The Project Gutenberg eBook of Jälleen vapaana

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Jälleen vapaana

Runoja

Author: Hilja Liinamaa-Pärssinen

Release date: July 11, 2025 [eBook #76478]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Työväen Sanomalehti Oy, 1923

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76478

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK JÄLLEEN VAPAANA ***

language: Finnish

JÄLLEEN VAPAANA

Runoja

Kirj.

HILJA LIINAMAA-PÄRSSINEN

Helsingissä, Työväen Kirjapaino Oy, 1923.

SISÄLTÖ:

KUVAUKSIA.

Laulajan rukous.

Laulajan häätö.

Pakolaisen valitus.

Nälkämailla.

Autiosaarella.

1. Linna.

2. Tornin vanki.

Suffrageetta.

Pieni punaorpo.

Ihmiselle ja ihmisestä.

Korven kansa.

Laulu työläisnaiselle.

Karjalan raatajille.

Veljestyö.

Kahdeksankymmenvuotiaalle.

Erämaan kameli.

HISTORIALLISIA.

Suuret rakentajat.

Hellaan aarteet.

Alkibiadeen jäähyväiset.

Laulu haudoista.

Nunnakapina.

Erik XIV Kaarinalleen.

Maria Stuart:

1. Tyrmässä.

2. Mestauslavalle käydessä.

Spinoza.

Père Lachaise.

Babeuf mestauslavalla.

Pajarin muisto.

Deboran laulu.

YSTÄVYYS.

1—9.

MIELIALOJA.

Pessimismiä.

Vappuna vankilassa.

Elämä voittaa.

Kevätlaulu Kannaksella.

Ei mennyt kesä.

Kultainen houre.

Kangastus.

Syystuulelle.

Runottarelleni.

MIETELMIÄ.

1—20.

Laulajan lääke.

Kaksi potilasta.

Lemmen varas.

Uskonto.

Mies.

KUVAUKSIA

LAULAJAN RUKOUS.

Mun laulu huulillani elää antakaa,

se ihanaa!

Soi kukkaniityt, metsät, vetten kalvot

ja ilman ääri, vuoret, laaksot nuo.

Soi kylä, kaupunki, kun yössä valvot,

ja äänet kumajaa kuin kosken vuo.

Soi laulu, jonka helkkyessä herää

uus into, hehku, voima verraton,

tuo laulu, joka ihmislapset kerää

työn uurastukseen, taistohon. —

Mun laulu huulillani elää antakaa.

En tunne muuta jumalaa.

Se kehtohoni sävelmäänsä soitti,

soi parkuna, kun rintaa vihavoitti

elämä tuskallaan.

Ja kautta aikojen

työn laulu kaikui uljas, taikavoimainen

levittäin loistojaan.

Mun laulu huulillani elää antakaa.

Mun laulu huulillani kuolla antakaa,

se ihanaa!

En mammonaa, en valtaa kunnioinut.

Kun lyötiin laulaja ja murskattiin,

niin eikö silloinkin se laulu soinut,

mi jumalaisiin puhkes säveliin,

se laulu, joka vapautta huusi,

kun karkotettiin kansain suurimmat,

tuo laulu ikivanha, aina uusi,

mi kaikki loi, loi maailmat.

Mun laulu huulillani kuolla antakaa.

En tunne muuta jumalaa.

Se särki teljet Caesarien, paavein,

maat nosti, jotka hunnilaumat aavein

sai pelkoon kauheaan.

Ja eessä laulun sen

luhistuu aikain tyhmyys vuortenkorkuinen,

murenee mullat maan. —

Oi laulu huulilla mun kuolla antakaa.

LAULAJAN HÄÄTÖ.

Hän on taikuri, loitsija, laulun mi purki

sävelsointuna, virtenä, koskena vaan.

Hän on joutsen valkea, ilmojen kurki,

satakieli, mi soittavi oksallaan.

Kuin säikkyvi perho ja ruoho on hauras,

niin herkkä hän on, et arvaakaan

sinä toimen mies, sinä vahva ja vauras,

miten kulkunsa outoa päällä on maan.

Elämään, sen aaltojen pohjattuuksiin

hän syöksyy, sotkana nousee jo,

ylös aurinkojuhlien käy ihanuuksiin

ja laulaa, laulaa, sä kuuletko?

Elon riemut ja tuskat, kansojen taisto,

ajan valtavat kuohut vaahtopäät

sävel kantaa. — Saa sanat sorretun vaisto;

on suurten toivojen kirkkaat häät.

Mut oi, kirouksin pois hänet torjuu

veli, heimo ja kansa: "sä vaikene jo!"

Kylä ilkkuu, koito kun paeten horjuu:

"kuni muut joko sarkaa raadatko!"

Mut laulaja luotu ei kuormien kantoon,

ei lyömähän, — miksi hän lyöntejä sai?

Sydän ah olis altis lahjojen antoon,

ken ymmärtäisi, niin kuuntelis kai.

Tarut kuulisi kummat. Verho jo siirtyis,

elon näyttämö kirjava paljastuis,

valot kaupunkein yön sumusta piirtyis,

idän laivat aartehin rantoja uis.

Sävel kirkas, mistä sä kuulijan löydät,

kun markkinaremua täysi on maa?

On rihkamahelyjä, herkkuja pöydät. —

"Mene laulaja, täällä et ääntää saa."

"Et hiiskua saa, vie vihatut tietos,

näit sen, mitä eivät nähneet muut.

Mene, tyyssijas olkoon talven nietos

ja ainoat kuulijas kivet ja puut!"

— Käy laulaja hiljaa; harppu on poissa

katuvierehen mieron sauva lyö.

Ovet suljetut — salien nautinnoissa

lie joillakin riemun, hurmion yö.

Ja jossakin lienevi lemmittynsä. —

Tuo muistelo rintaa viiltelee.

Rikas kyyhkysen vienyt on syleilyhynsä.

— Haa, vieläkö huulesi hourinee?

Mitä, miksikä nauravi nuttusi saumat,

oi laulaja, ryysyjä ylläs lie.

On seuranas kurjat kulkurilaumat,

niin pitkä ja autio eessäsi tie.

Haa, nälkä sun on! — Akanainen leipä

jo on loppunut. Korppi jos oisitkin

kai hakisit haaskan. — Vapaus eipä

ole rohtoa tautisi tuskihin. —

Ytimiin sekä luihin tuskan nuolet

nyt tunkee, kuolema voiton saa.

— Olit laulajaks luotu sä; mykkänä kuolet. —

Kylä soi petolintujen kirkunaa,

PAKOLAISEN VALITUS.

Ei lepopaikkaa, kunne mä lasken sauvan,

kussa mä kallistaa saisin väsyneen pään.

Oudot rannat, joita ma kuljin kauvan,

synkeä virran vuo, jonka mä vierivän nään.

Puistojen kukkia katson, rintani kulo

ei vihannoimaan käy, autiot unteni puut.

Hymytön niin on päivän paiste ja sulo,

katselen kummastuin, kuinka ne leikkii muut.

Ei kotilahtea, tuttua, pienoista purtta,

untako niistä mä ain vieläkin nähnen näin?

On kotiportilla vieras, vihainen hurtta,

pihalla haltija uus, korskea pystyin päin.

Kaukana harhaan, kenkään ei mua kysy,

nimetön, tuntematon, eessäni tuulien tie.

Tempaan sointuja, ah nepä luona ei pysy,

sävelet, pois pakenee, lauluni kuoleva lie.

Ei lepohetkeä, aina mun täytyy rientää,

saata en aavistaa, missä on matkan pää.

Syksyn viima sä tuskin taitanet lientää

poveni rauhattoman kaihoa jäytelevää.

Näinkö, ah näinkö mä hitaasti häipyvin hetkin

uskoni lunnahat nuo kalliisti maksaa saan,

näin pakolaisen koidon kulkea retkin,

peittyä hietikkoon, kummulle vierahan maan?

Vain suruviestejä; uhrina vainon ja uhon

sortuu onnettomat lapsoset syntymämaan.

Kuuluu kertomus koston, turman ja tuhon,

unelma kaunis ja suur, särkynyt, pirstoinaan.

Itse mä lastunen vain, jota pyörtehet ajaa,

enkä mä pienintäkään jälkeä jättää voi.

Kaukana veljyet, vaivan ei huojentajaa.

— Jalkani kiiruhtakaa, maantiekulkuset soi.

NÄLKÄMAILLA.

Hiljeni liike ja taukosi toimet,

vainajat kulkevi saattoineen.

Mustien hevosten kirjotut loimet

heiluvat tuulessa hiljalleen.

Valkeat reet sekä katetut lavat,

kuskina kuolon viikatemies.

Kalpeat saattajat taivaltavat,

haamuja liekö he vain kenties.

Yllään heillä on avarat kaavut,

rinnalla ristit kultaiset.

Kuolema valtias, kusta sä saavut,

kunne sä kärsivän korjannet?

Saattuejoukot tietänsä tarpoo

askelin huojuvin, tuskaisin.

Kuoleman lähetit saalista arpoo.

— Voi, kuka sortui jalkoihin!

Horjahti neitonen, katkesi ruoko,

vanhus, lapsikin nääntyi niin.

Kasvoi kaamea kalman luoko;

sitokaa, sitokaa lyhteisiin!

Saattuet kalmistoihin katoo,

taas sadat uudet perähän saa.

Tuonen hangelle lyhteitä latoo

viikatemies ja hän naurahtaa.

Nauraa luisia poskipäitä

kurjan nälkähän nääntyneen,

nauraa silmän kyyneljäitä,

kuinka ne hyytyi pakkaseen.

Nauraa kyliä kylmenneitä,

jääneitä petojen valtoihin,

ruttoa, tauteja, mieron teitä,

parkua hyljätyn kaupungin.

Nauraa villiä mielettyyttä,

kun emo lapsosen surmata voi.

Volga ne kätkee, kuollehet syyttä.

Tuota hän nauraa: "ohhohhoi!"

Näättekö: lyhtehet tuonen viidan

täyttää, hautoja kaivakaa!

Loppu on tullut taistelon, riidan,

hangen alla on kehto: maa.

— Repaleaavehet hautoja kaivaa,

työase kädestä kirpoo pois.

Uupumus raskas raajoja vaivaa.

"Nukkua, nukkua jospa jo vois!"

Viikatemies lyö iskun kumeen,

kaivajat kaatuvi, siihen jää

kuoppien ääreen multahan, lumeen.

— Luurankoröykkiöt törröttää.

Taivon rannalla ruskot puuntaa,

huomispäivä jo viimenen lie.

Jos mihin silmäsi katsehen suuntaa,

varjoja täynnä nyt on joka tie.

"Ajakaa, ajakaa, tuonelan lepoon

vainajat vaivatut saattakaa!"

Kuski se lyöntejä laihaan hepoon

ruoskan siimalla singoittaa.

Vaahtovin suin hepo suistuu maahan,

väsyneet luunsa jo hervahtaa. —

Kuoleman voittoa katselkaahan,

ihmiset, juhdat, kaikki se saa.

Itkevi isien, poikien huulet:

"rakkaimmat paha niittäjä vie".

Huutoa toistaa arojen tuulet:

"retkehen liity, jo vuorosi lie!"

AUTIOSAARELLA.

I. Linna.

On valtameren kuohuissa pien saari autio,

kivinen linna yksin vain sen ainut asunto.

Ja komeroissa linnan sen on rautakahleissaan

maan parhaimmat, he uhreja on hirmuvaltiaan.

He nosti kalvan tulisen, kun kansaa painoi ies

ja vannoi: "maassa sortajaa ei salli vapaa mies".

Mut kurjat palkkasoturit ja mahti tyrannin

sai voiton. Sankarien tie vei synkkiin tyrmihin.

Siks valtameren saarella komeroluolissaan

nyt kituu joukon johtajat. Ja kauhu täyttää maan.

Lyö hyrskyt rannan paasihin, soi tuulet ulvoen,

ja merikotkat lentelee ylitse laineiden.

Ja karjuu karu kallio ja laine lakkapää;

maan orjuutusta katalaa ja konnain häpeää.

Mut linna harmaa, äänetön on tylppötorneineen

kuin hautapatsas surmatun ja suuren ihanteen.

2. Tornin vanki.

— On laulaja kalvas tornissa

ypö yksin, vanki hän myös.

— "Et vuodattanut ole hurmetta,

mikä sun oli syysi ja työs?"

— "Minä lauloin puolesta sorretun

ja heikon ja nääntyneen.

Minä kutsuin orjat otteluhun,

valon taistohon yhteiseen.

Kun öykkärit vallan huipuillaan

oli, häätäen rotkoihin

maan pienet, vaiti en ollut, vaan

pahat parjasin laulelmin."

— "Mitä sait? On palkkasi kahleet vain

ja sa unhoon ainiaks jäät.

Kuvat kaunihit loit satumaailmain,

ne pirstana kaikki jo näät.

Iki mahtaja, pöyhkeä mammona taas

jumal-istuimellensa saa.

Ilo, hyppy sen ympäri käy. — Unelmaas

kuka tohtivi puolustaa?

Ei tohtine, tahtone liioinkaan.

Vale-arvojen aika nyt lie,

korut joutavat, päivän pyytehet vaan

mataluuksihin mieliä vie.

Edun onkijat, ahtahat laskijapäät

ovat mittana ihmisten.

Typeryyden, raukkuuden oli häät,

tekohurskaus heelmänä sen.

Suur' aika, mi purppuraruskollaan

lumon hartaan mielihin loi,

on laskenut. Kääpiö-ihminen maan-

kamaraisella kompuroi.

Mitä sait? Olet vanki ja laillas muut

kapinoitsijat voitetut ne.

Tien varsilla kammona ristinpuut, —

käy korpit jo haaskoille."

— "Mitä sain, pyhän rauhan sieluuni,

tein sen, mitä laulaja voi.

Ei kuole se usko, mi nostatti

ylös ihmisen. — Vielä se soi.

— Yhä soi sävel kaikkien oikeuden,

tykit ei sitä vaijenna.

Se on nouseva huulilta joukkojen

taas päivänä huomisna.

Mut konsa on lyötynä parhaat maan,

olen ylpeä tyrmästäin,

vapautta ken kurjaa huoliskaan,

kun aika on ahdas näin.

Te tietkää, harppu ei helkähdä

ylistykseksi mahtavain,

kamasaksojen ei pitopöydissä

ole paikka se laulajain."

Näin virkkoi, katsehen kumman loi

yli aaltojen vihreäin.

Merikotkat lenteli, tuulet soi,

vesi pauhasi vaahtopäin.

SUFFRAGEETTA.

Kurjain kaupunkiin ei matka tuone

surutonten päiväin lapsia.

Mistä eksyi hän? — On tyhjä huone

maja vanhuuttansa lahoova.

Siellä hikityössä perhe puurtaa.

Mistä vieras neito tullut tää?

Näätkö, nuorta otsaa huoli uurtaa,

äly katsannostaan pilkistää.

Hiljaa ollos! Vainoojia lymyy

uneksija, taistelija näin.

Sinisilmä lempeästi hymyy,

täällä joukossa hän ystäväin.

Nälällä ja työllä näännytetyt

köyhäin joukkueet hän nähdä saa.

— Almujako tuo? — Ei, siinä petyt,

aatetta hän pyhää julistaa.

Sano neito, miksi äidin, taaton,

kodin hylkäsit sa rauhaisen;

kärsimysten lasten raskaan saaton

seuraksesi yksin valiten?

— "Oli humu, loisto valhepeitto

elon onton, arvottoman sen.

Tieni valitsin. Ei arvanheitto

siihen vie, vaan pakko sydämen."

Näin hän puhuu, povessansa salaa

valan vannoo eessä jumalain:

"kunis suonissani syke palaa,

sinis rakastan mä aatettain".

Vannoi niin ja kävi kiirastuliin

neitsyt pyhä — haltioitu hän.

— Saapui mies ja tunnustuksiin suliin

puhkes, haasteloihin lempivän.

Vastaa neito: "en mä syleilyihin,

lemmen hurmiohon luotu lie.

Syvään silmäsin mä kurjuussyihin,

niitä poistamaan mun johtaa tie.

Mua karta, vihkivaloin olen

solmittuna pyhään aatteeseen.

Mua pelkää, sydämesi polen, —

lähestynet, — sairaaksi sen teen."

Eelleen rientää tuima taistelija

rintamassa väsymättä ain.

Pyhä neitsyt — kumma uneksija,

tuttu kärsimysten, vankilain.

PIENI PUNAORPO.

Ei taaton silmä hälle hymyillyt

kun syntyi. Kertoa näin viesti ties:

Hän taistotantereelle kylmennyt

on äsken, pirstottuna kotilies.

Mut äidin kai, öin, päivin hellivän

saa pitää? — Ei, hän vainon uhri on,

pois karkotetaan, viedään tyrmähän,

jää avutonna pieni kehtohon.

Pois eno, sukunsa muut ehommat,

tie pakolaisen heillä osanaan.

Vain mummo, lasta kaksi, ainoat

nää tulva säästi hyökyaalloiltaan.

Mut niinkuin nousee ruoho kulomaan,

pien orpo kasvaa kera siskojen,

on tähtisilmä kirkas loistossaan

ja taivahinen säihky kutrien.

Sä kysyt, miksi viattomuus näin

on vihattu, pois kukka juuriltaan?

— En tiedä! — Ristikkojen hämäräin

takana nuori äiti yhä vaan.

Tää lapset muistaa; kasvot kaunihit

siks kalpenee, on sydän tuskassaan.

Oi äidin luolassa jos näkisit,

pyhimyshohde kuin on kasvoillaan.

"Ken julma tuhon toi", sä kyselet,

"vei ison, emon, pesän hajotti,

ja tuuleen syöksi pienet lintuset,

puun jätti, vanhuuttaan mi vapisi?"

Ma vastaan toiste. — Katso, suloinen

on lapsi, vesana se putkahtain

maan mahlaa juo ja tiellä myrskyjen

kuin ihmeen suojaamana säilyy vain.

IHMISELLE JA IHMISESTÄ.

1.

Kaikki ne löi, joka puolella ruoskat nousi,

soi sadatukset, tähtäsi vihainen jousi.

Paeta voinut en, kivuin ja kirvellyksin

makasin maassa ja haavani hoitelin yksin. —

Näin sinut, ihminen, unhotin kärsityn vaivan,

lapseksi tulin ja ilosta sykähdin aivan. —

Vaan sinä naamios heitit, lyömähän aloit,

haavojen arvet revit ja myrkkyä valoit.

Herjaten lyöt, paha maailma apuna sulla,

Ihminen oi, ei tiikerin taljaa mulla.

Mutta sä lyö, noin vuodata vertani kuumaa,

kärsimys päätäni pyörtää, mieltäni huumaa.

Pistä, — jo taittuu peitsesi hiottu kärki

graniittivuortani vastaan. — Sen mitä särki

maailman pilkka ja ilkeämielinen suomus,

kuori se vain on, ajaksi annettu luomus.

Vaan mikä jälelle jää, se on töitteni muuri,

tahtoni taittumaton, luja kalliojuuri.

Etsin ihmistä, uskoa, vilpittömyyttä,

pelkään ahtahan hengen varjoisaa hämäryyttä.

Etsin ihmistä, aattehen tunnuskuvaa,

pakenen sydäntä halpuuteen alentuvaa.

Etsin ihmistä, ohdakepolkua kaitaa

ken mua vakaana käymähän ohjata taitaa.

Etsin ihmistä, palvojaa ikuisten arvoin,

katsehen kirkkaan, oi, toki kohtaan harvoin.

Etsin ihmistä! Kasvaa ihmisen voimin

elämän kukka, ah kerta sen tieltäni poimin.

Etsin ihmistä, henkeä kirkasta, nuorta

pelkään tyhjää muotoa, pettävää kuorta.

Etsin ihmistä, heikkojen nostattajaa,

pöyhkää kartan, välttelen rikkaan majaa.

Korven kansa.

Siellä ne uinuu povella talvisen salon

töllit pienoiset upoten nietoksiin.

Uinuu alla ne tuhanten tähtien palon

kirkkahin pakkas-öin, heräten aamuhun niin.

Katso, taivohon päin siniharmaat sauhut

liesien lämpimien kohota tupruttaa.

Hiljennehet on Pohjan puhurin pauhut,

vaieten kantaa puut vaippaa valkeaa.

Siellä se korven kansa nyt kannikkaansa

vaivojen kostuttamaa murtavi siunaten.

Lapsoset tutkii pienoista ikkunaansa

jäisiä kukkia kuin kasvaa se umpehen.

Sitten äidin kinterehillä he salaa

pihalle puikkelevat paljaine jalkoineen.

On isä viikon vierahan työssä ja palaa

iltana lauvantain kylpyhyn lämpöiseen.

Siellä ne tauteja korven uumenet uhoo,

kohtalo säälimätön puuttehin vitsoelee.

Taistojen tappiot uskoja särkee ja tuhoo,

kärsimys kahleillaan sydämet vangitsee.

Niinpä ei laulelo lennä pilvien puoleen,

aatos salpautuu kinosten umpioon.

— Korven kansa nyt noinko sä sortunet huoleen, —

etkö sä päästä voi päivään ja aurinkoon?

Pääset sä! Siellä ne korvessa puhkee voimat,

voimat kevähiset, niitä sä vuotellos!

Koittaa päiväsi, ei sua sorra soimat,

talven jälkehen saat nuo kevätnautintos.

Kestäös korven kansa, lie talvesi vitkas,

kärsimystaakkasi tuo joskin vaikea lie.

Uskosi, toivosi elpyy ehompi, sitkas,

hankihin aukee jo vapauden viittatie!

LAULU TYÖLÄISNAISELLE.

Elä ennen käteni lepohon käy,

kun unteni kukka ei orjana näy,

elä ennen jalkani kulkuas jätä,

kun hältä on poistunut vaiva ja hätä.

Veri koskena suonteni väyliä aja,

hänen ollos, sorretun, innoittaja,

myös aatos sä välkkyvät nuolesi lauo,

urat hälle sä keveät kulkea auo.

Sydän ellös ennen tyventä tapaa,

kun soi hänen sielunsa laulelo vapaa.

— Kas silloin, silloin mä nukkua saan

kun unteni kukka on kauneus maan!

Oi kuormien alla hän surkastuu,

alin aidanvitsa on, porraspuu.

Komeroissa hän tehtaan nääntyvi varhain,

tai sortuu usvihin kohtalon harhain.

Vilu hällä on, lehviä pyörtehet raastaa,

yö ylleen syytävi rahkoja, saastaa,

imi läsnä jo katkeran kärsimysnesteen

läpi aikojen kohtasi louhikon, esteen,

koki puutteen, vainon ja koston vallat,

orasmaillaan huurut ja harmajat hallat,

oli orjatar. — Kieli ei kertoa voi,

miten tuskien maljasta koito hän joi.

Olen uurtaja vain, olen laulaja yön,

ajan mustaan muurihin railoa lyön.

Sävel sointuna lennä sä ihmispesiin,

kointähtönen pilvien palteista esiin!

Tuhat soikohon soittoa harpuin, huiluin,

kunis nousee silta, mi vie yli kuiluin,

mi maan mudan piilosta kultia loitsee,

yön helmahan valtoinaan salamoitsee.

Näin lauluni laannuta jäät sekä riitteet,

lyö sorto ja kirvota kahlehen liitteet.

— Kas silloin päivä on loistossaan,

kun unteni kukka on kauneus maan.

KARJALAN RAATAJILLE.

Kestit Karjala tuulissa kaakon ja lounaan,

viersit kaskea orjana pajarin ounaan.

Kolkko ja hymytön ain' oli raatajas maja.

Kantele vain oli itkujen soinnuttaja.

Nousit Karjala; raatajalapsesi nuopa

yhteistaistohon suurehen, jalohon urkes,

havahti köyhät; paljastui elon juopa,

entisaikojen pettävät harhat purkes.

Kaiuit Karjala herätyslaulua syvää,

kosketit työläissielua herkistyvää,

veljeysvirttä ja uskoa sytytit poviin,

kutsuit ponnistuksihin raudankoviin. —

Särkyi kantelo, mureni alla se painon,

sortui sotihin ankaran vihan ja vainon.

Itkua kätkee Karjalan immyt rukka,

juuriltaan on taitettu kaunehin kukka.

Kyliä kulkee Karjalan vaimot valkeet.

Sammunut on kotilies, ei lietso palkeet,

mierohon syöstynä lapset, voi, imeväiset,

tuskan nuolet sinkovi nuo tulipäiset.

Harmaus saartaa nuoren ja nousevan miehen,

sortui sankarit vaarojen, vaivain tiehen.

Varhaisvanhana käy isät taakkaa kantain,

iloton laulu on metsien, lahtien, rantain.

Kuuntele laulua, helly jo, lämpene jälleen! —

Valitus tuo ei jatkua taitane tälleen.

Rintasi kirvota kielet, suistele soimat,

päästä jo valloilleen poves vangitut voimat!

Raatajakansa, sä nouse; jos pyrkinet kunne,

itsesi huomaa, aattehes tutki ja tunne!

pienten piltties vuoksi sa käy terästarmoin

oikeustaistohon! — Ethän kerjuri armoin!

Vitkaan vierähti aika ja jäi monet vaiheet, —

Eespäin katsehet! Toivojen kasvaa aiheet.

Valkeat joutsenet kerta ne aaltoja soutaa.

Impyet taas kotilähtehen vettäkin noutaa.

Harmaus haihtuu, raatajan on ohimoilla

hymyä päivyen. — Kaikuu kentillä noilla

vapauslaulelon rohkea, syttävä loihtu. —

Raatajakansa, oi, aate on yössäsi soihtu!

VELJESTYÖ.

Veljespelto se kynnetty vaivoin,

kasteltu kallehin verin,

riuhtoma on vihavyöryjen raivoin,

tallattu, tuhottu perin.

Tarttuos auraan, perkoa pelto,

riitojen ohdake revi!

Lie käsivartesi hervoton, melto,

työpä sen karkaisevi.

Veljesmielessä hellivin hoivin

kylvä tuhkahan, soraan.

Katso jo nousevi silmikko oivin,

lainehtivan näet oraan.

Min isät raivasi auhtoa suota,

viljeli kannokkomaita,

uutta nyt satoa sieltä sä tuota,

vauraaksi heimosi laita.

Veljespelto on yksi ja laaja,

oi, sitä ellös pilko.

Työn hikihedelmän oikea saaja

kansa on. — Sit elä ilko!

Veljesmielessä raatajakansa

käy oma onnesi luomaan.

Suuntaa toimesi aikoinansa,

kuin kymi, yhtehen uomaan!

KAHDEKSANKYMMENVUOTIAALLE.

Miksi on mummon hapset harmaat,

ryppyjen uurtamat kasvot ne armaat?

— Kultaa kylvönsä, hopeata niitos.

Suuria antinsa, pien' oli kiitos.

Noin mikä köyristi mummon selkää?

— Raskahat taakat. Ihmiset elkää

painoa lisätkö. Kovaa hän koki,

aika on kuorman hellitä toki.

Miksikä sydän se lyöpi niin harvaan,

kuivunut kyynellähde on? — Arvaan

liiaksi sykytti, rakasti kerta,

silmäkin ehti jo itkeä verta.

Mistä on mielen hartaus pyhä,

huulien äänetön siunaus yhä?

— Väisti hän elämän arkisen nukan,

korjasi talteen ikuisen kukan.

Vanha on mummo. Minnekä jatkaa

vaappuva kulkija elonsa matkaa? —

— Sinne ah missä on toivojen maa. —

Hellästi saatelkaa!

ERÄMAAN KAMELI.

Ei lauhkeat rannat ja ruohostot

ties vieriä vehmahaks luoneet.

Ei suojanas palmujen katveikot,

ei tuiskujen tullessa huoneet.

Vaan taival pitkä ja tuntematon,

meri hiekkainen joka puolla.

Voi musta myrsky sun aavikkohon

pian haudata. Kentällä tuolla

eräkulkijan luut monet kalvenneet.

Toki retkihin käyt, ei kauhut

sua estä, vuorten harjanteet,

syvät kuilut, virtojen pauhut.

Vilu, helle, nälkä ja ponnistus,

yönuotion ääressä pedot.

Jano viikottainen ja uupumus

vain kangastuksena kedot.

Niin aartehet kannoit. Kerran vain

sun lannistui jalo kaula,

ja sä itkit helmassa autiomaan,

kun kohtasi kuolon paula.

HISTORIALLISIA

SUURET RAKENTAJAT.

Muistat pyramiidit partahilla

äiti-Niilin, jättirakennelmat.

Mielees herää sadun kuvitelmat,

palmukeitaat, ruskot rantamilla.

Näet raatamassa kurjat orjat

ruoskan, skorpioonein piinatessa,

hautakammioitten katvehessa

kivenhakkaajien piirrot sorjat.

Se on työtä suurten rakentajain,

oman tuskansa kun käsi uuras

kuolemattomaksi kiveen muuras,

painui itse maille tuonen rajain.

Suuret rakentajat kuoliko? Ei, yhä

keskellämme kädet ahkeroivat.

Elää jättityö, min muinen loivat,

kivipiirros kuolematon, pyhä.

Yhä työläiskätten voima ruskaa,

pyramiidejansa noin he muovaa,

aivot suorittavat työtä luovaa.

— Yhä orjain elo täynnä tuskaa.

HELLAAN AARTEET.

Yli Arkipelagin laineiden

ja rantoja Hellesponton

kävi valloittajan käsi hurmeinen,

loi valtiomahtinsa onton.

Vahatorneja vain teräs hauras luo,

lakastuu sotapäällikön valta,

mut Hellas, laulusi laajat nuo

ne kukkivi tuhkan alta.

Ja Olympon jumalat nuortuu ne,

kuvitelmin kaunihin tehdyt.

Meri ennen kuivuvi hiekalle

kuin Muusain lähde sä ehdyt.

Yhä Soolonin lait jalot säälissään,

tienviittoja olla voivat.

Myös Sokrates kertoo mietteitään,

sanaseppojen lausehet soivat.

Ja Saphokin vienoa soitintaan

ajan vyörteiden läpi soittaa.

Maratoonin sankari-innollaan

yhä nuoriso laakerit voittaa.

Myös Pindaron, laulajan seppelpään,

runokammio mielehen muistuu,

kun Teeban kartanot liekeissään

Aleksanterin käskystä suistuu.

Mi on ainetta sorahan haudattiin,

moni valtias sumuhun haipuu.

Mut elämän istutti marmoriin

kuvanveistäjän kauneuskaipuu.

Kun purppuraverhoja riistämiään,

koinsyömiä kansat käyttää,

yhä Attika jakelee ihmeistään,

valoheitoin aartehet näyttää.

ALKIBIADEEN JÄÄHYVÄISET.

Saata Poséidon matkahan miestä, mi havaa

elämän houreestaan, pattona, syntymämaan.

Taakseni portit suljen, joita en avaa,

Hellaan kentille en astu mä milloinkaan.

Siellä mun lapsena Artemis kymmenin nisin

sankari-uhmailuun juovutti viinillään,

ennustuksesta Pythian järkähti sisin,

kiihdytti laulelmat kunnian etsintään.

Vieläkin kuulen, kuin sanat kertovi ylväät

urhojen seikkailut, tuiskeet taistelojen,

pyhättöjen näen veistokset, jalot pylväät,

kuuntelen aatokset huulilta viisasten.

Anna Apollon voimaa lähteä miehen,

jolta on kirvanneet valjakon ohjakset,

kesken taivalta suistui hän ohitiehen,

ratsu jo kiitää pois, — turhaa sinkoelet

nuolias. — Laskee maine, mi ennen hohti

loistolla auringon, ympäri rantamien.

Äsken Alkibiades kansaa johti,

voitosta voittoon vain vei sotapurret sen.

Mies hän koittaa sai kademielien vainon,

tuostapa murtunut ei, uhmasi uudelleen,

lailla Titaanein kantoi vuorien painon,

rohkea, hymyssä suin keskellä vaaranteen.

Valtias Ateene, väistytä kostottaret

käärmehissuortuvapäät. — Muistelot armaat suo

ajoilta, jolloin juhlimme pyhät ja aret,

rinteet Akropoliin riemusta helkkyi nuo.

öljy- ja laakeripuut oli vihreimmissään,

lempi ja nuoruus sai sydämet tulvimahan.

Pois! Pois! — Pettyy ihminen pyrkimyksissään

elämä varjoa vain, — tuonko jo oivallan?

Laulu haudoista.

Näin katakombien käytävät, hautojen paadet

laulua toistaa:

"Ei ole hän, joka sorroin mahtinsa manaa,

väkevin, voittamaton.

Väistyvi vuorollaan kera vyöryväin pilvein.

Uhmansa, työnsäkin huutavat kaamein kaiuin:

katoat arvottomiin…

Vaan kuka syytönnä, vuoks' toden solvattu herjoin

kunniapattona, pilkattu, poljettu maahan,

uhrina konnain,

hän, — ajokauris tuo verenahnaan kyttien katraan,

ristillä riippuva ah ylimaallisin ilmein

kantava sielussaan

uskoa kuolematonta,

totuuden tulta, —

jumalain suosima vain.

Lie tänäpäivänä lyöty hän, hautahan syösty,

huomenna nousee taas,

väkevä, voimallinen."

Niin soi äänet pyhien kallioluolain,

Kertomus siivet saa, uskoa kuljettaa.

NUNNAKAPINA.

(Tarina seitsemänneltä vuosisadalta.)

Mikä yössä, muurin varjostosta

hiipii kenttätietä eteenpäin?

— Nunnakulkue! — "Jo huntus nosta

Krodieldis-neito, ystäväin."

Jalo ritari näin avosylin

tervehtivi neittä urhakkaa.

"Poitiers, sun sääntöjäsi hylin,

luonnon ohja vain on oikeaa."

Taakse jäävät muurit valottomat,

eessä päivän, rypäleitten maa.

Laulaa, karkelevi nunnat somat,

kilpiniekat sulhot luokse saa.

Ei nyt abbedissan kuri tapaa,

virttä avaimet ei säestä.

Neitoparvi vallaton on, vapaa:

"Kreivi Macco, tullos leikkiin sä."

Silloin piispojen jo kaikaa sana:

"Synnin virma hukuttavi maan."

Macco kuule ei, on lumoomana

kauniin Krodieldin linnassaan.

Eipä neitoset ne arvaa tuota

abbedissan työtä ilkeää.

Tekohurskaan Leuboveran luota

viesti paaville jo ennättää.

Kertoo: "hurmahenki nunnat riivas,

rosvojoukkoon yhtyneet on ne.

Olkoon pyhä isä vihas kiivas,

niskureita ruoskin rankaise.

Onni osana on luonnonlasten,

kirkko, valtio vain pakon luo.

Oomme tyttäriä kuningasten,

katkomme jo kahlehemme nuo.

Pyhän Hilarion templin suojiin

käymme siskoset ja veljyet.

Aseet käteen, vainon, vihan tuojiin

sinkoamme nuolet tuliset!"

Taistelee he; kilpaa kirkon kirot

kaikuu kera miekan kalskehen.

Vimmastuvi neitoset ne sirot,

abbedissan juonet kostaen.

"Leubovera tyrmän onkaloissa

karvautta meille juottamaas

maista! — Luostarin on rauha poissa,

kukkalavat sodan melske kaas."

Mutta joukollensa sytyttävin

sanoin Krodieldis haastelee:

"Orjuutuksen tietä kyllin kävin,

vapaus jo vihdoin valkenee."

Mutta Roomasta nyt tiedon toivat

lähetit: on paavin käsky näin:

"Tuhotkaatte nunnat kapinoivat

mielet korskeat ne nöyrryttäin!"

Piispat, kuninkaat ne haastaa: "Macco,

kapina sun tulee kukistaa."

Mutta tällä rintaa lemmen pakko,

vetovoima kumma kiehtoaa.

"Häntä häiritä mä uskallanko,

jota ihannoitsin, ikävöin.

Kauniin Krodieldin valloitanko

ratsumiehin, miekan mittelöin."

Lähtee Macco, seuraa joukkoansa,

käsi voimaton on taistohon.

Krodieldis koko tenhollansa

vastaan käy ja haastaa peloton:

"Miekkas laske, kirkonkiro, panna

ihmiserhetystä — kaava muu.

Valon lippua sa nosta, kanna,

tuosta mädännäisyys puhdistuu!"

Macco silmäyksen jumaloivan

nunnaan luo, soi ääni kiihkeä:

"tullos luokseni, ma sulle hoivan

takaan, neito sua lemmin mä.

"Tiedän, setäs julma perintösi

ryösti, luostariin sun teljeten.

Nousit taistoon, koittaa häviösi,

vaarasta mä sua suojelen." —

Lausuu neito: "Vainoojaini pistin

vielä taittuu, taivas salamoi." —

Katsoo puolehen hän pyhän ristin. —

Kumeasti kirkon kellot soi.

ERIK XIV KAARINALLEEN.

1.

Ma olen paljas, ryöstetty

ja syösty kurjuuteen.

Sun sain, ah saituri ei niin

lie rikas aarteineen,

kuin olen. Nyt mä ymmärrän

kotoisen onnen sen,

jot en mä ennen tuntenut

loistossa salien.

Nyt onnen sen mä omistan,

kun Sinut vain mä saan.

On soppi ahdas rakkahin,

kun kanssasi sen jaan.

Ja valtakunnat, kruununi

ilolla unhoitan,

kun sydämes, sun sydämes

poveeni painallan.

Mun Kaarinani kaunoinen

sun sain. Ja mainehen

sun kuninkaanas saavutan

ma kuolemattoman.

2.

Lie herjat mua häväisseet,

tok' parhainta ei taitaneet

tuhota multa: sydäntäs

ja suurta lempeäs.

Lie telkäneet mun vankilaan,

mut lempeän ei kuitenkaan

ijäti sulle hehkuvaa

he taida sammuttaa.

3.

Kalvaessa kaihon piinan

katsoin Aurajoen vanaa.

Liehuvan näin valkoliinan,

tuuli kuiski tuhat sanaa.

Katsoin Kaarinani purtta.

Itkin. Mieleen muistui veli,

tunnoton tuo verihurtta,

joka meidät eroitteli.

Kirottu hän kerroin kolmin,

upotkoon jo hämäryyteen!

Kera jumalien solmin

liiton täytteeks' pyhän pyyteen.

Thor ja Odin avuks tulkaa,

päästäjiksi paulojeni.

Ojentakaa kortta, sulkaa

yli virran mennäkseni.

Nähkää, viittoo käsi hennoin.

Itkuun heltyy pilviparras.

— En voi kiitää ilmalennoin,

houretta vain toive harras.

4.

Kuutar, kulkija yön, joka vaunujas taiten

ohjaat, Kaarinan luo nopsaan retki jo tee.

Ullakkohuoneessaan polo valvovi kaiten,

kaihtimet syrjään vie, sinehen silmäelee.

Kuutar kulkija yön, hae ikkuna loitto,

lempein katsannoin katsele kalleintain.

Tähdet siintelevät, soi sfäärien soitto.

Tervehdykseni vie sävelin, lauluin vain!

Kuutar, luokseen käy, sulokutreja koskein

hyväile armastain. Vyö hopeainen luo

ylleen. Suutele huulia, väreitä poskein,

kuiskaa kaihoni tää, tuska mi unta ei suo!

MARIA STUART.

1. Tyrmässä.

Olet armias, oi jumal-äiti

pyhin katsannoin, sulomuodoin.

Noin kenkään ei voi hurmata maan tomun lasta.

— Uni varhainen, min lapsuusvuosina näin,

olet sä.

Sinut näin, sua huoneestain

en sallinut siirtää.

Pääs hohtoa katselin aamuin, illoin

siunaustasi vuottain.

Jumal-äiti sä armias, hellä,

sinä, jolla on murheista raskain

oman rintasi alla,

joka poikasi ristillä näit.

Sinä rakastaa taidat.

Oi auta! —

En lapsi, en ehjä mä enää,

en kiedottu untuvavaippaan.

Pyhä Maria pilvistä alas

käy aurinkohehkuna armas

mun alastomuuteeni kurjaan

ja luolaan, kussa mä makaan

lian, liejun ja ryysyjen päällä!

Sä katso:

olen silpoma itseni, muitten

ja pirstoja vain joka puolla.

Sydänhaavat koskena vuotaa,

käsi voimaton, jalka ei liiku.

Sinä yksin kirkas

nyt pimeyteeni mustaan

valo saata!

Tule ihmelunnahin, lohduin,

vala öljyä haavoihin syviin,

minut nosta!

Jumal-äiti, sä kuulet

maan lasta,

Sinä lemmessä suuri.

2. Mestauslavalle käydessä.

Varjoja maan tomun lapset; toimivi, lempivi huolin;

riemujen maljakkoon kätketty kyynelvuo.

Tien punaverkaisen, joka luona on kuningastuolin

oasten kattehesen kohtalo muuttua suo.

Niin on työ, joka heelmänä kypsyy parahan aikeen,

himmeä jäljennös siitä, min ihminen pyys.

Tahto, mi esteet voittaa, siirrättää padon vaikeen,

lie seos hyvehen tuo, pohjana itsekkyys.

Unta on maan elo häilyvä, — riemujen, tuskien sarjat.

Taival viettävä vie vuorilta rotkelmiin.

Ihme on ihmisen astua vallan huiput ja harjat,

suistua kulkemahan kujihin mustimpiin.

Outo on suosion antimet kylvää, pistoja niittää,

turman hetkenä ei ystäväs ainoakaan.

Kun mitä särkyy, mahdoton on murut jällehen liittää

vain ajan aallokkoon, heitä ne uppoamaan.

Ken näki kaunihin maan, yli rantain valtikan nosti,

suuntasi aatostaan huomista tuonnemmas,

pettyi toiveissaan; tuli yö joka päivälle kosti;

sumua, syksyä sää, itkevä, murheikas? —

Ihminen, untako tää, suo hyllyvä allani vajoo.

Kalman sai telineet, kaameat tielleni mun.

Nään veriruusuja seppelen, katso se särkyy ja hajoo.

Elämän turhuus jää. Kuolohon valmistun.

SPINOZA.

Yömyöhäisehen valvoo kammiossa

mies, kirjojansa tutkii, ahkeraan,

on outo hohto silmäin katsannossa,

myhähtää huuli yksin puhumaan:

"Niin sysimusta aikakauden petos,

ja joka sokkelossa erhetys.

Pakenee totuus, aatokseen ken vetos.

kun kuolonsyntiä on epäilys.

Mä epäilin ja järjen ponnistimin

työtähän iskin ajan kallioon.

Mä janohoni tiedon mettä imin,

sukelsin syvähän sen aallokkoon.

Mä etsin sarastusta, valojuovaa

ja löysin aukon hengen maailmaan,

nyt aatokseni rakennelmaa muovaa,

mi pilviin nouseva on aikanaan."

Näin lausuvi ja mietteisihin vajoo.

Mut yössä huhuavat huuhkajat.

"Pakanaan, juutalaiseen" kohta kajoo

lain koura, kirkonmiehet hurskahat.

Hän vaikenisko suosiota häkein

maan valtiasten, valheen palvojain?

Ja häntä houkuttaisko kiitos makein

tai sijat oppisalein mahtavain?

Ei! Kammioonsa palaa erakkuuteen

mies yksinäisten miettehien näin.

Oppinsa oudot vaipuu hiljaisuuteen,

ne valona vain harvain etsijäin.

Ja ahkeroiden, lasinhiomisin

saa niukan leivän viisauden mies,

mut mieltään elähdyttää usko sisin,

se syttyy kerta totuudenkin lies.

Se palaa, lämmittää ja tulellansa

päät, sydämet saa uuteen toimintaan,

myös siinä korsi hänen kantamansa,

kipinä vaalimansa hehkussaan.

Ei tahdo aikalaiset uutta tietää,

on vanha polku kevyt, vaivaton.

Ja häiritsijää tuskin voi he sietää,

kun hetki tarjoo velton nautinnon.

Mut vierittyä pitkäin vuosisatain

vapaissa aatteissansa heräjää

mies haudastaan, ja viittojana ratain

nyt jälkimaailma häntä ylistää.

PÈRE LACHAISE.

Astelen nurmea hautojen jylhäin päällä,

valkeat kukkaset soi tuulessa hiljalleen.

On suvipäivä, tok' ei ole rauhaa täällä,

saa näyt kauheat nää vereni jähmeeseen.

Kuuluu kolkutus, uhka ja manaus jyrkin,

— tantere multainen kumisten jyskähtää.

Puulokeroistaan nousevan nään käden, nyrkin,

leuvat loukkua lyö, lautahan iskee pää.

Astelen kumpuja, marmoripatsaat horjuu,

valkeat kukkaset nuo itkuhun tyrskähtää.

Unhotu ei suru, kun veriviljan korjuu

muinoin virroillaan kostutti pengermää.

Murheen muuri, min juurelle kanuunat sorsi

sankarit urheimmat, muuri se huokaa ain.

Kuivuvi köynnös, lakastuu ruohon korsi,

vait satakielinen käy pesäänsä piipahtain.

Astelen kumpuja, kolkutus kaamea toistuu.

Valkeat kukkaset nään nyökkivän varsissaan.

Ratkee liittehet maan, pois turpehet poistuu,

varjot vapaina käy hiipien haudoistaan.

Vavisten katselen joukkoa sankarimaineen

todeksi aikoinaan, suuren unen he loi.

Käyskelen muuria, nään ajan valtavan laineen

laskevan, nousevan taas. — Valkeat kukkaset soi.

BABEUF MESTAUSLAVALLA.

Vuoks kansan kalliin astun kuolemaan,

sen orjuutta en katsella mä voi.

Vain kurja piillä saattoi suojassaan,

kun korppikotkat lasten verta joi.

Työ kunniakas on, jos säästä et

sä mitään, vapaus kun velvoittaa.

Te tietkää, kerta aukee syvyydet,

säteillen voiton kalpa kohoaa.

Käyn kuoloon, puolisoni peloton,

syleile poikiamme, kerro tää:

Kuin päivän tähti, valo auringon

perinnöks heille aate pyhä jää.

Nyt piilumies lyö! Tomuhiukka lien,

mut oikeutta suurta jumaloin.

Oi pojat armaat, isä viittoi tien.

Valitkaa! Silmät ummistaa jo voin.

PAJARIN MUISTO.

(Lintulan luostarin luota.)

On puutarhassa luostarin niin syvän painavaa,

ja pyhä sisko nurmella uniinsa uinahtaa.

Mut haudan yöstä havahtuu kirottu vainaja,

min synnit veriruskeat ei salli nukkua.

"Tää luostariko valkoinen ei riitä lunnaiksi,

ja esirukoukset nuo miks pilviin haipuvi?

Sä virran kimaltava vuo, mi kummun vieremää

vuodesta vuoteen huuhtelet, pois pese synnit nää!

Ja kukat sulon puutarhan, te hautaa kattakaa,

mun ettei alla nurmikon niin oisi tukalaa!"

Näin kuolleen, kironalaisen, nyt varjo huoahtaa.

— Mut kellarista luostarin kohoaa voihkinaa.

Pajarin orjat kiusatut ne siellä kahleitaan

kalistaa purren hammasta ja itkein haavojaan.

Ja pieksinpaalu kaamea lahonnut vanhuuttaan

liikahtaa jalustallansa ja katsoo vainajaan:

"Sä isät, emot ruoskitit nähdessä lapsien,

haa, pyöveli, on palkkasi nyt piina ikuinen." —

Vaan heltymättä virran vuo vaeltaa väyliään,

ei kuiski kukat lohtua, puun lehvät päällä pään.

Mut kautta suven puutarhan vain kuuluu valitus

se âitëin, jotka kidutti pajari, hurjimus.

On täytymys tää kauhea: näät koiranpentuja

imettää polo orjatar, laps, itkee helmassa.

Näin nousee kuvat kaameat pajarin hirmutyön,

soi soraparku, sadatus kärsityn sorron yön. —

On puutarhassa luostarin niin oudon painavaa,

ja pyhä sisko nurmella unessaan vaikertaa. —

Sä nunna herää, unta näit, jo kuule, messu soi!

Pois painajainen pakenee, min taru vanha loi.

DEBORAN LAULU.

Nyt Jahvellemme nouskoot uhrituoksut,

ja ilohuudoin Libanonin rinteet

jo täyttykööt! On Juudan virtain juoksut

taas vapaat. Katkottuina pahat pinteet;

On lyöty Ammon, Amalekin ansa

ja Balin palveluskin taukos hiljaa.

Taas yksi, voimakas on Jahven kansa,

suo taivas kyllin viiniä ja viljaa.

Ei valheprofeettoja enää seuraa

nyt Israel, ei uhraa pilttejänsä

Molokin kitaan. Juudan jalopeuraa

ei Sisera nyt uhkaa piikeillänsä.

Käy juhlaan Jerusalem lehvin, palmuin,

nyt ylle viitat punan purppuraiset!

On ohi aika alennuksen, almuin,

siis soikoot pasunamme raikuvaiset.

Uus aika alkaa. Vääryys vanha pura.

Työ veljin tehtäköön, ei orjain hiellä.

Ja tasan antimet, se onnen ura,

valohon katseet seesteisellä miellä.

Iloitkoot sukukunnat, jotka löivät

pois ikeen uhkan. Kaikotkoot jo kauvas

ne konnat, jotka heikon osan söivät!

Käy juhlaan Jerusalem! Oikeus on sauvas.

YSTÄVYYS

YSTÄVYYS.

1.

Tähtiä nään, tähtiä nään

vaikkapa maan utupeitteellään

pilvet vaippahan hienoon

kietoo, silmies kimmellys

on kuni taivahan ilmestys

kirkastava koko tienoon.

Hankinen yö, hankinen yö;

kumpuja kattava kiteitten vyö

taivahan linnunrata

työtä on taikurin ihmeisen,

nään läpi ruudukon silmäillen

tähtiä tuhat ja sata.

Silmäsi nään, silmäsi nään

tumman syvässä pilkkeessään,

ripsien liikahtaissa.

Murheesi liekkiä tuskaisaa

katselen — riemuas hohtavaa,

kuljen tähtien maissa.

2.

Juhla-asuun kopin pienen laitoin,

maalauksin koristelin seinät.

Apilalta tinamaljaan taitoin,

pöydälle toin ruohot, pihaheinät.

Valkoliinoin vuoteen, lattiaisen

peitin. Ystäväni kaunokaisen

sisään toin. Jo räppänästä kaino

säde pilkkii. Vierähtää pois paino;

3-.

Mihin perho arka sä eksyitkään

pois suojasta lehväkerhon.

On kumpu kukaton hietikon tään,

käy tuuli tuimana retkillään.

— Sä kadotit tyyssijan, verhon.

Tule perho pieno, mä saattelen

sun keskelle kukkaissarkaa.

Näät aukeevan yhä umpujen

ja sä tunnet lehvien tuoreuden.

— Oi joutuos, pois kesä karkaa.

4.

Nukut ystäväni; hiljaa ilman siivet

ikkunaamme koskettaa.

Valko-otsallesi kuuhut hopeaansa

hellin heittää.

Nukut ystäväni; suljettuna silmäluomes

simpukkaansa helmen kirkkaan kätkee.

Lepää valju vartes, jonka kiedoin

peittoon lämpimään.

Nukut ystäväni; sydämeni sulle

hentoiselle

siunaustaan kuiskii. —

Kuuhut kulkee, pilkkii öinen tähti. —

Nuku hiljaa!

5.

Käsi hentoinen, nää valkoranteet

miten rakkahat, en haastaa voi.

Salli karkotan pois pahat kanteet,

arvet, joita rautakahle loi.

Anna viihdyttää mun kosketuksin

sykähtävä, synkkä valtimo.

Uusin kiehtovin soi lupauksin

rikas elämä, sä kuuletko?

6.

Sydämelles sylkyttelen

illan hämärässä

kehtolaulun, ainoani

on se elämässä.

Sydäntäsi tuudittelen

miellä lämpöisellä,

kannan sitä kätösissä

kuni äiti hellä.

Sydämesi haavoihin jos

auttaa öljypisar,

valan sen — oi nuku pieno,

ystävä ja sisar.

Sydän arka, säikkyväinen

nuku tuutilulla!

Unen unhoaallokossa

leppoisa on sulia.

7.

Mun kammioni sopukkaan

jäähyväisille tulit.

Sylini aukes valtoinaan,

kuin vaha siihen sulit.

Ja surren katse katseeseen

kuin kuuma tuli vieri.

Vain hetkinen; jo hiljalleen

nyt kyynelvirrat kieri.

Ja sydän vasten sydäntä

nyt sykki ainut kerta. —

Jäin riutumaan, oi vanki mä,

sä läksit elon merta.

Mut hetkisessä yleni

sun kuvas niinkuin uni.

Pois läksit, minä ijäksi

sain kaihon sieluhuni.

8.

Pääsky sinisulkiasi

sormin aroin kosketin.

Ihastelin laulujasi

kohotessas pilvihin.

Vaan sä lensit lintu pieno

yli metsäin vihreäin,

yli vetten; siipes hieno

ah sen viime kerta näin.

Näin kun aurinkoinen heitti

valkorintaan säteitään.

Poies lensit. Ilman reitti

johti kauvas etelään.

Tyhjää kaikki, liverryksin

ei nyt enää metsä soi.

Ikävöin mä — yksin, yksin. —

Kyynelsade pisaroi.

9.

Kuin metsän piilokukkanen

vanamo hentovarsi

säteilit, vaikka latvaa puun

vihainen viima karsi.

Noin yhä sua muistellen

poveni raukenevi

ja kukkaistuoksu eloni

kuin mirha kietoilevi.

MIELIALOJA

PESSIMISMIÄ.

Hitaasti väistyy hanget huhtikuun,

ja raskahasti pilvet liikahtaa.

Lumellaan talvi kietoo metsän puun,

jäävaippa järven selkää verhoaa.

Vain vaivoin aurinkoisen vilahdus

leviää yli kahlehditun maan.

Käy hiljainen ja mykkä huokaus

kuin ihmisen, mi hautoo murheitaan.

Nyt liekö ketään, joka seisahtuu

ja katsein toivehikkain tähyää

ja suven kukkasista uneksuu,

kuvaset keksii, joit ei toiset nää.

Ketäänkö lie, mi kuulee sävelet

etäisten ehompien seutujen? —

On kylmää, sulamatta kinokset

ja niitten alla maa niin saastainen.

VAPPUNA VANKILASSA.

Kevät on, ja läpi ristikkoin

henkäys käy eteläisen tuulen.

Siintää taivas sinihattaroin,

Kottaraisen vihellyksen kuulen.

Kevät on. Mä kiipeen ikkunaan.

Katson, kuinka niityn ojat kiiltää.

Metsään kaukaisehen varjojaan

valo heittää, sydäntäni viiltää.

Kevät on, ja väki juhliva

valtatietä kulkevi nyt kiirein.

Sävel kaikaa tuttu, tenhoisa,

joukot kokoontuu luo punaviirein.

Kevät on. Mä painun koppiin taas,

elävältä haudatun se kätkö.

Kottarainen soita laulelmaas,

punavangin mielen ymmärrätkö?

Kevät on. Mä teitä tervehdän

kulkijoita luona punavaatteen.

Yksinäisyys sellin hämärän

hetkeks unohtuu, kun muistan aatteen.

ELÄMÄ VOITTAA.

Jo suli pihamaa ja ruoho herää,

soi peipposparin liverrykset somat,

ja pian koivun silmu aukoo terää.

Jääpeiton järvi heittää. Rannattomat

avartuu väylät pisaraisen eteen.

Kuvastuu sinikaari aavaan veteen.

Palasi kurkiparvet. Alta kirren

on vironnehet maankin pienet madot.

Veet vierii, kuohu käy ja särkyy padot.

Soi ilma helskyttäen kevätvirren.

Ja kuulen, miten myllyt, sahat ryskää,

ryteikkö pakenee, kun kirveet jyskää.

Näin kertoo viestit tullen yli muurin:

elämän puu nyt satatuhat juurin

imeepi voimaa, jättiläinen ryntää.

Elämä voittaa! Pois jo itkun tyrskyt.

Ikuinen kevät, hajoitat sä myrskyt. —

— Taas kohta aurat touon peltoon kyntää.

KEVÄTLAULU KANNAKSELLA.

Yhä vieläkö luminen vannas

yli ylpeän Äyräpään,

yhä vieläkö Karjalan kannas

sun rantasi riitteessään?

Yhä vieläkö vilussa värjyt,

alastonnako puistosi puu,

ja vangitut meresi ärjyt,

hyyvaipassa Vammelsuu?

Ja vieläkö harjujes hongat

ne uinuvi jähmeessään,

ja taivoas pilvien longat

yhä pääsikö peittelemään?

Vai aurinkoruhtinas toiko

jo luoksesi keväisen sään,

ja kurkien joiku jo soiko

taas kertoen ihmeitään?

Joko kirposi maaemon parmas,

loi kummut vehmauteen,

ja sävelten karkelo armas

joko leikitsi vireessä veen?

Miten lie? — Toki ellös surros;

pian talven ja hallojen yö

ohi on, saa valtava murros

ja vapauden tuokio lyö!

Käy tietään taas kevätmyrsky,

hyykahlehet katkaisee,

lyö rantoja valtava hyrsky.

Suvi maillesi ryntäilee.

Pois väistyy, mi talvea, lunta,

ikinuoruus nostavi pään!

Elo suurta on satua, unta,

taas Karjalan heräävän nään.

EI MENNYT KESÄ.

Ei mennyt kesä, vielä siintää sää,

yks' keltalehti puussa väräjää.

Ei mennyt kesä, vielä kentällä

on poimuruoho kastehelmissä.

Ei mennyt kesä, vielä multaan maan

luo kiiltokuoriainen uriaan.

Ei mennyt kesä, äsken katsehen

näin välähdyksen. — Tunsin ihmisen.

KULTAINEN HOURE.

Kultainen houre: Tuonelan kukkaisniityn

pehmeä syli.

Tiellä on virta. Lautturi saattohos liityn,

souda jo yli.

Kultainen houre: hopeinen purojen juoksu,

kiiltävät kalat.

Lehtojen luona valkean vilukon tuoksu,

synnyt ja salat.

Kultainen houre: Lyyryjä puolijuutalaiset

soittavi kuoroin.

Kenttiä kiitää enkelit nuo utumaiset

karkelovuoroin.

Kultainen, houre: Nuoruussulhoni tapaan,

painun jo helmaan,

vaivun entisonneni valkean, vapaan

taas kuvitelmaan.

Kultainen houre: mieleni auterehessa

liet unikuva

saattueretken vitkaisen kuluessa

kirkastuva.

Kultainen houre: vielä on virralla lautta.

Kurkotan rantaa.

Vihanta niitty, matkani tuskien kautta

luoksesi kantaa.

KANGASTUS.

Kädestä saattajani tuntematon

mun selkeyteen, kalliolle vie

ja näyttää äärtä taivon kuulaan katon;

tää, mitä nään, se ihaninta lie.

Kuin hienoin silkki välkähtävi sini

kultaisin kirjailtuine kuvineen.

Avarat kaupungit saa silmihini

rinteellä hopeaisen harjanteen.

Nään puistot kaareilevin käytävineen,

virroista kesyt jalopeurat juo.

Ja ilman halki kiitää lentimineen

valkoiset linnut taitekattoin luo.

Mä ihastuksin katson kangastusta,

mut valkojoutsen vierelläni on.

Mä seuraan saattajani viittausta

satulaan nousen, käymme lentohon.

Jäähyväiseksi saattajani heittää

minuhun katsehen, näin virkkaen:

"saat ponnistustes palkan, kohta peittää

pimeä verho maisen kurjuuden."

SYYSTUULELLE.

(Vankilan pihalla.)

Syystuuli kanna minut täältä pois

kuin kiidättelet höyhenuntuvaa

tai leijaa langatonta;

Näät, sänkipelto tyhjä, alaston,

vain harvat korret huojuu,

ja pientareilta ruso-ohdakkeet

ne lakastui.

Syystuuli nosta minut täältä pois

kuin temmot savun harmaan,

mi kohoo kattoin mustain yllä.

Jo punapihlajaiset riisuutuvat,

ja koivun, keltavaahteran

myös lehvät putoo.

Syystuuli vieös minut täältä pois

kuin ajat pilvenhattaroita

laella taivaan.

On lintusetkin lähteneet,

vain varis yksin lentää raskain siivin.

Jäi pesät tyhjät räystäisiin

ja synkkään torniin.

Syystuuli, syleilyysi heittäyn

ja kauvas ennän.

Jää valkomuurit, linna lauluton,

ja tornista vain käärmepäinen viiri

avatuin kidoin, kielin terävin

perääni huutaa.

Syystuuli kanna, kanna minut pois.

RUNOTTARELLENI.

(Tunnelma vesikopissa.)

Olen yksin, — ei, sinä luonani taas

ohimoilleni painat suudelmaas.

Olen yksin, — ei, käsivarrellein

sun kukkaisvartesi hennon vein.

Olen yksin, — ei, sinä kuulet kuin

ihanuuttasi laulan riemusuin.

Olen yksin, — ei, nyt helmassa yön

me solmimme kukkien helmivyön.

Olen yksin, — ei, kovan piinani näät;

tulet rauhana, sointuna, luokseni jäät.

MIETELMIÄ

MIETELMIÄ.

1.

Mihin suuria sanoja tarvitaan?

— Kas pieniä tekoja verhoamaan.

2.

Näet miehen rohkeuttaan kerskuvaisen.

— Tuosta arvaat kohdanneesi arkalaisen.

3.

Sinua toki hieman sietää vois,

jos aina toisia et mestarois.

Ja itselleskin älyn pisar jäisi,

jos kaikkeas et muille tyrkyttäisi.

4.

Sinut mallikelpoiseksi mainitaan.

Pieninkään ei satu kompastus

tielläs. Sääli, että hyveittesi vaan

syynä sielusi on latteus.

5.

Mistä on heillä nyt siveys-into ja hätä,

kaikkiin suuntiin käännetyt tähystyspeilit.

— Näät, omain kaapujen alta jo pursuvi mätä,

öitsi he liikaa, siemasi viinoja leilit.

6.

Naisasian ajo on tautina sulla.

Et muuta sä nää, sun sietäispä

naisvankilahan elinkautiseks tulla,

naisvihaajana jopa kuolisit sä.

7.

Jokaisen astumani vaaksan paimennatte

te tuiki tarkoin, etten liikaa käydä sais.

Retkeilen aatoksin, — kai kerran oivallatte:

tuo sentään vaarallisintapa olla tais.

8.

Ikäs kaiken kuiva kirjatoukka

olit. — Oppiasi suurta kehutaan.

Mutta sittenkin sä lienet houkka,

elämän et kirjaa tunnekaan.

9.

Sä väität: elämä on ilvenäytelmää,

siks joka tilanteessa naamiota vaihdat.

Myös yksin ollessasi itseäsi kaihdat

ja näytät omahyväisosaa pettävää.

10.

Huomattu mies olet julkisuuden,

saavutit näyttelytaituruuden.

Kuiskivat: "sydämes kylmä kuin jää,

vieraita läksyjä täynnä on pää."

11.

On kurjat etupyyteet; huimin panoksin

nyt köyhälistön onni peliin suistuu.

Mut kelle hautain uhrit mieleen muistuu,

hän veljeskiistaa suree verikyynelin.

12.

"On lemmen laki lauhkea, ei julma",

niin lausutaan, mut tuossapa on pulma:

jos aviohon eksyy ihmislapset,

saa murehista harmajiksi hapset

ja sydän vallassa on kauhun, pelon,

kun kahle painava on läpi elon;

taas naimisiin jos säästyy joutumasta,

voi yksin jäädä, armasta ei kohtaa.

— Tää kamalaa: ei umpisopukasta

tie mikään lemmen onneen taida johtaa.

13.

Niin mies ja vaimo yhteen kasvavat kuin puu ja kuori, noinpa sanotaan. Mut miksi toukka kaivaa vakojaan ja uurtaa kuoren alle poukamat. Miks sydän häilyvä on lemmessään, ei sovi sääntöihin se ensinkään?

14.

Oman, arvon varmaan pienoiseksi

tunnet, koska sille täytteheksi

arvonimeä sä toivot pöyhkää.

"Salaneuvos" hienolta se löyhkää.

"Herra majuri" kun korviin soipi,

aateliin sen verrata jo voipi.

Nimi nähdään: Heipä hei;

— apinata ei!

15.

Ei ahdas henki rinnasta katoa,

ei kasva sielu ja kunniantunto,

jos kuinka koittavat nuttuunsa latoa

tähtiä, ristejä. — Vieras on kunto.

16.

Ei varttune päähän viisaus, äly,

jos paisuu kukkaro, loisto ja häly.

Ei oppia liian karttune silloin,

kun markkoja laskevi aamuin ja illoin.

Ja kun lemmen ostavat rahoin,

se on väärennettyä pahoin.

17.

Nahan alta aasi voi pilkistää,

ei leijonan talja aina sovi.

Soma naamio tuokin on: kyyhkyn pää,

mut höyhenten alla haukan povi.

18.

Taas on tullut muotiin

keskinkertaisuus.

Mitta, joka luotiin,

pois. On sääntö uus:

Liika viisaus on houkkaa,

kas se tyhmyreitä loukkaa.

Rohkeus ja mieli suora,

niitten paikka hirttonuora.

Luoviminen, luikerrus,

salajuonin saalistus

metsän elävien tapaan

luopi yhteiskunnan vapaan.

Ilveilyhyn: Heipä hei!

Hyveet hitto vei!

19.

Vapaus suussa sulla,

povella pannabulla.

Tuli sen toinen kokemaan,

ken ei taipunut hokemaan

tunnustustasi. — Vapaus niin

kehtohon ristiinnaulittiin.

20.

Ei kuollut rikas mies,

ei Latsaruskaan.

On yhä lämmin rikkaan lies,

Latsarus nääntyy tuskaan.

On syvä juopa välillään.

Latsaron haavat

ne tuskin polttoon kipeään

niin pisaraista saavat.

LAULAJAN LÄÄKE.

Tuli laulajan luo sydän murheinen:

"oi paranna haavani nuo!

yhä kirveltää, ei unta ne suo.

Sun rohtojas siis anelen."

Vei laulaja sairahan tään povelleen:

"raikas sielu, sun lääkitä voin,

suon sulle mä mettä nyt suudelmoin,

pian haavasi terveeksi teen!"

KAKSI POTILASTA.

Kaks neittä katsoo laulajaa,

tän silmät kiehtovaiset ovat,

kaks' sydäntä nyt sairastaa,

povissa polttehet on kovat.

Ja laulaja hän hoitelee,

mut sukkamieli toisen surmaa.

Vaan toinen elpyy, paranee,

juo verratonta onnen hurmaa.

LEMMEN VARAS.

Näet silmät ruskeat, tuikkavat,

salaviisauden nyt oivallat:

saa varkahin riemut suurimmat.

Tulisilmissä piilee onnen maa.

Mitä kuulet? — Tuulikin kuiskoaa:

ota varkahin lempi, se juovuttaa!

USKONTO.

Taivasluvat,

jumalkuvat

töin ja vaivoin

huolistellut,

ihmisaivoin

rakennellut,

kohdaltansa

ijät, ajat

taioillansa

täyttää majat.

Paateen paaden

kansat liitti

"uskon" saaden,

jota kiitti

miehet, vaimot,

lapset aimot.

Päistä päihin

juurtui haaveet,

pinttyi näihin

kuni aaveet,

kummitellen

vuosisadat,

varjoellen

elon radat.

Taivasluvat,

jumalkuvat

inhimilliset;

yhä niitä

aatos muovaa,

jatkuu siitä

työtä luovaa

vuodet tuhannet.

MIES.

Ei mies, ken huutaa suuriäänisemmin

ja kertaa kuulemansa toisten suusta

ja hetken tuulen mukaan purttaan ohjaa.

Vaan mies, ken aatteillensa etsii pohjaa

vakuuden, oikeuden mittapuusta,

itseään arvostellen ankarimmin.

Hän yhtëisedun ylinnä ken pitää

ja kerskumatta suorii voimateon,

kas hänen kylvämänsä siemen itää

ja tuottaa aikanansa onnen keon.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK JÄLLEEN VAPAANA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

JÄLLEEN VAPAANA

SISÄLTÖ:

KUVAUKSIA

LAULAJAN RUKOUS.

LAULAJAN HÄÄTÖ.

PAKOLAISEN VALITUS.

NÄLKÄMAILLA.

AUTIOSAARELLA.

SUFFRAGEETTA.

PIENI PUNAORPO.

IHMISELLE JA IHMISESTÄ.

LAULU TYÖLÄISNAISELLE.

KARJALAN RAATAJILLE.

VELJESTYÖ.

KAHDEKSANKYMMENVUOTIAALLE.

ERÄMAAN KAMELI.

HISTORIALLISIA

SUURET RAKENTAJAT.

HELLAAN AARTEET.

ALKIBIADEEN JÄÄHYVÄISET.

NUNNAKAPINA.

ERIK XIV KAARINALLEEN.

MARIA STUART.

SPINOZA.

PÈRE LACHAISE.

BABEUF MESTAUSLAVALLA.

PAJARIN MUISTO.

DEBORAN LAULU.

YSTÄVYYS

YSTÄVYYS.

MIELIALOJA

PESSIMISMIÄ.

VAPPUNA VANKILASSA.

ELÄMÄ VOITTAA.

KEVÄTLAULU KANNAKSELLA.

EI MENNYT KESÄ.

KULTAINEN HOURE.

KANGASTUS.

SYYSTUULELLE.

RUNOTTARELLENI.

MIETELMIÄ

MIETELMIÄ.

LAULAJAN LÄÄKE.

KAKSI POTILASTA.

LEMMEN VARAS.

USKONTO.

MIES.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE