulaa.

Se nuori on, se sorja on,

mut villi, virmapää.

Kuin monta miestä maassa lie,

se suistajatta jää.

Ken yritti, sen tehneensä

ties katumoiksi kai:

vain kyljet, raajat ruhjotut

siin' uskalikko sai.

»Pois viekää villi potkija!»

niin tuomio jo soi.

»Ei konsaan tulla ratsua

tuost' elukasta voi!»

Mut ruhtinainen ryhdiltään

mies nuori astui luo:

»Mun ajaakseni antakaa

viel' äksy varsa tuo!»

Ja orhin ohjiin tarttui hän,

mi teiskui temmeltäin,

hän suostutellen suoraan vei

sen päivän terää päin.

Hän ymmärsi, mit' urhot muut

ei voineet ymmärtää:

vain omaa säikkyi varjoaan

tuo varsa vauhkopää.

Ja äkkiä kuin leimaus

hän selkään leiskahtaa,

ja raisu ratsu kiitämään

kuin nuoli kimpoaa.

Kuin jyske saattaa salamaa,

niin tanner jytisee,

ja katsojat ne kauhusta

jo kaikki kalpenee:

Koht' auttamatta murskattu

on uljain toivo maan!

Ei, aurinkoa kohti vain

hän rientää ratsullaan.

Niin nopsana, niin norjana

nuort' ohjaajaa se vie;

sen päästi varjonkammostaan

jo päivänkirkas tie.

Niin kauniisti se kaartelee,

kuin siivet sillä ois;

ja riemuisa on hämmästys,

jo häipyi pelko pois.

Ja varsa, äsken vauhko tuo,

jo toisin tuomitaan:

moist' orhia, moist' ohjaajaa

ei nähty milloinkaan!

Ja konsa leikki leikitty

ol' uljas, lennokas,

ei ilon kyynelt' estää voi

maan vanha valtias:

»Tee, poikani, jo maastasi

jalompi valtamaa;

sun liian pient' on ohjata

vain Makedoniaa!»

KEVÄÄN VALTA

On suotu vihdoin Suomen kevät,

on toivon aika, touon työ.

Kevättä silmät säteilevät,

sen syttymystä sydän lyö.

Se koittaa korkealta, kaukaa,

ja syvältä kuin suonet maan.

Sen valtakuntaan valmistaukaa

kaikk' astumaan ja asumaan.

Sen kauas viittaa vainen viiri

on aamun kultaa, purppuraa.

Niin kauas käy sen valtapiiri,

kuin aate mielet avartaa.

Nyt etelästä tuulet tuulee,

on läsnä lämpö auringon.

Nyt oraan nuoren nousun kuulee

se, jolla korvat kuulla on.

Kuin väkevä on maassa kaiho

päin päivää, elon heilimää,

sen kertokoon nyt kevään laiho,

ja kerran täysi tähkäpää!

PÄIVÄNMAA

Elämän ihme, armo auringon

väkevä meille välkähtänyt on:

Maa nousi alta pohjan yön ja jään,

päin päivän kirkkautta nosti pään.

Maa, masennettu pitkään pimentoon,

vapauteen, aurinkojen aurinkoon,

pään nosti, käänsi rinnan routaisen,

joi taivaan tulta, tulvaa valkeuden.

Niin koitti, Suomi, suurin toukokuus,

niin sydämeesi vuoti voima uus.

Niin katkoit kahlehesi, jääsi loit.

Mit' unelmoit, sen uskalsit ja voit.

Mi sadoin talvin täyttynyt ei ois,

sen täytti nuori, nopsa kevätkois.

Kuin päivän kaari kasvoi maahan yön,

sa miestä kasvoit mittaan miehentyön,

ja voimaa kilpaan hyvin kilvattuun,

maan valituita valon taisteluun.

Niin kevät. Entä kesän tähkäpää?

Täys, ihanainen Suomen suvisää?

Vapaitten miesten vauras, armas maa,

miss' ihmis-onni, -kunto kukoistaa?

Ois suvi kirkas, sorja, suloinen

maan tään kuin soitto luojan sormien:

suot sulaa, leikkii aallot, lehdikot;

mut maassa haastaa haudat, rauniot

ja murha, murhe, murros suunnaton,

ja viha Suomen suvivilja on.

Ja yöhön päin maan otsa painuu taas.

Jaloimman kasvun kade halla kaas.

Oi, että tuhoisimman turman tuo

kotoinen, raaka, raukka korpisuo!

Syys maassa on ja sydämissä syys.

Välähti, sammui kevään väkevyys.

Maa, verell' urhoin lunastettu maa,

mielt' eikö muuta mullan-matalaa?

Kuss' astui kuoloon altis sankaruus,

jäi eläjäksi kaupin kataluus,

ja kussa kulki jalopeuran tie,

shakaalit luihin saakka saaliin vie.

Ja maa, mi päivänmaaksi päästä pyys,

siin' että kukkis, kypsyis ihmisyys,

taas vanha vain on roudan, riidan maa,

miss' ihmispeto valtaa vartoaa.

Ja aatos kolkko mieltä kouraisee:

Siis suotta vainko Suomi taistelee?

Meit' ilkkuuko vain ilve loputon,

ei kirpoo kirot Suomen kohtalon?

Maan valkeusko nähtiin, jotta pois

se katoais ja kahta öisemp' ois

polomme taival, uus kun sortaa yö?

Vain yökö määrämme, ei päivän työ?

Oi aatos ange, noin mi kapinoit,

oi kuuntele, sa äänen kuulla voit,

ei vaienna sit' yö, ei surman suu,

ei tyrmä, rovio, ei ristinpuu,

katoovan kaiken kadotessa soi

elämän kutsu, jok' ei kuolla voi.

Kuss' ikinä on tehty uljas työ,

siit' eikö syttyin sydän myötä lyö?

Kuss' ihmisyytt' on mataloissa maan

tulella tullut henki kastamaan,

siell' eikö niinkuin tulenpatsas näy

päämäärä, päivä, jok' ei mailleen käy?

Siit', ihminen, kautt' aikain eikö vie

vapahtajaisi, tietäjäisi tie?

Sielt' eikö kirkas, vieno viesti soi:

maa, näytä, mitä päivän valta voi!

Min vihan vallat voi, se nähty lie,

lie nähty, minne veri, rauta vie.

— Ja mahdettu mik' ois maan ihanuus,

mi kukoistuksen kultakausi uus,

jos rakasti ja rakensi ja loi

niin sydämet, kuin vihata ne voi!

Maa raadeltu, vaikk' yltää yö ja syys,

sua viel' yks ihanne, yks ihmisyys

valaisee, kutsuu valo kuoloton:

maan mahti, liity päivän liittohon,

sijansa että auringossa saa

sydänten kaipaavaisten kasvinmaa,

ett' yhä uudet armaat vyöhykkeet

vapautuu, kauan kaiheess' uinuneet.

Sydänten maa! Se päivänmaaksi tee!

Siell, elon lähteet silloin solisee;

kuin maasta nousee sorja palmupuu,

siell' aatos suurta kohti suunnittuu;

ja latvaa tuutii tuulet suviset,

hedelmät kypsyy kullanhehkuiset;

ja valtakunta miesten valkeain

avartuu aurinkoisin voittomain.

Ja kansa, kuolemassa pystypää,

myös oikein elää, olla ymmärtää.

Lausuttu Turun yliopistoseuran juhlassa

Suomen Kansallisteatterissa, syksyllä 1918.

|

HUOKAAVAT KORVET

Runo Karjalalle Kalevalanpäivänä 1921

Mitä huokaa raskaasti Karjalan kaukokorvet?

Ken tuskan raastamatta sen kuulla voi?

Yön vallat uhkaa, vankuvi vainotorvet,

miss' ammoin armas, kaikuva kannel soi.

Nyt laulun maassa mielet on alla miekan,

ja missä kukkinut on runo kuoloton,

nyt varjoo kuolema kansan jo kannelniekan. —

Oi kohluja heltymättömän kohtalon!

Sill' ansainnutko se iskut on ilkivallan,

ett' ihmisyytt' ikilauluin se seppelöi,

ett' aurinkoisena, neljänä mailla hallan

sen hengenvilja virsikäs heilimöi?

Siks onko tuskain maljan se pohjaan juova,

ett' ainaisen ilon heitti se helkkymään,

siks itse sortuva, että sen loihtu luova

loi aarteen ainokaisen all' ilman tään?

Jos Suomen surra, jos riemuita suonee aika,

kuin vangituin sävelsoinnuin se ilmi sois,

kuin valjuna, ellei Karjalan kanneltaika

sen sielulle lennon siipiä suonut ois!

Ja kauniimp' ihmiskausi kun kerran koittaa,

kun katseen avartaapi sen aamu uus,

kun suuriaan suku ihmisen kunnioittaa,

ei pienin Karjalan lie runoruhtinuus.

On toisin tuomios kuin tähän aikaan raakaan;

vaan nyt, oi Karjala, raskas on kahlevyös.

Nyt murhan miekka ja pistin on pantu vaakaan.

Ol' unta aamusi, totta on turman-yös.

Eik' auttajaa! On heikko heimosi kunto, —

siks Suomen otsatähden jo vieras vei.

Ei turvaajaa! On turta heimosi tunto,

oman etsikkonsa aikaa se tiennyt ei.

Ja kuurot, kuurot on sorrolle Vienan suiston

§ maan kansat muut. — Toki kerran ol' aika kai,

jona syttyä voi sydän puolesta Hellaan muiston

ja säihkymään vapauttajasäilän sai.

Nyt sorjan sorruntaa väkivalta ilkkuu,

vuoks saaliin kamppaillaan, mut ei kauniin muun,

ja ryöstökullat kiehtoen korvaan kiikkuu,

ei Karjalan kannel, virret ei Vienansuun.

Siis yksin kohden kolkkoa kärsimys-yötäs,

sa heimon helmi, armas Karjala, käyt,

vain heimohenkesi hehkuva liekki myötäs,

vain kaukomielesi kalpenemattomat näyt,

syvä sydämessäsi vain väki Vainolainen,

mi Tuonen yöstäkin syntyjä noutain nous,

sa, joll' yli-inhimillinen, yksinäinen

on taisto, niin totta kuin joustaa henkesi jous.

Kuin kärsijän ylvään, jonk' ikituskan ammoin

näki Kaukason kalliot tai Hyrkaanian hyyt,

niin Pohjan korvessa valtaan kaikkien kammoin

sun henkesi syösseet yht' ovat ylhät syyt:

siks säätty on kärsintään se ja vainoon, vaivaan,

ett' ylhäisiin sen kuoloton kutsu on,

ett' yöhön Pohjan se tuonut on tulta taivaan

ja mullan orjasta muovannut inehmon.

Sua sitoo, myös sua, kultaista kultaisempi

iankaikkinen kahle Pohjolan kallioon,

sun rintasi riemu ja polttava tuska, lempi:

maa taattojen maire on kehdosta kalmistoon!

Repi rintaas, kappaleeseen raateli kahteen

väkivalta, mi kotkankouransa syvään lyö.

Mut viel' ehyt Äänisjärvest' on Pohjanlahteen

unes suuri — on ennustähtinen ylläsi yö.

Titaani, mut lempein ja hurskain ja herkin heistä,

päin pystyin, korkeampana kohtaloaan —

niin seisot yksin, missä on kohtalos seistä,

niin kärsiä, kestää ol' arpasi ainiaan.

Ja syyttävästi, synkkänä rintas huokaa,

jot' ei voi rietas sortaja suostuttaa:

Emo Maa, pyhä kaikenkatsoja Aurinko, luokaa

en tuskaan katse, ken vääryyttä kärsiä saa!»

TIETÄJÄN MUISTO

Lausuttu M. A. Castrénin muistokiveä paljastettaessa, 25.VI.1921.

Kivi, kerro, julista julki sa, vakuus vasken,

suur' ett' oli kerran raataja Kalevan kasken.

Sa vaipumatonta kuuluta valloitusta,

jota saattanut ei punahurme, ei murhe musta,

ei uhrit murtuvat muut, ei muun veren hinta

kuin sen, jota altis rientäjän hehkui rinta.

Sa todista toista kuin ajan houre houkon,

mi vannoo kaikkivaltaan lauman ja joukon.

Tuo ilmi kutsutun, korkean hengen voima,

työn hartaus, sankaruus, valon haltioima,

tie mahtajan, mittaeltava main ja manterin,

tie aava, kuin konsanaan oli tie Aleksanterin.

Mitä Suomi ois, mitä Suomesta missään tiettäis,

jos tääll' ei työ, vaan velttous voittoja viettäis?

Karu Pohjan kulma vain polon alla ankeen,

yön pitkän peittämä, taintunut talven hankeen.

Sen haaveet haipuis kuin suohallojen sumuun,

sen voima kuin kohu koskien korpien humuun.

Sitä kaikki tuivertais vihatuulet Turjan,

se nauruna ois ja saaliina naapurin nurjan.

Ja heimomme muu — kuin Sammon särjetyt pirstat —

on veljestä veljeen tundraa tuhannet virstat —

mi heist' ois maine, jos tietäjähenget ei heräis,

ikitietoja tois, suvun kehtomuistoja keräis?

Pojan kasvoi pohjoinen maa, petun maa ja tervan,

jalon jaksajan, joll' oli johdatus ylhän Minervan,

oli kaukomieli, mi kannusti kaukomääriin,

valon into, mi loi valon yön tuhatvuotisen ääriin.

Vain hetken hehkua sai syke polttavan suonen,

pian viihti sen tumma ja viileä virta Tuonen.

Mut ei mene Manalle mahti mahtajan myötä,

kuin Väinämön miekka se halkoo usmaa ja yötä.

Vaikk' uinuu uupunut valtias mullan unta,

uus ihmistiedon valkeni valtakunta,

näköranta laajeni, korkeni Pohjan pieli,

ja suureni Suomen aate ja Suomen mieli.

Jalot muistosi, kansa, vaskisin patsain vaali,

teot poikies, joitten suur' oli suunta ja maali.

Sa niitä juhlin ja virsin ja seppelin vietä.

Mut suuremmin vietät seuraten suurtesi tietä.

Ei pojilta pois ota alaa isien voitot.

Vain alhot on ahtaat. Nouse, niin määräs on loitot!

On vielä vallata maita, on maailmoita:

sa korpien routa ja rintojen routa voita.

Kevätvainiot kiirehtii, valo korkea vaatii.

Käy vastaan valtoja yön. Lain voittaja laatii!

Valon sotaa käy, niin vapahdat sorretuita,

niin korkenet itse, niin nostat, et polje muita,

niin kasvusi karttuu, vainios viljavoituu,

niin henkesi valta varttuu ja avaroituu,

sen äärilt' ettei mailleen vaipua saata,

ei Jumalan päivän valkeus konsaan laata.

PORRASSALMEN TYÖ

Täyttäös, synnyinmaa,

mitä vartiopaikkasi vaatii,

kuin sen on täyttänyt työ

kunniatanteren tään.

Porrassalmen muistokivessa.

Niinkuin kirkas kellon malmi

maine kauas kaiuttaa

sanomaasi, Porrassalmi,

aikain takaa aikain taa.

Synkkää, mykkää murheen yötä

vainko Suomen muinaisuus?

Yöss' ol' ylhät tähdet myötä,

työssä tyyni sankaruus.

Vyöryi lauma kymmenverta

päin kuin tulva vaahtopää.

Vaan kuin luoto vasten merta

Savon jäyhä joukko jää.

Luoto nosti tuiman töyrään

tulvan vimmat torjumaan,

suostunut ei sopuun nöyrään,

paennut ei paikaltaan.

Urkittu ei vaali-uurnin,

onko suunta noin vai näin.

Yrjö Henrik Jägerhornin

huuto kaikui: »Miehet, päin!»

Suoran suunnan, selvän kannan

kansan terve vaisto ties:

rauhaa rakkaan kotirannan

ei tuo meille vihamies.

Siksi raikuin vastaa rauta

viekkahasen viettelyyn.

Siks ei vilpin vehkeet auta,

kosto kohtaa synkän syyn.

Muuri, jot' ei mahdit murra,

vakuus altis, kohtaa: seis!

»Koirat voi sit' omat purra»,

vieraan vitjaan ken ne veis.

»Miehet päin! Ei mieltä arkaa!

Saalis varma vartoaa.

Vihollinen pakoon karkaa,

voitto toista valmistaa!»

Kymment' yksi — vanha suhde

torjui illan, torjui yön,

toisen päivän iltapuhde

päilyi päättyessä työn.

Vaan se ilta sees ol' enne

aamuun avaroituvaan.

Sorjempaa ei tietä menne

maineen valo-maailmaan.

Kasvoi maa, mi verin kastui,

jalon viljan kypsyttäin:

Döbeln, Adlercreutz jo astui

suurta päivän työtä päin. —

Niin on ollut, niin on vasta:

aina Suomen syöjät syö!

Sortuis Suomi maailmasta,

osamme ois unhon yö,

tuvistamme jäis vain tuhkaa,

viljan vainovieras veis,

ellei vasten vaaran uhkaa

raiu rautaisesti: seis!

Vain, jos miehuutta on jäyhää

ilkivallan torjumaan,

kun sen laumat riehuu, räyhää

ylväät ylivoimastaan,

jos — kuin vasten tyrskyselkää

seisoo seinä kallion —

joukko pien' ei vaaraa pelkää,

vahva Suomen suoja on.

Turmaa miel' ei torju melto,

torjuu tarmon teräs vain.

Suomen pirtti, Suomen pelto

jää ei valtaan vainoojain.

Pojat seuraa taattoin tapaa,

toistuu Porrassalmen työ.

Suomi valvoo, Suomi vapaa,

ettei toistu sorron yö.

MUISTOJEN MUURIT

Olavinlinnan 450-vuotisjuhlaan, 29.VII.1925

Niin aikakaudet, vallat vaihtuu

kuin aaltojansa virta vie.

Pois kaikki heikko, halpa haihtuu;

mi sorru ei, se suurta lie.

Käy valtavammin vain se esiin,

kun unhon yöhön uppoo muu,

kuin tornit tumman virran vesiin

se korkeana kuvastuu.

Uutt' elämää uus uhkuu aamu,

mut ylhäisenä, yksinään

tuo muinaisuuden muunhaamu

sen keskelt' yhä nostaa pään.

Sen paadet haastaa sammalharmaat:

näin taatot sulle suojelleet,

laps Suomen, nää on rannat armaat

Näät isäin työn. — Mit' itse teet?

Mit' itse teet, mi Suomen rantaa

ei raasta, mutta rakentaa,

mi turmat torjuu, turvan antaa,

mi korkealle kohoaa?

Kun vaihtuu vuosisatain sarjat,

mi muuri vankka muisto jää

ja ilmi tuo kuin torninharjat:

Näin suurta mahtoi aika tää?

Näin uhmasi se vainon uhat,

näin nosti suojamuurit maan,

näin vapaan Suomen vuosituhat

saa koota kultatoukojaan;

näin kuvastella Suomen vesiin

ne kunniakkaat muurit voi,

ja Suomen kukkiviin ne kesiin

näin kauneutta kukkuroi.

Mit' itse teet? Laill' isäin vastaa:

vakaasti vartioitse maas,

laill' isäin käytä muurilastaa,

rakenna, liitä paateen paas.

Ja valpas mieli, valmis miekka

työn vartiossa vanhallaan!

Ja kallio, ei hauras hiekka,

on kanta, jolle muurataan.

Rakenna, missä vainorajat

maan rintaa vielä ratkovat,

miss' ahtaat, matalat on majat,

majoissa mielet matalat,

miss' ontuu kahtahalle kansa,

ei käy kuin suora Suomen mies,

ja viettelevi viekas ansa

ja viehättävi vieraan ies.

Rakenna, ett' ois ehyt kerta

ja terve, suuri Suomen maa,

ja kansa kaunis, maansa verta,

todeksi untes Suomi saa!

Saa armahaks se päivän alle,

kuin sielus silmihin se nous,

tee suurta, tähtää korkealle,

kuin kultanuoltaan Savon jous!

Rakenna, että muisto, maine

näin työsi kerran seppelöis,

ett' ajan virran vinha laine

sen ylle koht' ei umpeen lois,

vaan kauneuden holvikaari

sun asuinmaas ett' aatelois,

suloinen että Suomen saari

kuin helmi Pohjan otsall' ois.

31.VII.1925.

MOLIÉRE

300-vuotismuiston päivänä, 15.I.1922

Ne yhtyi, ylhä kirkkaus

ja herkkyys hengen palon,

mi Gallian on kaunistus,

maan mainehelta jalon;

ne miehen mielen ahjokseen

sai suuren, aurinkoisen,

ei ihmisyyttä inhonneen,

vain leimaa mullan loisen.

Ne voittelohon voiman soi,

mi leikitellen voitti.

Mies yksi ylivoimin voi,

ja tuhat turhaan koitti.

Vain käydä voittosaattonaan

hän käski kiusain, kiukkuin,

ja kuulun jäljet kukkimaan

jäi riemun mettä tiukkuin.

Jäi voittajaksi voimakkain,

ken sorjan kilvan kesti.

Pois hetken kuplat kuolee vain,

suur' elää ikuisesti.

Viel' areenalla uljas on,

viel' iskut viuhuu vinhat

päin laumaa, jok' on luvuton

kuin ihmis-eljet inhat.

Kuin petoparveen pystypää

käy mies, ei väisty, lymy,

ja aseenansa välkähtää

vain salamainen hymy.

Se lauman karsaan lannistaa,

on vimma voimaa vailla,

ja monta päivän leijonaa

pois hiipis hiiren lailla.

Ne hyppelee, kuin turkissaan

ne tuntis tuliruoskaa,

kuin taltuttaja tahtoo vaan:

hei, tepastelkaa, juoskaa!

Sua, ilkeys, sua, epattuus,

sua, itse suuri tyhmyys,

ei auta, vaikk' on luja luus,

saat reiän otsakyhmyys.

Miss' itse ikivaltain lie

työ turha vastaan kiistää,

mies sotisorja voiton vie,

pois naamarinne riistää.

Ja nähdään, mitä sattuvan

niin harvoin nähdä saatiin:

hyv' asia hyvän ajajan

sai korkeimpaan raatiin.

Ja maassa hengen ylhän on

viel' äänivalta vakaa,

se virkkaa viime tuomion,

se oikeutta jakaa.

Kuin soihtu, heljä hengen työ

kautt' aikain kauas hohtaa…

soi lyyry, nuolet kohti lyö,

kätt' itse Phoibos johtaa.

LEHMUKSEN ALLA

LEHMUKSEN ALLA

Walther von der Vogelweide

»Lehdon on vienon

nurmikolla,

miss' alla lehmuksen levättiin,

päät heinän nyt hienon

kuopperolla —

siin' uinutti kulta mun kukkasiin.

Lehto ja laakso ne vihannoi,

rallalalei!

sorjasti niin satakieli soi.

Mun saapuvan salaa

nähdä sai vaan,

jo varroten ystävä rientää luo

ja hellii ja halaa,

Neitsyt taivaan!

ett' onnen ja riemun se rintaan tuo.

Suikkasi kai tuhat suudelmaa:

rallalalei!

Huulteni hohtoa katsokaa!

Hän kukkia taittaa,

niistä armaan

nyt vuoteen allemme laittelee.

Jo kelpaa ja maittaa

nauru varmaan,

jos siitä ken sivu kulkenee.

Eiköpä vaankin hän siellä nää,

rallalalei!

miss' oli ruusuilla mulla pää!

Jos tiettäis maanneen

siellä mun — sietää

ken vois, hyvä luoja, sen häpeän!

ja lempeä saaneen —

kuunaan tietää

sit' ei saa muut kuin minä ja hän

ynnä pikkuinen lintu vain:

rallalalei!

ei sitä kulje se kuuluttain.»

TITANIA

Fröding

Kuin helkettä viulujen pienten

humu heikeä koivun ja seljan soi.

On yö yli metsän nienten,

mut niittyä kuu hopeoi.

Mik' on häämötys kutrien häilyvien?

Kisa vallaton käy, utuvarpahinen.

Ti-ta! Ti-ta! Ti-ta!

Kuin harsoja, nilkkoja leijuu,

helokaulat kaartuu ja olkapäät.

Ohi vilkkuen kiepuu ja keijuu

sirot anturat siivekkäät.

Ken keijuja tuo kera karkelohon,

yön tanhuat kuun hopeoissa kun on?

Ti-ta! Ti-ta! Titania.

SÄRKYNYT MALJAKKO

Sully-Prudhomme

Tuon kukkamaljan viuhka särki —

jäi kukka kuoloon riutumaan —

vain hiukan hipaisi sen kärki,

ei kuultu risahdustakaan.

Mut kristalliin nyt hieno viiru

yöt, päivät uurtoansa syö;

salassa varma, vaikk' ei kiiru,

tapahtuu, täyttyy tuhotyö.

Pois tihkui vesi raikas, juomaa

on vailla kukka maljakon;

sen vammaa viel' ei silmä huomaa,

vaan varokaa, se rikki on!

Noin usein kätten rakkahitten

kovalta tuntuu kosketus,

ja sydän murtuu, murtuu sitten,

sen kukka kuolee, rakkaus.

On ehyt vielä ulkomuoto,

vaan hiljalleen jo hiuduttaa

salainen, syvä haavanvuoto, —

on vamma tullut, varokaa!

SAPPHON LAULU

Sen ma taivaisten tasaverraks arvaan

miehen miekkoisen, joka kasvotusten

kanssas istuu, sun sulo-äänes soinnun

luonasi kuulee,

naurus helkkeen hempeän. Siitä multa

kohta sylkähtää sydän, rinta syttyy.

Sillä silmiis jos minä katsahdankaan,

niin puhe puuttuu,

kieli kangistuu, tulivirta vieno

kautta suonten soutavi kaikkianne,

silmä himmentyy, kohisee ja soipi

korvani silloin;

kylmä vierähtää hiki, puistatuksiin

ruumis raukee, muotoni ruohon keltaa

kelmeämp' on, poissa jo poskipäiltä

kaikk' elon karva.

Vaan on kestää pakko, kun niin on säätty

VAELTAJAN YÖLAULU

Goethe

Vuorten yllä rauha

on sees;

ei liiku lauha

henkäys ees,

ei riemukkaat

soi laulelot latvojen alta.

Kohta jo, malta,

myös levon saat.

KULTAISET TORVET

KULTAISET TORVET

Sävelkuorot korkeat ilmoja kukkuroi,

kevät kenttiä maan tuhat tuhatta kirjavoi.

Iankaikkinen, ruhtinaallinen runsaus —

runon pienet piirrot ei sitä virkkaa voi.

Oli raikkaampi laulu leivosen siivekkään

sinikirkkaudessa, kun kimmelsi kevään koi.

Oli lauhempi läntinen kuulla, mi kuiskaillen

suvi-illan kukkalehdoissa leikamoi.

Oli raskaampi, lentäissä lehtien kelmeäin,

syystuulen huokaus, vaisummin vaikeroi.

Oli ylhempi tuike talvisen tähtiyön,

tulikeijut kun Pohjan kaarella karkeloi.

Jyly jylhempi myrskyn, mi murskasi vyöryissään,

mitä alla arkaa ja vienoa vihannoi.

Oli kuumempi suur' elon kutsu, mi rientämään

sotarintaan sen myriaadeja haltioi.

Syke riemukkaamp' oli rintojen syttyväin,

sulosilmästä silmä kun juopuen onnea joi.

Uni uljahampi, mi ain' ylös korkeuksiin

ylimaisiin hohtavat temppeliholvit loi.

Poven kaipaus polttavampi, mi outoin taa

tarumerten rantoja uusia unelmoi.

Oli hartaampi virsi, mi vierellä hautojen

eron murtamille viel' elontoivoa toi. —

Säveltulva tuo elon kaikkeus-kanteleen,

mi tuimana raastaa, mi armaana ailakoi —

mitä rinnalla sen, runo, pienet piirtosi ois?

Vain raukea kaiku, mi katkelman toistaa voi.

Rivi jälkiä vain — yli ratsue ylhäinen

meni, riensi, ja kultaisten torvien toitahus soi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VIRRANTYVEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

VIRRANTYVEN

SISÄLLYS:

VIRRANTYVEN

ARAT ÄÄNET

ARAT ÄÄNET

HUHTIKUUN-AAMU

KEVÄTSÄVEL

HEINÄKUUNSÄÄ

KUKKULA

TUULIAJOLLA

HIILI

KULTAHÄÄPARI

ONNELLINEN

UUSI KOHTAAMINEN

KENTIKSI…

ILTALAULU

SYYSLEHDET

METSÄN KALMISTO

HILJAISUUS

RAUHANMIES

RAUHANMIES

PYHÄ SOTA

ERINACEUS EUROPAEUS

ALLI JA TELKKÄ

KIISKI JA LOHI

NOKIPOJAT

SEPPOJEN TULILLA

»NEL MEZZO DEL CAMMIN…»

P. E. PAVOLINILLE

KALLE KAJANDER,

TOISIN ANTOI AIKA TOINEN…

PEKKA HALONEN

JEAN SIBELIUS

TULI TUTKIJAN AKKUNASTA …

MUISTOJEN PÄIVIÄ

YLÖSNOUSSUT

SANKARIEN HAUDALLA

AURINKORATSASTUS

KEVÄÄN VALTA

PÄIVÄNMAA

HUOKAAVAT KORVET

TIETÄJÄN MUISTO

PORRASSALMEN TYÖ

MUISTOJEN MUURIT

MOLIÉRE

LEHMUKSEN ALLA

LEHMUKSEN ALLA

TITANIA

SÄRKYNYT MALJAKKO

SAPPHON LAULU

VAELTAJAN YÖLAULU

KULTAISET TORVET

KULTAISET TORVET

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE