The Project Gutenberg eBook of Karu Kamarani

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Karu Kamarani

Runoja

Author: Heikki Välisalmi

Release date: July 15, 2025 [eBook #76508]

Language: Finnish

Original publication: Turku: Sosialistin Kirjapaino Oy, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76508

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KARU KAMARANI ***

language: Finnish

KARU KAMARANI

Runoja

Kirj.

HEIKKI VÄLISALMI

Turussa, Sosialistin Kirjapaino Oy, 1924.

SISÄLLYS:

Runoilija.

Oma maani:

Synnyinmaalle.

Kallaveden rannoilta.

Valkeat kentät.

Kevätlaulu.

Juhannusyö

Uhrilehdossa.

Heimolaulu.

Maaemon kunniaksi.

Pääsiäisenä.

Vanhassa kodissa.

Rakkaat lähimäiset:

Onnensopukka.

Kansanmies.

Joulu-ukko.

Ennen — nyt.

Eräälle ystävälle.

Kauppaneuvos..

Kamreeri Pulla.

Isänmaallinen tuomari.

Ecce homo!

Ei vihaa — kostoa!

Oma sydän:

Tuletko.

Outo vieras.

Agnus Dei.

Rauha.

Minkä mä taidan?

Miksi?

Lyhyt satu.

Huusin sieluni suuren hädän.

Runoilija.

Nyt tunnen, taas mä tiedän sen,

ett' olen runoilija,

en tuijottaja turhuuden

ja tyhjän uneksija.

Kas tänne kannel, kyllin jo

sä ruostuit seinälläsi.

On tullut laulun tuokio,

viritä virsiäsi!

Niin kauan yöhön katselin

mä vaikenevin huulin

ja sydämeni halloihin

jo sortuneenkin luulin.

Ei, ei, kas tänne kantelein,

kaikk' oli erehdystä.

Kuink' kävimmekään eri tein

me kaksi ystävystä.

Oi katso, kallis ystäväin,

on terve sydämeni,

käy polvelleni, tänne näin,

suo soinnut lemmelleni.

Ah lemmin, lemmin, kuule, noin

taas räiskyy riemu rinnan.

On totuus-neito morsioin,

hän saakoon laululinnun!

Mun ystäväin, kai muistanet

kuin vihata me voitiin

ja kuinka valtain vääryydet

me aina julki soitiin.

Ol' onnettomain suruihin

lohduksi sävel meillä.

Se tarpeesen on vieläkin,

on sama murhe heillä.

On ohi yöt jo ynseät,

mä nousen, nuorrun, havaan.

Oi tulkaa, veljet kärsivät,

mä teille sylin avaan!

OMA MAANI

Synnyinmaalle.

Oi synnyinmaa, sun kasvojesi eessä

kuin ennen nöyränä nyt kumarrun,

on miehess' onnettuudet eläneessä

se sama tunne, joka sieluhan

sai läsnä, kun mä katsoin akkunasta,

ja rannan paadell' leikki iltarusko

uhmaillen suven yötä kuulakasta.

Oi, sama valkeuteen mull' on usko!

Ne samat kuvat, jotka silloin piirtyi

niin uskollisna peiliin sydämen,

ne lapsen sielusta myös mieheen siirtyi

ja hautaan saakka niitä kantanen:

6 suvinen valkeus, timantit taivaitten,

syysväririkkaus, kevään huumatuoksu,

ne polun näytti lailla tähtilöitten,

jos minne johdatteli elon juoksu.

Sun kanssas' surut, riemut jaoin sitten,

sun kanssas' itkin mä ja innostuin,

vaikk' kerskannut en kera kerskaajitten

ja ylistystäs harvoin soitin suin.

Mä tiesin kyllä, et? ei kuoren kiilto

sun miellyttänyt jäykkää jalouttasi

ja sanahelkky niinkuin peitsen viilto

sun miehuulliseen koskee rintahasi.

Oi mitkä sainkaan kirot, sadatukset,

kun hurjat miehet vihaan villiintyi!

Mä tyynin mielin kestin herjaukset:

tuo mies hän maansa, synnyinmaansa myi!

Sä tiedät kyllä, myikö ken ja milloin

ja mistä syystä kalpaa kannettihin.

Ei vika kärsiväin vain ollut silloin,

ett' ylti viha yksiin veljeksihin.

Ei tarkoitukses sun lie ollut jakaa

niin eri mitoin omaa kamaraa?

ken tuntee tuhansien vuotten takaa

kuin mitatut on järvesi ja maas'?

Ja miss' on kirjoitettu sekin laki,

ett' yks' on herrana ja haltijana

ja toinen oikeutta turhaan haki

ja löytämätt' on hälle lohdun sana?

Mä joka miehen oikeutta kiistin

ja oikeuttas sun, oi synnyinmaa;

näin hylkiöltä naamarin jos riistin

ja kovin käsin pidin pilkkaajaa,

mi huulillansa lauloi kunniatas',

mut sydämessään kantoi kateen kyytä,

niin koskaan vierressänsä ajan ratas

ei oheen viskata mua saane syytä.

Oi synnyimaa, mun karu kamarani,

soi sulle helkky heikon kantelen,

sun kasvos kärsinehet rinnassani

ne säilytän kuin parhaan aartehen.

En tuhlaa sanojani turhaan helyyn,

en sulle muistomitaleja lyötä,

ei köyhäll' aikaa onttoon ylvästelyyn,

sen osana on aina — tehdä työtä.

Kallaveden rannoilta.

Kuopion Klassillisen Lyseon 50-vuotisjuhlaan 1922.

I.

Oi terve syntymäseutu,

koti kallis lapsuutein,

niin monen kaunihin muiston

mä sulta lahjana vein.

Niin moni on murtunut niistä

elon ankaran telmeesen,

mutt' yks' on kaikista kaunein,

sitä koskaan mä unhoita en.

Sen maidosta äidin rinnan

sain sieluni sisimpään,

kun uinuin mä unten purteen

hänen laulunsa äyrinään.

Se poikana poveen syöpyi

mun ketoja kirmatessa,

kun tarhasta suven rikkaan

mä päivänkukkia hain.

Sen säilytti altis mieli,

kun nuoruuden hurmaa join,

ja tulta hehkuvin rinnoin

sen koulusta kotiin toin.

Se seurasi miesnä mua

kovan iskeissä kohtalon,

sai siitä uupunut uskon

ja toivoa toivoton.

Oi kiitos syntymäseutu,

sä kasvatit kauneimman,

min koskaan kohtalo suonut

lie lapsensa rintahan.

Sä juurrutit nuoreen sieluun

sen armaimman aattehen:

ain ymmärrä veljes hätä,

ole itse — ihminen!

II.

Nyt mieli kääntyy aikaan menneeseen,

kun sovun henki liikkui kansan yllä

ja kukin vankkana läks vaolleen

ja veli veljen kohtas hymyilyllä.

Ol' lapsi toivon sulo toukokuu

jo nuoruudelta silloin tuntui nuoruus

ja teot miehen oli mittapuu

ja vanhuudesta huokui vakaa suoruus.

Löys' silloin arvon kyynel kärsivän

ja pahast' aina eroitettiin hyvä,

sai katseen hellän orpo elämän

ja ohjausta tiellään erhettyvä.

Jos maata uhkas' isku vainoojain,

niin yksin mielin kansa kesti senkin,

kas, vieraan iestä vastustamaan ain'

niin läksi ylhäinen kuin alhainenkin.

Oi aika armas, ammoin kadonnut,

kai sinuss' ehjintänsä kansa eli!

Nyt muistotkin on lokaan tallatut

ja veljeänsä vihoin katsoo veli.

Nyt kansaa eroittavi katkeruus,

ei ennen pyhä mantu meille riitä,

ei onni yhdistä, ei onnettuus,

ei mitkään siteet meitä enää liitä.

Nyt kateus taivaallamme kangastaa

ja peikot inhat pyrkii onkaloistaan.

Kyy kalman kattoamme nakertaa,

kun ihminen ei enää tunne toistaan.

III.

Laps rannoilta kaunihin Kallaveen,

oi katso, sun kattosi hajoo,

sä seisothan äärellä jyrkänteen,

min kuiluhun mökkisi vajoa.

Oi heitä vihasi, onneton mies,

tuo turmaa muuten sun ties.

Sun vierellä kehtosi keinuvan

ihan itse onnetar lymyi,

ja hän, joka luonut on maailman,

kai hymynsä parhaimman hymyi,

kun loi hän sulle sun syntymämaas',

oi katso sen kauneutta taas!

Nuo eikö velvoita välkkyvät veet

ja liplatus leppeä laineen,

ja ylväinä siintävät harjanteet,

eikö nosta kahleista aineen?

Ja lauluna helkkävät vehreet haat,

oi niistähän voimaa saat.

Ken meistä ei tuntenut rinnassaan

ole hiudetta hengen janon,

tai hylkivi omaa heimoaan,

sen aina mä heittiöks sanon.

Ei sukunsa juurista noussut hän

ole lähteille elämän.

Mut ken tuntee, kuinka se velvoittaa

tuo laulu, mi laajana helää:

niin kaunis meillä on syntymämaa,

elo sentään maksavi elää —

hän vasta on lapsia heimon sen,

jonk' on kukkana — ihminen!

Valkeat kentät.

Valkeat kentät,

tanteret aavat,

tervehdin teitä.

Mistä ne saavat

kirkkahat silmät,

tähtäävät meitä?

Timanttisilmät

hohtavat, jalot.

hankien päällä.

Auringon valot,

kuuhuen kullat

leikkivät täällä.

Huumaavat katseen

kirpeät kiteet,

sielusi soittaa.

Laukeevat siteet

tuntosi tuskan,

valkeus voittaa.

Valkeat kentät,

rannaton rauha,

hopea puissa.

Kultainen nauha

soiluvi päivän

kimmalteluissa.

Hohtavat hanget,

valkea suuruus,

kumarran pääni,

Helkkyvi huoruus',

lempeä metsä,

elämän ääni.

Valkeat kentät,

sopua suokaa

kansani kyliin,

umpehen luokaa

veljien haudat

hankien syliin.

Kevätlaulu.

Oi käykää, käykää ja katsokaa,

kevät huokuu kenttien yli,

hyyt talven rinnoista riistäkää,

niin lämmin on luonnon syli,

kevättuoksuin hellin se kuohuttaa.

Niin kaunis, kaunis on maa!

Niin ihana, ihana elämä on

lumoparmailla luonnottaren.

Pyhäpäivä siellä on ainainen,

miks muistella huolia aren!

Miks synkkänä kylpeä kyynelin,

kun voimme me hymytäkin?

Oi katsele rauhaa rantaman,

min kiviä lainehet kaulaa,

oi katso viitaa vihertävää

ja kuuntele kuinka se laulaa.

Eikö sunkin rintasi laulu soi?

Se ilmoille päästä, oi!

Saa silmäsi auki ja katsahda

sinipinnan välkkyvän taaksi

ja katsele lehdot, metsät ja maat

ja laske laineille haaksi.

Oi eikö se nosta ja nuorenna

ja voimia kasvata?

Oi kuinka hellä on tuulahdus,

mi ylitse kumpujen kulkee,

oi annan sen otsaasi hivellä,

sadun aarteet se syliinsä sulkee.

Veres' oudot ourut se viihdyttää.

Eikö murru rintasi jää?

Oi kuule kiurusen säveltä,

mi kiitävi pilvien rataa,

sen tasalle nosta aatteesi,

älä anna sen maassa mataa.

Sävel kiehtovan kirkas kaikuu se:

oi etkö jo lämpene!

Oi katso kattoa kaarevaa,

kun se illan rusossa hohtaa,

tai valonantaja-auringon

kun se aamuin korkean kohtaa,

värihohtehin tuhansin leimuvi,

eikö leimua sielusi!

Jos minne katsot, oi ystävä,

näät kevättä, kevättä pelkkää.

Jos kuulet minkä sä sävelen,

se kevättä, kevättä helkkää.

Oi kuinka se tenhoo ja tyynnyttää,

oi kaunista elämää!

Juhannusyö.

Tissun-tassun, tanhuaan

keijut karkeloivat,

ilma pitää iloaan,

luonnon urut soivat:

tule tänne ihminen,

kuivaa kyynelees,

poista ryppy poskien,

näytä otsa sees.

Älä muista murhetta,

huolistasi havaa,

katso' lännen rannalla

kultaa kuumottavaa.

Usko, mieles' uupumus

valhetta on vaan,

katso, mikä kauneus

täyttää taivaan, maan.

Näätkö, paennut on yö,

hehkuu valkeus vastaan,

välkkyy sinivetten vyö

sulle ainoastaan.

Vieläkinkö empinet?

Riennä toki luo,

avaa syämes; aartehet

sun on kaikki nuo.

Kuule, luonto laulavi

eessä luonnon herran,

paina sieluus' ijäksi

ihanuus sen kerran.

Kuule, ääni äidin on,

kasvot kantajas,

toistuu vielä huoleton

lapsuusunelmas.

Hulmuvata huntuaan

kesän keijut huiskii,

ilma pitää iloaan,

luonto suuri kuiskii:

ihminen, oi ihminen,

suur' on mahtis sun,

salli, sieluus karkelen

ihmeet iloihin.

Uhrilehdossa.

Mi kumma lienee mennyt mieleheni,

kun rauhaa saavuta en pihasalla,

vaan laulut kiehtovat soi sielulleni

lehdossa tuolla pihlajien alla.

Te polut vanhat, monta kertaa käydyt,

kuink' aina uutta äärillänne huomaan,

ja leivon laulu kuinka lennättäydyt

sävelin tuorein tervehdykses tuomaan.

Oi kuinka rakastinkaan pienest' asti

karua, kallioista Pohjolata.

Näin liekö palvonehet palavasti

etelän lapset maataan ihanata?

Mun riemuihini honkain rivi yhtyi

ja surujani itki vaivaiskoivut

ja haapa herkkä lohduttamaan ryhtyi:

laulusta lehtieni totta toivut.

Taas kaikki kohtaan vanhat ystäväni

mä liikkuessain lehtoani kohti,

nää ain on lähell' olleet sydäntäni,

jos minne kuljin, kunne tieni johti.

On tuttu täällä joka polun mutka,

jokainen puu luo katseen lähestyvään,

kaikk' kannot, kivet kysyy multa: kutka

nyt ovat syyssä otsas ryppyyn syvään.

Kenties on täällä isäin uhrilehto

sijainnut ennen helmass' ajan harmaan

ja moni miete, jonk' on täällä kehto,

lie teoks saanut koittaiss' aamun armaan.

Kentiesi täältä etsi jumalaansa

mies kaatumaton kohtalonsa alle

ja merkin piirsi pyhään pihlajaansa

uhrinsa tuoden Tuntemattomalle.

Taas tuntuu kuin tää seutu tarinoisi

ajasta tuosta ammoin mennehestä

ja edessänsä vielä nähdä voisi

urohon uljaan polvest' entisestä.

Hän metsän-käyjä ylväs, yksinäinen

majansa laittoi tuonne vaaran laitaan

ja sieltä käsin, korven jättiläinen,

hän kuninkaana kaitsi riistamaitaan.

Hän mahdillansa manas metsän hiidet

ja kontion hän keihäällänsä suisti.

Ol' naapurikin peninkulmat viidet,

sen vainolaisen tullen vain hän muisti.

Kun kaukovaarain päältä savu nousi,

niin silloin heimoutta sydän sykki,

ja kainalossaan keihäs sekä jousi

hän silmät hehkuin lylyn lumeen lykki.

Nyt tuntuu niinkuin vasta ymmärtäisi,

minvuoksi kerran murhan teki Lalli:

miks korven miehen kostamatta jäisi,

kun erämaillaan haukkui vieras halli?

Ei orjuutehen vapauttaan vaihda,

ken itse ohjas omat kohtalonsa

ja iskiessään keinoja ei kaihda,

kun eestä oman konnun lyödään konsa.

Näin kulkee editseni mielikuvat

mun maani armaan aamuhämärästä,

ne usein meiltä aivan unhottuvat,

kun väsähdimme päivän hyörinästä.

Ei miehen avu enää ole kunto,

vaan eri mitoin meillä mitatahan,

on herpoutunut oikeudentunto

ja sammaltunut raja hyvän, pahan.

Nyt hyve meillä sortuu hyödyn kautta

ja oma etu pyrkii ohjaksikin.

On vainovalkeat vain turhan tautta,

ne sattuu silmään, vaan ei sydämihin.

Maa kaunis hymyänsä turhaan tuhlaa,

sit' ymmärtämään tuskin ehtii kukaan,

nyt naamioidut viettää ilojuhlaa

ja kaikki kilvan kiirehtivät mukaan.

Heimolaulu.

Ensimäisen opinahjoni, Karttulan kansakoulun 30-vuoiisjuhlassa.

Kiire on, kiire on, vuodet vierii pakohon eestä inehmon.

Vielä hehkuu rintas lies,

kohta taittua voi ties,

matkamies.

Ankarana aika lyö,

hellitä ei päivä, yö,

vaatii työ.

Vaatii pelto vaalijaa,

korvet hallaa huohottaa

tuhoavaa.

Elämä on lyhyt, vie

kautta kamppailujen tie,

raskas lie.

Raskas askel kyntäjäin,

mutta käsky kuuluu näin:

eteenpäin!

Kiire on, kiire on, muurahaisen levoton tie oli inehmon.

* * *

Olet köyhä mun heimoni kullasta,

sua varten ei valtojen pöydät,

kivipeltosi karusta mullasta

myös monta murhetta löydät.

Sua hylkii onni ja vierahat

sulle suuret on unelmat.

Sä louhista, kivien koloista

ain kasvatit kallihin jyvän.

Monest' yrminyt lie sua poloista

se, ken saanut on sadon hyvän,

mutt' tiesikö hän, kun sinua löi,

miten henkesi hedelmät.

Toki hän, joka ylväs on voimastaan

ja leipänsä leikillä korjaa,

sanan saanut on maksuksi soimastaan

ja hengen notkeutta norjaa

hän nähnyt on kylissä heimon sen,

joka tuttu on puuttehen.

On täälläkin vaalittu valoa

ja taisteltu voimien takaa,

on kylvetty siementä jaloa;

työ käynyt on harras ja vakaa.

Tule tänne turpeen rehevän mies,

on lämmin meilläkin lies.

Mekin käymme miehissä vastahan,

kun tiellä on Louhen linnat.

Soi meillekin helkyt rastahan

ja päilyvät järvien pinnat.

On meillekin painunut sydämeen

maa-äitimme kasvoineen.

On meilläkin veressä velvoitus,

se on meille sääntö ja laki:

vain kunto on heimomme kelvoitus,

eikä se, mi etuja haki.

Kukin meistä tietävi tunnossaan:

pyhä pyrkimys kruunataan.

Pahan torju, heimoni, vallalta

vain riehua rintasi palon,

sun sarkasi suojele hallalta

ja kaitse ahjoja valon!

Meill' olkohon mittana ihmisyys

ja aattehen ylevyys!

Maaemon kunniaksi.

Eräillä maamiesjuhlilla.

Maa-äiti, oi emo armahin,

sulle nyt kiitosta soikoon

laulajan lyyra, ja kansa,

sun huuliltas huminoikoon

ylistys hälle, mi parmahin

suojeli siemenet, sadon

suoden ja täyttäin sun aittas ja ladon.

Soi, kuulu nyt kunniansa!

Mies, nainen, mi usein astellut

viert' olet peltosi saran,

kun kevät karkeli maita

ja kuuro sun sarkasi kastellut

juur' oli, katsellen aran

kuin sä loit: miten laita?

Joko jälkiä oraan

näyttää sun peltosi pinta,

vaiko sortuva soraan

työs' on jo hikesi hinta?

Oi kuinka sun paisui onnesta

rintas ja riemua läikkyi

nähdessäs' orahan alun,

mi saralla väikkyi.

Käs'vartesi voimasta, ponnesta

kuinka sä nautit ja halun

iskeä tunsit turpeesen uuteen,

alat laajemmat laskea valtasi alle,

tähdätä määräsi vastaisuuteen

ja näyttää sun tarmosi maailmalle.

Ja entä kun korkeimman kaartehen

aurinko kesällä kulki

ja luonto soitti ja lauloi

suurimman onnensa julki,

kun tuuli sun peltosi aartehen

syliinsä leutohan sulki,

lempien ruistasi kauloi

ja kasvatti ohran ja kauran,

mitä aattelit silloin, astuja auran?

Oi eikö sun sielusi kiittäen

kääntynyt maaemon puoleen?

Hän siemenet kasvuhun siittäen

lahjoitti rintansa mehun,

ettei vain valvotti huoleen

joutuisi puuttuissa rehun,

vaan aika kun saapuu pakkasen sarjoin,

ois' elo huoleton huonees ja karjain.

Ja vihdoin kun kuutamo kullasta

huolitti hohtavan sillan,

aleni auringon rata

ja tuijotti tummuus illan,

niin silloinpa maaemon mullasta

kohosi kypsänä heelmä.

Lyhdettä sadalta sata

katkesi. Riemuiten korret,

kantavat kaunista viljaa,

ottivat riihesi orret.

Mielessäs kuiskasit hiljaa:

siunattu kätteni teelmä!

Myös tunnettu arpa on armoton,

perkaaja peltojen, sulle,

kun halla sun sarkaasi hiipi.

Mutt' taittua voipi vain tarmoton,

ei tuho vahvalle tulle.

Jos koskeekin kohtalon siipi

ja kylmä sun vainios hyytää,

niin muista ett' aurasi alla

sun lempeäs maaemo pyytää

ja kanssasi kärsii ja suree.

Mies kestävi vaikenemalla

ja hampaansa yhtehen puree.

Maaemo, kaikkemme antaja,

sulle nyt laulumme helää.

Maaemo, rinnoillas kantaja

kaiken, mi syntyy ja elää,

kiitos ja kunnia sulle

armaalle, armoitetulle!

Pääsiäisenä.

On pääsiäinen. Hiljaa mieleen palaa

taas vanhat muistot pitkäin vuotten takan,

nyt sydän haastaa halujansa halaa

ja hymyänsä tahtois huuli jakaa.

On kevät herrana ja talvi taipuu,

kaikk' eloon herää, syntyy uudestaan.

Sun sieluhusi syttyy suuri kaipuu

kohota kerran yläpuolle maan.

Ois halu sulla heittää hetkeks' aine,

sirottaa ulos sisimpäsi pyhin.

Lyö täyteläisnä valtimosi paine,

tie onneen tuntuis' olevan nyt lyhin.

Syleillä mielis syämes' ikuisuutta

ja sielusi sun toivo siivittää,

aatokses kammoaisi kataluutta

ja ihmisessä etsis' ystävää.

Sun rinnassasi puhuu tunne aito,

kuin vakavahan vaivut rukoukseen:

suo elo mulle elämisen taito

ja älköön palausta paatumukseen

täst' enää olko; kannan intomiellä

mä uhrin eteen suuren ihmisen,

en, elämä, mä onneasi kiellä

ja lakejasi koskaan polje en.

Sun ehkä halusi ois haastaa näistä,

sun, joka yhä pääsinpäivää vuotat

tutkien tuntees lankaa tuhatsäistä

ja ihmisen viel' ilmestykseen luotat.

Mutt' turhaa sun on sydäntäsi purkaa,

sun osas suurempi vain murhe ois.

On niinkuin ylhäält' ääni soisi: surkaa,

ja templin vaski tuskaa vaikerois.

On hullu hän, ken puhuu sydämille,

ei hymyn mahti maailmassa auta,

on iva palkka toden etsijille

ja kohtaloita ratkaisevi rauta.

Ei mistään kuulu kutsumusta: valtaan

sydänten sopusointu, ylevyys,

on väkivalta lyönyt jalat altaan,

nyt kunniahan nouskoon ihmisyys!

Ei, viha, sorto vallitsevi maita,

ihmisenpoika riippuu ristinpuulla

ja viettää vielä pitkääperjantaita,

etikkasien' on vapahtajan suulla.

Ken kärsiväisen nostaa Golgathalta

ja koska koittaa ylösnousemus?

Ken karvaan kalkin ottaa janoavalta

ja miss' on ihmisten vapahdus?

Vanhassa kodissa.

I.

Terve, tuttu rinne,

jonka viertä ennen läsnä kuljin

vainioitten ihanuutta imein

sielun täyteen.

Sieltä katsoin kuinka laiho natisi,

tai kuink' elokuinen tähkä sousi

hiljaa lainehilla tuulten mukaan,

taikka sirrillensä silmät suljin,

yli honkain latvoin näin mä sinen

purjehtivan aavaan avaruuteen.

Terve! Mutta minne

hävinneet on sankarisi uljaat,

hongat hartevat, te jättiläiset,

maani kuulun voiman esikuva?

Tervehdystä teiltä varroin, eikö

yhtään seiso ystävistä? Veikö

saalistajain piilu kruunupäiset

lapsuussadun suuret hallitsijat?

Katkeran nyt tästä kannan muiston,

rahan raakuus raiskas pyhän puiston.

II.

Siinä koivu kotiveräjällä —

kas, kas kuin ylvähänä ryntäitäs

nostat yli tien, jot' ajaa

vieraissa viivähtänyt matkalainen.

On ihan niinkuin ääneen virkkaa voisit:

laps sortumassa ollut elon sotiin,

terve tultuasi vihdoin kotiin!

Vanha ystävä, meit' yhteen liittää

monet muistot ajast'aikain takaa:

muistanetko, kuinka ennen

allas istui pieni kiukkupussi

ja hyväks' itki jälleen sydämensä,

tai haavemieli kymmenvuotias

kun nojaten sua vastaan mietti,

millainen maailma on kukkuloilla,

mi autereissa väikkyi vetten yli,

tai kuinka synnyinmaani sulous

jo silloin ilon helmen silmiin nosti.

Ja entä hehkurinta nuorukainen

kun ensi säkeet lauloi lemmitylleen,

mut synnyinmaalle parhain laulu helkkyi

ja valat lehväis alla vahvistettiin —

sen muistatko?

Nyt palas matkalainen maailmalta,

hän sulle tahrattoman otsan näyttää.

On helppo nousta soimausten alta,

kun tunnon mukaan tapparaansa käyttää.

III.

Hyvänen aika,

tuossako ovat

pihlajat, jotka

istutin ennen

isäni kanssa

mökkimme nurkalle?

Pieniä taimia

olimme kaikki,

minä ja te.

Nuorena silloin

kasvussa minä

ennätin edelle.

Nyt te nousette

vuosien mukana

ylöspäin yhä.

Mahtinne paisuu,

pihlajat pyhät,

minä jo kutistun.

Olitte ennen

Suomeni heimon

pyhiä puita.

Mieleni viel' on

uhrata tässä

pakanan lailla.

Pakana parhain

kristitty ollut

aikain on halki,

mieleltä herkin,

teolta suurin,

ihminen aina,

Tottahan ovat

kasvulta vahvat

pihlajat pyhät.

Pien' olen minä

rinnalla teidän,

nöyrtyä tahdon.

IV.

Siinä mökki, —

matkalainen,

paina pääsi,

muista hetki

hartaudella

siittäjääsi.

Hän se laittoi

töllin tähän

vaivoin vaikein.

Pesän teki

perheellensä

suurin aikein.

Toisin kävi.

Kaatui taatto

kesken työtään.

Paljon multa

hautaan meni

hänen myötään.

Emo kulta,

muistan sua

murhemielin.

Kerran puhui

puutarhasi

kukkaiskielin.

Nyt sun penkkis

kasvaa julmaa

ohdaketta.

Nouse eivät

vienot taimet

rakkaudetta.

Sunkin on nyt

asuntosi

turpeen alla.

Ainokainen

poikas harhaa

maailmalla.

Siinä kynnys,

ylitsesi

käydä emmin.

Vieras vienyt

kaiken, jota

ennen lemmin.

Taltu sydän,

tyynny toki,

mennään yli,

vaikk' ei vuota

sisällä nyt

maammon syli.

Hyvä Luoja,

kuink' on toisin

kaikki ko'issa.

Kuusitoista

vuotta viipyi

poika poissa.

Tuossa ukki

istui alla

akkunansa.

Tuolla taatto

souti illoin

keinuansa.

Tuossa äiti

uunin eessä

hääri työssä.

Pankon takaa

kotisirkka

lauloi yössä.

Tarinaansa

kaikki kertoo

lemmen luomaa.

Kyynel, älä

nouse silmään, —

vieras huomaa.

Eespäin vielä,

kamarihin

sisään kurkkaan.

Itkin ensi

pettymykseni

tuohon nurkkaan.

Katsos, lasin

alla ruusu

kukkaan puhkee;

kuink' on tullut

sinustakin

pensas uhkee!

Tässä istuin

ikkunassa,

lahti päilyi,

katsoin kuinka

autere sen

yllä häilyi.

Kauas lensi

yli vetten

kumma kaipuu.

— Väsynyt on

matkalainen,

tähän vaipuu.

V.

Ei, nyt riittää, ylös matkamies,

lyhyt aikas' on ja pitkä ties.

Joka hirsi täällä tarinois,

paremp' on kun riennät pian pois.

Tät' ei kauan kestä sielus sun. —

Tahdot nähdä laineen kisailun.

Siinä niitty vielä ennallaan,

sama polku kulkee kuvettaan.

Mitä? Iltakaste ruohollas,

miksi kyynel peittää kulmias?

Älä itke, pyhä ystäväin,

säilyit halki aikain myrskyisäin.

Mull' on myöskin vanhat ihanteet,

kuivaa, kallis, turhat kyyneleet.

Siinä lahti. Muuttunut et lain,

yhä laineittes soi laulu vain.

Muistan kuinka äärell' laiturin

ennen kuulauttasi katselin.

Monet kohlut kestin jälkeen sen,

sinut toki kohtaan riemuiten.

Paljon ystävältäs vuodet vei,

sinuun sentään aika pysty ei.

Sieluun ikuisuutesi imen näin,

raskas taas on taival edessäin.

RAKKAAT LÄHIMÄISET

Onnensopukka.

Rikas kaupungeista on Suomenmaa,

sen ventovieraskin huomaa,

mutt' yhtä katsella kannattaa

kuin jumalten kauneinta luomaa.

Se ylväsnä katsovi kummultaan

kuin viittoen: tänne vaan!

Joku hyvä, armias enkeli,

mi luopi onnemme taikaa,

mun kulkuni sinne johdatti

ja kymmenen ajast'aikaa

mä kiersin kirjoissa kaupungin

ja veroja suoritin.

Taru kertoo keskelle korpimaan

sotapäällikön suuren luoneen

tämän kaupungin, kuulun linnastaan,

jos' tekivät kuritushuoneen,

kun kasvoi kulttuuri, sivistys

ja henkinen viljelys.

Kuus' ylen kaunista katua

sen rastii poikin ja pitkin

niin suoraa kuin suksen latua.

Ves'johdot ja viemäritkin

sill' on ja asfalttikäytävää

myös kymmenen kyynärää.

Tää viimemainittu tehty on

juur' kohdalle parhaan puodin,

sen isät keksivät valtuuston

tän suuren maailman muodin,

kun kerran kenraal'kuvernöörin

pit' tulla kaupunkikin.

Hän saapunut ei, mut myöhemmin

tuli valtionhoitaja kyllä

ja kannukset jalon sankarin

soi paikalla pyhitetyllä,

ja silloin sen puodin isäntä kai

komesrootin arvon sai.

Ja vaaran ollessa oteltiin,

vaikk' kylläkin myöhään vasta.

Kun saksa porhalsi kaupunkiin,

nous sankarit sairaalasta,

ja monet kerkeät kevätyöt

ne maksoi petturin työt.

On siellä asunto maaherran

ja kirkko ja korkea raati,

mi hiljan, kuulin kerrottavan,

taas ajuritaksan 'sääti.

Pormestari kerran ryyppypäin

ol' nähnyt parhaaksi näin.

Vuos' vuodelta kuuden tuhannen

on korvilla asukasluku

sen ollut, viidelle perheellen

itäruotsalainen on suku

suur' suotu ja oma koulukin

myös kielellä germaanin.

Kaks' kirjakauppaa ja kirjasto

ja kolme lehteä oivaa,

myös klassillinen on lyseo,

mi tiedon aarteita hoivaa;

ja joskus kunniaks kieltolain

saa putkaankin asujain.

Käy kauppa, kulttuuri kukoistaa,

on panttilaitos ja pankit.

Myös väliin leirillä nähdä saa

tasavallan armeijan tankit;

ja kauppaneuvoksen tytärkin

sai jääkäri-majurin.

Vuos'kymmentä pari istuneet

samat valtuustoss' ovat nerot

ja mukisematta maksaneet

samat pölkkypäät ovat verot.

On siellä synnytty, kuoltukin

ja naitu ja huoltukin.

Tasavallan, niin moni luullut lie,

se onnen on soppi vasta,

mut siellä ne tuumii: koira vie,

paremp' palvella kuningasta!

Ja parhain vielä, jos sinne sen

sais' valtaistuimen.

Kansanmies.

Kansakoulusta päästäjälleni, opettaja E.S:lle hänen täyttäessään 50 v.

Hän monta iltaa istui itsekseen

ja pieni lamppu tuikki valon niukan,

min ääreen riensi kirja-aarteilleen

mies nuori tehnyt päivätyönsä tiukan.

Hän kurjess' auran käyden sarallaan

sai nähdä maansa armahimmat sulot,

soi kevät, kesä hälle laulujaan,

hän tajus syksyn sekä talven tulot.

Ja sydämensä pohjaan syvimpään

hän kätki luontoäidin kalliin kuvan,

min elon viimoihin ja vilinään

hän monta kertaa näki unhoittuvan.

Jo kotipientarilta omaksui

hän kaipuun, jota sykkii kansan povi,

siks' askeleensa sinne suuntautui,

miss' anojalle aukee tiedon ovi.

Hän, poika maansa sankan salomaan,

sen selkeesti tunsi, miss' on kansan voima,

jot' ilman ijät piennä harhaillaan

ja helpost' yltää suurempien soima.

Hän riensi luokse tiedon lähteitten,

hän kaivoi aartehia kaivatuita

mielessä väikkyin sääntö kultainen:

mies oppikohon opettaakseen muita.

Sä opit, opetit ja vieriä

näin ehti päiväsi jo puoleen saakka.

Ei miehell' ollut aikaa levätä,

vaikk' kuinka liekin ollut raskas taakka.

On kaunis Sun nyt taapäin katsahtaa,

työn onni korkein kaikist' on ja suurin.

Hänt' aina siunaa kansansa ja maa,

ken kansaltansa kasvanut on juurin.

Joulu-ukko.

(Jouluyön tarina.)

Tää vaari vakaa, tuttu vanhastaan,

hän joka vuosi saapuu samaan aikaan.

Hän keveästi liukuu suksillaan

kuin tonttu verhoutuva sadun taikaan.

Hän joka paikkaan ehtii kiertäissään,

mutt' itsensä hän muilta tyystin peittää.

Kas, ihmisien eloon sisimpään

jouluna helpointa on katse heittää.

Jo päivä sammui hämyyn talviseen

Ja lankes' ylle tyyni juhlailta,

nyt joulu-ukko lähtee kierrolleen,

hän tullut tänne mailt' on kaukaisilta.

Niin siinä juuri hänen ladullaan

esille elpyy piirteet uhkeen hovin,

hän kiipee valaistuhun ikkunaan

ja totisena sisään katsoo tovin.

Oi valokylläisyyttä kynttiläin,

ja kuinka kuusi hopeinensa hohtaa

ja monet pöydät vieri-vierekkäin,

ah mitkä herkut sieltä silmää kohtaa!

On kuusen alla lahjaröykkiöt

ja lasten laulu iloisesti helkkää,

ja vanhemmat ja pikku tylleröt

vain hymyä ja onnea on pelkkää.

Hän alas akkunaltaan kapuaa:

kas tuossa tuntuu joulua ja juhlaa,

ei ihmiselämä lie hullumpaa,

se noin kun viljoin riemuansa tuhlaa.

Ja joulu-ukko hyppää suksilleen

ja mietteissänsä painuu metsän poveen.

Hän vasta huomaa mökin vajonneen,

kun suksensa sen oli syöstä oveen.

On nietos ylettyvä ikkunaan,

min kokonansa peittää paksu huuru,

saa sulan pilkun ukko huulillaan

ja katsomahan kaartuu varsi kuuru.

Pien' tuikku heittää valon himmeän

ja pöydällä on puurovadit puiset

ja tuolta takaa tumman hämärän

vilahtaa esiin miehen kasvot luiset.

Ja takan luona päätään painaen

kätensä varaan istuu kalvas nainen,

katseensa vaipuu tuskan-ilmeinen

kehtohon, jossa nukkuu pienokainen.

Ja vuotehella tuvan nurkassa

tyttönen pieni käheästi rykii

ja toinen piltti vilun kourissa

peitettä päälleen jalkopäässä nykii.

Silmähän ukon kyynel kierähtää,

pää hartioitten väliin painuu syvään:

ah, näinkö vuosi vuodelt' yhä jää

toteutumatta uskoni mun hyvään.

Näin eri lailla lahjat jaetaan,

toisilla murhe, toisill' onni lauha.

Miks kylvetähän katkeruutta vaan?

Ei ihme, ettei säily maassa rauha.

Ennen — nyt.

Ain ennen kysyttiin:

sä ootko mies

ja asioita tutkit tuntos mukaan.

Nyt kysytään:

sä valkoinenko oot

vai punainen

ja tuntos' ääntä nyt ei kuule kukaan.

Eräälle ystävälle.

10-vuotisen taiteilijanaolon muistoksi.

Kymmenen vuotta

taivalta jäänyt on taaksi,

tehty ei suotta

unhoitu ei ainiaaksi.

Katselet työtäs,

pitkä on piirretty latu,

murhetta myötäs'

mont' oli, mon' ilon satu.

Enempi kenties

matkalla vastusta, vaivaa.

Itsepä sen ties

mies, mistä aarteensa kaivaa.

Majakka tiehen

matkaajan soihtua suova:

pyrkimys miehen,

työ sekä tutkimus luova.

Kysy ei kukaan

oikeinko iskuja annoit,

tuntosi mukaan

kunhan sä peistäsi kannoit.

Kerranko harhain

sävelt' on täytymys soittaa,

mutta on parhain

aina ken eksyy ja voittaa.

Siinäpä juur on

palkka, min taistelu maksoi.

Elämä suur' on

sille, ken elää sen jaksoi.

Kymmenen vuotta

taittunut taistelun matkaa,

tehty ei suotta,

kaunis on eespäin jatkaa.

Kauppaneuvos.

Majass' sepän matalassa

kasvoi poika, paineskeli

palkeit' isäukon kanssa,

pajassa jo pienest' eli.

Tupasessa teutaroitsi

kaksi muuta kakarata.

Talven selkä jyrsittihin

melkein kuivaa kannikkata.

Antanut ei ainut lehmä

silloin pientä maidontilkkaa,

tarvis liioin pajassakaan

vasaroin ei ollut kilkkaa.

Kesällä, kun talonpoika

heinänsä ja touot niitti,

silloin työtä sepällekin

aamust' asti iltaan riitti.

Tehtiin viikatteet ja sirpit,

vannehdittiin vankkur'pyörät,

särvintä sai sepän perhe,

kertyivät myös leivänkyörät.

Palkehia vanhin poika

painoi aina hamaan iltaan,

aamullakin herätettiin

armaimmilta unosiltaan.

Vieri vuodet, poika tuosta

kasvoi, vahvistui ja varttui,

nuorempi sai palkeisihin,

vanhin vasaraan jo tarttui.

Mietti ukko: uupunenkin,

kohta putoo palja käistä,

sentään syyt' ei liene huoleen,

vara vanhuuden on näistä.

Mutta poika lukutaidon

oppineena kinkeriltä

hautoi mielessänsä tuumaa

päästä näiltä rintehiltä.

Kertoivathan: kaupungissa

hyvin naapurinkin Antti

pärjää, herrana hän käypi,

helpommin siell' lohkee lantti.

Lukutaito on ja siellä

oppii hiukan kirjoitusta,

silloin paksuksi jo pääsee,

jääpi sepän naama musta.

Esitteli isällensä

poika vanhin potran tuuman,

mutta seppäjäyrän suusta

saikin sanaryöpyn kuuman:

»Kappas tätä, mikä tuli

pojastani tuulten lelu,

mistä miehenalun päähän

noin on mennyt herrastelu?

Polvesta on tässä polveen

vasarata heilutettu,

milloin syötiin selvä leipä,

milloin purtiin puinen pettu.

Mutt' ei tätä kamarata

jättää mieheen mieli tullut.

Mist' on saaneet sarkahousuun

herrasväen hommat hullut.

Pysy täällä, paina paljaa,

syökse ahjon roihuun rautaa.

Täytä toki miehen mitta,

moiset houreet ijäks hautaa!»

Poika tuost' ei ollut moinaan,

hiljaa hiipi aittahansa,

mutta aamun suussa isä

löynnyt hänt' ei vuoteeltansa.

Niinpä sepän nuori poika

jätti isäukon töllin.

Kaupunki se puhtahaksi

pesi mustan mörököllin.

Juoksupojan paikan sai hän

kohta rautakauppiaalta.

Putsattihin uuteen pukuun

poika juuri tullut maalta.

Juoksi päivät kaupungilla,

herui juomarahaa hiukan,

kirjan sekä kynän kanssa

vietti loma-ajan niukan.

Vuoden päästä ylennyksen

sai ja pantiin tiskin taaksi,

siitä saakka uutta vettä

halkoi sepänpojan haaksi:

Kauppi vanha oli, nautti

poika luottamusta luonaan.

Tuntenut ei oisi enää

nokinaamaks vielä tuonaan.

Varttui, pyöristyi ja lihoi,

ulkoasun hoitaa tiesi.

Mietti kansa: oiva tuosta

kasvaa vielä kauppamiesi.

Pankkiinkin jo kertyi rahaa

— uskoiskohan tuhon kaskuun:

päivittäisin aina vero

vieri vilkkaan paksun taskuun.

Vanha seppä perheinensä

unohtui jo mielestänsä,

mitä niistä maalaisista,

hält' on poissa käistä känsä.

Niin ne vieri vuodet, vihdoin

surma iski kaupin rintaan,

silloin sepän poika liikkeen

leskelt' osti polkuhintaan.

Hiukan tölhö tavoiltansa,

mutta hyvin veti puoti.

Puksuna jo taskut paikkas,

runsaammin nyt mannaa vuoti.

Kulttuurinsa kukkaseksi

nai hän naisen ruotsalaisen,

tällä tavoin vielä oppi

toisen kielen kotimaisen.

Politiikass' oli halla

laillisuuden pohja vankka.

Kirjastossa leikkaamaton

virui kirjapino sankka.

Valistuksen hyväks' antoi

uusi kauppi pari sataa,

siitä saakka kunnallisen

elämän läks' käymään rataa.

Valtuustohon hänet autti

lista lujan laillisuuden,

laillisien lehti lausui

tervetulleeks' isän uuden.

Pari puhettakin tilas

kädest' oivan kynäniekan,

ulkoa ne oppi, käytti

kirkast' terää sananmiekan.

Vieri taaskin vuodet, karttui

kunniaa ja penningeitä.

Edistyksen, laillisuuden

tunnussanaa mies ei heitä.

Kirkon kolehtihin kantoi

markan väliin sunnuntaina,

sepän perhe joululahjaks

satalappusen sai aina.

Sepäll' ylen harvoin sattui

asiata kaupunkihin,

kerran kävi vuotta kohti,

keittiössä kestittihin.

Joutui sitten sotaan ryssä,

tuli maalle tuima vuosi,

mutta kunnon kauppamiestä

taaskin hyvä onni suosi.

Parhaimpien kansalaisten

alkoi siitä ajojahti.

Siperian korpiin joutui

moni laillisuuden vahti.

Kauppi tuost' ei minään, kaikki

vanhat varastonsa möi hän

huippuhintaan, hankinnoilla

hallituksen rahaa löi hän.

Isänmaallista kun mieltään

näin ol' osoittanut tovin,

hankki, paitsi miljoonia,

suosion myös tsaarin hovin.

Kauppaneuvokseksi tehtiin

kolmantena vuonna vainon,

keisar' armoitti näin kyvyt

Suomen kauppamiehen kainon.

Tuli kumous, tsaari suistui,

mutta arvo uusi pysyi.

Mistä saatu, mitä varten? —

Kuka tuollaista nyt kysyi!

Levoton ol' aika, kansa

vallass' oli hengen pahan.

Kului vajaa vuosi, nousi

punakaarti kapinahan.

Kamalata, monta miestä

ruhjoi villi roskajoukko,

kauppaneuvostamme sentään

suojas syrjäkylän loukko.

Henki säilyi herran, hiukan

tavarata tasasivat

punaryssät, kunnes heidät

saksalaiset karkoittivat.

Karustansa kauppaneuvos

saapui pitämähän kestit

maansa puoltajille, heiltä

hankinnan myös otti pestit.

Uudet vieraat viipyi maassa

runsahasti puoli vuotta,

eikä kauppaneuvokselle

tämä aika mennyt suotta.

Kerkesi hän ansioistaan

saada saksalaisen ristin.

Isänmaan myös onni tehnyt

hänestä on monarkistin.

Hyvin kaikki, yhtä vartoo

sentään vielä mielin herkin:

milloin presidentti suopi

hälle komentajamerkin.

Kamreeri Pulla.

Jaa, vuotta viitisenkolmatta

siit' taitaa hyvinkin tulla,

kun saapui syksyllä kaupunkiin

tää nykyinen kamreeri Pulla.

Oli maalta, mut mistä, tarkoin ei

sit' tainnut tuntea kukaan.

Vain tämän tiesivät: nimensä

hän saanut ol' äitinsä mukaan.

Oli ollut opissa leipurin

ja hyvin taikinan sotki,

mut pummi sittemmin annettiin,

kun liikaa makeita hotki.

Ja sitten, sen verran tiedettiin,

ol' luisunut alasmäkeen

siks, kunnes myöhemmin kutsun sai

hän saapua sotaväkeen.

Siit' alkain paakari Pullalle

se lauloi kunniankukko

ja aavisti kansa, miehestä

mit' aikoi taivahan ukko.

Kun oli hän opinjanoinen,

pääs' aliupseerikouluun

ja nauhan ensimäisen sai

jo tullessa toiseen jouluun.

Kas sellaista onnentähteä

on nähty vain aniharvoin,

kun viime palvelusvuotensa

hän lopetti vääpelin arvoin.

Ja päällystö ihan rukoili,

ettei hän heittäisi heitä,

vaan jäisi joukkonsa keskuuteen

ja kävis sankariteitä.

Hän suostui ja kohta komentoon

sai soppakomppaniian.

Hän kylpi auringoss' suosion

ja naikin everstin piian.

Kuus kuukautta jälkeen häiden hän

sai esikoisensa Antin,

mi riemuks suureksi vanhempain

ol' näköä komendantin.

Näin vietti vuosia parisen

hän huumassa onnen hurman,

kun kerran keskelle ilojen

se vierähti viesti turman.

Joku paperi outo ilmestyi

— sen poikanen seinään hakkas, —

min mukaan palvelus kotoinen

sotaväeltä Suomen lakkas.

Ja samaa tietoa sanomat

he kiidätti yli maamme:

on viety vannotut oikeudet,

väkivaltaa vastustakaamme!

Niin, silloin se yhdessä päätettiin:

passiivisin vastaanpanoin

maa mahdollinen on pelastaa,

ei sortajan armoa anoin.

Ja kyynele silmässä Pullakin

kiin' armahan painoi uksen,

mut lähteissä nimellä everstin

sai seuraavan todistuksen:

»Min oikke hyvä voi suositta,

jos palvelus tartte tulla

ja jos tartte oikke reelu mees,

niin otta veebeli Pulla.

Hen olle isämaa rakasta

ja veelä voi tähä lisä,

ett' on hän ahkera, naitu on

ja kahde o lapse isä.»

Tää paperi arvokas auttoikin

taas Pullan toimehen jaloon:

pian pääsi pienehen kaupunkiin

hän johtajaks vaivastaloon.

Nimi vain ei Pullaa tyydyttänyt,

hän johtokunnassa soti

siks, kunnes päätyhyn naulattiin

uus kilpi: kunnalliskoti.

Niin sitten kunnalliskotia

hän tunnontarkasti hoiti

ja vammat kaikki vaivaisten

hän huolin jodilla voiti.

Vuos' vuodelta pöyhtyi ja pullistui

— ol' aina suosikki onnen —

ja herra auttaa, kun toimeen käy

vain tarmolla tahdon ponnen.

Juu, totta, julki sanoa

on tässä täytymys juuri:

sai Pullan omaksi miehekseen

koko kansan puolue suuri.

Se johtui olojen pakosta

tää tärkeä kannan muutos,

kun koko kansan puolueell'

oli kykymiehistä puutos.

Ja kohta kun päälle muuttunut

näin poliittinen oli puku,

niin Pullan aikakirjoihin

uus leikattihin luku.

Palokunta-aatteen puolelle

kuin itsestänsä hän kääntyi

ja varapäällikön paikalle

jo vuoden päästä hän vääntyi.

Kas hoidossa kaupungin asiain

V.P.K. oli suurin mahti,

jopa yksin salissa valtuuston

sen kuulosti marssin tahti.

Ja kun Pullalla, kuten tunnettu,

ol' luonnetta, tarmoa lujaa,

niin kulki hän arvosta arvohon

kuin pitkin kunniakujaa.

Pian hällä virkoja kaupungin

oli hallussansa puolet

ja muodosta miehen nähdä voi

miten raskaat painoi huolet.

Sai kultasankaiset nenälleen

ja vatsa vankasti lihoi,

nenä päästään vienosti punertui

ja näppylät naamassa vihoi.

Kun maass oli aika ankara

ja kammissa peräsimen

kun hääräsi ryssä, miehemme

taas saavutti hyvän nimen.

Aluss' sodan kun kerran kirjoitti

oman puolueensa lehtiin,

ett' asia tsaarin on meidänkin,

sotakamreeriks hänet tehtiin.

Tuli kumous. Nytkään joutunut

ei Pulla valtahan häpeen,

vaan nauha punainen ilmestyi

yhtäkkiä napinläpeen.

Ja vilkkaissa viirin punaisen

ties väistyä vaaran alta

taas Pulla puheella: unelmoin

ain' ollut on kansanvalta.

Mutt' tullessa joukon valkoisen

sai Pullakin sankariksi

ja ansioistaan ylennettiin

hän reservikapteeniksi.

Myös kamreerin titteli edelleen

yht' ylväänä miehellä loistaa

ja mainetta maatansa palvelleen

näin nuorelle polvelle toistaa.

Isänmaallinen tuomari.

Kun maass' oli vaino

ja kunnon mies

ei löytänyt turvaa laista,

oli silloin hän tuomari luihu

ja kansa inhoten kutsui

ryssäksi häntä.

On vieläkin yhä

hän vartija lain

ja isänmaallista mieltään

hän parhaiten näyttävi sillä,

kun ryssää ryssäksi sanoo.

Ecce homo!

Ecce homo!

Viina vienyt hält' on jalat, järjen.

Hän itse laatinut on kieltolain

ja siitä nauttein hän nyt kuorsaa tuossa.

Ei vihaa — kostoa!

Ei vihaa, veljet, ei!

Ei viha ase sen, jok' oikeudesta taistaa,

ei murheen kylvö sen, jok' aikoo riemun maistaa.

Ei, veljet, kostoa!

Se vietti vimmainen on eläinmielen halvan.

Vain yksin anteeksanto kirvoittaa voi kalvan.

Ei vihaa, kostoa!

Ei henkeänsä heittää henno niiden tautta.

Voi suurta syntyä vain rakkauden kautta.

OMA SYDÄN

Tuletko?

Tyttö, sun vuoksesi

vaikkapa harhaan

suurimpahan olen valmis ja vuotan.

Ah, sinun luoksesi

suuntaan ma parhaan

aatoksen, tunteen ja tuloosi luotan.

Mieletön mies olen, vaaraa en näe,

jokainen sanas' on rytmi ja säe.

Tuntuu kuin löytänyt oisin sen, jota

tarkoitti elämän taisto ja sota.

Oudossa hurmassa silmäni sulen,

tunnen selvään sun katseesi tulen,

syttyvi pyhä odotus poveen:

etkö jo kohta kolkuta oveen?

Outo vieras.

Kuin poikanen ketoja kuljen

mä alla siintävän laen,

sulokaipuun rintaani suljen

ja päivänkukkia haen.

Mä lehtyet valkeat nypin

ja vastausta niiltä vaadin,

kuin riemusta houkkana hypin

ja pilvilinnoja laadin.

Joka kukkanen nyökkää ja hymyy:

mik' ihme nyt vaivaa miestä,

mikä outo sen silmissä lymyy,

miks' erkani vanhasta tiestä?

Ei eksynyt kukkien kerhoon

hän ennen, kuiskinut meille,

vaan vaipuen huolien verhoon

vaels' suurille valtateille.

Miks mies, min huulilta poistaa

ei salpaa saattanut mikään,

yht' ainutta nimeä toistaa

kuin muita ei löytyisikään.

Niin, niin, siit' on monta vuotta,

kun kukkien mieltä kysyin.

Elo pitkä on mennyt suotta,

mä syrjässä outona pysyin.

Älä imehdi, kultainen keto,

en turhien tähden tullut,

tämä ehk' on viimeinen veto,

siis kuuntele haavehet hullut.

Suo olla mun nuorena kerran,

oon kantanut kuormaa surun.

Suo siit' edes hivenen verran,

min tuhlasin kaupoissa turun.

Agnus Dei.

Agnus Dei! Niin mä kutsuin sua.

— Mitä on se, kysyi ruususuu.

»Kaunihimpi maista kaivattua,

jumal-lemmen lahja, toukokuu».

Otsallasi asui taivaan hyvyys,

karitsainen hymykuopissas,

silmistäsi katsoi sielun syvyys,

lapsen nauru leikki huulillas.

Koko olentosi unelmoitsi

niinkuin kevättänsä vehmas maa.

Askel nuoruuttansa ilakoitsi

keinuttaissaan vartta notkeaa.

Astuin rinnallasi. Lapsi riemun,

mistä eksyit murheen maailmaan?

Yhä vielä aatokseni vie mun

kesäyön sen helmaan kuulakkaan.

Missä kuljit, siellä liikkui lempi,

onnen hurma yllä huminoi.

Katse puhui, huuli haastaa empi,

suurin riemu sanatonna soi.

Kirkas nuoruus, mikä mahti toi sen

tielle hukkunehen harmauteen?

Sydän orpo vielä unelmoi sen,

min jo uskoi ijäks' uupuneen.

Agnus Dei! Niin mä kutsuin sua,

onni ylhä yhden suviyön.

Muistos säilyy, muistanetko mua,

kohtaloni kanssa arpaa lyön.

Rauha

Oi ällös puhu! Saapuu hiljalleen

jo ammoin, ammoin kadotettu tyyni

ja vilpas rauha mykkään sydämeen.

Oi vaivu hiljaa, armas, syleilyyni.

Oi vaiti, vaiti! Nojaa, nojaa näin

ja kuule, kuinka rinnassani soittaa.

Sä vielä epäiletkö, ystäväin,

ett' emme jaksa taistelua voittaa?

Ei sanaakaan! Nyt vihdoin tullut on

se hetki, jota varroin monta vuotta.

Nyt uskon, että määrä kohtalon

ei ollut meitä yhteen liittää suotta.

Oi laske hiljaa kätes otsallein

ja kauan, kauan katso silmihini,

sä näätkö kirkastetun rakkautein

ja sielun nuortunehen, enkelini.

On vuotten tuskat tuhaks huvenneet

— suo liukua sun kätes ohimoita, —

on poissa pilvet niitä polttaneet,

sun kanssas valloitamme auringoita.

Oi vaiti, vaiti! Viel‘ ei sanaakaan!

Tää hetki harvoin elon tiellä toistuu,

mutt' tiedät, armas, taistoon alkavaan

on voimaa nyt, kun tämä tenho poistuu.

Minkä mä taidan?

Minkä mä taidan, että mun nuoruutes sytti,

että sen tuoreus taas

veren vanhan ja ehtynehen elähytti,

että sun suudelmaas

yhä muistan, se huulilla palaa?

Sinä sieluni sait, sit' en salaa.

Minkä mä taidan, että sä lempeä vannoit?

Ei, et vannonut, et,

sanan vain vahingossa sen liukua annoit,

tuikkihan tähtöset

ja leikitsi lempeä kuudan,

mitä merkitsi siis sana muudan!

Minkä mä taidan, että on rinnassa tuli,

jonka sä liekkiin sait,

sydän monten jos talvien huuruista suli?

Armas, nyt olet vait,

jollet sa toistaa voi sitä sanaa,

jok' esille autuuden manaa.

Miksi?

Utukuva,

hetken harha haaveen hämy-mailla

unhoittuva

unen hauraan, katkelmaisen lailla.

Niinkö riutui

ihme sydämesi korkein, ylin?

Mihin hiutui

ovet kahden auennehen sylin?

Sinäkö, kulta?

Kipinäkö vain, min liekiks haastoit?

Miksi multa

rinnastani kevään nuoren raastoit?

Ah mun houkon

avautua eessäsi miks' annoit?

Miksi joukon

eteen turulle iän kaiken kannoit?

Oi, en soimaa

sua. Armas, ällös mua vältä!

Ehk' on voimaa

kestää vielä isku elämältä.

Jäihän toki

muisto murehdittu, aarre surun.

Minkä koki

kauneinta, ei huku hiekkaan turun.

Lyhyt satu.

Se kesti hetken

niinkuin kaikki kestää

se, mik' on täällä ilman syvää juurta.

Kun sielus hurma alkaa huiman retken,

et lentoa sen, heikko, henno estää,

vaikk' aavistatkin pettymystä suurta.

Sä pelkkää päivää

varten onnes loisit

ja pelkäät huolta, jonka huomen tuottaa.

Et siedä pienintä sä pilven häivää

ja onnettomist' onnettomin oisit,

jos et vois polkus' erhettyyteen luottaa.

Mä kautta harhain

totuin hakemahan

sen, mitä elämäll' on mulle antaa.

En tiedä, kuka täällä lienee parhain:

hän, joka ottaa hyvän sekä pahan,

vai hän, ken hyveellensä koron kantaa.

Oi typeryyttä!

Miksi sydämeni

et turhasta jo lakkaa liekinnästä?

Hän tunne ei sen onnen kylläisyyttä,

mi toisi hänet minun rinnalleni,

sen, joka juuret ottaa elämästä.

Huusin sieluni suuren hädän…

Huusin sieluni suuren hädän,

kohtasin syämet sykettä vailla,

rintahan lyöden ja ynsein katsein

käännyitte pois fariseusten lailla.

Kaukaa katsoitte silmin karsain,

näytitte itsehurskauden uhmaa,

tylsä supina huulilla kulki,

koetitte nauraa naurua tuhmaa.

Teitä halveksin, sielut harmaat,

tyhmyrit alla viisauden viitan,

surmaks suuren, ylpeän tunnon

käytitte keinoja jesuiitan.

Huusin sieluni suuren tuskan,

yksi, ah, yksi huutoni kuuli,

keskell' luihun, ilkkuvan hymyn

värähti kaunis kalpea huuli.

Katsoi siintävä silmäpari,

yksi, ah, yksi ei mua jätä,

ei jätä siksi, ett' on hällä

itsellä sielussa suuri hätä.

S

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KARU KAMARANI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KARU KAMARANI

SISÄLLYS:

OMA MAANI

I.

II.

III.

I.

II.

III.

IV.

V.

RAKKAAT LÄHIMÄISET

OMA SYDÄN

S

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE