The Project Gutenberg eBook of Cap al tard

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Cap al tard

Poesies

Author: Joan Alcover

Release date: September 7, 2025 [eBook #76831]

Language: Catalan

Original publication: Barcelona: Gustau Gili Editor, 1909

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76831

Credits: editor digital: Joan Queralt Gil

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK CAP AL TARD ***

Cap al tard

Joan Alcover i Maspons

1909

Aquest text ha estat digitalitzat i processat per l’Institut d’Estudis Catalans, com a part del projecte Corpus Textual Informatitzat de la Llengua Catalana.

Cansons de la serra

La Balenguera

La balenguera fila, fila, la balenguera filará.

Cansó popular.

La balenguera misteriosa,

com una aranya d’art sutil,

buida que buida sa filosa,

de nostra vida trau lo fil.

Com una parca bé cavila,

teixint la tela per demá.

La balenguera fila, fila,

la balenguera filará.

Girant l’ullada cap enrera,

guaita les ombres de l’avior,

y de la nova primavera

sab on s’amaga la llevor.

Sab que la soca més s’enfila

com més endins pot arrelâ.

La balenguera fila, fila,

la balenguera filará.

Quan la parella vé de noces,

ja veu y conta sos minyons;

veu com devallen a les fosses

els qu’ara viuen d’ilusions,

els qu’a la plassa de la vila

surten a riure y a cantâ:

La balenguera fila, fila,

la balenguera filará.

Ballugant l’aspi, el fil capdella,

y de la patria la visió

fa bategar son cor de vella

sota la sarja del gipó.

Dins la profonda nit tranquila,

destria l’auba qui vendrá.

La balenguera fila, fila,

la balenguera filará.

De tradicions y d’esperanses

tix la senyera pe’l jovent,

com qui fa un vel de novianses

ab cabelleres d’or y argent

de l’infantesa qui s’enfila,

de la vellura qui s’en va.

La balenguera fila, fila,

la balenguera filará.

La Serra

“Copeo, copeo, copeo traidô:

roseta encarnada,

si t’he agraviada,

jo’t demán perdó…”

¿Qui me du l’estrofa, plena de perfums,

abella brunzenta de la soledat?…

Quan de ma finestra, a encesa de llums,

estench la mirada per damunt ciutat,

y l’ánima mia s’enfonsa, llunyana,

dins la serra immensa

que l’illa travessa, que l’illa defensa

de la tramontana,

llavors de la serra surt una cansó,

surt una harmonía que’s torna visió:

–“Jo vench a parlarte d’una vida d’or,

de la vida lliure qu’anyora ton cor;

som la camperola que presents te du,

jo vench de la serra, mes no som per tu.”

¡Oh flor de montanya, fina morenô,

oh la pageseta qu’es una pintura

y té la cintura

com un jerricó!

L’aviram la volta ab gran volateig,

quan de matinada crida son estol;

ab capell de pauma se guarda del sol,

quan rega’ls bellveures vora del safreig.

Per servir als pobres fumants escudelles,

confitar codonyes, adobar gonelles

o guarir les nafres, no hi ha millôs dits;

canta codolades

y sab contarelles

d’alicorns y fades

y poals florits.

Al fons de la cambra porta a la padrina

el vas ple d’escuma de la llet que muny;

encara es fadrina,

mes será madona d’un terme de lluny.

La nit del dissabte, se posa a escoltar

y’l cor d’alegría li bat en secret,

quan dins la selvatge negrô de l’estret

on la coma acaba, sent un eguinar

qu’ella coneix bé.

Es l’eugua ensellada del pubill qui vé.

Arriba a la clastra, bota de la sella;

escomet els amos, escomet la filla,

s’assèu devora ella;

y encara no brilla

l’estel del matí,

reprèn la tornada pe’l mateix camí.

Y llavors la fosca de la nit, que minva,

y tots els paratges, ecos y llumets,

els torrents qui bramen al peu de la timba,

el matí qu’esclata en mil saluets,

els galls que desperta, les penyes que daura

els bous que pasturen, el parell que llaura,

les viles disperses en la vall sublim;

el boch que corona la roca del cim;

el gorch que no’s mou

dins la penya brava,

com gota de rou

dins una flor blava,

les dones que renten y la qu’entrecava;

olivars, pollancres, vinyes, sementers,

molins y masíes y castells roquers,

pe’l jove qui passa, plena de dolçor

de la festejada l’ánima xalesta,

tot es una festa

que canta d’amor.

¡Oh esquerpa cadena de puigs gegantins!

¡oh la visió pura que vé d’allà endins,

flor de rustiquesa

que’m du l’anyoransa de la jovenesa!

Si per amoixarli la coua penjanta

m’inclin a la jove, ella se decanta…

“Copeo, copeo, copeo traidô,

roseta encarnada,

si t’he agraviada

jo’t demán perdó.”

Ella se decanta y desapareix;

y mentres s’allunya y se converteix

en llum solitari lo qu’era visió,

en llum solitari dins la magestat

de la serralada,

tota silenciosa y tota nimbada

de serenitat,…

encara ressona

la veu argentina

d’aquella fadrina

que será madona:

–“Jo som la pagesa que presents te du;

jo vench de la serra, mes no som per tu.”

¡Oh esquerpa cadena de puigs gegantins!

Ginebrons balsámichs, estepes y pins;

sitges que negrejen sota l’ausinar;

soleyada ardenta que besa’l pinar,

ombra esmeragdina del fullatge espès;

cántics de revel·la qu’arriben al mar,

de l’Iglesia uberta, com un ull encès;

mules trotadores

que cascavellejen

per la carretera

del coll a-n avall;

fayes que flamejen,

seguint la primera

de les balladores

en la nit del ball;

soledat feresta

on sembla que udola

d’oscur fratricidi la gòtica gesta;

trilleig de campanes que’l vilatge endola;

endolats que resen y de dos en dos

cap al cementiri segueixen la caixa;

garrovers que freguen ab la branca baixa

les veles de carro que van a-n el cós;

tonada del batre, cadencia moresca;

mèl·leres que boten per dins la verdesca,

families que volten la font de salut,

y fruites que’s fonen dins la boca fresca

plena de rialles, de la joventut;

musa cansonera, vella rondallaire;

sanitosa flaire

de la pagesía;

llumenaret blau

que l’ánima atrau

de la minyonía,…

sou l’esquisitesa, sou l’encantament

on l’ánima hi sent

de la patria mia.

L’ermitá qui capta

Hoste so de l’altura; es mon ofici

de casa en casa demanar almoina,

per tota l’encontrada ahon els ecos

de l’ermitatge tremolant arriben.

Ma petja seny pe’ls viaranys del terme;

conech les heretats y les cabanes

y’ls pobles y’ls vehins, y’ls demán noves

de llurs tribulacions y llurs ventures.

Per ço del mirador de l’alta ermita

jo veig quelcom que’ls viatgers no veuen,

els viatgers que indiferents trescaren

la terra del voltant.

Si vols estendre

pe’ls amples horitzonts de la montanya

l’esguart contemplatiu, ans de pujarhi

recorre pam a pam tota la terra

que des del cim dominarás; atura’t

al comallar, al bosch; guaita la mina,

saluda els nius humans; vulles conèixer

la clapa de verdor si es blat o es ordi,

y aixís, escorcollant cosa per cosa,

a la contemplació ton ull prepara.

No per això s’esvahirá’l misteri,

del fons de tota cosa inseparable;

si avansa la claror, l’ombra recula,

com més va reculant més imponenta.

La nit plena d’estels, per l’home savi

que’ls coneix d’un en un, ¿es menys divina

que pe’l qui veu no més en l’estelada

una munió de signes incompresos?

Un temps, per la nocturna escampadissa

de llumets casolans que’l puig revolten,

com un cel ajegut sobre la terra,

l’esguart lliscava indiferent; mes ara

cada llum es un nom, una vivenda

ont he segut a dessuar a l’ombra

o he escalfat una estona les mans balbes

en la fumosa cuina; ont he rebudes

mercès de pietat o la dolcesa

d’esser humil devant la porta closa.

Sota aquells horitzons, altres més íntims

atrèuen l’esperit; y així, fruint-ne

la plenitut de la visió, penetra

la mirada, com aigua dins l’esponja,

en la fonda expressió de la natura.

Cansó dels pins

De la costa brava som la cabellera,

y sobre’ls abismes del mar avansant,

som de la Roqueta la visió primera

que saluda de lluny al navegant.

Quan l’illa va néixer, la mà creadora

en la terra verge llensá la llevor

de la rassa nostra qui, dominadora,

per tot arreu la clapa de verdor.

Som una harmonía de l’illa qui canta;

de la nostra escorsa degota salut,

y sote l’espessa verdor onejanta,

brunzeix un món d’eterna joventut.

Tribus espargides que’s veuen d’enfora,

alenam empeses per un ritme sol;

si un pi destralejen, la pineda plora;

si la pineda cau, l’illa se’n dol.

Aquí la llegenda hi té son hostatge;

palau de columnes que s’alsen a mils,

van, al clar de lluna, per sote’l ramatge,

blanques visions de túniques sutils.

Coronam la serra de segles enrera,

y sobre’ls abismes del mar avansant,

som de la nostra illa la visió primera

qu’encoratja de lluny al navegant.

Aquí la sofrensa hi troba col·liris,

l’insecte s’hi penja de l’or qu’ha teixit;

y’l pastor, a l’hora que’s baden els lliris,

hi consulta l’horari de la nit.

Atreim a la terra la boira qui passa;

som l’aura divina de la llibertat;

si la destral sona, com una menassa,

retruny al cor d’un món esparverat.

El voltor de Miramar

¿Es ver que val la pena de plányer mon silenci?

¿Es ver que m’aconselles, Heliodor, que llenci,

per recobrar ma lira, la toga de lletrat,

y’l nodriment rebutji d’aucell engabiat?

Un jorn, de sanch vermella tenyint una clapissa,

baixava de l’altura del Teix, llenegadissa,

un jovencell qu’havía cassat un voltô viu;

a costa de sa vida el devallá del niu.

Criada entre les boires que l’aspre cim esqueixa,

conserva l’au selvatge la magestat del néixe,

y presa dins la gabia del parch de l’Arxiduch,

els mons se reflecteixen a dins son ull mitx cluch:

el cel, la nit, el dia, la calma, la tempesta,

la barba de la serra y sa pelada testa,

la mística llenterna qui s’alsa com un far,

y’l ritme qui devalla de la pineda al mar…

Com un sultan asmàtich qu’en mitx de son imperi

del reuma y la pruaga sofreix el captiveri

y el coll ruat enfonya dins una pell de mart,

així’l voltô s’arrufa, sense girar l’esguart

a la sublim onada que baixa de l’altura

com un alê qu’aixampla el pit de la natura

fins a les grans marines qui’s baden a l’entorn.

La vianda li serveixen tres voltes cada jorn,

y sols llavors les ungles del botador desferra

y, desclouent les ales, se deixa caure en terra,

y del toisó de plomes estira son coll núu

fins a la carn sangnosa que’l missatger li du.

Y passen els poetes y canten la tragedi’

del presoner, viventa encarnació del tedi,

qui sembla condormirse en el llunyá recort

de l’ombra d’unes ales sobre la neu del Nort.

–“¡Com deuen acorarte l’anyorament, l’enveja

del núbol qui rodola, de l’au qui volateja,

la febre de carnatge, la set de llibertat,

l’afronta d’un presidi de rey exonerat!

Ah! si ta porta obríssin… Ab la primera fua,

per recobrar ton trono sobre la penya nua,

als núbols pujaríes, com Bonapart ho féu,

tornant de l’illa d’Elba al capitoli séu!”

Això’ls poetes diuen. Es il·lusió. La rabia

de l’héroe qui mossega els ferros de sa gabia,

arriba a esmortuirse dins l’habitut servil,

y l’águila’s fa ximple y l’home torna vil.

Be ho sab la criatura cronicament somesa:

no es bo per esser lliure qui a ser esclau s’avesa.

Els ossos se rovellen y l’esperit també.

¿Vol llibertat l’il·lustre voltô?… Donchs ja la té.

No’s mou; hem d’arruixarlo pera lograr que surta;

prova d’alsarse, pega una volada curta,

y cau; en pega un’altra y’s posa a un turó.

Passa la nit. Els héroes no van al refetô…

Rastreja una llocada, perque té fam el pobre,

y un nin, a cops de canya, per allunyarlo sobra;

y’s troba, si la flaire d’un ase mort l’atreu,

qu’altres hereus del monstre, botxí de Prometeu,

deixaren, atapint-se, ben neta la carcassa;

mes ell, per arribar-hi a temps, ha trigat massa.

Ja no es per ell la gloria d’omplir el seu gavaig

ab trágiques despulles de brega y de naufraig,

com els facinerosos de sa nissaga ardida.

Y sent que la campana de Trinitat el crida,

y, fent la torniola, s’acosta a sa presó,

y dins la gabia espera l’arxiducal racció.

Tu, mestre, que a-n el coure li sabs donar l’aspecte

de l’or ab la llum viva d’un generós afecte;

tu, que a ma pobre musa dediques mots suaus

y de la mà la’m portes perque fassem les paus;

tu, que d’aprop coneixes la cárrega feixuga

que l’esperit enrampa y el pensament aixuga,

Heliodor, ¿sabs ara per que no puch sortir

de la presó perpetua que tanca mon albir?

No es bo per esser lliure qui a servitut s’avesa…

Sense tenir les ales de l’hoste de s’Altesa,

jo bé volar voldría pe’ls horitzons de l’art;

mes per emanciparme de mon ofici… es tart.

La sirena

Jo sé una cala profonda

on habita el vey-marí;

el rocam que la circonda

perfuma l’olor de pí.

El pescador solitari

s’assèu damunt el penyal,

y ab sos ulls de visionari

mira l’aigua del fondal.

En la cala moradenca

l’ombra d’horabaixa creix,

y’l crestall no més se trenca

si a flò d’aigua surt un peix.

La calor de l’estiuada

es febre de voluptat

sota la pell bronzejada

del pescador ensonyat.

L’atrau l’ona que tremola;

desnua el còs indolent,

y se tira dins la gola

de l’antre fosforescent.

S’espolsa, braceja y xala,

amarant-se de frescor…

De sopte, veu en la cala

una estranya lluentor.

Es l’escata d’una cua

que la mar torna engolî;

llavors, d’una dona nua

veu el buste alabastrí.

A flò d’aigua el pit rosseja,

se bada el llabi vermell,

y perles de llum goteja

la negrô de son cabell.

Ell l’encalsa, l’abraona,

y besa son llabi humit;

ella un instant s’abandona,

amb el còs mitx adormit.

Mes la cua qu’esgarrapa,

se revincla y tiny de sanch

el pescador; y s’escapa

la sirena de cos blanch.

Ella es d’una rassa morta

la sola qui sobreviu;

ella de la xarxa forta

lliberta l’eixam catiu.

Ama’l cor de l’aspra timba

on penetren les marôs

per la cova qui les nimba

de fantastiques clarôs…

Ama, en la quilla sospesa,

encomenar ab les mans

la divina ubriaquesa

al vaixell y’ls tripulans.

Ama l’Angelus que plora

en els ecos de la mar…

mes se plany des d’aquella hora

qu’un bes d’home va tastar.

Un desig ardent la fibla,

com al pescador mateix;

y ab la còpula impossible

somía la dona peix.

Notes de Deyá

I

Baixa la pendent

d’estret horizó,

mitja carreró

y mitja torrent.

Cada casa sent,

p’el seu pontarró

passar la ramô

de l’aigua corrent.

El saltant aixorda,

la figuera borda

li dona ombradís.

Crivell de la serra,

dins un solch de terra

tanca un paradís.

II

Les parres ombrejen

llenyers y pedrissos,

dones qui feynejen,

nins bellugadissos.

Les figues verdejen

damunt els canyissos,

els galls se passejen,

enamoradissos.

El fullam tremola,

la vella s’acosta

al foch de la llar.

La vida s’escola,

el sol va a la posta

y el torrent al mar.

III

Roja clavellina

surt de la foscô

de l’alt finestró

que’l parral domina.

Passa la vehina

son escarpidô

per la lluentô

del cap de la nina.

Blanca de bromera,

cau la torrentera

ab sa veu de trò.

Escayna la lloca,

un home badoca,

y l’home soch jo.

El Rey

Dos porquerols s’aplegaren,

fosca nit, en la vessant,

y de la serra escamparen

la mirada pe’l voltant.

Allà enfora, tota encesa

de llum, dins la fosquedat,

feya a son Rey escomesa

la marítima ciutat.

Y’ls minyons de la montanya

des de l’alta solitut,

veyen la boirina estranya

d’aquell món desconegut.

–Mes, el Rey ¿com es? –li deya

el menut al companyó.

Y’l gran resposta li feya

com qui resa una oració:

–“El Rey sab les Escriptures

y tots els llibres, de cor,

y, com les xeixes madures,

sos cabells son colô d’or.”

“Mots que surten de sos llabis,

de jonolls son obeíts.

Té les unses dins alfabis,

en soterranis humits.”

“En son trono fa justici,

guanya d’un pam als més alts,

y du socors a l’hospici

pe’ls pobres y pe’ls malalts.”

“Dels petits jamay s’oblida,

y als potentats posa frè,

y’ls cavallers per la brida

li duen el palafrè.”

“Escampen flors a balquena

quan travessa la ciutat,

y del sol y la serena

sota pali va guardat.”

“Totes d’or son ses vaixelles,

son de ploma sos coixins,

y están plens de fontanelles

d’aigua d’olor sos jardins.”

“El foch de la carbonissa

may s’apaga en els fogons,

ni acaba la plomadissa

de perdius y de capons.”

“Al malanat que gemega

gira’l pas de son cavall,

y departeix al qui pega

del pobret que té devall.”

“Du armini damunt l’espal·la,

es de porpra son mantell,

y si’l segon es el bal·le,

el primer de tots es ell.”

Així diu; y sa paraula

escolta calladament,

com figura de retaule,

boca uberta, l’innocent.

Y en son jaç de fulla tova

el menut se va adormint,

y somía un reyal jove

que porta espasa en el cint.

Veu sa figura gayarda

que travessa l’ausinar,

y’ls porcellins de la guarda

se deturen de furgar.

La feble llum espurneja

en l’anell que porta al dit,

y en els ullons d’atzabeja

del remat esporuguit.

Es un rey blanch com la xeixa,

y al passar prop del minyó,

se treu confits y n’hi deixa

un grapat en el serró…

Així l’un dorm y somía;

l’altre sona el flaviol,

y bressant-se en l’harmonía

del seu propi cantussol,

veu alluny la ciutat vella,

clarejant de goig festiu,

com negra mata masella

de lluernes de l’estiu;

y la mar il·luminada,

reflectint en son mirall

com una flota encantada

de navilis de crestall.

Ave-María

Mirávem el crepuscle d’encesa vermellô;

mes un secret desfici tos ulls enterbolía,

cercant en el silenci que terra y mar omplía

un sò per exhalars’hi la fonda vibració.

Y rodolant llavores del bosch a l’horizó,

baixá de l’ermitatge el toch d’Ave-María.

Sa veu trobá natura, y’l cor sa melodía,

espandiment de l’hora prenyada d’emoció.

Jamay d’un vas més tendre, la plenitut de vida,

el plor de l’inefable defalliment vessá;

jamay fores tan bella, oh dona beneída!

Jamay en el món nostre ni el món d’allà d’allà,

mon llabi, qu’aixugava ta galta esblanqueída,

un glop de més divina dolsura fruirá.

Miramar

Sempre visquí vora del mar,

mes fins avuy no’l coneixía;

soptadament, a Miramar,

m’ha revelat sa fesomía.

Sembla somriure y alenar,

com una verge qui somía;

de món a món sembla passar,

com una immensa correntía.

Vénen la flota y el fibló,

y del fantástich horizó

no s’interromp la pau eterna.

Sols, a-n els ulls del pelegrí,

vibra quelcom de gegantí

quan passa l’ombra de Blanquerna.

Anacreòntica

La font ens avisa

vora del barranch;

la taula y el banch

son pedra macisa.

El crestall irisa

el tovalló blanch;

s’escalfa la sanch,

la gent s’electrisa.

Mes, a l’insolenci’

imposa silenci

sagrada remô…

Ab sutil fumera,

dins la cafetera

bull l’inspiració.

Maternitat

Pe’l bes ardent del sol afalagada,

una fontana trémola somriu;

passa un núbol, y l’ombra interposada

cobreix el sol d’estiu.

La fontana se plany y barboteja:

–¿Per que’m prives, crudel, de mon tresor?

¿Per que’m tapes el sol qu’en mi rabeja

sa cabellera d’or?

La boira li respon: –Si, gota a gota,

raja de l’eura del penyal vehí

l’aigua qui te nodreix, ¿no sabs que tota

devalla de mon sí?

¿No sabs que quan la mitxdiada encesa

seca la terra, ab son alè de foch,

el sol enamorat, mentres te besa,

t’aixuga poch a poch?

No ploris donchs, així, desagraída

a la fonda tendresa maternal,

perque’t guarda l’amor que dona vida

d’un altre qu’es mortal.

La boira s’oscurí. Fresca alenada

passá remorejanta pe’l verger,

y, extenentse pe’l cel, la nubolada

damunt la terra en plor se va desfer.

Salutació

Cap a-n el Nort s’aixeca’l mont;

els carboners hi fan la sitja,

y dins l’espay sense calitja

veuen la costa de l’enfront.

De banda a banda de la mar

les terres baixes no’s coneixen;

però si’ls pics no’s descubreixen,

ja se veurán en dia clar.

Vent de llevant boires empeny,

¡oh trovadors de Catalunya!

Damunt la mar que los allunya,

el Puig-Major veu el Montseny.

Mallorca veu el Montserrat,

y si de nit no se colombra,

ulls de claror donem a l’ombra,

posem-hi fochs de germandat.

El vianant

La nit y el temporal me sorprengueren

dintre del bosch de negres espessors;

hores passí d’angunia,

xop y glassat, sens guia ni socors.

Soná com un suspir llunyana esquella,

pera donâ adjutori

al vianant perdut;

y conduí mon pas a l’ermitori,

en l’aspra solitut.

Allà trobí agombol, trobí posada

per una santa nit.

El toch de missa, al clarejar l’aubada,

me feu alsar del llit.

Entrí devotament al santuari;

deya la missa un benaventurat,

exangüe, tremolós, barba gelada,

de mansuetut d’anyell en la mirada

plena de la visió d’un mon beat.

Dins la claror de cova,

dins el silenci de la pobre nau,

va reneixe’ mon cor a vida nova,

en l’infinita pau.

Prenguí comiat dels hermitans, a l’hora

que s’aclareix la boira del matí.

El cel purificat per la tempesta,

me convidava a emprendre mon camí.

Alabat sia Deu… La mar llunyana

canta y somía en sossegat respir;

les penyes allà dalt son de safir;

el mon es un hossana.

El baf d’un mal desitx profanaría

l’etèria puritat;

blanca fumera surt de l’auquería;

pastura l’infantó la vaca mansa

en la verdô del prat;

de la ribera munten

coloms d’ales de neu;

y passa el vianant y’m fa escomesa:

–Alabat sia Deu.

Al doblegar la serra,

veig a son peu la vellutada terra

de l’ampla vall y’l caseriu que tanca

dins una boira d’ametlers florits.

Mes taca una lletjura la vall blanca

y un sò desperta els ecos adormits.

La taca de negror es un patíbol,

y l’eco es un redoble de timbal.

Formigueja la gent, y munta un home

a asseure’s en el pal.

¡Oh trista rassa humana!

adeu l’encant de l’hora virginal!

La fera del desert mata, enfurida,

mes no sab lo que fa.

Es l’home sol qui posa en el misteri

de la mort y la vida,

la sacrílega mà.

Estrangulant la víctima a sanch freda,

ab impudor horrible descobreix

el rostre amoratat a la llum clara…

Dels hostes de la terra, es l’home encara

l’únich qui la envileix.

Elegíes

Les Campanes

Assaborint l’hora tranquila,

he reposat en el coster.

Cada encontrada té sa vila,

y cada vila son cloquer.

Totes les tintes llunyadanes

fan en la serra una blavor;

totes les veus de les campanes

una melòdica remor.

Sons de cloquers qui s’harmonisen

escalonats pe’ls quatre vents,

come gegants qui profetisen

damunt els pobles indolents;

par que en el terme divisori

de les tenebres y la llum,

diuen el salm recordatori

de nostra vida que’s consum.

L’himne de pau als qui reposen

en el reyalme de la mort,

si ofén l’orella dels qui gosen,

als qui sufrim dona conort.

No la planyeu eixa diada

als qui ploram sers anyorats,

perque ella fa menys desolada

l’ombra on jauen els finats.

Per tot arreu, l’alta harmonía

aixeca esbarts de pensaments,

y a n’els finats fa companyía

la remembransa dels vivents.

La Reliquia

Faune mutilat,

brollador aixut,

jardí desolat

de ma joventut…

Beneída l’hora

que m’ha duit aquí.

La font qui no vessa, la font qui no plora

me fa plorâ a mi.

Sembla qu’era ahí

que dins el misteri de l’ombra florida,

tombats a la molsa,

passávem les hores millors de la vida.

De l’aigua sentíem la música dolsa,

dintre la piscina guaitávem els peixos,

cullíem poncelles, cassávem bestioles,

y’ns fèyem esqueixos,

muntant a la branca de les etzeroles.

Ningú sab com era

qu’entre l’esponera

de l’hort senyorívol,

fentlo més ombrívol,

creixía la rama d’antiga olivera.

Arbre centenari,

amorós pontava la soca torsuda,

perque sense ajuda

poguéssim pujar-hi.

Al forch de la branca senyora y majora

penjávem la corda de l’engronsadora,

y, venta qui venta,

folgávem y rèyem, fins que la vesprada

la llum esvahía de l’hora rüenta,

de l’hora encantada.

Somni semblaría

el temps qu’ha volat

de la vida mia,

sense les ferides qu’al cor ha deixat;

sense les ferides que’s tornen obrî

quan veig que no vessa

ni canta ni plora la font del jardí.

Trenta anys de ma vida volaren depressa,

y encara no manca

penjat a la branca

un tros de la corda de l’engronsadora,

com trista penyora,

despulla podrida d’un món esbucat…

Faune mutilat,

brollador aixut,

jardí desolat

de ma joventut.

Anyoransa

Pensaments qui volen come caravanes

de fulles empeses pe’ls mateixos vents;

si fossen visibles els meus pensaments,

passar els veuríen les Quatre Campanes.

Des que se’n anaren per aquell camí

les qu’abans de l’hora de l’adeu etern

feyen el viatge de la vida ab mi,

en aquesta vida m’hi trob un estern.

Mes no donaría mos jorns de tristesa

pe’l camí de roses de ma jovenesa

d’abans de trobar-hi el bé qu’he perdut,

perque fins llavores no havía viscut.

Una imatge nova, un mot de promesa,

el temps senyalaren de la plenitut.

Jasmilers, acacies, caminals d’arena,

xiprer adormit

qu’ab la rama plena

d’ales invisibles passaves la nit,

y a l’auba semblaves torre d’harmonía;

fulles escampades de la flor mostía,

ombres qui plorau,

soledat, silenci, qui m’agombolau,

parlant a mon cor

ab la melodía

de tot lo qui mor;…

quan la mort arribi, poch en gaudirá

de la vida mia, lo millor ja ho té;

pensaments qui volen, fulla de rosé’

la flor de ma vida, tota s’en hi va.

De les primaveres qu’al món esclataren,

sols unes poncelles qu’aquí se badaren

y ara se podreixen

a davall la terra,… per mi no se fonen;

son les qui coronen

les imatges pures qui me compareixen

y no m’abandonen,

dolsa companyía de ma soledat.

Vénen y s’asseuen a devora mi;

el xiprer me parla d’immortalitat,

y de la celistia baixa a n’el jardí

dolsa claretat.

Desolació

Jo so l’esqueix d’un arbre, esponerós ahí,

qu’als segadors feya ombra a l’hora de la sesta;

mes branques, una a una, va rompre la tempesta,

y’l llamp, fins a la terra, ma soca mitxpartí.

Brots de migrades fulles coronen el bossí

obert y sens entranyes, que de la soca resta;

cremar he vist ma llenya; com fumarol de festa,

al cel he vist anarse’n la millô part de mi.

Y l’amargor de viure xucla m’arrel esclava,

y sent brostar les fulles y sent pujar la sava,

y m’aida a esperar l’hora de caure un sol conort.

Cada ferida mostra la perdua d’una branca;

sens jo, res parlaría de la meitat que’m manca;

jo visch sols pera planye’ lo que de mi s’es mort.

Col·loqui

LA MUSA

¿Per què de mi’t recordes

y a l’harpa d’altre temps les mans allargues,

y, tot mullant les cordes

de llágrimes amargues,

com pluja d’estels d’or

solquen els rims la fosca de ton cor?

EL POETA

Es mon desitx qu’un raig de poesía

il·lumini mes llágrimes; voldría

trobar al fons de l’ánima quelcom

d’eixa punyent y fonda melodía

que fa aturar tothom,

perque en la pietat dels qui passàssin

y’l cántich escoltàssin,

com a l’entorn del violí qui plora

demanant caritat en nom de Deu,

durás al menys sobre la terra un’hora

la vida de mos fills que fou tan breu.

LA MUSA

La plenitut de vida no comensa

ni arriba l’home a sa virilitat

sens que fermenti en l’ánima el llevat

de l’íntima sofrensa.

Sia ton cor el ferre espurnejant,

damunt l’enclusa del dolor, sonant.

EL POETA

A mos infants no tornará la vida

el broll de foch y’l ritme dels martells

sobre’l metall de l’ánima enrojida;

no’m plany de ma dissort, els plany a ells.

Si a l’espona del llit,

quan se glassava’l cos, quan l’agonía

els ulls enterbolía

del jove moribond, li haguessen dit

de part de Deu: –“Minyó, ¿t’en vols anar?”

ell ¿qu’hauría respost? –“Me dol deixar

ma familia, la terra ahon nasquí;

es prest; la vida riu; eixa amarganta

copa de fel decántala de mi;

jo me somet, ta voluntat es santa;

però si’t plau, Senyor, deixa’m aquí”…

No pogué ser; y se tancá la porta

de ma casa, una nit, sens qu’ell tornás,

y’l duyen a romandre al mateix vas

de sa germana morta.

LA MUSA

Mes tu deus a la vida ton tribut.

¿No sents l’host qui se canta a sí mateixa,

y avansa, menyspreant la multitut

dels morts que tomben y’ls ferits que deixa?

EL POETA

May la vegí tan bella com es ara

la vida d’aquest món,

que d’un etcís crudel tota s’amara

pera parlarme dels que ja no hi són.

Plorar… També plorava

Jesus devant la tomba de l’amich.

Ran de la fossa com un arbre estich,

que hi beu tota la sava.

LA MUSA

Mes l’arbre ha de fruitar.

EL POETA

Jo vull que l’oli

del fruit amarg, com espremuda oliva,

cremi tot en la llantia qu’aurioli

dels dos adolescents l’imatge viva.

Si la forsa del geni m’es estranya,

tan gran com ell s’aixeca mon dolor,

y jo puch llavorar l’alta montanya

per esculpir-hi un monument d’amor.

Dol

I

Sé d’una vella concirosa

a qui sos fills varen deixar

per la fortuna fabulosa

de l’altra banda de la mar.

Com la grisô d’un ull d’oracle,

mira la fonda solitut,

esperant l’hora del miracle

que li retorni el bé perdut.

Com ella guaita la marina,

mon pensament vetla, abocat;

mes la finestra ahon s’inclina

s’obri devant l’eternitat…

Arriba un jorn que nostra vida

ja no veu res en l’avenir,

mes, a l’hivern rejovenida,

en la dels fills torna florir.

Tebia dolcesa els ulls amoixa

de presentir la tendre mà

qu’en acabant l’última angoixa,

piadosament los tancará.

Y de llur vida l’auriola

ens sembla veure en lo futur,

que nostres cendres agombola

assoleyant el vas oscur.

Però si cau llur jovenesa

y se’ns acluca l’ideal,

¿què n’ha de fer de sa vellesa

l’árida soca paternal?

Cap a l’abisme que’ns espera

mon pensament amolla el fruit,

com el brancam d’una figuera

tota penjada sobre el buit.

Llum de recorts passa allà enfora,

pluja d’estels en la negror.

No m’en sé anar, no, de la vora

de mon terrible mirador.

Com en el fons d’un vell retaule

llisquen els dos adolescents;

passen, ulls cluchs, sense paraula,

come sonámbuls somrients.

Passa la flor de l’amor mia,

passen en creu aquelles mans

que ma tendresa cobdicía,

pera besarles com abans.

De la foscor may esplorada

pujen alens d’oratge fret,

que m’existencia amenassada

fan tremolar com un llumet.

¿Cal defensar la flama incerta

d’aquest llumet feble y morent?

Pera tancar la porta uberta

¿cal que forceji contra’l vent?

¡Entri la ratxa qui’m perfuma

ab la fetor d’un món podrit;

munti l’oreig que du l’escuma

de les rompents de l’infinit!

II

Ombra divina, protectora

de l’aliansa dels dos mons,

jo torn a tu; mon cor anyora

les oblidades oracions.

Aquí tot parla de l’imperi

ahón sejornen els difunts;

aquí batega el gran misteri

qu’a vius y morts escalfa junts.

Sols la fredor d’aquestes lloses

calma la febre de mon front,

devant les úlceres descloses

de l’enclavat en creu d’afront.

Els qui duym l’ànima ferida,

com els captaires afollats,

entre’l tumulte de la vida

ens hi trobem desamparats.

Mes en el temple qu’il·lumina

com un estel la llantia d’or,

l’eternitat s’hi sent vehina,

afalagant el nostre cor.

Y’ls endolats, al peu de l’ara,

sentim els morts més avinent,

y a aixugâ’l plor de nostra cara

vé la caricia de l’ausent.

La llengua patria

A la musa castellana

mos anys millors he donat,

d’un’altra musa germana

fondament enamorat.

¿Què podré donarli ara,

per la tardor ensopit?

Qualque cosa bull encara

al fons de mon esperit.

Llengua de perfums masella,

tal volta, ab rara virtut,

com una pluja novella

me torni la joventut.

Sols ella arribar podría

de mon cor fins a la rel.

Si altra esposa fou ma Lia,

ella será ma Rachel.

La Creu

Forjada al foch de l’avior

on lo geni d’una rassa

que semblava moridor

forjá’l cor y la corassa

d’En Jaume el Conqueridor;

Forjada al foch qu’inflamava

l’accent de Vicens Ferrer,

y en l’Art Magna clarejava,

y empenyía a la mar blava

los navilis d’En Roger;

Forjada al foch de la pira

que unía al Rey coronat

los reys de la docta lira,

fent de la reyal cadira

trono de fraternitat;

Forjada al foch que fonent

els grillons dels esclavatges,

l’argolla del pensament,

s’extenía per les platges

y’ls deserts de l’Orient;

Eixa creu de recordansa

dels dos cavallers germans,

será ensems, perpetuanse,

monument de l’aliansa

qu’entrunyella nostres mans.

Aquí tot canta la gesta

d’En Guillem y d’En Ramon,

y el pí vell encara resta,

on va reclinar la testa

En Moncada moribon’.

Els dos héroes combateren

y trionfaren y moriren;

ni sols plorarse pogueren,

mes les ánimes s’uniren

quan la volada prengueren.

Plorá l’host tota la nit;

com un nin, lo Rey ardit,

lo lleó de les batalles,

remullá de plors les malles

que guarníen el seu pit.

Va plorar la gent d’enfora;

y apar que’l plant d’aquella hora

de setgle en setgle retrunya;

va plorar y encara plora

l’amorosa Catalunya.

Ella us signa com exemple

de la fe que li servau,

y ab agraiment contempla

que la llantia d’or del temple

de la patria alimentau.

Ella us digué: –“Feis la via

al regne d’or, ahon nia

ma sanch, y mon verb llampega;

es l’ánima que hi batega

esqueix de l’ánima mia.”

“D’Hispania, la gran matrona,

filla som, filla vull ser;

per l’honor de sa corona,

al llorer qu’ombra li dona

vull juntar lo meu llorer.”

“Jo me palp, y sent l’intensa

palpitació del cor meu;

som; y bé puch, sens ofensa,

demanar reconeixensa

de la voluntat de Deu.”

“¿Quin pagès el fruit que neix

abans de nodrirse arranca,

de por que si’n l’arbre creix,

ab son pes, lo fruit mateix

no li esqueixe qualque branca?”

“Com l’abet o com el roure,

un llinatge es més gegant

com més ample y més alloure

a la llum puga descloure

cada branca del voltant.”

“Mes ni una veu rancuniosa

m’afronte per ma defensa,

ni alce boyra sanguinosa,

enterbolint l’auba hermosa

de ma santa renaixensa.”

Y a la nau pujant totduna,

navegáreu mar endins.

Era’l mar una llacuna,

y filava argent la lluna

y botaven els delfins.

Quan trencá l’auba vermella,

un sò d’amoroses flautes,

com un somni o maravella,

arribava a nostra orella

de la nau dels argonautes.

“Argonautes de la pau,

–deya l’Illa ab veu suau

aixecant-se a vostra vista–

si veniu a la conquista,

conquistada me trobau.”

“Sobre’l mar, mes alenades

a Barcino’ls vents s’en duen;

baix del mar, mes serralades

ab les vostres enllaçades,

les arrels de pedra nuen.”

“Com la fulla sou qu’arriba,

fent lo viatge submarí

de l’aigua de la font viva

qu’en mon cor neix, fugitiva

del Pirineu gegantí.”

“Puis veniu ab la corrent

qu’enllaça dins les entranyes

de l’historia renaixent,

com la rel de les montanyes,

l’esperit de nostra gent.”

“Forjada al foch de la fè,

de la patria y de l’amor,

que semblava moridor,

fins que un jorn lo vostr’alè

renovava la claror;”

“Eixa creu de recordansa

dels dos héroes catalans,

será ensems, perpetuanse,

monument de l’aliansa

d’una rassa de germans.”

Aquí, donchs, pera que mostre

on la flor dels cavallers

morí per la patria vostra,

y a resar un Parenostre

s’aturen els passatgers;

Clavem-hi la creu sagrada,

clavem també, pelegrins

de la novella creuada,

lo recort d’eixa diada

en nostre cor ben endins…

Jurem ser sempre custodis

del foch sagrat de l’avior,

sens que may llensi’l rancor

ni una sola estella d’odis

en la fornal de l’amor.

Endresses

Morí jove

Veig encara en els seus ulls

aquell dols encensament

del qui sent

com un eco de murmulls

que parlen interiorment.

No sentía les ramors

de llaors

que sonaven al costat

de sa gentil jovenesa;

no mirava sa bellesa

en l’espill de vanitat;

mes, avansant per la vida,

duya en el mirall del cor,

reflectida

la bellesa que no mor.

Cantava d’esma, obeínt

a l’íntima ubriaquesa,

com el rossinyol, corpresa

per la febre de l’instint.

Humit el front de la llum

d’allà dalt,

duya al pobre y al malalt

el perfum

de son cor caritatiu,

ab el ritme d’un santa

gracïosa que somriu,

de sa virtut ignoranta,

y tot el mon, manco ella,

sab qu’es bella,

confonent l’olor suau

de l’ángel y de la dona,

sense sebre si l’atrau

perque es bella o perque es bona.

Passa la gent somnolenta

devant l’hermosa natura;

passen segles y no esmenta

qualque tret de s’hermosura;

mes un’alta criatura

en son espill la presenta,

banyada d’inspiració,

y no naix fins aquell dia

l’hermosura qu’existía

del temps de la creació.

¡Oh campinyes odorants,

oh trets de la pagesía,

que cobráreu en els cants

de la musa, vida nova;

montanyes y conradissos,

clars de lluna, degotissos

de la cova;

colrades espigoleres

qu’un jorn la véreu passar,

al ballar

entre’l polsim de les eres;

camins, ombres y dresseres

que coneixeu sa petjada!…

l’heu perduda

aquella amorosa fada,

que deixant la llengua apresa

per amor de la viscuda,

glosá la vida pagesa,

quant eixa parla, beguda

en la llet de l’infantesa,

com un crit

despertá la poesía

que dormía

al fons de son esperit.

Morí jove, dolorós

privilegi dels electes;

mes, espirituals afectes

fan un nimbe piadós

a l’ombra seua, qui flota

com aparició devota

en nostre esguart anyorós:

en l’esguart dels qui somíen

de desperts,

en l’esguart dels qui rebíen

els socors per ella oferts,

la visita de conhort

que deixava un’olor d’ambre

en la miseriosa cambra

dels infants de la dissort.

L’hoste

(A RUBÉN DARÍO)

Ha arribat un home intensament pálit,

que la dolsa lira punteja per joch;

a terra hivernenca porta un alè cálit,

porta un alè jove del país del foch.

Son nom ens desperta ab la ressonansa

d’un eco de címbal o gall matiner,

o la punta fina d’un ferre de llansa

que toca un broquer.

Es com una pluja que refresca l’arbre

de la poesía; nou Pigmalïó

que torna a la ninfa d’entranyes de marbre

moviment y vida y palpitació.

Liba la dolcesa més fonda y coral

qu’en la flor deixaren distretes abelles;

quan passa, les roses tornen més vermelles

y’l brolladô canta més solemnial.

Ell sab trobâ perles en l’interiô

de la dissortada serventa del vici;

ell veu passâ l’ombra de la tentació

pe’l front de la verge que porta cilici,

com veu en el claustre els sants y la torra

mirant-se en el místic estany adormit,

on l’ánech, qu’encalsa la femella, esborra

l’imatge serena dels sants de granit.

Cavalca en el ritme com un Don Quixot;

de l’antiga musa millora la dot;

pe’l cel de les nues soledats manchegues,

pòlen de la flora tropical difón;

y vessa d’estrofes com ánfores gregues,

escuma de totes les corrents del món.

Va d’un món a l’altre canviant donatius,

com un mercader que travessa el pèlach;

ens dú grans lluernes, com diamants vius,

y a criar amolla pe’ls agres nadius

cigales sonores del grech archipèlach.

Passa com el cóndor de l’altre hemisferi

qu’un vent occeánich a Roma trasporta,

y entre les ruines, se posa ab misteri

a covar els ous de l’águila morta.

Es com un heretge de sanch julïana

que sent en les venes la febre pagana,

vas de transparenta

lluminositat,

on de nou se bada la flor opulenta

d’un món apagat.

N’hi ha qui’l condamnen, y llur veredicte

aquella terrible sentencia recorda,

dels ephors d’Esparta, punint el delicte

d’afegî a la lira la sèptima corda.

¡Oh bell entusiasme dels dies antichs,

oh divina flama! si en el fons es una,

¿què hi fa que’s bifurqui, alsant a quiscuna

de les dues bandes clamors inimichs?

¿Què hi fa si es frisansa de l’avèns o culte

de la tradició?

Avuy se renova l’antiga passió:

¡benhaja’l poeta qu’encén el tumulte!

Ara, aquí veu l’ona

que bat els esculls;

si la gent, quan passa, el mira a n’els ulls,

jo sé lo que pensa y lo qu’ambiciona.

L’illa on reposa del pelegrinatge

ja’l coneix per mestre de la poesía,

y espera la gloria de fruir sa imatge

dintre del mirall de sa fantasía.

Als autors de “Horacianes” y “Enllá”

Per camins diversos

¿ahon la guiau

la Musa divina

que us dona la mà?

Senyant la nuesa

de son pèu descals

en l’arena humida,

l’he vista passar,

ab cabells alloure,

fresca y odorant

de l’aigua nadiua

qu’en la fosca naix.

L’he vista llavores,

ab cabells nuats

y túnica grega,

la lira en les mans,

per la gradería

de marbre muntar

a l’intercolumni

del temple ideal.

Ab cabells alloure

o ab cabells nuats,

sempre es la mateixa,

la vera, la gran,

que’ns tramet la dolsa

faysó maternal;

digna poesía

d’un poble que sab

en majestüosa

riuada avansar…

¡Oh, per Catalunya

quin florir de Maig!

Sent la veu d’En Costa,

la d’En Maragall;

veu creixe’ les branques

de la catedral

que pujen a cloure’s

en l’immensa nau

on sonará l’himne

dels nostres infants;

y com un sol home,

sentint bategar

dintre les entranyes

l’empenta vital,

porta, esperansada,

sos mil estandarts

a l’heroica festa

de la llibertat.

A-n En Matheu Rotger

Mercès, amich; he fullejat ton llibre.

Brunyint el marbre d’una llengua morta,

hi talles de relleu altes figures,

com en el fris d’un temple.

Entre les grans evocacions, imatges

de santedat y d’heroisme, alternen

inspiracions humils que’l privilegi

de l’amistat honora.

Així, l’ensomni de la nit cesaria

que ma rudesa modelá d’argila,

trelladares al bloch incommovible

que cisellava Horaci.

Els fulls de bronze burilats per Tácit,

m’encomanaren la calor febrosa

d’aquella Roma delirant que duya

la mort en les entranyes.

Ab ritme tremolench el pols glatía,

y en mon cervell alucinat, de sobte,

rastre deixá de meteor esplèndit

l’imperial tragedia.

Mes de bades en bárbares estrofes

volguí vessarla palpitant y viva.

L’ona de foch emperesida hi passa,

com entelat reflecte.

Tu, deslligantla de la rima indòcil,

en l’ampla majestat del metre helènich,

la retornares a la llum y l’aura

de la visió primera.

A-n En Joaquim Ruyra

Brilla la paraula

d’un artista ver

en la bella faula

d’El país del pler.

La mà d’obra es fina,

preuat el joyell,

com de l’oficina

d’un Eloy novell.

Dintre l’arquimesa

no’n té de més rich

l’ideal princesa

de qui sou amich.

Tremolô de gotes

d’irisat vesllum,

qu’enfilàreu totes

ab un raig de llum:

Collar de cinch vies

per un collar de neu…

Mestre, vostres dies

beneyesca Deu.

Lo foraster a Mallorca

Lo bon Pere Martel a Tarragona

tenía’l Rey y’ls nobles convidats,

y’ls parlá de Mallorca llarga estona,

deixantlos astorats.

Encenía l’ardor de sa paraula

la gola d’un país de promissió,

y’s movía, nerviós, a cap de taula,

En Jacme d’Aragó.

S’aixecaren llavors. La mar llatina

veyen al peu de l’ample finestral,

y fantasiaven, lluny, l’ombra divina

d’aquell regne ideal.

Ab ulls de voluptat miraven l’illa,

com rondejant, de nit, veu el jovent

la claror d’una cambra de pubilla

sota’l vel transparent.

Y al cap d’un any al sarrahí fou presa

per l’ardenta copdicia de l’amor,

y li posá corona de princesa

lo Rey llibertador.

Donchs ara dich lo que’l monarca un día

deya, mirantse el posseít tresor:

–Lo bon Pere Martel rahó tenía,

parlant de l’Illa d’or.

Ans de fruir sos dons y maravelles

ja sentía’l perfum de l’hort gentil,

ja tastava la mel de ses abelles

en la bresca sutil.

A beure me doná la gaya ciencia

son esperit, abans que la vejés;

no l’embellía’l prisma de l’ausencia;

d’aprop m’agrada més.

No sé com es la terra mallorquina,

que’l foraster de sobte hi posa rèl,

y al cor, com si li das dolsa metzina,

fa tornar infeèl.

¿D’Ulisses coneixeu l’historia vella,

quant a un’illa’l dugué la tempestat,

y de la ninfa enamorada y bella

fou hoste afalagat?

Mentres ell suspirava, dins la malla

de l’amor de la ninfa presoner,

teixint y desteixint llarga mortalla,

l’esperá sa muller.

Sa voluntat dormía, no era morta;

renaix la flama de l’amor nupcial,

fuig de la ninfa, y l’heroisme’l porta

a son país natal.

Donchs si’l vent de la mar ab sa feresa,

en lloch d’empenye’ el náufrech esmortit

al misteriós palau de la deesa

que’l volgué per marit;

Si haguessen duit a l’illa ahon som ara

a l’espòs de Penélope exemplar,

¡pobre muller lleyal!… jo crech qu’encara

el podría esperar.

Quan sèu a vostra taula benehida

¿què li donau dins l’aigua o dins el ví,

que per la patria manllevada, oblida

la seua el pelegrí?

Es trist pelegrinar, deixar el clima

la casa y les costums de cadascú,

per anar al país on no’ns estima

ni’ns espera ningú.

La veu, el mur y l’arbre que’ns saluda

al obrir la finestra de la llar,

fins l’inimich que a caure nos ajuda

hi trobem a faltar.

Però la lley de la natura falla

dins aquest reconet que té l’etcís

d’un regne de l’ensomni ahon devalla

la pau del paradís.

Aquí d’anyorament se cura l’hoste,

y pensant que’l sojorn ha d’esser breu,

no més sent la tristesa que s’acosta

de l’hora de l’adeu.

Y si això diu tothom d’aquesta filla

del mar, que ningú deixa sense plor,

¡què faré jo, qu’al arribar a l’Illa,

ja la duya en mon cor!

La cansó popular

(A L’ORFEÓ CATALÁ)

Pujam a la montanya, y des del cim

als horizonts s’escampa la mirada,

y per recort, abans de la baixada,

qualque floreta anònima cullim.

Y passen els hiverns, y quan obrim

el llibre on la flor jau oblidada,

del mirador de l’alta serralada

ella’ns renova la visió sublim.

Guarda la tradició catalanesca

la cansó popular, flor de garriga

qu’al cim de l’avior s’obrí a la llum.

La cantau, y de sobte se’m refresca

la dolsa imatge de la patria antiga,

y sent de la seua ánima’l perfum.

Fill d’ánima

(A N’ANTONI NOGUERA)

I

Parlaven a cau d’orella

els minyons qui jugaven a daus,

quan veyen passar gojosos

el pubill y la nina d’ulls blaus.

II

La folla de gelosía

clavá’l ferre en el cor del marit;

abans de morir penjada,

nasqué’l fruit de l’amor maleít.

Al Comte diu la Comtesa:

–Sols estam, acullim-lo per fill.–

Y el fill de l’ajusticiada

fou criat com a noble pubill.

L’esposa que li han promesa

n’es la filla de nobles senyors.

Quan l’anell se barataven,

la Comtesa perdé les colors.

Al llit comtal,

no dorm la Comtesa.

L’ombra que veu sospesa

porta un dogal;

esclata en plor;

blavosa du la cara:

–De mon tresor,

no siau tan avara;

obriume, som sa mare,

obriume son cor!–

L’ennubolat

llampegant s’acosta;

damunt l’amor que brosta

passi aviat.

Bressa’l promès

bell ensomni d’amor…

Si esclata la negror,

ell sabrá qui es.

La dissort té son ferre sospès.

Si arriba la gran diada

que’s casi lo jovencell,

per tothom en el castell

hi haurá taula posada,

y una font may estroncada

rajará de ví novell.

III

Els pajes feyen la mitja

al portal on jugaven a daus,

quan veyen passar gojosos

el pubill y la nina d’ulls blaus.

El cacich

(A N’EN SANTIAGO RUSIÑOL)

Heusal’aquí la nostra ciutat, bella madona

qui ab ses millors alhaques en el portal s’assèu,

y per mirall té l’aigua blavenca y monotona

qui remoreja al peu.

Un dia tu arribares, de pols esblanqueída

la roba de bohemi, pelegrinant pe’l mon;

no com aquells que naixen y passen per la vida

sens volê sebre ont son.

Ardit, la pipa als llabis y pálida la galta,

tu anaves ont se vulla que l’art trobés hostal,

un poch amarg el riure, l’ánima un poch malalta

de febre d’ideal.

Vengueres per un’hora de flirt; en la ribera

la tenda aplegadiça fitxares per un jorn;

mes fores com un hoste que’s casa ab l’hostalera,

y diu: “ja no m’en torn.”

Tu no la vols com altres, febril, atrafegada;

tu no l’esperonejes, terrible, com qualcú.

Si dorm, també somnía; y tal com es t’agrada,

y li agrades tu.

Les ánimes fonguéreu en místich desposori,

y ab retirança doble, els fills que van naixent

llur fesomía escampen y trionfen en l’empori

de l’art gloriosament.

Y passen en ta fonda visió contemplativa

Biniaraix, Alfabia, Pollensa, y el perfum

dels taronjers, guanyant-te la palma d’or, arriba

fins a la Vila-llum.

Dels pobles y les viles no son els personatges

més alts, missers y síndics y batles y doctors;

son els vergers ombrívols, son els pinars selvatges

y els cims esglayadors.

Ells son eterns, y’ls homes passen; ells a tot’hora

vessen la poesía qui manca a n’els vehins.

¿Qui atreu a les montanyes els viatgers d’enfora?

¿els ciutadans o’ls pins?

Per ço, si ausent t’anyora la soledat dantesca

aont el cor de l’illa magicament floreix,

al arribar-hi l’eco de ta rialla fresca,

de joya s’estremeix.

Per ço, les dones d’aigua y els oms que les coronen,

ninfes, sirenes, genis de cales y torrents,

a saludâ’l poeta que per cacich pregonen,

tots son aquí presents.

La téua llar n’has feta de l’illa predilecta;

de tos millors ensomnis ella es el sí matern;

y may s’havía vista com ara en el reflecte

de ton mirall intern;

mirall ont la natura m’apar que s’aurioli,

com una Monna Lisa, d’espiritual dolçô.

Tu en la viventa flama del sol, aboques l’oli

de l’íntima il·lusiô.

Recort de Sóller

(A N’EN JOSEPH CARNER)

Amich, teixiu aquesta visió de l’infantesa…

Ja coneixeu la vila d’ombrívols carrerons,

la rica vall de Sóller, entre serrals estesa,

on totes les vivendes tenen un hort al fons.

Era senyor de casa el somni de la sesta;

la posadera’m feya senyal de qu’enmudís,

posant-se’l dit als llabis; una verdô xalesta

p’el portaló guaitava com auri paradís.

L’hort m’oferí refugi, capsal la soca blanca

del taronjer; en l’herba me vaig tombar; l’eixam

d’insectes, com espurnes, brunzía per la tanca,

y’m feya pessigolles al front l’espês herbam.

Eren les verdes tijes profonda columnada;

filtrava, ran de terra, l’esguart per allà endins;

dansaven les coroles de fulla acarminada,

com bayaderes entre pilars esmeragdins.

Llavores un misteri per mi se va descloure,

torbant la fonda calma del cor adolescent:

entrá una joveneta amb els cabells alloure,

que un raig de sol fería com nimbe resplandent.

Amagatay cercava per treure’s una pua

del cos; a totes bandes girá l’ull inquiet;

s’alsá la falda roja, mostrá la cama nua

que més amunt tenía una blancor de llet.

Mon cor, devant la casta nuesa, va suspendre

son ritme; una calrada bullenta vaig sentî;

¡l’esglay que sentiría la bergantella tendre

que’s creya tota sola, si s’adonés de mí!

Y el nin va tornar home… ¿Quin esperit dins una

espina de figuera de moro va saltar

al abscondit ivori de l’Eva, tan dejuna

de darme’l fruit de l’arbre simbòlich a flairar?

May més l’he retrobada; y veig com aquell dia,

fa coranta anys, la nina que no’m coneix tampoch,

y’l món d’una edat nova, inconscient m’obría,

incendiant la porta sense percebre’l foch.

Amich, teixiu aquesta visió de l’infantesa,

vos que casseu libèlules en la presó del rim,

prenent-les per les ales ab tanta sotilesa

que no se pert un àtom del matisat polsim.

Reyals mercès

Tench un pergamí corcat

on l’historia se remembra

d’un Rey trahit per la fembra

ab qui estava amistançat.

Va descubrî, al clar de lluna,

dues ombres ferne una;

y sote’l front jovenívol

s’ennegrí son pensament,

com un núbol de ponent

que pren forma de patíbol.

L’ofensor…, caigué malalt,

tement la reyal venjança,

com qui de paor se llança

a l’eternitat d’un salt.

Mes el Rey cavila y calla;

ell coneix un home ardit

qui espunta sovint la dalla

de la mort, vora del llit.

Al malalt cercant remey,

corrèus a Córdoba envía,

per un metge que tenía

el Califa a son servey.

El gran físich de l’Emir

el reyalme travessá,

y en la cort del cristïá

el moribón va guarir.

Y ab profonda reverencia,

mans en creu damunt el pit,

diu en la reyal presencia:

–Sou servit.

Així’l Rey l’escomet: –“No’m fan enveja

el regne y l’esplendor del Califat,

sinó’l tresor de llum que senyoreja

en ton cervell meravellós guardat.”

“Ja ho veus, oh llustre de la raça mora!

aquí l’esplet d’agonisants floreix;

però sabis doctors qu’allunyin l’hora

d’anar a l’altre mon, negú’n coneix.”

“Ja mos doctors, donant-lo per difunt,

deixaven el malalt a mans dels frares

pe’ls darrers sagraments; mes tu arribares

pera salvarlo a punt.”

“Jo sé que per combatre sa malura,

la mà damunt el pols abrusador,

ab llarg desvel·lament n’havíes cura,

com la mare del fill de son amor.”

“Jo sé qu’escorcollant per fer la tria

d’herbes medicinals, has espremut

el filtre de la vida y la salut,

y has omplert de bell nou l’odre mustía.”

“De mes joyes escull la més preuada;

digues, oh moro, lo que vols de mi.

Tot es teu,… menys la vida qu’has salvada;

eixa pertany a l’aixa del botxí.”

“L’aixa té set y vol una sanch rica

qui salti, ab borboteix de ví escumós,

del coll jove y robust aont s’afica,

com afilades dents en fruit sucós.”

L’Espurna

Com el panteig de l’ánima dormenta

flotava el verb melodïós; mes, ara

en l’Illa diu quelcom que ja retorna

del secular encantament, y munten

generacions qu’una claror novella

duen als ulls. La joventut es nostra.

La llengua: ella l’ha fet el gran prodigi;

ella ab sos mots regalimants de sava

ens torna la llecor que l’ha nodrida;

ella difón estremiments profètichs;

ella té notes de clarins. Sonemlos;

despertem els titans qu’en l’ombra jauen

de l’esperit; sonemlos; si’ns escupen

els filisteus desde les altes torres,

sonemlos, y caurán. Sota l’immensa

cúpola de blavor ahon se miren

els cims més alts de l’heretat, solcada

pe’l tremolench atzur mediterrani,

soni’l crit de la sanch, bategui’l ritme

de la maternitat, y en ell se bressin,

com eixa mar unísona, vibranta

d’un sol batech desde Pollensa a Roses,

els milions de cors de nostra rassa.

Som nét y fill de catalanes. Elles

ab mots d’anyorament me condormiren,

ab mots d’anyorament que dins el calze

de l’ignocencia gotejant, com perles

de rou, duyen reflexes lluminosos

dels nadius horitzons. Pastors y fades

y dones d’aigua y cavallers y prínceps,

ab la materna melodía als llabis,

baixaven del Montseny y les congestes

del Pirineu, per habitar ma casa.

Y’l regne d’il·lusió, terra promesa

on tots volem anar, per mi tenía

ton nom, oh Catalunya, y ta corona,

oh Montserrat, y ton accent, oh Musa

oblidada llavors, ara vestida

de porpra triomfal. Tu’m bressolares

timidament ab les mateixes notes

qu’avuy, com ressonanta escampadissa,

ab crits de joya a l’avenir se llansen,

y eren, en l’auba de ma vida, un feble

piular come d’aucells que mitx badessin

els ulls, eixint d’un somni de centuries.

Llavors ma joventut volá despresa

de la roca insular pera confondre’s

dintre del bull de la ciutat sonora.

Trobava clos el món de mos ensomnis,

y al gest aspriu de la comtal matrona

jo responía ab la superbia muda

d’un fosch isolament. Era la boira

qu’assaoná mon cor per que’l somriure

de l’amor hi florís. ¡Oh dolça imatge

qu’en mon camí posá la Providencia!

tu, Beatriu catalanesca, fores

la calor de la patria feta dona!

Y quan victoriós dels vents terribles

qu’afuá la dissort entre nosaltres,

vinguí a l’altar per abrassarte meua,

y al Monastir pelegrinant pujàrem,

y dalt del cim de les sagrades penyes

ens donàrem les mans, y’ns semblá veure,

ab ulls enlluernats per la divina

clarô del rite nupcial, difondre’s

el misteri d’amor, l’ánima nostra,

sobre la magestat de Catalunya,

y’l mar immens y radïós, y l’Illa

guaitant a l’horitzó,… llavors mon llabi

trémol te volgué dir, y no podía:

–“¿Veus enfora la mar? ¡Quantes esteles

hi dibuixaren els vaixells que’m duyen!

¡Quantes hores de febre, y de pontarse

mos pensaments de foch damunt les ones!

¿Veus ma terra allá endins? Ella t’espera

pera besarte’l front ab sos efluvis.

Tu ab nova sanch hi nodrirás el vincle

del poble meu ab la materna soca.”

Els fochs de Sant Joan la nit perfumen;

mes de tots els amors, sols un n’alena.

Salten de mont a mont llengües de flama,

dient el pacte espiritual que’ns lliga.

No us allunyeu, memories doloroses.

Si féssiu nosa aquí, quan vench a seure

a la festa payral, jo no hi sería.

May com al beure el vi del entusiasme,

sent tan aprop les anyorades ombres.

Com la valsía en un illot cayguda

en mitx de la rompent, que pera moure

l’ala nafrada y degotant, espera

el raig de la bonansa que l’aixugui,

jo’m sent reviure, agombolat per l’hora

de calor jovenívola que’ns besa.

May els tres rius de llágrimes vingueren

tan dolsos y tan plens com brollen ara

que’l foch dels esperits se fa visible.

¿Qui d’un afecte viu, per lluny que sia

l’oscur amagatay, dirá la forsa?

Passa la mar un mot de recordansa;

del foch de germanô vola una espurna…

L’espurna ha pres… Els escolans d’un culte

nou y sublim, formiguejant en l’ombra,

de viles y ciutats duen l’ofrena

cap a les pires d’allá dalt; y’ls diuen,

al passar costa amunt, el pi balsámich,

la mata, el boix, el romaní: –Culliunos!

L’espurna ha pres. Y d’un en un s’encenen

els cirials del culte de la patria.

Sobre l’immens entrunyellat de serres,

la nit batega de clarôs purpuries;

Y dels devots d’aquella escolanía

qu’en tots els cims de Catalunya vel·len,

n’hi ha qui miren en silenci, pálits

d’una emoció fondíssima, la fosca

ahon la filla de la mar s’amaga.

–“¿Tendrá un llumet pera nosaltres, una

mirada, un pensament? ¿Está adormida

o sos ulls bada el gloriós insomni?”

Y l’hora fuig y les tenebres callen…

Però, de sobte, un crit vola pe’ls ecos

de les altures de llevant. Oviren

un llumenar… El Puig-Majô saluda.

Es l’estel de Mallorca!

Jovenils

La llágrima

I

A la baixa finestra recolzada,

plorava la donzella;

y al peu de la finestra, el jovensà

li deya ab ulls aixuts: –Una abrassada;

es la derrera nit, y el temps s’en va.

Va acalâ’l còs la tendra enamorada,

en llágrimes desfent-se, y d’aquell riu

a la galta del jove’n caigué una

que desxondint-se il·luminà la lluna,

mostrant la cara entre niguls d’estiu.

–¿Plores?– digué la nina.

–¡Com no, si deix ab tu l’ánima tota!–

Y va sentir, llavores, la mesquina

el cor ple de consol,

mirant com un tresor aquella gota

que brillava en la máscara del dol.

II

Els anys trascorregueren;

a son poble tornà l’enganador,

y demaná per ella, y li digueren:

–Va morî de tristor.

Ell pensá ab ulls aixuts: –Pobre malalta…

Mes va sentir un solch ardent y viu,

com si de sobte per sa freda galta

rodolás un caliu.

Dins lo temple

A l’hora que’l dia mor,

de la nau d’estrelles d’or

eixí, sens que sospitás

que la remor de son pas

retrunyía dins mon cor.

Jo que dins l’ombra amagat

la veya, entrí a la capella

de Jesús crucificat,

per besar lo peu llagat

on l’havía besat ella.

Ara qu’ella m’ha trahit,

sempre que bes, penedit,

d’aquell peu la llaga uberta,

sent qu’aufegant-me’s desperta

lo foch que cova en mon pit.

Quiromancia

Te prenguí uberta la mà,

y diguí, mirant ses ralles:

–Ara sabré lo que’m calles,

sens que ho puguis amagâ.

Lo que jo veure fingía,

m’ho digué ta vermellô,

y’m feres la confessió

de quelcom que no sabía.

Si’t veus a tenir demá

amador que’m succeyesca,

no vulles, no, que llegesca

en el palmell de la mà.

Del passat acusadora,

l’ignocencia’t va trahî:

no sies, com fins aquí,

ignocent y pecadora.

Plor d’infants

Si un infant plorar sentía,

abans de donarme’n Deu,

apenes m’en condolía,

com si tengués cor de neu.

LLavors, quan vaig esser pare,

si d’un nin sentía’l plor,

girant cap a ell la cara,

s’endolava lo meu cor.

Des que sa mare no’s viva,

y els fills meus van endolats,

si’l plor d’un infant m’arriba,

sent els ulls de plor banyats.

Mallorca y Ramon Lull

Vull morir en pélech d’amor.

RAMON LULL.

La patria es gran, es bella: té gorchs y fondalades,

boschs, olivars y pobles, y temples y castells;

y serres que s’abeuren del cel en les boirades,

com de la llet materna, alçant-se assedegades,

les boques dels vedells.

Té murs de roques fondes, on brama la riera;

l’espiga d’or s’engronsa fins als pinars reulls;

els taronjers verdejen, se vincla la palmera;

la mar damunt la plaja s’adorm, o escup bromera

entre gegants esculls.

Crepuscle de victoria de grana l’enmantella;

rompé son captiveri un rey conqueridor;

lo moro la suspira… La patria es gran, es bella…

¿Qui en lo torneig dels setgles recullirá per ella

la flor d’eterna olor?

No sé si fada o ángel entre perfums de lliris

y alens que par que cerquen un front qu’agombolar,

quan les passions porugues estojen els martiris,

allarga a l’ombra’l calze d’ensomnis y deliris

pe’l camp de Miramar.

La mar com orgue ronca; la lluna s’hi enmiralla;

com tálam d’or ses fulles estén l’arbre de pau;

es la natura un temple on tot espera y calla,

mentre un estel y un altre a il·luminar devalla

la silenciosa nau.

Mes ell no hi es encara… Si’l cor de brasa viva

li bat damunt s’enclusa amartellant-lo’l dol,

si ab plors y sanch lo brufa la tempestat aspriva,

més gran renaix el geni, y més amunt arriba

decapdellant son vol.

Mirau: la bella dona ab ulls d’amor contempla

alçarse l’hostia santa en l’aromat altar;

un paje qui l’adora ab ansia sens exemple,

del palafré que cualca en lo trispol del temple

lo ferre fa sonar.

Trista hermosura es ella que sordament roega

la mort, com es boneses del món lo desengany;

ell es lo foch del geni que dins lo cor batega,

cercant un bé qu’ignora, y per trobarlo brega

ab febre y ab afany.

Un jorn, pera guarirlo de sa passió insensata,

li diu la dama bella: –“Ramon… mira’m al pit.”

Y mostra la ferida que la podreix y mata.

Baf de sepulcre olora lo foll amant… y esclata

en llum son esperit.

¡Gran esperit! Natura son llibre immens li bada:

per tot llegint-lo adora de Deu escrit lo nom;

y com l’espay neteja de boira la ventada,

s’aixampla y s’il·lumina, al vent de sa volada,

l’enteniment de l’hom.

De les amors mundanes llensant la tassa impura

on sadollá sos llabis de verinosa mel,

travessa mars y timbes, malalts y pobres cura,

y abrassa ab l’amor seua, alê que sempre dura,

l’humanitat y el cel.

“¿Per què tota una branca del tronch humá somía

trobar en l’altra vida eterna bacanal,

en lloch de la gaubansa que l’ánima assacía,

sols dins sa pols desfent-se l’ubriaca fantasía

d’un paradís carnal?”

“¿Per què, desheretada de llum y de batisme,

cayent de rassa en rassa a l’eternal dissort,

se pert com fruit d’un arbre penjat sobre l’abisme,

y’l món que a Crist adora a un món qu’es son prohisme

no salva d’eixa mort?”

“Oh! sols qu’una flor brosti per la suprema Altesa

daré a l’ardenta arena ma sanch per regadiu;

que l’ángel qu’a Isaíes lliurá de l’impuresa,

deixant ma vida ab flama de caritat encesa,

me toca ab son caliu.”

“¡Anem! Per la creu santa somès a captiveri

tot mar y tota terra ahont lo sol se pon,

al rebre tantes ánimes feels al gran Misteri,

se vestirán de festa, com triomfador imperi,

les torres de Siòn!”

“Jo sent remor de palmes… Ma set no més consola

una il·lusió llunyana, omplint mon viure trist:

l’encens de les centuries qu’a les estrelles vola,

com si los pobles fessen del món una llar sola,

germans en Jesucrist…”

Digué, y aixís com veuen lo llor de l’alabansa,

la porpra, el llit de roses, o’l triomfal penó,

quan llurs visions esplèndides los mostra l’esperansa,

lo qui la fama adora, lo qui a la guerra’s llança,

l’amor y l’ambició;

Ell veu, per tota gloria y terme ahont camina,

qu’en mitx de gent irada son còs al pal lligat,

l’assota y apedrega la turba serrahina,

mentre son front clareja al bes de llum divina

de l’Immortalitat.

La mar com orgue ronca; la lluna s’hi emmiralla;

escampa l’olivera l’ombratge dolç y humit;

un temple apar natura on tot batega y calla,

mentre un estel y un altre de l’Infinit devalla

o torna a l’Infinit.

No sé si fada o ángel entre perfums de lliri

y alens que par que cerquen un front qu’agombolar,

la copa a l’ombra allarga; y al peu del monastiri,

un monjo s’agenolla, mirant en son deliri

lo cel de Miramar.

¡Es ell! La nit tranquila son cor malalt conforta;

de plujes y naufragis dugué’ls hábits remulls;

la cara flaca y grisa, lo peu sagnant ne porta:

mes la claror d’un’ánima com may ardenta y forta

respira per sos ulls.

A sa pregaria dolça respòn una harmonía,

quan més enllà dels astres enlaira’l pensament.

Així des del misteri de l’alta gelosía,

al oficiant responen, ab tendra salmodía,

les verges del convent.

Les cel·les del col·legi clarejen; afanyanse

al fons de cada una un monjo, capficat,

mediten de son mestre l’altíssima ensenyansa;

templaris valerosos qu’esmolen daga y llança,

la vetla del combat.

De bades el volíen seguir en son viatge;

a mitx camí se reten… Tot sol travessa’l món…

Desert, palau, iglesia, montanya, mar selvatge,

guardau al menys la petja, guardau la santa imatge

del ermitá Ramon!

La patria es gran, es bella… Té gorchs y fondalades,

boschs, olivars y pobles, y temples y castells;

y serres que s’abeuren del cel en les boirades,

com de la llet materna, alçant-se assedegades,

les boques dels vedells.

Pits de calenta sava, vaixells on van y venen

y esbraven llur coratge ab vents y temporals;

ressons de les altures que’ls cors feels entenen,

y, com esguarts claríssims, blavors del cel qu’encenen

desitjos immortals.

No mida, no, sa fama lo vol de l’oronella,

son front una auba nova corona de claror…

¡Cantem al gran apòstol, fill d’eixa patria bella,

qu’en lo torneig dels setgles, lluitant guanyá per ella

la flor d’eterna olor!

Palma 7 de Dezembre de 1876.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK CAP AL TARD ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

Cap al tard

Cansons de la serra

La Balenguera

La Serra

L’ermitá qui capta

Cansó dels pins

El voltor de Miramar

La sirena

Notes de Deyá

I

II

III

El Rey

Ave-María

Miramar

Anacreòntica

Maternitat

Salutació

El vianant

Elegíes

Les Campanes

La Reliquia

Anyoransa

Desolació

Col·loqui

Dol

I

II

La llengua patria

La Creu

Endresses

Morí jove

L’hoste

Als autors de “Horacianes” y “Enllá”

A-n En Matheu Rotger

A-n En Joaquim Ruyra

Lo foraster a Mallorca

La cansó popular

Fill d’ánima

I

II

III

El cacich

Recort de Sóller

Reyals mercès

L’Espurna

Jovenils

La llágrima

I

II

Dins lo temple

Quiromancia

Plor d’infants

Mallorca y Ramon Lull

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE