Kuvaton kuvakirja
Date: 2025-06-26T00:00:00+00:00
Keywords: Moon -- Juvenile fiction; Children's stories; Danish -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Kuvaton kuvakirja

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kuvaton kuvakirja

Author: H. C. Andersen

Translator: Larin-Kyösti

Release date: June 26, 2025 [eBook #76389]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1915

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76389

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUVATON KUVAKIRJA ***

language: Finnish

KUVATON KUVAKIRJA

Kirj.

H. C. Andersen

Suomentanut

Larin-Kyösti

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1915.

Ihmeellistä! Tuntiessani mitä lämpimimmin ja syvimmin, tuntuu minusta ikäänkuin käteni ja kieleni olisivat sidotut. En voi tunteitani tarkoin toistaa, en ajatuksiani siten ilmaista kuin ne minussa ovat eläviksi käyneet. Ja kuitenkin olen taidemaalari, sen sanoo minulle silmäni, sen ovat tunnustaneet kaikki, jotka ovat nähneet luonnoksiani ja kuviani.

Olen köyhä poika, asun ahtaalla laitakadulla, mutta minulta ei puutu valoa, sillä minä asun ylhäällä, ja eteeni leviää näköala yli kaikkien kattojen. Minusta tuntui elämä kovin ikävältä ja yksinäiseltä ensi päivinä kaupunkiin tultuani. Metsien ja viheriäisten kunnaiden asemesta kuvastui näköpiiriini vain harmaita savupiippuja. Minulla ei ollut täällä ainoatakaan ystävää, eivät mitkään tutut kasvot minua tervehtineet.

Eräänä iltana seisoin surun valtaamana ikkunani ääressä, avasin sen ja kurkistin ulos. Suunnaton ilo tulvahti sydämeeni! Näin kasvot, jotka hyvin tunsin, — pyöreät, ystävälliset kasvot, kaukaa kotiseudultani tutun parhaan ystäväni.

Tämä oli Kuu, rakas, vanha kuu, muuttumatta sama, aina entisensä näköinen, jollaisena se oli rämeen reunassa kasvavien raitojen lomitse katsellut minua. Minä heittelin sille lentosuukkoja, ja se paistoi suoraan huoneeseeni ja lupasi joka ilta liikkeelle lähtiessään käydä minua hiukan katsomassa; tämän lupauksensa se onkin siitä asti rehellisesti pitänyt.

Vahinko vain, että se voi viipyä niin lyhyen ajan. Joka kerta kun se tulee, se kertoo minulle yhtä ja toista, mitä se edellisenä yönä tai samana iltana on nähnyt.

»Maalaa sinä vain, mitä minä kerron», se sanoi käydessään ensi kerran luonani, »sittenpähän saat valmiiksi oikein sievän kuvakirjan». Niin olenkin tehnyt useina iltoina. Voisin tavallani kuvina antaa uuden kokoelman Tuhannen yön tarinoita, mutta se olisi kuitenkin liikaa. Julkaisemani kuvat eivät ole valittuja, vaan seuraavat toisiaan siinä järjestyksessä kuin olen ne kuullut. Suuri nerokas maalaaja, runoilija tai säveltaiteilla voi tehdä siitä enemmän, jos tahtoo. Nämä piirrokseni ovat vain paperille pantuja hahmopiirteitä ja joskus omia ajatuksiani, sillä kuu ei saapunut joka ilta: toisinaan työntyi väliin pilvi tai kaksikin.

Ensimäinen ilta.

»Viime yönä», nämä ovat kuun omia sanoja, »liu'uin halki Intian kirkkaan ilman ja kuvastelin itseäni Ganges-virtaan. Säteeni koettivat tunkeutua läpi vanhojen plataanien kudoksen, joka kaartui kilpikonnan kuoren tavoin.

Silloin tuli viidakosta hindutyttö, keveänä kuin gaselli, ihanana kuin Eeva. Tässä Intian tyttäressä oli jotain hentoisen ilmakasta, mutta samalla upeata elämän täytelyyttä! Saatoin nähdä ajatukset hienon ihon lävitse. Okaiset liaanit repivät hänen sandaalejaan, mutta kuitenkin asteli hän reippaasti eteenpäin.

Villipeto, joka nousi vedestä sammutettuaan siinä janonsa, juoksi arkana yli tien, sillä tyttö piteli kädessään palavaa lamppua. Näin raikkaan veren virtaavan läpi hienojen sormien, joita hän piti ojennettuina, suojellakseen liekkiä. Hän lähestyi virtaa, asetti lampun vuolle, ja lamppu uiskenteli alas pitkin virtaa. Liekki liehahti, ikäänkuin sammumaisillaan, mutta se paloi kuitenkin, ja tytön mustat, välkkyvät silmät seurasivat sitä silkkisten ripsien takaa sielukkaalla katseella. Hän tiesi, että hänen rakastettunsa eli vielä, jos lamppu palaisi niin kauan kuin hän saattoi sen nähdä. Jos se taas sammui, oli hänen sulhasensa kuollut.

Ja lamppu paloi ja liehahteli, ja tytön sydän liekehti ja vapisi.
Tyttö lankesi polvilleen ja rukoili. Ruohossa hänen vieressään lojui
kosteankylmä käärme. Mutta tyttö ajatteli vain Brahmaa ja sulhastansa.
»Hän elää!» riemuitsi hän, ja vuoret vastasivat kajahtaen: »hän elää!»

Toinen ilta.

»Eilen», kertoi minulle kuu, »katselin alas pieneen puistoon, jota talot ympäröivät. Siellä lepäsi kana ja yksitoista kananpoikaa. Sievä pieni tyttönen juoksenteli sen ympärillä. Kana kaakatti ja levitti pelästyneenä siipensä, peittäen pienokaisensa.

Silloin tuli tytön isä, hän torui, ja minä liu'uin etäämmälle sitä enempää ajattelematta.

Tänä iltana katselin kuitenkin taas samaan puutarhaan — siitä ei olekaan kulunut kuin muutama minuutti. Kanakopissa oli aivan hiljaista, mutta pian tuli pieni tyttö, hiipi varovasti kanakopin luo, työnsi salvan syrjään ja livahti kanan ja poikasten keskeen.

Nämä kirkuivat kimakasti ja lentää räpyttelivät pitkin koppia. Pienokainen juoksi jälessä, minä näin sen selvästi, kun katselin muurin aukosta. Minä ihan suutuin pahaan tyttöön ja olin hyvilläni, kun isä tuli ja torui häntä vielä kiivaammin kuin eilen ja tarttui hänen käsivarteensa.

Tyttö taivutti päänsä, isot kyyneleet kimmelsivät hänen sinisissä silmissään. 'Mitä sinä täällä teet?' kysyi isä. Tyttö itki. 'Minä tulin tänne', sanoi tyttö, 'suutelemaan kanaa ja pyytämään siltä anteeksi eilisen tekoni tähden; en uskaltanut sitä sinulle sanoa!' Ja isä suuteli suloista, viatonta lasta otsalle; ja minä suutelin häntä silmille ja suulle.»

Kolmas ilta.

»Minä näin vaimon — ahtaan kadun varrella aivan lähellä. Kuja on niin kapea, että saatan vain minuutin ajaksi laskea säteeni solumaan talon muurille, mutta tämän minuutin aikana näen tarpeeksi, tunteakseni maailman, mikä täällä liikkuu.

Kuusitoista vuotta sitten oli tämä vaimo lapsi; tuolla maaseudulla leikki hän pappilan puutarhassa. Ruusupensaat olivat vanhoja ja aivan lakastuneita, ne rehoittivat ulkona käytävillä ja työnsivät pitkiä oksia aina omenapuihin saakka. Vain siellä täällä näkyi ruusu, eikä se ollut ihana niinkuin kukkien kuningatar saattaa olla, mutta väriä sillä oli, olipa tuoksuakin. Minusta näytti kirkkoherran pieni tytär paljoa ihanammalta ruusulta. Tyttö istui jakkarallaan metsistyneen pensaston juurella, suudellen pahvisen nuken sisäänpainuneita poskia.

Minä näin hänet taas kymmenen vuotta myöhemmin, — näin hänet upeassa tanssisalissa. Hän oli rikkaan kauppiaan sorea morsian; minua ilahutti hänen onnensa, kävin häntä katsomassa hiljaisina iltoina.

Oi, ei kukaan ajattele minun kirkkaita silmiäni, varmaa katsettani! Minunkin ruusuni versoi villejä vesoja kuten pappilan puutarhassa kasvava! Arkielämälläkin on oma murhenäytelmänsä; tänään näin viimeisen näytöksen.

Ahtaan kadun varrella hän makasi vuoteella kuolemansairaana, ja ilkeä talonisäntä, hänen ainoa turvansa, kiskoi raa'asti ja kylmästi peitteen hänen päältään ja sanoi: 'Nouse! sinun poskesi peloittavat ihmisiä, siistiydy! Hanki rahaa, muutoin minä heitän sinut kadulle, sukkelaan; nousehan!' — 'Kuolema viiltää rintaani!' sanoi vaimo, 'oi, anna minun levätä'.

Mutta mies kiskoi hänet vuoteelta, maalasi hänen poskensa, siroitti ruusuja hänen hiuksiinsa, pakoitti hänet ikkunan ääreen istumaan, asetti palavan kynttilän hänen viereensä ja meni menojaan. Minä katselin tuijotellen vaimoa; hän istui liikkumattomana, hänen kätensä vaipuivat syliin.

Ikkuna paiskautui kiinni, ikkunanruutu särkyi, mutta hän istui hiljaa.
Uutimet lepattivat liekin tavoin hänen ympärillään, hän oli kuollut.
Avonaisen ikkunan ääressä istuen vainaja ikäänkuin varoitteli julman
kohtalonsa uhrina.»

Neljäs ilta.

»Tänä iltana olin katsomassa saksalaista huvinäytelmää», kertoi kuu.

»Tämä tapahtui eräässä pienessä kaupungissa; muuan tallirakennus oli muutettu teatteriksi. Pilttuut oli jätetty paikoilleen, niitä oli vain puhdistettu aitioiksi. Koko puurakennus oli koristettu kirjavalla paperilla, alemman kaaren alla riippui pieni rautainen kynttiläkruunu. Sen yläpuolelle oli kattoon kiinnitetty kumoonkaadettu tynnyri, jotta kruunun voisi vetää kattoon kuten isommissa teattereissa oli tapana silloin kun kuiskaajan luukusta näytännön alkaessa kuului kellon kilinää.

'Kilikili!' ja pieni rautainen kynttiläkruunu kohosi äkkiä puolen kyynärän verran; nyt tiedettiin huvinäytelmän alkaneen.

Nuori ruhtinas oli puolisoineen matkalla kaupungin läpi ja tullut katsomaan esitystä. Siksi oli huone täpösen täynnä, ainoastaan kynttiläkruunun alle oli muodostunut ikäänkuin tulivuoren aukko. Sillä paikalla ei istunut yhtäkään sielua, sillä kynttilät tippuivat: 'tsip, tsip!'

Minä näin kaiken, sillä huoneessa oli niin lämmintä, että oli täytynyt avata kaikki seinäluukut. Ja jokaisesta luukusta katselivat ulkona seisovat pojat ja tytöt huoneeseen, vaikka poliisi istui sisällä uhaten kepillään.

Aivan jouhisoittokunnan lähellä nähtiin nuori ruhtinaspari istumassa kahdessa nojatuolissa; muulloin istuivat siinä tavallisesti pormestari ja hänen rouvansa. Mutta tänä iltana täytyi heidän istua puupenkeillä niinkuin muidenkin porvarien.

'Siitä näkee, että haukka ajaa toisen tieltään', kuului huomautus rouvasväen puolelta, ja sen johdosta muuttui kaikki vielä juhlallisemmaksi: kynttiläkruunu lepatti, rahvasta näpäyteltiin sormille, ja minä — niin, kuu oli myös mukana koko näytännön aikana.»

Viides ilta.

»Eilen», alotti kuu, »katselin alas liikehtivään Pariisiin, ja katseeni tunkeutuivat Louvren kammioihin.

Vanha, kurjasti puettu, kansanluokkaan kuuluva isoäiti seurasi erästä palvelusmiestä isoon, tyhjään valtaistuinsaliin. Hän tahtoi nähdä tämän salin, hänen täytyi se nähdä.

Tämä saavutus oli vaatinut monta pikku uhrausta, paljon puhetaitoa, ennenkuin hän oli näin pitkälle ehtinyt.

Hän pani laihat kädet ristiin ja katseli juhlallisesti ympärilleen ikäänkuin olisi seisonut kirkossa. 'Tässä se tapahtui!' sanoi hän, 'juuri tässä!' ja hän lähestyi valtaistuinta, jolta riippui kallis kultapalteinen samettiverho. 'Tuolla', sanoi hän, 'tuolla!' ja hän polvistui ja suuteli purppurapeitettä — luulenpa hänen itkeneen.

'Eihän se ollut tämä sametti!' sanoi palvelija, ja hänen huulillansa liikkui hymy. 'Mutta tässä se kuitenkin tapahtui!' sanoi vaimo, 'tällaiselta täällä silloin näytti!' 'Niin', vastasi mies, 'eikä kuitenkaan niin; ikkunat oli säretty, ovet oli revitty alas ja verta oli lattialla. Te voitte kuitenkin sanoa: 'Minun pojanpoikani on kuollut Ranskan valtaistuimella'.

'Kuollut!' toisti vanha rouva. En usko heidän lausuneen enempiä sanoja; he jättivätkin pian salin, iltahämärä laskeutui huoneeseen, ja minun hohteeni valaisi Ranskan valtaistuimen kalliin sametin kahta kirkkaammaksi.

Kenen sinä luulet sen vanhan vaimon olleen? Tahdon sinulle kertoa erään tarinan. Tämä tapahtui heinäkuun vallankumouksen aikaan, sen loistavan voitonpäivän iltaantuessa, jolloin jokainen talo oli linnoitus, jokainen ikkuna vallitus, ja kansa teki rynnäkön Tuileries-palatsiin. vaimot ja lapsetkin olivat mukana keskellä taistelevia; he tunkeutuivat kuninkaanlinnan kamareihin ja saleihin. Köyhä, pieni, ryysyihin puettu poika taisteli urhoollisesti vanhempien soturien joukossa; useiden pistinten kuolettavasti haavoittamana vaipui hän maahan. Tämä tapahtui valtaistuinsalissa, ja verta vuotava poika asetettiin Ranskan valtaistuimelle, ja sametti käärittiin hänen haavoillensa; veri virtasi yli kuninkaallisen purppuran.

Mikä kuva! Komea sali, taistelevat ryhmät! Murtunut lippu oli maassa, pistimien päissä liehui kolmivärinen viiri, ja valtaistuimella lepäsi köyhä poika kelmeine, kirkastuneine kasvoineen, silmät suunnattuina taivasta kohden, jäsenet vavahdellen kuolinkamppauksessa, — rinta paljaana, viheliäinen puku yllä, hopealiljaisen korusametin poimun puoleksi peittämänä.

Pojan kehdon ääressä oli ennustettu: 'Hän kuolee kerran Ranskan valtaistuimella!' Äidin sydän oli uneksinut uudesta Napoleonista.

Minun säteeni ovat suudelleet hänen haudallensa laskettua kuihtumattomien kukkien seppeltä, säteeni ovat yöllä suudelleet vanhan isoäidin otsaa, kun hän unessaan näki kuvan, jonka sinä voit tähän piirtää: 'Köyhä poika Ranskan valtaistuimella!'»

Kuudes ilta.

»Olen käynyt Upsalassa!» sanoi kuu. »Katselin alas isolle tasangolle niukkoine ruohikkoineen ja hedelmättömine kenttineen. Kuvastelin itseäni Fyris-joessa, höyrylaivan karkoittaessa kaloja ruovikkoon. Allani kiitivät pilvet langettaen pitkiä varjoja Odinin, Thorin ja Freyrin haudoille, kuten noita kumpuja nimitetään. Kummuilla kasvavaan ruohikkoon on niiden nimet piirretty.

Täällä ei ole mitään hautakiveä, johon matkustava voisi kaivertaa nimensä, ei ole mitään kallionseinää, johon hän voisi sen maalata. Siksi vierailija on leikkauttanut ruohikon. Paljas maa loistaa silmiin suurina kirjaimina ja niminä, ne muodostavat kokonaisen verkon, joka on pingoitettu yli ison kummun, — kuolemattomuuden, jota uusi nurmi kattaa.

Siellä seisoi mies, laulaja; hän tyhjensi leveällä hopearenkaalla varustetun mesitorven ja kuiskasi nimen. Hän varoitti tuulta ilmaisemasta nimeä, mutta minä kuulin sen, minä tunsin sen, sen yllä välkkyi kreivinkruunu, ja siksi hän ei ääneen lausunut hänen nimeänsä. Minä hymyilin, — runoilijan kruunu kimmelsi hänen päällään. Esten Eleonoran aatelisnimi liittyy läheisesti Tasson nimeen. Minä tiedän myös, missä kauneuden ruusu kukkii —!»

Tämän sanoi kuu, silloin kulki pilvi sen yli. Älköön mitään pilviä tunkeutuko runoilijan ja ruusun väliin!

Seitsemäs ilta.

»Pitkin rantaa leviää raikkaana ja tuoksuvana pyökkejä ja tammipuita kasvava metsä. Keväisin käyvät sitä tervehtimässä sadat satakielet.

Aivan lähellä on meri, ikuisesti vaihteleva meri. Metsän ja meren välillä kulkee leveä hiekkatie, vaunut toisensa jälkeen vyöryvät ohitse. Minä en seuraa niitä, katseeni pysähtyy mieluummin yhteen ainoaan kohtaan: sillä paikalla on jättiläishauta, sinivattu-köynnökset ja okaiset oratuomet versovat kivien välissä.

Täällä on runoutta luonnossa. Kuinka luulet ihmisten käsittävän tämän? No, minä kerron sinulle, mitä minä kuulin siellä vain viime iltana ja yönä.

Ensiksi tuli kaksi rikasta maamiestä ajaen tietä pitkin. 'Nämä ovat ihania puita!' sanoi toinen. — 'Jokainen antaa varmaan kymmenen kuormaa polttopuita!' vastasi toinen; 'tulee ankara talvi, viime vuonna saimme neljätoista taalaria syleltä!' ja niin jatkui puhe.

'Tässä on tie kovin huonoa!' virkkoi toinen kulkija. — 'Nämä ovat ihan kirottuja puita', vastasi naapuri; 'tämän kautta ei käy mitään oikeata ilmanvetoa paitsi meren puolelta!' Sen sanottuaan ajoivat he taas edelleen.

Postivaunukin tuli ohi ajaen; kaikki nukkui tällä mitä ihanimmalla seudulla; ajaja puhalsi postitorveen, mutta hän ei ajatellut muuta kuin: 'Minä soitan hyvin, ja se kaikuu täällä aika somasti; miellyttääkö se teitä hyvin?' Ja postivaunut katosivat niine hyvineen.

Silloin tuli kaksi poikaa hevosella laukaten. Tässä on nuoruutta ja samppanjaa veressä, ajattelin minä. He katselivat hymyhuulin sammalkasvuista kumpua ja tummaa viidakkoa.

'Täällä minä voisin käyskennellä myllärin Kirstin kanssa!' sanoi toinen, ja he katosivat. Kukat tuoksuivat hyvin väkevästi, jokainen tuulenhenkäys uinaili, ihan kuin meri olisi osa taivaasta, joka oli pingoitettu syvän laakson yli.

Vaunut ajoivat ohi, niissä istui kuusi henkilöä, — neljä nukkui, viides ajatteli uutta kesätakkiaan, jonka piti sopia hänelle mainiosti; kuudes kumartui katsomaan vaunuista ja kysyi, oliko kiviröykkiöllä mitään merkitystä.

'Ei ole!' vastasi ajaja, 'tämä on kivikasa, mutta puut ovat merkillepantavia'. — 'Kertokaa minulle!' — 'Niin, ne ovat hyvin merkillepantavia! Katsokaas, kun lumi talvella on korkea, ja kaikki näyttää yhdeltä ainoalta lakeudelta, silloin ovat puut minulle merkkejä, joista minä voin ottaa vaarin, jotten aja mereen. Katsokaas, sen vuoksi ovat ne merkillepantavia!' Sen sanottuaan ajoi hän tiehensä.

Nyt tuli muuan taidemaalari, hänen silmänsä loistivat, hän ei virkkanut sanaakaan, vihelteli vain, ja satakielet lauloivat toinen toistaan äänekkäämmin. 'Tukkikaa suunne!' huudahti hän ja painoi tarkasti muistiin kaiken sekä väreillä että musteella: 'Sininen, sinisenpunertava, tummanruskea! siitä tulee ihastuttava maalaus!' Hän kiinnitti sen kuten kuvastin kiinnittää kuvan, ja sitä tehdessään vihelteli hän erästä Rossinin marssia.

Lopulta tuli sinne köyhä tyttö, hän levähti hiidenhaudan partaalla ja asetti taakkansa maahan. Ihanat, kalpeat kasvot kumartuivat kuunnellen kohti metsää. Hänen silmänsä loistivat, kun hänen katseensa liiti taivaalle tai meren yli. Kädet laskeutuivat ristiin, luulen, että hän rukoili isämeidän.

Hän ei itse käsittänyt, mikä tunnelma virtasi hänen sieluunsa. Mutta minä tiedän, että tämä hetki ja ympärillä loistava luonto pysyy hänen muistissaan vuosienkin takaa monta kertaa kauniimpana ja uskollisempana kuin taidemaalari määrätyillä väreillään ne paperille piirteli. Minun säteeni seurasivat häntä, kunnes aamurusko suuteli hänen otsaansa!»

Kahdeksas ilta.

Taivaalla oli raskaita pilviä, kuu ei tullut ollenkaan näkyviin. Seisoin huoneessani kaksin verroin yksinäisenä katsellen ilmaan, missä kuun olisi pitänyt paistaa.

Ajatukseni liihättelivät kaukaisuuteen, ylös suuren ystäväni luokse, joka aina iltasin niin somasti jutteli minulle kertomuksia ja näytti minulle kuvia. Kuinka suunnattoman paljon se olikaan kokenut eläissänsä!

Se purjehti vedenpaisumuksen yllä ja hymyili katsellessaan alas arkkiin, niinkuin nyt minulle, ja toi lohdutuksen uudesta ilmoille kukoistavasta maailmasta. Kun Israelin kansa seisoi itkien Babylonin vetten partailla, katseli se surumielisesti läpi halavien, joissa harput riippuivat. Kun Romeo kapusi parvekkeelle ja rakkauden suudelma nousi kuten Keruubin ajatus taivahille, leijui kuu läpikuultavassa ilmassa, puoleksi peittyneenä tummien kypressien taakse. Se näki sankarin St. Helenan saarella, kun tämä yksinäisiltä kallioilta katseli kauas yli valtameren.

Mitäpä kaikkea kuu voisikaan kertoa! Maailman elämä on sille satu.

Tänä iltana en sinua näe, vanha ystävä! En voi piirtää mitään kuvaa sinun vierailusi muistoksi!

Katsellessani näin uneksuen ylös pilviin, kirkastui ilmapiiri. Pilvistä pilkahti kuun säde, mutta se sammui taas. Tummat hattarat kulkivat yli kuun, mutta tuo oli kuitenkin kuun lähettämä tervehdys, ystävällinen iltatoivotus minulle.

Yhdeksäs ilta.

Oli jälleen kirkas ilma. Oli kulunut useita iltoja, kuu oli ensi neljänneksessä. Minä sain taas aiheen luonnokseen.

Kuulkaahan, mitä kuu kertoi.

»Minä seurasin napapiirin lintua ja uivaa valaskalaa Grönlannin itärannikolle. Paljaat jään ja lumen peittämät kalliot sulkivat piiriinsä laakson, missä pajut ja mustikat rehoittivat rikkaassa kukoistuksessaan; tuoksuva tervakko levitti suloista hajuaan.

Valoni oli himmeä, kehäni oli kelmeä kuin vesililjan lehti, joka viikkoja sitten on temmattu varrestaan ja ajelehtaa pitkin vesiä. Pohjasenpalon kruunu paloi, sen kehä oli leveä, ja säteet kiitivät kuin räiskyvät tulipatsaat pitkin koko taivasta, heloittaen vihreän- ja punaisenvärisinä.

Perimäisen pohjolan asukkaat kokoontuivat tanssimaan ja huvittelemaan, mutta he eivät revontulten räiskinää hämmästyneet, sillä tämä oli heille tuttua komeutta: antaa kuolleiden sielujen mursunpäällä kisata pallosilla! ajattelivat he oman uskonsa mukaan, eikä heillä ollut huvia eikä halua muuhun kuin laulamaan ja tanssimaan.

Keskellä piiriä seisoi grönlantilainen turkitta, käsirumpu kädessä ja viritti virren hylkeenpyynnistä, ja kuoro vastasi: 'Eijaa, eijaa, aa!' hyppien valkoisiin turkkeihin puettuna piirissä. Kisa näyttikin jääkarhuntanssilta. Silmät ja pää tekivät mitä rohkeimpia liikkeitä.

Nyt alkoivat käräjät ja tuomiot. Ne, jotka olivat rikkoneet, astuivat esille, ja loukattu mainitsi valmistamatta vastustajan viat; reippaasti ja pilkallisesti, kaikki tämä tapahtui rummun säestämän tanssin aikana. Syytetty vastasi yhtä nokkelasti, sillävälin nauroi seurakunta ja langetti tuomion heidän välillänsä.

Vuoret jymähtelivät, jäätiköt räjähtelivär, isoja möhkäleitä irtaantui syöksymään vuorenkupeilta syvyyksiin, pudotessaan hajoten siruiksi. Oli grönlantilainen ihana kesäyö.

Sadan askeleen päässä tältä paikalta makasi sairas avonaisessa teltassa nahkojen peitossa. Elämä virtasi vielä hänen lämpöisessä veressään, mutta hänen täytyi kuitenkin kuolla, sillä hän uskoi sen itse, ja kaikki hänen ympärillään uskoivat sen. Siksi neuloi hänen vaimonsa jo nahkapeitteen tiukasti hänen ympärilleen, jottei hänen myöhemmin olisi tarvinnut häntä koskettaa. Ja vaimo kysyi: 'Tahdotko tulla vuorelle kovaan lumeen haudatuksi? Minä koristan sen paikan sinun kajakillasi ja sinun vasamillasi! Angekok on tanssiva tietään sen paikan yli, vai tahdotko sinä mieluummin tulla mereen upotetuksi?'

'Mereen!' kuiskasi toinen ja nyökäytti päätään surullisesti hymyillen. — 'Se on suviteltta!' sanoi vaimo; 'siellä hyppelehtivät sadat hylkeet, siellä nukkuu mursu jalkojesi juurella, ja metsästys siellä on varma ja hupaisa.'

Ja lapset itkien repäisivät pingoitetun vuodan ikkunalta, jotta kuoleva voitaisiin viedä merelle, lainehtivalle merelle, joka antoi hänelle elatuksen hänen eläessään, nyt rauhan kuollessaan. Uiskentelevat jäävuoret kohosivat hänen hautapatsaiksensa, päivä ja yö vaihtuivat. Hylje uinuu jäälohkareella, myrskylintu liitää kauas sen yli.»

Kymmenes ilta.

»Minä tunsin erään vanhan neitsyen», sanoi kuu; »hän kulki joka talvi puettuna keltaiseen atlasturkkiin, joka oli aina uusi, sillä se oli hänen ainoa muotinsa. Joka kesä käytti hän samaa olkihattua, luulenpa samaa sinisenharmaata nuttuakin.

Hän kulki kadun poikki tapaamaan vain yhtä ainoata vanhaa ystävätärtään. Mutta viime vuosina ei hän enää siellä käynyt, sillä ystävätär oli kuollut. Hyljättynä työskenteli vanha neitsyeni ikkunan ääressä, jolla heloitti koko kesän ajan somia kukkia sekä talvisin huovalla suojeltuja krasseja.

Viimeisinä kuukausina ei hän enää istunut ikkunan ääressä, mutta hän eli kuitenkin, sen tiesin, sillä en ollut nähnyt hänen tekevän sitä suurta matkaa, josta hän ja hänen ystävättärensä niin usein olivat puhuneet.

'Niinpä niin', oli hän silloin puhellut, 'kun minä kuolen, pääsenkin paljoa pitemmälle matkalle kuin koko elinaikanani. Kuuden penikulman päässä täältä on minun sukuhautani, sinne minut viedään, siellä saan levätä toisten sukulaisteni luona.'

Eilisyönä pysähtyivät vaunut talon edustalle; sieltä kannettiin ruumisarkku. Silloin tiesin, että hän oli kuollut; kantajat käärivät olkia arkun ympäri ja ajoivat tiehensä. Siellä nukkui hiljainen, vanha neitsyt, joka viime vuosinaan ei ollut kotoaan liikkunut, ja vaunut vyöryivät kaupungista, niin vinhasti kuin se olisi ollut huvimatka.

Maantielläpä ajettiin vielä nopeammin. Ajaja katseli pari kertaa salaa taakseen. Luulenpa hänen peljänneen näkevänsä neidin istumassa ruumisarkulla, puettuna ainaiseen atlasturkkiinsa. Sentähden hän löikin hevosia niin järjettömästi ja kiristi ohjaksia, jotta kuolaimet vaahtosivat.

Hevoset olivat nuoria ja tulisia, jänis huppelehti yli tien, ja hevoset pillastuivat. Vanha neitsyt, joka vuodet umpeensa liikuskeli talossa aina yhtä hiljaisesti, kiiti nyt kuoltuaan yli kivien ja kolojen avonaisella valtatiellä. Oljilla köytetty ruumisarkku kaatui kumoon tielle; hevosten ajaja ja vaunut syöksyivät hurjaa vauhtia eteenpäin.

Leivo pyrähti laulaen kedolta lentoon, visersi aamuvirtensä liihottaen arkun päällä, asettui sille istumaan ja pöyhi nokallaan mattoja ikäänkuin tahtoen repiä rikki koteroa. Sitten kohosi se taas ilmoihin, ja minä vetäydyin jälleen punertavien aamupilvien taakse.»

Yhdestoista ilta.

»Oli hääjuhlat!» kertoi kuu. »Lauluja oli laulettu, onnittelumaljoja oli tyhjennetty, pidot olivat komeat ja upeat; vieraat olivat sanoneet jäähyväisensä, keskiyö oli kulunut, äidit suutelivat sulhasta ja morsianta.

Minä näin heidät yksin, mutta ikkuna oli melkein kokonaan uutimien peitossa; lamppu valaisi kodikasta kammiota.

'Jumalan kiitos, he ovat poissa!' sanoi sulhanen ja suuteli morsiamensa käsiä ja huulia. Morsian hymyili ja itki, lepäsi hänen rinnallaan vavisten niinkuin lotuskukka lepää juoksevalla virralla; ja he kuiskasivat suloisia, onnellisia sanoja.

'Nuku suloisesti!' huudahti sulho ja veti syrjään ikkunauutimet. — 'Katso, kuinka ihanasti kuu paistaa', sanoi morsian, 'katso, kuinka hiljaisesti ja kirkkaasti se paistaa!'

Ja morsian sammutti lampun, kodikas huone tummeni, ja kuitenkin minun valoni loisti niinkuin morsiamen silmät loistivat. — Naisellisuus, suutele runoilijan harppua, kun hän laulaa elämän salaisuuksista!»

Kahdestoista ilta.

»Minä annan sinulle kuvan Pompeijista», sanoi kuu.

»Olin etukaupungissa Kaivajankadulla, joksi sitä sanotaan, missä ihanat muistomerkit seisovat, — missä kerran riemuitsevat nuorukaiset ruusut otsilla tanssivat Laisin ihanien sisarien kanssa.

Nyt vallitsi täällä kuolonhiljaisuus. Saksalaiset, napolilaisessa palveluksessa olevat sotilaat olivat vartijoina ja pelasivat korttia ja noppapeliä. Joukko tuolta puolen vuorien tulleita matkustajia vaelsi kaupunkiin vartijan saattamana. He tahtoivat minun täydessä valossani katsella haudasta noussutta kaupunkia, ja minä osoitin heille vaununrattaitten jäljet leveillä laavaliuskoilla kivetyissä kaduissa. Minä osoitin heille ovenkamanoihin piirretyt nimet sekä niillä vielä riippuvat kilvet. He katselivat pienille kartanoille rakennettuja suihkukaivoaltaita, jotka olivat koristetut simpukoilla ja näkinkengillä.

Mutta missään ei vesi kohonnut ilmaan, mikään laulu ei kajahtanut läpi rikkaasti maalattujen huoneiden, missä metallinen koira vartioi ovea. Tämä oli kuolleiden kaupunki; vain Vesuvius pauhasi ikuisia hymnejään, joiden yksityisiä säkeistöjä ihmiset sanovat uusiksi purkauksiksi.

Me menimme Venuksen temppelille, joka on veistetty valkoisenhohtavasta marmorista. Temppelin leveiden portaiden edessä on pääalttari rehevine halavineen, jotka humisevat pilarien välissä.

Ilma oli läpikuultava ja sininen, ja taustalla kohosi sysimustana Vesuvius, josta tuli tupruili ilmaan kuin männyn runko. Valaistu savupilvi lepäsi tuolla yön hiljaisuudessa kuin petäjän latva, mutta veriruskeana.

Seuran keskessä näin erään laulajattaren, todella suuren taiteilijattaren; olen nähnyt hänen suosittuna laulavan Euroopan etevimmillä paikkakunnilla. Kun hän läheni draamallista näyttämöä, istuutuivat kaikki amfiteatterin kiviportaille. Taasen oli tämä pieni paikka täpö täynnä väkeä kuten vuosituhansia sitten. Näyttämö oli vielä muinaisessa kunnossaan, taustalla muurattuine kulisseineen sekä molempine kaarineen. Taustan läpi näkyi sama koristus kuin siihen aikaan, luonto itse, Sorrenton ja Amalfin väliset vuoret. Laulajatar nousi piloillaan näyttämölle ja lauloi. Paikka haltioitti häntä.

Tulin ajatelleeksi Arapian raisua hevosta, kun se korskuen pöyhistää harjaansa ja laukkaa tiehensä. Sama keveys ja varmuus näkyi laulajattarenkin esiintymisessä. Tulin ajatelleeksi kärsivää, Golgatan ristin alla seisovaa äitiä. Ilmeissä näkyi sama syvästi tunnettu tuska.

Ja ympärillä kajahtivat samoin kuin tuhannen vuotta sitten riemuhuudot sekä suosionosoitukset. 'Onnellinen, taivaan armoittama!' riemuitsivat kaikki.

Kolme minuuttia myöhemmin oli näyttämö tyhjä, kaikki oli kadonnut, ei kuulunut enää ääntäkään. Seurue oli mennyt menojaan, mutta rauniot seisoivat yhä muuttumattomina, niinkuin ne pysyvät vielä vuosisatoja, eikä kukaan enää tiedä hetken suosionosoituksista, ihanasta laulajattaresta hänen sävelistään, hänen hymystään. Unohtuneena ja kadonneena kajastaa tämä hetki minulle itsellenikin vain haihtuvana muistona.»

Kolmastoista ilta.

»Minä katselin erään sanomalehdentoimittajan ikkunasta hänen huoneeseensa», sanoi kuu. »Tämä tapahtui jossakin Saksanmaalla. Siellä oli kauniita huonekaluja, paljon kirjoja ja sikin sokin sanomalehtiä.

Siellä oli useita nuoria miehiä koolla. Toimittaja itse seisoi pulpetin ääressä. Keskustelun alaisina oli kaksi kirjaa, nuorien kirjailijoiden kirjoittamia.

'Toinen näistä on minulle lähetetty', sanoi hän, 'en ole sitä vielä lukenut, mutta se on somasti koristettu; mitä sanotte sen sisällöstä?' — 'Onhan se', virkkoi eräs, joka itse oli runoilija, 'jotensakin hyvä, hiukan venytetty, mutta Jumala paratkoon, onhan hän vielä nuori mies; säkeistöt kyllä voisivat olla hiukan parempia! Ajatukset ovat hyvin terveitä, joskin ovat hyvin tavallisia ajatuksia! Mutta mitäpäs siitä? Eihän sitä aina uuttakaan löydä. Te voitte sitä aivan hyvin kehua! En silti usko hänestä runoilijana mitään suurta tulevan. Mutta hän on oppinut mies, erinomainen itämaisten kielten tutkija, arvostelee itse terveesti. Hänpä juuri kirjoitti sievän arvostelun kotoista elämää käsittelevistä mielikuvitelmistani. Tulee kohdella lempeästi nuorta miestä.' 'Mutta mieshän on täydellinen aasi!' sanoi toinen huoneessa istuva herrasmies. 'Mikään ei ole runoudessa pahempaa kuin keskinkertaisuus, eikä hänen sepittelynsä sen yläpuolelle lainkaan kohoa.'

'Poika-parka!' sanoi kolmas; 'ja hänen tätinsä on kuitenkin niin onnellinen hänen kirjansa johdosta. Herra toimittaja, tämä on juuri sama henkilö, joka on koonnut niin paljon tilaajia teidän viimeiselle käännöksellenne — —'

'Se kunnon rouva! Niin, minä olen arvostellut kirjan. Aivan lyhyesti. Kiistämättömästi kyky! tervetullut lahja! Kukkanen runouden puutarhassa! Siro ulkoasu j.n.e. Mutta entäs tämä toinen kirja! Tekijä ehkä luulee, että minun pitäisi se ostaa. Kuulen, että sitä kehutaan. Hänellä on neroa! Ettekö usko?'

'Yleisestihän niin sanotaan', myönsi runoilija, 'mutta se teki hiukan rajun vaikutuksen! Erittäinkin välimerkkien käyttö on oikullista!'

'Häntä täytyy hiukan mukiloida, hiukan vihoittaa, muutoin hän luulee liian paljon itsestään.'

'Mutta se on kohtuutonta!' huudahti neljäs; 'älkäämme takertuko niin pieniin virheisiin, vaan iloitkaamme hyvistä puolista, ja niitä on tässä paljon! Hän syrjäyttää kaikki muut!'

'Jumala meitä varjelkoon! Jos hän todellakin on niin aito nero, niin hän voi hyvin kestää kirvelevän lipeän! Niitä on kylliksi, jotka ylistävät häntä päin naamaa, — me emme tahdo tehdä hänestä pähkähullua!'

'Kiistämättömäsi kyky!' kirjoitti toimittaja, 'tavallinen hutiloiminen; viidennelläkolmatta sivulla esiintyvästä kahdesta häiritsevästä äänneyhtymästä näkee, että hän voi kirjoittaa epäonnistuneitakin säkeitä. Kehoitamme häntä tutkimaan vanhoja kirjailijoita' j.n.e.

'Minä siirryin edelleen', sanoi kuu, 'ja katselin ikkunan läpi tädin taloon. Siellä istui juhlittu runoilija, tuo kesy, kaikkien kutsuvieraiden suosima, ja oli onnellinen.

Minä etsin toista runoilijaa, sitä rajua. Hän oli myös mukana erään taiteensuosijan luo kokoontuneessa suuressa seurassa, joissa keskusteltiin toisen runoilijan kirjasta. 'Minä otan lukeakseni teidänkin kirjannet' sanoi rikas taiteenkannattaja, 'mutta suoraan sanoen (te tiedätte, että sanon teille aina, mitä ajattelen), minulla ei ole siitä suuriakaan toiveita. Te olette minusta liian kesytön, liian taivaita tavoitteleva — mutta sen tunnustan, että te ihmisenä olette hyvin kunnioitusta herättävä!'

Muuan nuori tyttö istui nurkassa lukien eräästä kirjasta:

Ylistää pilviin arkisuutta, maan tomuun painaa henkevää — se tapa eihän ole uutta, mut uudeksi se aina jää!»

Neljästoista ilta.

Kuu kertoi:

»Metsätien varressa on kaksi maalaistaloa. Ovi on matala, ikkunat ovat milloin ylhäällä, milloin alhaalla, mutta yltympäri kasvaa orapihlajia ja happomarjapensaita. Katto on sammaltunut, ja sillä kasvaa keltaisia kukkia ja laukkaturpeita. Puutarhassa rehoittaa vain lehtikaalia ja perunoita, mutta pensasaidan luona kasvaa seljapuu.

Tämän puun alla istui pieni tyttö, hän loi ruskeat silmänsä vanhaan tammeen, joka kohosi talojen välissä. Sillä puulla on korkea, laho runko, jonka latva on sahattu poikki, ja tyngälle on haikara rakentanut pesänsä. Se seisoi juuri siellä ylhäällä päristäen nokallaan.

Pieni poika tuli talosta; hän asettui pikku tytön viereen, he olivat veli ja sisar.

'Mitä sinä katselet?' kysyi hän. — 'Katselen haikaraa', sanoi tyttö, 'naapurinvaimo on minulle ilmaissut, että se tuo meille tänä iltana pikku veljen tai siskon; nyt minä pidän sitä silmällä, kun se tulee!' — 'Ei haikara mitään tuo!' väitti poika, 'voit uskoa minua: naapurinvaimo on minullekin kertonut sitä, mutta hän nauroi niin sanoessaan, ja silloin kysyin minä häneltä, voisiko hän sen vannoa niin totta kuin Jumala elää! Sitä hän ei voinut tehdä, ja siitä minä tiedän, että kertomus haikarasta on vain sellaista, jota meille lapsille uskotellaan.'

'Mutta mistäs sitten pienet lapset tulisivat?' kysyi tyttö. — 'Isä Jumala sen toimittaa!' vastasi poika. 'Jumala kantaa sitä vaippansa alle kätkettynä, mutta kukaan ihminen ei voi nähdä Jumalaa, ja sentähden emme mekään voi nähdä Hänen sitä tuovan!'

Samassa seljapuun oksat suhisivat, lapset panivat kätensä ristiin ja katselivat toisiaan; varmaankin tuli sieltä Jumala pienokaista kantaen.

Ja he tarttuivat toistensa käteen. Talon ovi avautui, kynnyksellä seisoi naapurinvaimo: 'Tulkaa nyt sisälle', sanoi hän, 'katsokaa, mitä toi, kiltin pikku veikan se toi!' Ja lapset nyökyttivät päätään; tiesiväthän he jo, että se oli tullut.»

Viidestoista ilta.

»Minä liu'uin yli Lüneburgin nummen», sanoi kuu. »Tien varrella oli yksinäinen mökki, lähellä oli muutamia lehtensä varistaneita pensaita, ja pensastossa lauloi eksynyt satakieli. Sen täytyi kuolla yökylmään, kuulemani viserrys oli sen joutsenlaulu.

Aamurusko sarasteli. Pitkin tietä tuli matkue, siinä kulki maasta muuttavia maalaisperheitä, jotka pyrkivät Bremeniin tai Hampuriin, mennäkseen laivalla Amerikkaan, missä heille onni, uneksittu onni kukoistaisi.

Vaimot kantoivat pieniä lapsia selässään, isommat lapset juoksivat heidän sivullaan, viheliäinen hevonen veti kärryillä muutamia huonekaluja.

Kylmä tuuli puhalsi, pieni tyttö painautui kiinteämmin äitiinsä, joka katseli ylös minun ympyriäiseen, vähenevään kehääni ja ajatteli kotona kärsimäänsä kovaa hätää sekä raskaita veroja, joita hän ei ollut kyennyt suorittamaan. Sitä ajatteli myös koko muu matkue; punainen aamukajo valaisi sitä kuin enteenä onnen auringon uudesta nousemisesta heidän iloksensa.

He kuulivat kuolevan satakielen laulavan; se ei ollut mikään väärä profeetta, vaan onnen julistaja. Tuuli vinkui, sentähden he eivät käsittäneet sen laulua: 'Purjehdi rauhallisesti yli meren! Olethan kaikella omaisuudellasi maksanut sen pitkän matkasi, köyhänä ja avuttomana astut sinä luvattomaan maahasi. Sinun täytyy myydä oma itsesi, vaimosi ja lapsesi. Kuitenkaan et joudu pitkäksi aikaa kärsimään! Leveiden, tuoksuvien lehtien takana istuu kuolonenkeli; sen tervehdys hengittää kuolettavan kuumeen sinun vereesi. Matkusta, matkusta yli kuohuvien vesien!'

Ja matkue kuunteli iloisena satakielen laulua, sillä se merkitsi onnea. Päivä heloitti keveistä pilvistä; maalaisväestö kulki nummen yli kirkolle. Mustapukuiset vaimot paksuine valkoisine pääliinoineen näyttivät vanhoista kirkkomaalauksista alasastuneilta kuvilta. Ympärillä vallitsi vain suuri, kuollut maisema, — kuiva ruskea kanerva, valkoisten hietasärkkien väliin uponneet tummat kulonurmikot, vaimot kantoivat virsikirjaa ja vaelsivat jumalanpalvelukseen. Oi, rukoilkaa, rukoilkaa niiden puolesta, jotka hautaan vaeltavat kuohuvien vesien taakse!»

Kuudestoista ilta.

»Minä tunnen erään ammatti-ilveilijän», puheli kuu. »Yleisö aina riemastuu hänet nähdessään. Jokainen hänen liikkeensä tuntuu hullunkuriselta, se saa katsomon ratkeamaan raikkaaseen nauruun, ja siinä ei ole kuitenkaan mitään edeltäpäin harkittua, — se on hänelle vain luonteenomaista.

Hän oli ilveilijä jo pienenä paapattina temmeltäessään muiden poikien kanssa. Luonto oli hänet siksi tehnyt, se oli luonut toisen kyttyrän hänelle selkään ja toisen rintapuolelle. Sitävastoin hänen sisimpänsä, henkinen olemuksensa, oli rikkaasti varustettu; kellään ei ollut syvempää tunnetta, suurempaa hengen joustavuutta kuin hänellä.

Teatteri oli hänen ihanteellinen maailmansa. Jos hän olisi ollut solakka ja sirokasvuinen, olisi hänestä jokaisella näyttämöllä tullut murhenäyttelijä. Kaikki suuri ja sankarillinen täytti hänen sielunsa, ja kuitenkin täytyi hänen sukeutua ilvehtijäksi, vieläpä hänen tuskansa, hänen murhemielisyytensä vain lisäsivät teräväpiirteisten kasvojen hupaista kuivakiskoisuutta, herättäen naurua lukuisassa yleisössä, joka paukutti käsiänsä suosikilleen.

Sievä taidetanssijatar oli hänelle ystävällinen ja hyvä, mutta tahtoi kuitenkin mieluummin mennä naimisiin huvinäyttelijän kanssa; olisihan todellakin ollut liian lystikästä, jos kauneus ja rumuus olisivat tulleet vihityiksi. Ilveilijän ollessa pahimmalla tuulella sai vain taidetanssijatar hänet hymyilemään tai remahtamaan raikuvaan nauruunkin. Ensin kohteli taidetanssijatar häntä silloin murheellisesti, sitten hiukan levollisemmin, mutta lopulta repäisevän ilakoivasti. 'Minä tiedän hyvin, mikä teitä vaivaa!' sanoi hän: 'rakkaus!' — ja nyt täytyi toisen nauraa. 'Minä ja rakkaus!' huudahti ilvehtijä, 'sepä näyttäisi hupaiselta! Kylläpä yleisö remuaisi!' — 'Niin, juuri rakkaus!' jatkoi tanssijatar ja lisäsi hullunkurisen juhlallisesti: 'Minuahan te rakastatte.'

Noin voi sanoa, kun tietää, ettei sitä rakkautta ole olemassa! Ja ilvehtijä ponnahti naurusta ilmaan, nyt oli hänen raskasmielisyytensä haihtunut. Ja kuitenkin oli tanssijatar sanonut totuuden, ilvehtijä rakasti häntä, rakasti hartaasti, niinkuin hän rakasti kaikkea suurta ja ylevää taiteessa.

Taidetanssijattaren hääpäivänä hän oli mitä iloisin kujeilija, mutta jälkeenpäin hän itki; jos yleisö olisi nähnyt hänen vääristyneet kasvonsa, olisi se paukuttanut käsiään.

Hiljakkoin tanssijatar kuoli; hautauspäivänä sai huvinäyttelijä vapautuksen velvollisuudestaan esiintyä teatterissa, — olihan hän sureva leskimies. Johtajan täytyi tarjota jotain oikein hullunkurista, jotta yleisö ei liiaksi kaipaisi sievää tanssijatarta ja huvinäyttelijän hauskuutta. Siksi täytyi ilveillijän olla kahta hupaisempi. Hän tanssi ja hyppi, epätoivo sydämessä, ja yleisö paukutti ja riemuitsi: 'Hyvä, mainiota!' Ilvehtijä huudettiin esille; oi, hän oli aivan verraton!

Viime yönä näytännön jälkeen vaelsi pikku kuvatus kaupungista ulos yksinäiselle hautuumaalle. Taidetanssijattaren haudalle laskettu kukkaseppele oli jo lakastunut. Hän istuutui haudalle; tämä oli kuin maalattava kuva! Käsi oli poskella, katse kohotettuna ylös minuun. Hän näytti muistopatsaalta, tämä haudalla istuva, kummallinen ja hullunkurinen ilvehtijä. Jos yleisö olisi nähnyt suosikkinsa, olisi se paukuttanut käsiään: Hyvä, Pulcinello! Mainiota, erinomaista!»

Seitsemästoista ilta.

Kuule, mitä kuu kertoi:

»Olen nähnyt kadetin pääsevän upseeriksi, — nähnyt hänen ensi kerran esiintyvän loistavaan asuunsa puettuna, olen nähnyt nuoren tyttösen tanssipuvussa, — nähnyt ruhtinaan nuoren morsiamen onnellisena juhlavaatteissaan. Mutta mitään auvoa en voi verrata siihen, minkä näin tänä iltana eräällä lapsella, nelivuotiaalla pikku tytöllä.

Hän oli saanut uuden sinisen puvun, uuden ruusunpunaisen hatun; hän oli juuri laittautunut loistoonsa. Tämä kaikki kaipasi valoa, sillä kuun säteet, jotka tunkeutuivat ikkunasta, eivät olleet kylliksi kirkkaita. Tässä tarvittiin toisenlaista valoa! Siinä seisoi pieni tyttö jäykkänä kuin nukke, levottomasti pidellen käsivarsiaan ulompana puvusta, sormet leveästi harallaan. Oi, kuinka hänen silmänsä, koko kasvonsa säihkyivätkään autuudesta!

'Huomenna pääset kadulle kävelemään!' sanoi äiti, ja pienokainen katseli hattuansa, katseli pukuansa ja hymyili onnellisena: 'Äiti!' virkahti hän, 'mitähän koirat ajattelevatkaan nähdessään minut huomenna näin komeana!'»

Kahdeksastoista ilta.

»Olen kertonut sinulle Pompeijista», alotti kuu, »tuosta kaupunki-ruumiista, joka on ikäänkuin asetettu näytteille elävien kaupunkien riviin. Tunnen toisen kaupungin vielä ihmeellisemmän; se ei ole mikään ruumis, vaan kaupungin haamu.

Kaikkialla, missä suihkukaivo lorisee marmorialtaaseen, tuntuu minusta ikäänkuin kuulisin uiskentelevan kaupungin tarinan. Niin, vesisade voisi todellakin siitä kertoa, aallot rannalla laulaa! Yli merenpinnan leijuu usein usma, se on kuin leskenhuntu: meren sulhanen on kuollut, hänen linnansa ja kaupunkinsa on nyt hänen hautakammionaan.

Tunnetko sitä kaupunkia? Sen kaduilla ei ole koskaan kuultu vaunujen tärinää tai hevosen kavioiden kapsetta. Siellä ui kala, ja gondoli liitää aavemaisena yli vihreän veden.

Minä näytän sinulle», jatkoi kuu, »kaupungin torin, isoimman paikan, ja sinä luulet tulleesi satujen kaupunkiin! Ruoho rehoittaa siellä leveiden kiviliuskojen välissä, ja aamuhämärässä liihoittelevat tuhannet kotikyyhkyset erillään kohoavan, korkean tornin ympärillä. Kolmelta taholta ympäröivät sinua kaarikäytävät. Tuolla istuu turkkilainen hiljaa poltellen pitkää piippuaan, soma kreikkalaispoika nojautuu pylvääseen katsellen kohotettuja voitonmerkkejä, korkeata lipputankoa, vanhan vallan muistomerkkiä; liput riippuvat kuin suruharsoina. Tuolla levähtää nuori tyttö, hän on asettanut maahan raskaan vesisangon; korento, jossa hän sitä kantaa, on hänen olallaan, hän nojautuu voittopatsaaseen.

Sinä et näe edessäsi mitään taikalinnaa, vaan kirkko tuossa kohottaa kullatut kuvut ja kultaiset pallot niiden ympärillä säteilemään minun hohteessani. Upeat vaskiset hevoset tuolla ylhäällä ovat tehneet matkoja niinkuin sadun vaskiratsu; ne ovat olleet täältä poissa ja taas tulleet tänne.

Näetkö muurien ja ikkunain kirjavaa loistoa? Tuntuu niinkuin nero olisi seurannut lapsen mielijohteita, koristaessaan tätä harvinaista temppeliä. Näetkö pylvään päässä siivekkään jalopeuran? Kulta kimmeltää vielä, mutta siivet ovat sidotut, jalopeura on kuollut, sillä meren kuningas on kuollut. Isoissa suojamissa on tyhjää, nyt törröttävät vain alastomat muurit sillä paikalla, missä muinen ihanat kuvat riippuivat. Kerjäläinen tiukkuu holvikaaren alla, jonka permannolle vain ylhäiset aateliset kerran saivat astua. Syvistä kaivoista kaikuu huokaus, vai kaikuneeko entisistä lyijykammioista Huokausten sillan ääressä niinkuin silloinkin, kun meren kuningattarelle Adrialle heitettiin mahtavan tasavallan vihkisormus tamburiinin kaikuessa gondoleista. Oi, Adria! verhoudu usmaan! Anna leskenharsosi peittää rintaasi, ripusta se sulhasesi hautakammion ylle: marmorisen, aavemaisen Venetsian verhoksi!»

Yhdeksästoista ilta.

»Minä katselin alas isoon teatteriin», haastoi kuu, »katsojat täyttivät koko tilavan suojaman, sillä uusi näyttelijä esiintyi ensikerran.

Säteeni liukuivat muurissa olevan pienen ikkunan yli. Ihomaalilla sivellyt kasvot painoivat otsansa ruutua vasten. Siinä oli illan sankari. Ritarillinen parta reunusti kiharaisena poskia, mutta miehen silmissä kimmelsivät kyyneleet, sillä yleisö oli viheltänyt hänet ulos näyttämöltä, viheltänyt täydellä oikeudella.

Poika-raukka! Mutta vätyksiä ei kärsitä taiteen valtakunnassa. Hänellä eli syvää tunnetta, ja hän rakasti taidetta intomielisesti, mutta taide ei rakastanut häntä.

Ohjaajan kello kilisi; reippaasti ja rohkeasti piti sankarin taas astua esille, esiintyä yleisölle, jonka pilkattavaksi hän oli joutunut. — —

Kun kappale oli loppunut, näin miehen hiipivän alas portaita viittaan kääriytyneenä. Siinä meni illan häväisty ritari; koneenkäyttäjät kuiskivat toisillensa, minä seurasin mies-poloista hänen asuintalonsa ylikertaan.

Hirttäytyminen on ruma kuolema, eikä myrkkyä ole aina saatavissa. Tiedän hänen ajatelleen kumpaakin. Minä näin, miten hän tarkasteli kalpeita kasvojaan kuvastimesta ja puoleksi sulki silmänsä nähdäkseen, näyttäisikö hän kauniilta ruumiina. Ihminen voi olla hyvin onneton ja samalla kuitenkin hyvin teeskentelevä. Hän ajatteli kuolemaa, itsemurhaa, luulen; hän itki surkeuttaan, itki katkerasti, ja kun kerran saa oikein itketyksi, ei silloin lopetakaan päiviään.

Kokonainen vuosi on kulunut siitä asti. Esitettiin huvinäytelmää, tällä kertaa pienessä teatterissa; esiintyjät olivat köyhää vaeltavaa näyttelijäjoukkoa. Näin taas tutut kasvot, maalatut posket, käherretyn parran. Hän nosti taas katseensa minuun, hymyili — ja kuitenkin oli viheliäinen yleisö tuskin minuutti sitten viheltänyt hänet jälleen ulos näyttämöltä!

Tänä iltana ajoivat kurjat ruumisvaunut ulos kaupungin portista, ei yksikään ihminen saattanut niitä. Siinä oli itsemurhaaja, meidän maalattu, vihelletty sankarimme. Ajuri oli ainoa saattaja, kumppaninaan vain kuu. Kirkkomaan nurkkaan on itsemurhaaja haudattu, siellä versovat pian nokkoset, sinne heittää haudankaivaja ohdakkeita ja rikkaruohoja muilta haudoilta.»

Kahdeskymmenes ilta.

»Minä tulen Roomasta», kertoi kuu; »keskellä kaupunkia on keisarilinnan rauniot eräällä sen seitsemästä kunnaasta, villi viikuna kasvaa muurinraoissa ja peittää sen alastomuutta leveillä, harmaanvihreillä lehdillään. Soraläjien lomitse astuu aasi vehmaille laakeripensaille ja iloitsee hedelmättömistä ohdakkeista.

Mistä muinoin Rooman kotkat lensivät ilmoille: 'tulivat, näkivät ja voittivat', täällä johtaa nyt sisäänkäytävä pieneen ja kurjaan, savesta kahden haljenneen marmoripylvään väliin rakennettuun majaan. Viiniköynnös riippuu niinkuin suruseppeleenä vinon ikkunan yllä. Siellä asuu vanha vaimo tyttärentyttärensä kanssa; he hallitsevat nyt keisarinlinnassa ja näyttävät täällä vieraille uponneita aarteita.

Upeasta valtaistuinsalista on jälellä vain alaston seinä, tumma kypressi osoittaa pitkällä varjollaan paikkaa, missä valtaistuin oli. Soraa on rakoisella permannolla nilkkaan asti. Pieni tyttö, nykyinen keisarinlinnan tytär, istuu siellä usein jakkaralla, kun iltakellot soivat. Läheisen oven avaimenreikää sanoo hän parvekkeekseen; siitä voi hän katsoa yli puolen Roomaa aina Pyhän Pietarin kirkon valtavaan kattokupuun saakka.

Siellä oli tänä iltana hiljaista kuten aina, ja pieni tyttö joutui minun täyteen valooni. Hän kantoi päänsä päällä vanhanaikaisesti muovailtua, vedellä täytettyä saviruukkua; tytön jalat olivat paljaat, lyhyt paita ja pienet hihat olivat repeytyneet. Minä suutelin lapsen hienoja, pyöreitä olkapäitä, mustia silmiä ja tummaa kiiltävää tukkaa.

Lapsi nousi ylös tuvan jyrkkiä portaita, jotka olivat marmorilohoista ja haljenneesta pylväänpäästä muodostetut. Kirjavat sisiliskot mennä suhahtivat arkoina hänen jalkojensa juuritse, mutta tyttö ei säikähtänyt. Hän jo kohotti kätensä soittaakseen ovikelloa, käärelangassa riippuva jäniksenkäpälä toimi täällä keisarinlinnan kellonnuorana.

Hän pysähtyi hetkeksi; mitä hän ajatteli? Ehkä hopea- ja kultapukuista sievää Jeesus-lasta, joka seisoi tuolla alhaalla kappelissa, missä hopealamput loistivat. Siellä hänen pienet ystävättärensä virittivät laulun, jonka hänkin tunsi. Mene, tiedä!

Hän teki taas liikkeen ja kompastui, saviruukku putosi hänen päästään ja halkesi uurrettuja marmoriliuskoja vasten. Hän purskahti itkuun: keisarinlinnan ihana tytär itki kurjaa, särkynyttä saviruukkua. Hän seisoi siinä kyynelissään, hän ei uskaltanut vetää jänönkäpälästä, keisarinlinnan kellonnuorasta!»

Kahdeskymmenesyhdes ilta.

Runsaaseen kahteen viikkoon ei kuu ollut paistanut; nyt minä näin sen taas, pyöreänä ja kirkkaana, verkalleen vierivien pilvien yläpuolella. Kuulehan, mitä kuu kertoi:

»Eräästä Fezzanin kaupungista seurasin karavaania. Hiekka-erämaan edustalla he pysähtyivät suola-aavikolla, joka kimmelsi jäätikön tavoin. Se oli peittynyt vain pieneltä alalta keveällä lentohiekalla.

Vanhimman vyössä riippui vesileili, happamattomalla leivällä täytetty säkki oli maassa hänen päänsä vieressä. Hän piirsi sauvallaan hiekkaan neliön ja kirjoitti siihen muutamia Koraanin sanoja. Koko karavaani kulki nyt tämän vihityn paikan yli. Nuori kauppias ratsasti ajatuksiinsa vaipuneena valkoisella korskuvalla hevosellaan. Hän oli auringon lapsi, sen huomasin hänen silmistään, hänen kauniista muodostaan. Ajatteliko hän ehkä nuorta, kaunista vaimoaan? Siitä oli vain kaksi päivää, kun kameeli taljoilla ja kalliilla loimilla koristettuna kantoi tätä ihanaa morsianta kaupungin muurien ympäri. Rummut pärisivät, säkkipillit raikuivat, naiset lauloivat ja kameelin ympärillä kajahteli riemulaukauksia; sulhanen ampui pyssyllään enimmät ja voimakkaimmat — ja nyt samosi hän karavaanin keralla erämaahan.

Minä saatoin heitä monena yönä, näin heidän lepäävän kaivolla, surkastuneiden palmujen siimeksessä. He työnsivät kameelin rintaan veitsen ja paistoivat lihaa tulella.

Säteeni vilvoittivat kuumaa hiekkaa, hohteeni näytti heille mustia kallionlohkareita, kuolleita saaria äärettömässä hietameressä. He eivät kohdanneet jäljettömällä taipaleella mitään vihamielistä heimoa, ei mitään myrskyä noussut, eivätkä mitkään hiekkapatsaat vyöryneet tuhoavina karavaanin yli. Kotona rukoili sorea vaimo miehen ja isän puolesta. 'Ovatko he kuolleet?' kysyi hän minun säteilevältä kehältäni.

Nyt leviää autio aavikko heidän takanaan; tänä iltana he istuvat korkeiden palmujen alla, kurki liitelee ympärillä kyynäränmittaisilla siivillään, ruovonpäristäjä katselee heitä mimosan oksalta, upea ruohokko on norsujen raskaiden jalkojen tallaamaa. Joukko neekereitä palaa sisämaan markkinoilta, vaimoilla on mustissa hiuksissaan vaskihelyjä, kun he indigonvärisissä vaatteissaan ajavat raskaasti kuormitettuja härkiä, joiden selässä mustat lapset alastomina nukkuvat. Muuan neekeri kuljettaa nuorassa jalopeuran pentua, jonka hän on ostanut.

He lähestyvät karavaania, nuori kauppias istuu liikkumattomana, mykkänä miettien ihanaa vaimoaan, — uneksii mustien maassa valkoisesta, tuoksuvasta kukastaan, tuolla puolen aution aavikon. Hän kohottaa päänsä —»

Kuun ohi kulki pilvi ja toinen pilvi. En kuullut enempää tänä iltana.

Kahdeskymmeneskahdes ilta.

»Näin pienen tytön itkevän», puheli kuu; »hän murehti maailman pahuutta. Hän oli saanut lahjaksi mitä sievimmän nuken, ylen soman ja hienon, — se ei todellakaan ollut onnettomuuteen syntynyt. Mutta pikku tytön veljet, nuo pitkät vintiöt, olivat ottaneet nuken, asettaneet sen korkeaan puuhun puutarhassa ja juosseet tiehensä.

Pikkuinen tyttö ei ulottunut ottamaan puusta nukkea ja auttamaan sitä alas maahan, ja siksi hän itki, varmaan nukkekin itki, se ojenteli käsivarsiaan vihreiden oksien välistä ja näytti kovin surkealta.

Niin, tämä oli sitä maailman kovaa onnea, josta äiti niin usein kertoi. voi nukkeraukkaa! Pimenihän jo ilta, ja pian yllättäisi yö! Täytyikö sen jäädä puuhun koko yöksi? Ei, siihen ei pikkutytöllä ollut sydäntä.

'Tahdon jäädä sinun luoksesi!' sanoi hän, vaikka siihen vaadittiin koko lailla rohkeutta. Hän oli jo ihan selvään näkevinään pienet tontut korkeine pipolakkineen, hän oli näkevinään, miten ne kurkkivat pensaiden piilosta. Ja tummalla puistokäytävällä tanssivat jo aaveet, ne hiipivät yhä lähemmäksi, ne ojensivat käsiään puita kohden, missä pieni nukke istui, — ne nauroivat ja osoittivat sitä sormellaan.

Oi, kuinka pienen tytön sydäntä ahdisti! Mutta sille, joka ei ole mitään syntiä tehnyt, ei mörkökään mitään mahda. Niin ajatteli tyttö. Olenko minä tehnyt syntiä? Ja hän alkoi miettiä. 'Oi, olen kyllä!' sanoi tyttö, 'minä olen nauranut ankka-paralle, kun sillä on jalan ympärillä punainen tilkku; se ontuu niin hullunkurisesti, sentähden minä nauroin. Mutta onhan synti nauraa eläimille!' Ja tyttö katseli nukkea: 'Oletko sinäkin nauranut eläimille?' kysyi hän, ja näytti siltä kuin nukke olisi pudistanut päätänsä.»

Kahdeskymmeneskolmas ilta.

»Minä katselin alas Tyrooliin», sanoi kuu, »annoin tummien kuusien langettaa syviä varjoja kallioille. Katselin pyhää Kristofferia, joka kantaa Jeesus-lasta hartioillaan, seisten talojen muureilla, jättiläismäisenä maasta katonharjaan saakka. Pyhä Florianus valoi vettä yli palavan talon, ja Kristus riippui verisenä isolla ristillä tien varressa. Ne ovat vanhoja kuvia uudelle sukupolvelle; mutta minä näin, kuinka ne pystytettiin, kuinka toinen seurasi toista.

Korkealla vuoren kaltaalla riippuu yksinäinen nunnaluostari niinkuin pääskysenpesä; kaksi luostarisisarta seisoi siellä ylhäällä tornissa soittaen kelloja, he olivat molemmat nuoria, ja sentähden liiti heidän katseensa kauas yli vuorien, kauas avaraan maailmaan.

Alhaalla maantiellä vierivät matkavaunut, postitorvi toitotti, ja nunna-parat suuntasivat katseensa laaksoon miettien samoja ajatuksia; nuoremman silmässä kimmelsi kyynel — Ja torvi kaikui yhä heikommin ja heikommin, luostarin kellot huumasivat sen etäisyyteen riutuvat äänet. —»

Kahdeskymmenesneljäs ilta.

Kuulehan, mitä kuu kertoi:

»Siitä on kulunut useita vuosia, tämä tapahtui täällä Kööpenhaminassa. Minä katselin ikkunasta erääseen köyhään tupaan. Isä ja äiti nukkuivat, mutta pieni poika pysyi vielä valveilla. Minä näin, miten karttuuniset, kukalliset vuodeuutimet liikkuivat, ja lapsi kurkisteli niistä ulos.

Ensin luulin pienokaisen silmäilevän bornholmilaista kaappikelloa. Olihan se maalattu niin kirjavan punaiseksi ja viheriäiseksi, sen päällä koreili käki, raskaat lyijypainot riippuivat, heilurin kiiltävä messinkilevy liikkui edestakaisin pannen tik-tak; mutta eipä lapsi tätä katsellut.

Ei, poikanen tarkkailikin äidin rukkia, joka oli aivan kellon alla. Rukki oli pojan mielikapine koko tuvassa, mutta hän ei uskaltanut siihen koskea, muutoin olisi näpäytetty sormille. Äidin kehrätessä saattoi hän istua kaiken aikaa tämän vieressä katsellen surisevaa värttinää ja pyörivää kehrää, ja tätä tehdessään hän syventyi omiin ajatuksiinsa. Oi, jospa hänkin uskaltaisi kehrätä rukilla!

Isä ja äiti nukkuivat, hän katseli ensin heitä, sitten rukkia, ja pian senjälkeen puikahti peitteen alta pieni, paljas jalka, sitten vielä toinen paljas jalka, viimein ilmestyi esiin kaksi pientä säärtä. Hei vaan, samassa seisoi hän lattialla! Hän kääntyi vielä kerran tarkastamaan, nukkuivatko isä ja äiti. Kyllä he nukkuivat. Ja nyt tassutti hän hiljaa, aivan hiljaa, vain pieni lyhyt paita yllään rukin luo ja alkoi kehrätä.

Lanka lensi pyörästä, ja nyt kieppui pyörä vain sukkelammin. Suutelin vaaleita hiuksia ja vaaleansinisiä silmiä; tämä oli tosiaan soma kuva. Silloin äiti heräsi, uudin liikahti, hän katseli ja luuli näkevänsä tontun tai jonkun muun pienen haltijan. 'Voi, herra Jeesus!' äännähti hän ja töykkäsi pelästyneenä miestänsä kylkeen. Tämä aukaisi silmänsä, hieroi niitä ja tarkasteli pientä toimeliasta poikaa. 'Sehän on Bertel!' sanoi hän.

Ja katseeni kääntyi pois tästä köyhästä tuvasta — näenhän minä niin laajalti kaikkialle! Samassa silmänräpäyksessä katselin Vatikaanin suojamiin, missä marmorijumalat seisovat. Valaisin Laokoon-ryhmää, näytti siltä kuin kivi olisi huokaillut. Painoin hiljaisen suudelmani runottaren povelle, minusta tuntui kuin se olisi kohoillut.

Pisimmän aikaa hivelivät säteeni kuitenkin Niilin-ryhmää, jättiläisjumalaa. Nojautuen sfinksiin lepäsi se siinä ajatuksiinsa vaipuneena ja unelmoiden, ikäänkuin vieriviä vuosia pohtimassa. Pienet lemmenhengettäret leikkivät sen ympärillä krokotiilien kanssa. Ihan pikkuinen lemmenjumala, uskollinen kuva rukkia pyörittävästä pojasta, istui käsivarret ristikkäin runsaudensarvessa katsellen isoa vakavaa virranjumalaa. Kasvonpiirteet olivat samat kuin mökinpojalla; eloisana ja viehättävänä seisoi tässä pieni marmorilapsi, ja kuitenkin on ajan vuosiratas kierähtänyt enemmän kuin tuhannen kertaa siitä ajasta asti, jolloin se puhkesi esiin marmorista. Yhtä usein kuin tuo poika köyhässä mökissä kieputti rukinpyörää, on isompi ratas surissut ja surisee yhä, ennenkuin aikakausi luo tämänkaltaisia marmorijumalia.

Katsos, siitä on nyt kulunut monta vuotta, Eilen», jatkoi kuu, »katselin alas Sjellannin itärannikon lahdelmaan. Siellä on kauniita metsiä, korkeita kunnaita, vanha herraslinna punaisine muureineen, joutsenia vallihaudassa ja pieni maalaiskaupunki, jonka kirkko kohoaa hedelmäpuistojen keskellä.

Joukko veneitä liukuu yli tyynen vedenpinnan, kaikissa veneissä loimuaa tulisoihdut; ne eivät ole tuulasvalkeita, vaan ilotulituksena. Soitto raikui, laulettiin laulu, ja erään veneen keskellä seisoi hän, jota juhlittiin: kookas, voimakas isoviittainen mies. Hänellä oli siniset silmät ja pitkät, valkoiset hiukset.

Minä tunsin hänet ja ajattelin Vatikaania ja sen Niilin-ryhmää sekä kaikkia marmorijumalia. Ajattelin myös pientä, kurjaa tupaa, luulenpa sijainneen Grönne-kadun varrella sen majan, jossa pieni Bertel istui lyhyessä paidassaan kehräten. Ajan ratas pyörähti; uudet jumalat ovat astuneet esiin kivestä. — — — Veneestä kaikui eläköönhuuto: »Eläköön suuri kuvanveistäjä Bertel Thorwaldsen!»

Kahdeskymmenesviides ilta.

»Minä annan sinulle kuvan Frankfurtista!» ilmoitti kuu. »Katselin siellä erityisesti erästä rakennusta. Tämä ei ollut Goethen synnyintalo eikä vanha raatihuonekaan, missä ristikko-ikkunoista vielä törröttävät niiden härkien sarvekkaat pääkallot, jotka paistettiin keisarinkruunaukseksi kansaa kestittäessä. Rakennus oli porvarillinen talo, vihreäksi maalattu ja rapistunut, ahtaan juutalaiskujan kulmauksessa, — Rothschildin rahakkaan suvun talo.

Minä katselin avoimesta ovesta, porraseteinen oli kirkkaasti valaistu; siellä seisoivat palvelijat kantaen raskaissa hopeisissa haarukoissa palavia kynttilöitä ja kumarsivat syvään vanhalle rouvalle, jota kantotuolissa tuotiin alas portaita. Talon omistaja seisoi portailla paljastetuin päin ja painoi nöyrän suudelman vanhuksen kädelle.

Tämä oli hänen äitinsä; rouva nyökkäsi ystävällisesti hänelle ja palvelijoille, ja nämä kantoivat hänet ahdasta, tummaa katua pitkin pieneen taloon. Äiti asui siellä, siellä oli hän synnyttänyt kaikki lapsensa, siellä oli heidän onnensa puhjennut kukkaansa. Jos hän jättäisi halveksitun kujan, pienen talon, niin jättäisi ehkä onnikin heidät, tämä oli ainakin hänen luulonsa.»

Kuu ei kertonut enempää; se pistäysi tänä iltana luokseni vain pikimältään, mutta minä ajattelin ahtaan, halveksitun kujan varrella asuvaa vanhaa rouvaa. Ei hänen olisi tarvinnut sanoa kuin sanan, niin hän olisi voinut asua loistavassa palatsissa Thamesin varrella; vain sana, ja hän olisi saanut huvilan Napolin lahden rannalta. »Jos minä hylkäisin halvan talon, missä poikieni onni alkoi kukoistaa, niin ehkä onnikin hylkäisi heidät!» Tämä on taikauskoa, mutta sellaista taikauskoa, että kun tuntee tarinan ja näkee kuvan, ei tarvitse selitykseksi piirtää sen alle muuta kuin sanan: »Äiti!»

Kahdeskymmeneskuudes ilta.

»Tämä tapahtui eilen aamuhämärässä!» alotti eräänä iltana kuu; »isossa kaupungissa ei sauhunnut vielä yksikään savutorvi, ja minä katselin alas juuri niihin. Eräästä savutorvesta ilmestyi äkkiä pieni pää, sitten puolet ruumista. Kädet lepäsivät savutorven reunalla.

'Hih-hei!' Siinä oli pieni nuohoojapoika; ensi kerran eläissään oli hän päässyt ihan ylös savutorveen ja pistänyt siitä päänsä ulos. 'Hih-hei!' Tämä oli toista kuin ryömiä ahtaissa putkissa ja soukissa karmineissa!

Ilma huokui raikkaasti, ja hän saattoi katsella yli koko kaupungin kauas viheriäiseen metsään saakka. Samassa nousi aurinko, pyöreänä ja suurena paistoi se hänen kasvoihinsa, jotka loistivat onnesta, vaikka hän olikin kauttaaltaan noesta kiiltävänä. 'Nyt voi koko kaupunki minut nähdä!' sanoi hän, 'ja kuu voi minut nähdä ja aurinko myös! Helei!' ja hän heilutti luutaansa!»

Kahdeskymmenesseitsemäs ilta.

»Viime yönä katselin alas erääseen Kiinan kaupunkiin», sanoi kuu. »Säteeni valaisivat pitkiä, paljaita muureja, jotka ovat katujen seinäminä. Siellä täällä on tosin portti, mutta se on suljettu, sillä mitä välittävät kiinalaiset ulkopuolella olevasta maailmasta? Paksut kaihtimet peittivät ikkunoita muurien takana, vain temppelistä häämöitti himmeä valo ruutujen läpi.

Minä katselin alas, näin kirjavan loiston. Maasta kattoon saakka oli räikeillä väreillä ja runsaalla kultauksella maalattuja kuvia, jotka esittivät jumalien toimintaa maan päällä.

Jokaisessa komerossa oli kuvapatsaita, mutta niitä melkein peittivät kirjavat verhot ja alasriippuvat liput. Ja jokaisen jumalan edessä — ne ovat kaikki tinasta tehtyjä — oli pieni alttari. Siinä oli vihkivettä, kukkasia ja palavia vahakynttilöitä. Mutta ylinnä temppelissä seisoi Fu, korkein jumalallinen olento, koristettuna silkkivaatteilla, joilla oli pyhä, keltainen väri.

Alttarin juurella istui elävä olento, nuori pappi; hän näytti rukoilevan, mutta kesken rukoustaan vaipuvan raskaisiin mietteisiin: hän ajatteli varmaan jotakin syntiä, sillä hänen poskensa hehkuivat ja hänen päänsä painui syvemmälle.

Soui-Houng poloinen! Ehkä hän uneksi olevansa kadun pitkien muurien takana, uneksi työskentelevänsä pienellä kukkasaralla, joita on jokaisen talon edessä, ja oli tässä toimessa mieluummin kuin temppelin vahakynttilöitä vartioimassa. Vai haluttiko häntä istua runsaasti katetun pöydän ääressä, joka ruokalajin jälkeen pyyhkiäkseen suutansa hopeapaperilla? Vai oliko hänen syntinsä niin suuri, että taivaallisen valtakunnan täytyi rangaista häntä kuolemalla, jos hän uskaltaisi tunnustaa sen? Rohkenivatko hänen ajatuksensa liitää raakalaisten laivan mukana heidän kotimaahansa, kaukaiseen Englantiin?

Ei, niin loitolle eivät hänen ajatuksensa lentäneet, ja kuitenkin olivat ne niin syntisiä kuin vain lämmin nuoruuden veri voi kasvattaa — syntisiä täällä temppelissä Fu'n ja pyhien jumalankuvien edessä. Minä tiedän, missä hänen ajatuksensa viipyivät. Kaupungin äärimäisessä päässä, tasaisella liuskakivisellä katolla, missä rintanoja näkyi olevan posliinia.

Siellä oli siroja maljakoita suurine valkoisine kellokukkineen, ja siellä istui viehkeä Pe, jolla oli kapeat veitikkamaiset silmät, täyteläiset huulet ja pienen pieni jalka. Hänen kenkänsä likistivät, mutta vielä paljoa enemmän ahdisti hänen sydäntänsä; ja hän nosti sirot käsivartensa, ja atlassinen kangas kahisi. Hänen edessään oli lasiastiassa neljä kultakalaa. Hän hämmensi hiljaa vettä kirjavaksi maalatulla ja kiilloitetulla pikku puikolla, — aivan verkallisesti, sillä hän mietiskeli hartaasti!

Ajatteliko hän ehkä kalojen rikasta kulta-asua, niiden turvallista elämää ja valmista ruokintaa, jonka ne kuitenkin paljoa mieluummin vaihtaisivat vapauteensa? Niin, sen ymmärsi ihana Pe, hänen ajatuksensa liitivät kauas pois kotoa, riensivät temppeliin, mutta ne eivät tulleet sinne jumalan tähden. Pe-raukka! Soui-Houng poloinen! Heidän maalliset ajatuksensa kohtasivat toisensa, mutta minun kylmät säteeni olivat heidän välillään niinkuin Keruubin miekka!»

Kahdeskymmeneskahdeksas ilta.

»Merellä oli tyyntä», kuvasi kuu, »vesi oli niin kuuleana kuin puhdas ilmakehä, jossa minä purjehdin. Saatoin nähdä syvällä merenpinnan alla omituiset kasvit, jotka metsän jättiläispuiden tavoin ojentelivat monen sylen mittaisia varsiaan minua kohti; kalat uiskentelivat niiden latvojen päällitse.

Korkealla ilmassa liihotti parvi villiä joutsenia. Yksi niistä vaipui uupunein siivin yhä syvemmälle, sen silmä seurasi ilmassa liitävää matkuetta, joka eteni yhä loitommalle. Sen siivet olivat levällään, se vaipui niinkuin saippuakupla painuu tyynessä ilmassa, se kosketti vedenpintaa, sen pää taipui taaksepäin siipien väliin, hiljaa se kellui niinkuin valkoinen lotuskukka kareettoman sisäjärven pinnalla.

Ja tuuli nousi ja pani väreilemään keveän vedenkalvon, joka näytti niin säteilevältä kuin itse eetteri olisi kohoillut suurina, leveinä laineina; ja joutsen nosti päänsä, ja välkkyvä vesi sirkoili kuin siniseksi kipinäpyryksi yli selän ja rinnan.

Aamurusko valaisi punaisia pilviä, ja joutsen kohoutui voimistuneena ja lensi kohden nousevaa aurinkoa, siintäville rantamille päin, jonne ilmojen matkaajat olivat kadonneet; mutta se lensi yksin, kaiho rinnassaan; yksin se lensi yli sinisten, kuohuvien aaltojen.»

Kahdeskymmenesyhdeksäs ilta.

»Annan sinulle vielä kerran kuvan Ruotsista», lupasi kuu. »Synkkien kuusistojen keskessä, Roxenin karujen rantojen lähellä, on vanha Vretan luostarinkirkko. Säteeni liukuivat muurien ristikon läpi korkeaan holviin, missä kuninkaat lepäävät isoissa kiviarkuissa. Muurissa heidän yläpuolellaan komeilee maallisen loiston tunnuskuvana kuninkaankruunu, mutta se on vain puusta tehty, maalattu ja kullattu; puupalikalla se on kiinnitetty muuriin.

Mato on kalvanut läpi kullatun puun, hämähäkki on kutonut seittinsä kruunusta alas arkkuun saakka, — se on surulippu, katoava niinkuin murhe kuolevaisten ympärillä. Kuinka hiljaa he uinuvatkaan! Minä muistan heidät niin selvästi! Minä näen vielä rohkean hymyn huulilla, jotka lausuivat iloa tai surua niin valtavasti ja ratkaisevasti.

Kun höyrylaiva taikahaahden tavoin porhaltaa vuorien välitse, saapuu joskus muukalainen kirkolle, käy katsomassa hautaholvia, kysyy kuninkaiden nimiä, ja nämä kajahtavat kuolleina ja unohdettuina. Hän katselee toukkien nävertelemää kruunua, hymyilee, ja jos hän on hurskas mieleltään, piilee kaihoa hänen hymyssään.

Uinukaa, te vainajat! Kuu ajattelee teitä, kuu lähettää yöllä kylmät säteensä teidän hiljaiseen valtakuntaanne, jonka yläpuolella riippuu honkainen kruunu! —»

Kolmaskymmenes ilta.

»Aivan maantien varrella», kertoi kuu, »on ravintola ja toisella puolen tietä iso vaunuvaja. Kattoa juuri rakennettiin, minä katselin läpi parsien ja välikaton aukkojen alas ammottavaan suojaan. Kalkuttalainen kukko nukkui ovella, ja satula oli korjattu tyhjään soimeen. Keskellä suojaa oli matkavaunut. Herrasväki nukkui vielä syvässä unessa; sillävälin oli hevoset juotettu ja ajuri ojenteli jäseniään, vaikka hän tietääkseni oli nukkunut aivan mainiosti, vieläpä enemmän kuin puolen matkan ajan.

Ajurinhuoneeseen johtava ovi oli avoinna, vuode näytti ylösalasin käännetyltä, kynttilä seisoi lattialla ja oli melkein kynttiläjalan pohjaan palanut. Tuuli puhalsi kylmästi läpi vajan, ja aika oli lähempänä aamusarastusta kuin keskiyötä. Tuolla kojun lattialla nukkui vaeltava soittajan perhe, äiti ja isä näkivät varmaankin unta pullossa läikkyvästä, polttavasta nesteestä, pieni kelmeä tyttö näki unta silmässä kiiltävästä, kirvelevästä märkyydestä. Heidän pääpuolessaan lattialla oli harppu, jalkopäässä makasi koira. —»

Kolmaskymmenesyhdes ilta.

»Tämä tapahtui pienessä maalaiskaupungissa. Alhaalla ravintolan tuvassa istui karhunkuljettaja syöden illallistaan. Karhu seisoi ulkona puuvajan seinään kytkettynä; tämä karhu-parka ei tehnyt kellekään pahaa, vaikka se näyttikin hyvin kauhistavalta. Ylikerran sivuhuoneessa leikki minun kirkkaiden säteitteni valossa kolme pientä lasta, vanhin oli korkeintaan kuusivuotias, nuorin ei kahta vuotta vanhempi.

'Läiskis, mäiskisi' kuului tassuttava ääni pitkin portaita; kukapa sieltä saattoi tulla? Ovi lensi selkosen selälleen — sieltä tuli karhu, iso pörhöinen karhu! Sen oli tullut ikävä seistessään alhaalla pihalla, ja se oli löytänyt tien ylös portaita. Minä olin huomannut kaikki!» sanoi kuu.

»Lapset pelästyivät nähdessään ison takkuisen eläimen; jokainen ryömi nurkkaan. Mutta se löysi kaikki kolme, se nuuski heitä kuonollaan; kuitenkaan ei se tehnyt heille mitään pahaa! 'Se on varmaankin iso koira!' sanoivat he ja silittivät sitä. Se asettui makaamaan lattialle, pienin poika piehtaroi sen selässä leikkien ja kätki kultakiharaisen päänsä sen paksuun, mustaan turkkiin.

Nyt toi vanhin poika rummun ja pärrytti sitä, ja karhu nousi takajaloilleen ja alkoi tanssia, niin että sitä oli ilo katsella, jokainen poika tarttui pyssyynsä, karhukin sai omansa, ja se piteli sitä tanakasti käpälissään. He olivatkin saaneet karhusta hyvän toverin ja nyt kuului: 'yks, kaks, yks, kaks!'

Silloin tarttui joku ovenripaan, ovi aukeni, kynnyksellä seisoi poikien äiti. Olisitpa nähnyt hänet, nähnyt hänen mykistyneen hirmustuksensa, liidunvalkeat kasvot, puoleksi avautuneen suun, tuijottavat silmät! Mutta pienin pojista nyökkäsi mielihyvissään ja huusi ääneen: 'Me olemme vain sotasilla!' Ja silloin tuli karhunkuljettaja!»

Kolmaskymmeneskahdes ilta.

Kylmänä ja väkevänä puhalsi tuuli, pilvet kiitivät ohitse, vain aika-ajoin saatoin nähdä kuuta.

»Tyynen ilmavirran läpi katson alas noihin kiitäviin pilviin!» sanoi kuu; »näen pitkien varjojen liitävän yli maan. Pilkistin juuri erääseen vankilaan, suljetut vaunut seisoivat portin edessä, eräs vanki oli kuljetettava pois. Säteeni tunkeutuivat ristikkoikkunasta muuriin saakka. Hän piirsi siihen jäähyväisiksi pari riviä. Hän ei kirjoittanut sanoja, vaan erään sävelmän, sydämensä purkauksen, viimeisenä yönä, jonka hän oli viettänyt sillä paikalla.

Ja ovi aukeni, vanki vietiin pois, ja hän katsoi ylös minun ympyriäiseen kehääni — — pilvet purjehtivat meidän välillämme etäisyyteen niinkuin ei minun olisi sopinut nähdä hänen kasvojaan tai hänen silmäillä minua. Hän astui vaunuihin, ne suljettiin, ruoska läjähti, hevoset lähtivät nopeaan liikkeeseen pois metsää kohden, niin että tomu pöllähti eivätkä minun säteeni voineet enää seurata häntä.

Mutta minä katselin vankilan ristikkoon, säteeni liukuivat yli muuriin piirretyn sävelmän, hänen viimeisen jäähyväisensä. Missä sanoja puuttuu, siellä säveleet puhuvat! Minun säteeni saattoivat valaista vain yksityisiä nuotteja, suurempi osa jää minulle aina hämäräksi. Kirjoittiko hän kuoleman ylistyslaulun? Olivatko ne ilon riemuääniä? Läksikö hän kohtaamaan kuolemaa vai armaansa syleilyä? Kuun säteet eivät lue kaikkea, mitä itse kuolevaiset kirjoittavat.

Läpi suuren ilmavirran katselen kiitäviä pilviä; minä näen pitkien varjojen liitävän maan yli etäisyyteen! —»

Kolmaskymmeneskolmas ilta.

»Minä rakastan suuresti lapsia!» vakuutti kuu; »pienokaiset ovat nimittäin niin hauskoja. Silloin kun he minua vähimmin ajattelevat, katselen monet kerrat uutimien ja ikkunakehien raosta tupaan. On niin hupaista katsella, kuinka he menettelevät riisuutuessaan. Ensiksi tulee pikku puvusta näkyviin pieni, pyöreä olkapää, sitten puikahtaa sieltä käsi, taikka minä näen heidän vetävän sukkia jalastaan ja näkösälle tulee soma, pieni sääri, valkea ja vankka, suudeltava jalka, ja minä suutelenkin sitä!» sanoi kuu.

»Tänä iltana, niin, minun täytyy se todellakin kertoa! Tänä iltana katselin erään ikkunan läpi, jonka uutimia ei ollut laskettu alas, sillä vastapäätä ei asunut ketään. Kurkistelin kokonaiseen liutaan pieniä sisaruksia ja veljeksiä.

Siellä oli pieni tyttönen, vain nelivuotias, mutta hän osaa isämeitänsä yhtä hyvin kuin muutkin, ja äiti istuu joka ilta hänen vuoteensa ääressä ja kuuntelee, kuinka lapsi lausuu sen rukouksensa. Sitten saa pienoinen suukkosen, ja äiti viipyy, kunnes tyttönen nukahtaa, eikä kestäkään pitkää aikaa ennenkuin pienet silmät sulkeutuvat.

Tänä iltana olivat molemmat vanhemmat lapset hiukan rajuja. Toinen hyppeli yhdellä jalalla pitkässä valkoisessa yöpaidassaan, toinen seisoi tuolilla ja oli käärinyt ympärilleen kaikkien muiden vaatteet sanoen esittävänsä kuvaelmaa, jonka selitys nyt piti arvata. Kolmas ja neljäs asettivat lelunsa huolellisesti vetolaatikkoon niinkuin pitikin. Mutta äiti istui pienimmän vuoteen ääressä ja sanoi, että kaikkien muiden piti olla hiljaa, sillä pienokainen luki isämeitäänsä.

Minä katselin alas yli lampun», jatkoi kuu; »nelivuotias tyttönen lepäsi vuoteessaan, valkoisiin, hienoihin liinavaatteisiin puettuna, pienet kädet olivat ristissä, ja pienet kasvot olivat hyvin juhlalliset, kun hän ääneen rukoili isämeitäänsä. 'Mutta mitä tämä merkitsee', sanoi äiti ja keskeytti lapsen rukouksen, 'kun sinä sanoit: anna meille tänäpäivänä meidän jokapäiväinen leipämme, lisäsit siihen jotakin, mitä minä en oikein eroittanut. Mitä se on? Sinun täytyy se minulle sanoa!'

Ja pienokainen vaikeni ja katseli hämillään äitiä. — 'Mitä sinä sanoit vielä sen lisäksi kuin: anna meille meidän jokapäiväinen leipämme?' — 'Äiti kulta, älä suutu!' sanoi pienokainen, 'minä rukoilin: ja myöskin paljon voita päälle!'»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUVATON KUVAKIRJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KUVATON KUVAKIRJA

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE