Musta helmi
Date: 2025-09-24T00:00:00+00:00
Keywords: Detective and mystery stories; French fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Musta helmi

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Musta helmi

Author: Victorien Sardou

Translator: Aukusti Simojoki

Release date: September 24, 2025 [eBook #76923]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto Oy, 1918

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76923

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUSTA HELMI ***

language: Finnish

MUSTA HELMI

Kirj.

Victorien Sardou

Suomentanut ["La perle noir"]

Aukusti Simelius

"Kariston 75 pennin romaaneja" 11.

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1918.

SISÄLLYS:

I. Ukonilma.
II. Naimahankkeita.
III. Murtovarkaus.
IV. Poliisikomissaario.
V. Salaperäinen aukko.
VI. Syytös.
VII. Yksin.
VIII. Gudulen todistus.
IX. Sydämen todistus.
X. Pako.
XI. Pelastettu.

I. UKONILMA.

Kun Amsterdamissa sataa, niin sataa perinpohjaisesti, ja kun ukkonen jyrisee, niin jyrisee perinpohjaisesti — sitä mieltä oli ainakin ystäväni Balthazar Van der Lys kiiruhtaessaan eräänä kesäiltana hämärän tullessa pitkin Amstelnia, ehtiäkseen kotiin ennen rajuilman puhkeamista. Pahaksi onneksi oli Zuider-Zeeltä päin puhaltava tuuli häntä nopeampi. Vinha myrskynpuuska täytti äkkiä rantakadun, pudisteli ikkunanluukkuja kiskoi irti ilmoituskilpiä, käänteli ja väänteli tuuliviirejä sinne ja tänne. Kukkaruukkuja, kattotiiliä, juorupeilejä lakaisi myrsky mukanaan ja vei yhdessä mylläkässä niiden kanssa kanavaan myöskin Balthazarin hatun, jonka omistajalla oli täysi työ pysytteleidä sitä seuraamasta. Ja äkkiä alkoi ukkonen jylistä sateen syöksähtäessä tulvana pilvistä. Balthazar tuli läpimäräksi ja rupesi rientämään eteenpäin entistä nopeammin.

Saavuttuaan Lastenkodille saakka hän kuitenkin muisti, että ukonilmalla juokseminen saattoi olla vaarallista. Salamat seurasivat toisiaan väliajoitta, jyrisi ja järisi: onnettomuus voi helposti tapahtua. Tämä ajatus säikähdytti häntä siihen määrin, että hän syöksyi suin päin läheisen myymälän edessä olevan katosverhon alle ja joutui suoraan erään henkilön — muutaman aivan tyynenä tuolillaan istuvan herran syliin, ja kävi ilmi, ettei tämä herra ollut kukaan sen vähempi kuin meidän yhteinen ystävämme Cornelius Pamp, joka, kuten voin vakuuttaa, oli kaupungin oppinein mies.

"Ei, mutta katsos! Cornelius! Mitä ihmettä varten istut siinä?" sanoi
Balthazar pudistellen itseään.

"No, no!" huudahti Cornelius huolestuneena. "Pysy hetkinen hiljaa!
Sinähän voit taittaa leijani langat!"

Balthazar katsahti taaksensa luullen ystävän tekevän pilaa hänestä. Hämmästyksekseen hän silloin huomasi tämän aivan vakavana vetävän alas kauneinta paperileijaa, minkä Amsterdam on milloinkaan nähnyt taivaallaan liehuvan. Tuo suuremmoinen lelu ui ilmassa tavattoman korkealla kanavan yläpuolella ja näytti vain vastahakoisesti laskeutuvan takaisin maata kohden. Cornelius veti, paperileija veti, ja tuuli, joka oli hyvin huvitettu heidän pikku kiistastaan, teki kaikkensa saadakseen asian vielä sotkuisemmaksi. Ihmeellisintä kaikessa oli kuitenkin leijan pyrstö, joka oli kaksi kertaa niin pitkä kuin tavallisella leijalla, ja johon oli kiinnitetty lukemattomia pieniä paperiliuskoja.

"Mitä hassutusta se on, että leikit paperileijalla tämmöisessä ilmassa!" huudahti Balthazar vihdoin.

"En minä leiki paperileijoilla, tyhmyri", vastasi Cornelius säälivästi hymyillen, "minä totean, että typpihappoa on sähköisissä pilvissä. Sen todistavat" — Oppinut mies vaikeni hetkeksi ja kävi kiinni nyt täydellisesti voitetuksi antautuneeseen leijaan, mutta katsahdettuaan pyrstöä koristaviin pikku paperiliuskareihin hän jatkoi: "Sen todistavat nämä pienet lakmuspaperiliuskat, jotka, niinkuin näet, ovat tulleet punaisiksi…"

"Vai niin", vastasi Balthazar hymyillen hiukan ylimielisesti niinkuin ainakin asioihin perehtymätön, joka ei ymmärrä näitä tieteen lapsellisuuksia. "Vai niin, sinä teet tutkimuksia!… Hyvin valittu hetki!"

"Niinpä luulisin!" vastasi Cornelius luontevasti. "Ja millainen havaintopaikka!… Katso ympärillesi! — Ei yhtään taloa lähellä! Uhkea taivaanranta! Kymmenen ukkosenjohdatinta näkyvissä ja koko taivas liekkeinä! — Olen vaaninut tätä rajuilmaa pitkät ajat ja päättänyt tulla tänne katsomaan sitä läheltä."

Raju räjähdys keskeytti hänen sanansa.

"Jatka sinä vain!" puhui Cornelius edelleen. "Jyrise ja järise niin paljon kuin haluat! Nyt sinä kuitenkin olet nähtävissäni ja minä tunnen sinun tekosi!"

"Mitä sinä oikeastaan pidät niin mielenkiintoisena?" sanoi Balthazar, joka seisoi jalat katuojasta tulvivassa vedessä eikä ollut laisinkaan hyvällä tuulella.

"Mies-parka", sanoi Cornelius säälivästi hymyillen, "sano minulle mikä tuo on".

"Se on salama", sanoi Balthazar aivan häikäistyneenä.

"Niin kyllä, mutta mitä lajia?"

"Sitä lajia kuin salamat tavallisesti ovat."

"Sinä et ymmärrä mitä tarkoitan", jatkoi Cornelius. "On ero salaman ja salaman välillä! — On olemassa ensi luokan salamoita, jotka muodostavat valkoisen, purppuravivahteisen tai punasinervää valoa hohtavan, jyrkkärajaisen ja hyvin selvän murtoviivan. — Sitten on toisen luokan salamoita, leimahtavia, usein punaloistoisia valokeskuksia, jotka toisinaan leviävät yli koko taivaan rannan. Ja vihdoin kolmannen luokan salamoita, vyöryviä, ponnahtavia, kimmoisia, muodoltaan usein pallomaisia, mutta ovatko ne tosiaankin pyöreitä, vai onko se vain näköhäiriötä?… Juuri tämä kysymys ei pitkään aikaan ole suonut minulle mitään rauhaa!… Sinä voit tosin sanoa minulle, että tulipallosta ovat tarkkoja havaintoja tehneet Howard, Schubler, Kamtz…"

"Oh, minä en sano niin mitään", vastasi Balthazar. "Katsos vain, kuinka vesi nousee! Mieluummin lähtisin tästä."

"Odota minua", sanoi Cornelius. "Kun olen nähnyt pallonmuotoisen salamani…"

"Hiisi minut vieköön, jos sen teen. Kotiini on vain muutama askel, niin että uskallan yrittää. Jos tahdot hauskan takkavalkean, hyvän illallisen, lämpimän vuoteen ja lamppuni tulipallosi asemasta, niin sen voit saada kodissani… Tuletko?"

"Odota hiukan, salamani ei voi viipyä kauaa."

Balthazar ei vastannut ja aikoi juuri rientää kadulle, kun äkkiä kamala kuparinpunainen salama halkaisi pilven, lyöden maahan vain muutaman sadan jalan päässä. Samalla kuului pelottava jyrähdys. Ilmanpaine oli niin kova, että Balthazar horjui ja oli kaatumaisillaan.

"Se oli kieltämättä pallonmuotoinen", sanoi Cornelius. "Tällä kertaa näin sen selvästi. Nyt voimme syödä illallista."

Balthazar oli aivan häikäistynyt ja hämmentynyt,

"Salama iski lähelle taloani!" huudahti hän.

"Ei", vastasi Cornelius, "se iski juutalaiskortteeriin".

Mutta kuuntelematta hänen puhettaan Balthazar alkoi vaarasta välittämättä juosta eteenpäin, pitkin katua, ja Cornelius kokosi pienet paperiliuskansa, nosti tuolin päänsä päälle ja kiiruhti hänen jälessään huolimatta sateesta, joka virtasi kaksinkertaistuneella voimalla.

Tullessaan Zwanenburger-kadulle, jonka varrella hän asui, tunsi ystäväni Balthazar itsensä täysin tyyneksi. Tulenlieskat eivät valaisseet katua, ja talo oli yhä paikallaan. Yhdellä hyppäyksellä hän oli eteisen portailla ja kolkutti pari kolme kertaa käskevästi ovelle. Siitä huolimatta ei kukaan rientänyt avaamaan, niin että Cornelius saavutti hänet. Balthazar kolkutti kaikin voimin.

"Mikä kumma Christianea vaivaa, kun hän ei avaa?"

Vihdoin Christiane kuitenkin tuli. Hän oli kalmankalpea, hänen kätensä vapisivat ja hän saattoi tuskin puhua.

"Oh, herra Balthazar", sanoi hän, "kuulitteko kuinka ukkonen jyrisi?"

"Kuulin kyllä, mutta sinut se kai teki kuuroksi!" vastasi Balthazar, ja riensi sisälle. "Pidähän nyt kiirettä, tyttöseni, me tahdomme kuivat vaatteet, loimuavan takkavalkean ja sitten illallista!"

Yhdellä ainoalla hyppäyksellä hän suoriutui portaiden neljästä, viidestä askelmasta, työnsi suureen saliin vievän oven auki ja vaipui helpotuksesta huoahtaen nojatuoliinsa. Cornelius tuli jälessä tuoleineen…

II. NAIMAHANKKEITA.

Tuntia myöhemmin olivat ystävykset lopettaneet illallisateriansa ja istuivat käsivarret pöydällä välittämättä vähintäkään rajuilmasta, joka ulvoi ja lotisi ulkona.

"Tämä on päivän ihanin hetki", sanoi Cornelius. "Pullo hyvää valkoista curaçaota, suloinen takkavalkea, oivallinen sikari, ja hyvä ystävä juttelutoverina, voiko parempaa pyytää? Tai mitä sanoo Christiane?"

Christiane kävi huoneessa silloin tällöin. Hän pani pöydälle raskaan savikulhon ja pari vanhanaikaista, ohutjalkaista pikaria. Kun Cornelius lausui hänen nimensä, niin hän punastui, mutta ei vastannut mitään; säikähdyksestään hän yhä vielä vapisi.

Christiane (on jo aika, että sen sanon) oli nuori tyttö, joka armeliaisuudesta oli kasvatettu Balthazarin kodissa, ja minä pyydän saada kertoa hänen tarinansa. Teen sen niin vähin sanoin, että ette ehdi tulla kärsimättömiksi.

Kuu rouva Van der Lys, Balthazarin äiti, vähän jälkeen miehensä kuoleman oli eräänä päivänä messussa, tunsi hän pukuunsa koskettavan. Ajatellen, että joku kenties tahtoi päästä käsiksi hänen kukkaroonsa hän odotti suotuisaa hetkeä ja tarttui varkaan käteen sen juuri ollessa työssään. Se oli pikku tytön käsi, aivan hento ja soma ja hieno. — Tuon hyvän rouvan silmiin nousivat kyyneleet, kun hän näki pienet enkelinkätöset, jotka jo olivat niin valmiit tekemään pahaa. Hänen ensi mielijohteensa oli, että hän sallii lapsen säälistä mennä tiehensä; toinen, että hän armeliaisuudesta pitää sen luonansa. Ja niin hän tekikin, tuo jalo nainen. Hän vei kotiinsa pikku Christianen, joka itki ja pelkäsi, että hänen tätinsä lyö häntä. Rouva Van der Lys lohdutti häntä, sai hänet puhumaan ja onnistui saamaan kylliksi selville ymmärtääkseen, että lapsen vanhemmat olivat kuuluneet markkinoilta toisille kierteleviin mustalaisjoukkioihin, että pikku tyttöstä oli hänen varhaisimmasta lapsuudestaan saakka opetettu nuorallatanssijaksi, että isä oli jotakin voimannäytettä suorittaessaan saanut surmaniskun, että äiti oli kuollut hätään ja puutteeseen, ja vihdoin, että täti oli syöjätär, joka pahoinpiteli pikku tyttöä ja siihen saakka oli opettanut häntä varastamaan.

En tiedä tunsitteko rouva Van der Lysiä, mutta hän oli yhtä hyvä nainen kuin hänen poikansa on kelpo mies. Hän piti lapsen luonaan, eikä täti, kuten hyvin saattaa ymmärtää, näyttäytynyt. Hän kasvatti hänet, opetti hänet lukemaan, kirjoittamaan ja laskemaan, ja tytöstä tuli pian oikein esimerkiksi kelpaavan sävyisä, lempeä ja järjestystä harrastava. Ja miten oivallinen emäntä hänestä sukeutuikaan.

Kun tuo vanha nainen kuoli, sai hän ainakin tuntea tyydytystä voidessaan jättää jälkeensä pojalleen, paitsi kilttiä Gudulea, keittäjätärtä, joka oli kuuro ja alkoi jo käydä vanhuuttaan hieman raihnaiseksi, reippaan ja valppaan viidentoistavuotiaan tytön, joka ei milloinkaan antaisi Balthazarin takkavalkean sammua eikä hänen päivällisensä jäähtyä, ja joka tiesi, mistä hienot pöytäliinat ja kauniit hopeakalut otettiin juhlapäivinä käytettäviksi. Sitäpaitsi hän oli kohtelias, miellyttävä, lempeä ja suloinen. Sitä mieltä oli ainakin Cornelius, joka hänen silmissään oli keksinyt paljon mielenkiintoisempia salamoita kuin nuo kolmannen luokan salamat… Mutta vaiti!… Enpä tahdo puhua sivu suun.

Voin joka tapauksessa lisätä, että Christiane otti hyvin vastaan Corneliuksen ja että tämä lainasi hänelle hyviä kirjoja. Nuori mies antoi suuremman arvon Christianen kaltaiselle kodin toimissa taitavalle nuorelle tytölle kuin kaupungin kaikille kauniille nukille, jotka usein eivät kelvanneet mihinkään. Mutta tänä iltana näytti siltä kuin rajuilma olisi herpauttanut hänen kielensä. Hän oli kieltäytynyt istuutumasta pöytään ystävysten kanssa, joita varten se oli tavanmukaisesti katettu, kulki ulos ja sisään, kuunteli vain puolella korvalla mitä sanottiin, vastasi päin seiniä ja teki ristinmerkin joka kerta kun salamoi. Balthazarin kääntyessä hetkistä myöhemmin hän oli kadonnut, ja Balthazar arveli hänen menneen yölevolleen. Jonkun hetken kuluttua hän kävi kuuntelemassa Christianen huoneen ovella; huone oli suuren salin vieressä ja samansuuntainen kuin työhuone. Kun hän ei mitään kuullut, niin hän oli vakuutettu siitä, että tyttö oli jo nukkunut, ja palasi piippuaan täyttäen paikalleen Corneliuksen rinnalle.

"Mikä hänen on tänä iltana?" kysyi tämä viitaten tytön huoneeseen päin.

"Rajuilman vaikutusta", vastasi Balthazar. "Naiset peljästyvät niin helposti."

"Jollei niin olisi, rakas Balthazar", vastasi Cornelius, "niin ei meillä olisi sanomattoman suurta iloa saada suojella heitä kuten lapsia… erittäinkin häntä, joka on niin viehkeä ja hauras!… En voi katsoa häntä saamatta kyyneliä silmiini, hänessä on jotain niin lempeätä, niin hyvää, niin suloista! Ah, mikä ihastuttava lapsi!"

"Vai niin, mestari Cornelius", sanoi Balthazar hymyillen, "luulenpa että iloitset hänestä yhtä paljon kuin ukonilmasta!"

"Oh, se on niin erilaista!" sopersi Cornelius ja punastui hiukan.

"Tietysti…", vastasi Balthazar ja purskahti nauruun, tarttuen samalla sydämellisesti ystävänsä käsiin. "Kuulehan", lisäsi hän hymyillen viehättävää, suoraan sydämestä tulevaa hymyään, joka teki kaikki ehdottomasti hänen ystävikseen, "luuletko todellakin, etten tiedä, mitä täällä tapahtuu?… Sinä et huvittele vain laskemalla paperileijoja lentämään Amstelnin yläpuolelle, sinä suuri lapsi, sinä olet myöskin pallosilla Christianen kanssa, ja teidän molemmat pikku sydämenne ovat palloina."

"Mitä tarkoitat?" änkytti oppinut hämmentyneenä.

"Mutta, rakas Cornelius, jo kolme kuukautta olet tullut tänne säännöllisesti kahdesti päivässä, kello kaksitoista, mennessäsi luennollesi eläintieteelliseen puutarhaan, ja kello neljä, sieltä palatessasi, etkä suinkaan tahdo uskotella minulle, että minun kauniit silmäni ne vain sinua tänne vetävät…"

"Se on suorin tie", koki Cornelius kainosti huomauttaa.

"Niin, rakkauden onneen…

"Mutta…

"Kuule nyt", jatkoi Balthazar häntä kuuntelematta, "haastelkaamme hiukan järkeä: Christiane ei ole mikään tavallinen tyttö; hän on hieno tunteinen, hänellä on viisas pikku pää ja kylliksi ymmärrystä ihaillakseen sinun kaltaistasi kirjatoukkaa. Sinä puristat hänen käsiään, näytät olevasi levoton hänen terveydestään, lainaat hänelle kirjoja, jotka hän ahmien lukee. Hänen puvussaan oleva tahra antaa aiheen pieneen kemian oppituntiin, kukkaruukku luonnonhistorian luentoon ja kissa vertailevan anatomian kurssiin!… Hän kuuntelee jännittyneenä, silmät suurina. Ja sinä luulet, ettei rakkaus tule leikkiimme mukaan, kun opettaja on viidenkolmatta- ja oppilas kahdeksantoistavuotias?"

"No niin, minä rakastan häntä!" vastasi Cornelius päättäväisesti. "Mitä aiot tehdä sille asialle?"

"Entä sinä itse?"

"Mennä hänen kanssaan naimisiin."

"Mutta sano se sitten hänelle!"

"Sanon tietysti!"

"Tule siis ja salli, että syleilen sinua!" huudahti Balthazar. "Ja eläköön ilo! Minäkin aion mennä naimisiin!"

"Ohoo!" lausui hämmästynyt Cornelius hitaasti.

"Niin, minä aion mennä naimisiin", jatkoi Balthazar rakastuneen koko innolla, "ja minä menen naimisiin neiti Suzanne Van Miellisin, pankkiirin tyttären kanssa".

Cornelius teki liikkeen, jonka voisi kuvata ihailevalla huudahduksella:
"No, vie sun!…"

Balthazar jatkoi:

"Tiedä, Cornelius, että olen rakastanut häntä kuusi vuotta, rakastanut intohimoisesti. Mutta neiti Suzanne, joka nyt on suuren pankkiirin tunnustettu tytär, oli silloin vain hänen avioton lapsensa. Hänen äitinsä oli niin köyhä, että he molemmat kävivät meillä neulomassa. Muistatko hänet?… Mutta jos olisin siihen aikaan uskaltanut avoimesti sanoa: 'Tämä on minun vaimoni!' olisi siitä syntynyt aika melu suvussani. Sanoin senvuoksi itselleni: "'Myöhemmin! Myöhemmin!' Ja nyt se myöhemmin on tullut. Eräänä kauniina päivänä tultiin Suzannea ja hänen äitiään vaunuilla hakemaan, ja sitten sitä mentiin! Van Miellis, suuri egoisti, joka ei koskaan ollut tahtonut nähdä tytärtään, oli sattumalta kohdannut hänet. Hän oli tullut liikutetuksi, saanut omantunnonvaivoja, — niin hän itse sanoo, mutta minä luulen, että hän aivan yksinkertaisesti tarvitsi jonkun hoitamaan leiniään. Olkoonpa nyt syy mikä tahansa, lopun tiedät yhtä hyvin kuin minäkin. Hän kuoli toissa talvena ja jätti tyttärelleen omaisuuden, joka on tämän kaupungin suurimpia".

"Suurin!" sanoi Cornelius vakavasti.

"No, niin sepä juuri asiassa harmillista olikin, Cornelius, ja se esti minua menemästä Suzanneni luokse. Hän oli liian rikas! En uskaltanut mennä häntä tervehtimään. Olisi näyttänyt siltä kuin olisin tullut rahojen tähden. Et voi ajatellakaan, miten suuri joukko nuoria miehiä tahtoi nyt mennä hänen kanssansa naimisiin. Ensi kerran kohtasin hänet, senjälkeen kuin onni oli alkanut hänelle hymyillä, eläintieteellisessä puutarhassa. Hänen ympärillään oli puolisen tusinaa kaiken ikäisiä 'ritareita', ja kuinka kohteliaita he olivatkaan, kuinka avuliaita!… En olisi koskaan rohjennut mennä hänen luoksensa. On myönnettävä, että hän se lähestyi minua. 'Noo, herra Balthazar', sanoi hän, 'oletteko unohtanut vanhat ystäviänne?' Minä takerruin kohteliaisuuksiin. Toiset nauroivat minulle salaa. Mutta kun hän tarttui käsivarteeni ja kun hänen äitinsä kutsui minut heidän luoksensa päivälliselle, niin eivät he ensinkään nauraneet, nuo toiset, joita ei kutsuttu… Ja minä vietin illan heidän luonansa!… Oh, hyvä Jumala, kuinka ihana ilta!"

"Ja sitten?" kysyi Cornelius.

"Ja sitten jätin häntä tuskin milloinkaan. Minä rakastin häntä hulluuteen saakka, mutta en olisi koskaan sanonut sitä hänelle. Hänen äitinsä se sai minut puhumaan… Kelpo nainen, joka pitää minusta siksi, että olin hänelle kohtelias hänen köyhänä ollessaan. Tässä muuanna päivänä, kun hän saattoi minua eteiseen, hän sanoi minulle: 'Mutta puhukaahan toki tyttäreni kanssa, herra Balthazar. Te olette enemmänarvoinen kuin kaikki nuo muut yhteensä, ja minä olisin onnellinen, jos saisin sanoa teitä pojakseni! Näetkös, se ratkaisi asian. Rohkaisin mieleni, ja illalla, jäädessäni hetkiseksi yksin Suzannen kanssa, sanoin hänelle tuon tärkeän sanan!… Näytti kyllä siltä kuin hän olisi sitä odottanut, mutta se ei estänyt häntä olemasta yhtä liikutettu kuin minäkin. Hän punastui, mutta katsoi minuun kuitenkin. Oh, hän katsoi aina sieluni sisimpään saakka, siksi kunnes en enää tietänyt, seisoinko päälläni vai jaloillani'. — Vihdoin hän virkkoi: 'Balthazar, ette saa pahastua siitä mitä nyt aion sanoa teille; mutta senjälkeen kuin tulin rikkaaksi, olen ollut hyvin onneton. En voi enää erottaa toisistaan niitä, jotka minua rakastavat, ja niitä, jotka eivät rakasta minua. Minulle osoittavat kunnioitustaan niin monet, että epäilen kaikkia. Ja mieluummin heittäisin koko omaisuuteni Amstelniin kuin menisin naimisiin sellaisen miehen kanssa, jota epäilisin alhaisten laskelmain teosta'".

"'Oh! Neiti!' Ymmärrät, että jouduin mielenliikutuksen valtaan! Mutta hän jatkoi: 'Tiedän kyllä, että te, herra Balthazar, ette kuulu heihin… Se olisi liian surullista!… Mutta se ei riitä. Saatte kuulla unelmani. Tahtoisin mennä naimisiin miehen kanssa, joka on rakastanut minua silloin kun olin vielä köyhä… Oh, tuntisin itseni varmaksi sen miehen rakkaudesta, ja minä rakastaisin puolestani häntä yhtä hartaasti!…' — 'Mutta, neiti', huudahdin, 'minä olen se mies! Olen rakastanut teitä kuusi vuotta, ja vaikka en ole uskaltanut sitä koskaan teille sanoa, on teidän täytynyt se huomata!' Hän vastasi minulle aivan hiljaa: 'Niin, kenties…' Ja hän katsoi minuun yhä niin omituisesti… Huomasin aivan hyvin, ettei hän parempaa pyytänyt kuin että voisi uskoa minua, ja ettei hän sitä uskaltanut tehdä…"

"'Kuulkaa minua', jatkoi hän; 'te voisitte saada minut varmaksi rakkaudestanne. Muistatteko erään kesäpäivän, jolloin minä ja äitini olimme teillä neulomassa? Puutarhaan tuli kukkaslähetys.'Oh sen muistan aivan hyvin, neiti. Ne olivat kämmeköitä.' 'Niin, ja minä sain tulla kanssanne katsomaan niitä. Siinä oli muodoltaan mitä erilaisimpia, niin omituisia kukkia! Muutamat olivat perhosen, muutamat ampiaisen näköisiä, yksi taas muistutti miltei ihmisen kasvoja. Mutta erittäinkin yksi kukka oli kaikkia muita kauniimpi, ja kymmenen samasta juuresta kasvavan kukan joukossa ei ollut ainoatakaan sen näköistä. Se oli kuin ruusunvärinen pikku sydän, kaksi pientä sinistä siipeä kummallakin puolen!… En ole koskaan nähnyt mitään niin kaunista. Ja sitten… — 'Ja sitten, antakaa minun kertoa jatko, neiti… Ja sitten, kun me molemmat kumarruimme katsomaan kukkaa, en tiedä, miten se tapahtui, mutta teidän hiuksenne sattuivat hiukan koskettamaan minun hiuksiani. Teitte nopean liikkeen vetäytyäksenne syrjään, ja silloin osuitte kiskaisemaan irti kukan, josta piditte kiinni paremmin nähdäksenne sen… voin vieläkin nähdä teidän seisovan siinä valmiina purskahtamaan itkuun ja pyytämään minulta anteeksi… Silloin tuli äitinne ikkunaan ja huusi teitä. Ja minä…'" — 'Mitä te teitte?' — 'Minä otin taittuneen kukan maasta!!' — 'Otitteko sen maasta?' — 'Ja kätkin sen muistoksi tuosta lyhyestä, ihanasta hetkestä.' — 'Oletteko kätkenyt sen?' — 'Mitä suurimmalla huolella, neiti, ja voin näyttää sen teille milloin tahdotte!'

"Olisitpa nähnyt Suzannen sillä hetkellä! Se ei ollut enää hän, ei, se oli uusi Suzanne, jos mahdollista sadoin verroin kauniimpi… Hänen silmänsä säikkyivät, hänen kasvonsa loistivat. Hän ojensi minulle molemmat kätensä niin hurmaavalla liikkeellä, ettei enkelikään olisi osannut sellaista tehdä. — 'Vain sen tahdoin tietää, ystäväni', sanoi hän, 'ja minä olen hyvin onnellinen!… Kun kerran panitte kukan talteen muistoksi minusta, niin varmaan rakastitte minua jo silloin, ja kun teillä on se vielä, niin rakastatte minua yhä edelleen. Tuokaa se mukananne tänne huomenna, tuo pieni kukka sinisine siipineen… Rakkaampaa lahjaa ette häissäni voisi antaa minulle!…' Oh, Cornelius!… vakuutan sinulle, että olin pyörtyä, kun kuulin sanat häät ja lahja… Minä nousin, ja olisin varmaankin tehnyt jotain hullua, ellei hänen äitinsä olisi tullut sisälle juuri silloin. Syleilin tuota hyvää naista ja suutelin hänen tyttärensä poskia vähintään kymmenen kertaa. Se tyynnytti minua jonkun verran. Otin hattuni ja riensin juosten pois, toivoen saavani jo tänään jättää Suzannelle pienen kukkamme… Mutta tämä kirottu rajuilma teki aikomukseni tyhjäksi, ja minä saan odottaa onneani huomiseen saakka… Nyt olet kuullut koko jutun!"

"Paratiisin kaikkien pyhimysten nimessä", huudahti Cornelius ja heittäytyi hänen syliinsä, "kahdet häät samalla kertaa!" Ja aivan kuten pienet katupojat kirkon portailla hän alkoi heittää lakkiaan ilmaan ja huutaa: "Eläkööt häät! Eläköön morsiuspari! Eläköön rouva Balthazar! Eläköön rouva Cornelius! Eläkööt kaikki pienet Van der Lysit! Eläkööt kaikki pikku Pampit!"

"Hiljaa!" sanoi Balthazar nauraen. "Sinä herätät Christianen…"

"Oh!" sanoi Cornelius ja hiljensi ääntään. "Emme saa herättää Christianea. Näytä minulle sinisiipinen kukkasi, että saan ihailla sitä…"

"Se on pienessä rautalippaassa piirongissani", sanoi Balthazar, "äitini kaikkien korujen joukossa. Olen pannut sen pieneen lasimedaljonkiin, jonka olen reunustuttanut kullalla ja mustilla helmillä. Katsoin sitä viimeksi tänä aamuna. Se on ihastuttava… Saatpa nähdä!"

Hän otti lampun käteensä, veti avainkimpun taskustaan ja avasi työhuoneensa oven…

Heti senjälkeen Cornelius kuuli hänen huudahtavan tuskaisesti. Hän nousi paikaltaan… Balthazar näkyi taas oviaukossa, kasvoiltaan aivan kalpeana.

"Cornelius!… Oh Jumala!" sammalsi hän.

"Mikä on? Mitä on tapahtunut?" huudahti ystävä kauhistuneena.

"Oh, Jumalani… tule… katso, katso!"

Ja Balthazar nosti lamppua, jotta valo paremmin lankeaisi huoneen perälle.

III. MURTOVARKAUS.

Se, mitä Cornelius näki; osoitti ystävän huudahdukseen olleen kylläkin syytä. Lattia oli ihan täynnänsä kaikenlaatuisia papereita; ne olivat lähtöisin kahdesta rikkirevitystä, viheliäisestä päällyksestä, jotka oli siepattu hyllyltä ja nyt olivat räsyisinä matolla. Niiden vieressä, samaten aukaistuna, teräslukostaan huolimatta, oli suuri nahkasalkku, jossa Balthazar säilytti kirjeenvaihtoaan. Se oli tyhjä, ja kirjeet, joita oli pari sataa kappaletta, olivat hajallaan kaikkialla huoneessa!…

Mutta se ei ollut kuitenkaan pahinta. Silmiensä edessä kaikki tämä hävitys, jonka laajuutta hän ei vielä ollut tajunnut. Balthazar ajatteli ensimäiseksi piironkia. Sen rautalukon vastustusvoima oli kuitenkin ollut suurempi kuin salkun lukon, ja salpa oli yhä vielä kiinni sinkilässä. Sen sijaan oli laskulevy pahoin runneltu. Lukon ympärillä oleva osa oli kokonaan, aivan kirjaimellisesti rikki hakattu, pois kaavittu, muruiksi jauhettu. Ja itse lukko riippui irrallaan ja oli aivan surkean näköinen katkottuine ja käyristyneine ruuveineen. Kaarteinen, liikkuva laskulevy oli avattu niin paljon, että käden saattoi pistää sisään ja tutkia kaikki laatikot ynnä lokerot.

Mutta merkillisintä on se, mikä nyt seuraa. Useimmat laatikoista, jotka laskulevyn auettua olisi esteettömästi voinut ryöstää ja joissa oli arvokkaita papereita, oli jätetty silleen; näytti melkein siltä kuin varas ei olisi välittänyt avatakaan niitä. Hänen koko huomionsa oli suuntautunut siihen laatikkoon, joka sisälsi kulta- ja hopearahoja — noin puolitoistatuhatta tukaattia ja kaksisataa floriinia — sekä sen pienen koruja sisältävän teräslippaan, josta Balthazar oli puhunut. Tämä laatikko oli vedetty auki ja oli niin tyhjä kuin olisi se käännetty ylösalaisin; kaikki olivat poissa, — kulta, hopea, korut, — jäljettömiin kadonneina. Mutta tuskaisimmalta tuntui Balthazarista onnettomuus, kun hän otti pienen teräslippaan lattialta ja tuli vakuutetuksi siitä, että se todellakin oli tyhjä ja että medaljongi oli varastettu muiden tavarain mukana!…

Tämä hirveä menetys, joka koski häneen kovemmin kuin kaikki muu, saattoi hänet ensi lamaannuksen ohi mentyä täydellisen hulluudenpuuskan valtaan. Hän avasi kiivaasti kadunpuolisen ikkunan ja alkoi huutaa kaikin voimin: "Ottakaa varas kiinni!" Ja koko kaupunki olisi vanhan tapansa mukaan vastannut: "Tuli on irti!" jollei muutamia rajuilman aikaansaamaa vahinkoa tutkimaan lähteneitä poliisikonstaapeleita olisi samassa sattunut kulkemaan ohitse. He kiiruhtivat lähemmäs ikkunaa, jossa Balthazar seisoi turhaan koettaen noitumalla ja viittilöimällä selittää mitä oli tapahtunut. Herra Tricamp, konstaapelijoukon johtaja, ymmärsi kuitenkin hänen puhuvan varastetuista tavaroista, ja lausuttuaan kehotuksen, että Balthazar oman etunsa vuoksi hiljentäisi hiukan ääntään, hän sijoitti kaksi konstaapelia vartioimaan lähintä ympäristöä ja pyysi itse päästä sisään.

IV. POLIISIKOMISAARIO.

Portti avattiin äänettömästi. Herra Tricamp astui sisään varpaillaan, ja häntä seurasi kolmas konstaapeli, jonka hän jätti alas eteiseen antaen hänelle määräyksen, ettei hän saisi sallia kenenkään tulla sisään eikä kenenkään mennä ulos. Kello lienee ollut noin kahdentoista paikkeilla yöllä; koko kaupunki nukkui, ja talossa vallitsevasta hiljaisuudesta päätettiin, ettei hälinä ollut häirinnyt hiukan kuuroa Gudulea ja päivän mielenliikutusten uuvuttamaa Christianea, vaan että he edelleen nukkuivat levollisesti.

"Mistä on oikeastaan kysymys?" sanoi herra Tricamp ääntänsä hiljentäen.

Balthazar veti hänet mukanaan työhuoneeseensa ja näytti hänelle sanaakaan sanomatta siellä tapahtuneen hävityksen.

Herra Tricamp oli lyhytkasvuinen, lihavahko, mutta vilkas ja vikkelä mies. Hän näytti iloiselta, hänen ilmeissään oli jotakin itseensätyytyväistä — selityksenä sille oli hänen suuri arvonsa —, tahtoi käydä hienosta, kaunopuheisesta, taidokkaasta!… Muutoin liukas ja kykenevä mies, jossa ei ollut muuta vikaa kuin tavaton lyhytnäköisyys, mikä puutteellisuus on hänen ammatissaan erittäin kiusallinen, kun se näet pakotti hänet katsomaan kaikkea läheltä, eikä se ole aina paras keino nähdä hyvin.

Hän aivan ilmeisesti hämmästyi, mutta kaikissa ammateissa on sääntönä, että yleisön edessä ei saa näyttää hämmästyneeltä, ja siksi hän tyytyi vain mutisemaan:

"Hyvin hyvä!… Hyvin hyvä!" ja silmäilemään ympärilleen kuin mies, joka täydellisesti vallitsee tilannetta.

"Näette itse", sammalsi Balthazar kuohuksissaan, "näette itse!"

"Hyvin hyvä!" sanoi herra Tricamp. "Salkku on murrettu auki, piironki murrettu auki! Hyvin hyvä, oivallista!…"

"Oivallista! Mitä tarkoitatte?" huudahti Balthazar.

"Rahat ovat poissa, vai kuinka?" jatkoi herra Tricamp.

"Kaikki rahat."

"Hyvä."

"Ja korut!… Ja minun medaljonkini!"

"Hyvä! Murtovarkaus asutussa talossa!… Erinomaista!… Ja ettekö epäile ketään?"

"En ketään."

"Sen parempi! Siten saamme koko kunnian asian selvittämisestä."

Balthazar ja Cornelius katsoivat kummastuneina toisiaan, mutta herra
Tricamp jatkoi levollisesti ja mistään välittämättä:

"Tutkikaamme ovi."

Balthazar näytti hänelle huoneen ainoan oven. Siinä oli kaunis vanhanaikuinen lukko, mestariteos, jollaisen vain harvoin nykyään näkee hyvässä Hollannissamme. Tricamp väänsi avainta pari kertaa; lukko kääntyi helposti edes ja takaisin helakasti näpsähtäen. Hän veti avaimen pois reiästä ja näki ensi silmäyksellä, että tätä lukkoa ei voinut avata tavallisilla työkaluilla. Avain oli kaksinkertaisen apilanlehden muotoinen ja siihen kätkeytyi salaisuus, jonka hyvin harvat tunsivat.

"No, entä ikkuna?" sanoi herra Tricamp ja antoi avaimen Balthazarille.

"Ikkuna oli suljettu," sanoi Cornelius, "me avasimme sen, kun huusimme teitä. Voitte muutoin itse nähdä, että siinä on tukeva, hyvin tiheä rautaristikko."

Herra Tricamp otti selvän siitä, että ristikon lävitse tosiaankaan ei olisi päässyt edes kaksivuotinen lapsi, ja sulki sitten itse ikkunan. Senjälkeen hän tietystikin kääntyi tarkastamaan tulisijaa. Balthazar seuraisi hänen pienintäkin liikettään yhtä luottavaisin katsein kuin sairas lääkäriään hänen kirjoittaessaan lääkemääräystänsä.

Herra Tricamp kumartui ja silmäili tarkkaavaisesti tulisijan sisustaa. Mutta taaskin hänen laskelmansa kumoutuivat. Hiljakkoin toimitettu uusintamuuraus oli miltei tykkänään sulkenut savuaukon ja jättänyt tilaa vain kapealle kamiininputkelle. Itse kamiini, joka otettiin joka kevät pois puhdistettavaksi ja jota ei pantu takaisin paikalleen ennenkuin kylmän taas tultua, oli vinnillä, ja tulisija oli typötyhjä. Herra Tricamp ei voinut hetkeäkään epäillä, että joku olisi tullut sisään tuollaisen savutorven kautta, ja hän suoristautui jälleen, enemmän hämillään kuin tahtoi näyttääkään.

"Hyvin hyvä!" sanoi hän. "Sepä peijakasta!" Ja hän rupesi katselemaan kattoa, vaihdettuaan ensin lornettinsa tavallisiin silmälaseihin. "Ei mitään epäiltävää sielläkään, ei edes mitään arveluttavaa!" Hän otti lampun Balthazarilta, asetti sen piirongille ja nosti pois kaihtimen. Ja silloin he äkkiä huomasivat jotakin, mikä siihen saakka oli jäänyt heiltä huomaamatta…

V. SALAPERÄINEN AUKKO.

Kolme jalkaa piirongin yläpuolella ja kutakuinkin katon ja lattian keskivälillä oli seinässä puukko, joka oli työnnetty varsin syvään. Lähemmin tarkastettaessa huomattiin, että se oli Balthazarin oma. Se oli ulkomaalainen ase, jonka hän oli saanut eräältä ystävältään ja joka tavallisesti oli piirongissa. Mutta suurinta hämmästystä oli omansa herättämään se, miten sitä oli käytetty. Missä tarkoituksessa se oli isketty seinään? Samassa huomasi Tricamp, että soittokellon johto, joka kulki pitkin katon reunustaa, oli leikattu poikki ja riippui irtonaisena piirongin yläpuolella. Hän hyppäsi ketterästi tuolille ja tuolilta piirongille sekä rupesi läheltä tutkimaan asiaa. Mutta hän oli tuskin päässyt tilapäisille portailleen, kun hän huudahti voitonriemuisena. Itse asiassa hänen tarvitsi vain nostaa kättään ja kohottaa seinäpaperipalasta, joka oli kolmelta puolelta irroittunut liimauksesta, paljastaakseen sen alla seinässä olevan suuren pyöreän aukon, jota alasriippuva seinäpaperi oli siihen saakka peittänyt.

Tämä huomio oli niin odottamaton, että molemmat herrat, jotka seurasivat herra Tricampin puuhailua, rupesivat oikein tuijottamaan hämmästyksestä. Balthazar muisti kuitenkin pian, että tämä aukko, joka jo kauan oli ollut unhotuksissa, oli aikoinaan ollut silloin vain pukuhuoneena käytetyn viereisen kamarin ikkunana. Myöhemmin herra Van der Lys oli osittain uudestarakennuttanut talon, jolloin pieni pukuhuone oli muutettu makuuhuoneeksi ja siihen tehty uusi ikkuna kadulle päin. Tarpeeton aukko oli senjälkeen peitetty samoilla seinäpapereilla, joilla huoneen seinät entiseltään olivat verhotut.

Herra Tricamp käänsi huomiota siihen, kuinka taitavasti seinäpaperi oli irroitettu; nähtävästi oli niin tehty siinä mielessä, että sen myöhemmin voisi uudelleen liimata kiinni. Ojentautumalla hänen onnistui pistää käsivartensa aukkoon ja vakuuttautua siitä, että viereisen huoneen seinäpaperi oli irroitettu samalla tavalla, yhtä huolellisesti, yhtä taitavasti ja ilmeisesti samassa tarkoituksessa!…

Ei ollut enää epäilystäkään: tästä aukosta varas varmaankin oli tullut huoneeseen; se oli siksi suuri, että siitä pääsi kulkemaan. Herra Tricamp, joka oli laskeutunut jalustaltaan, oli nyt valmis luistavasti, pienimmittäkään epäilyksittä, kertomaan varkaan menettelytavat siitä asti kun hän oli tullut, siihen saakka kuin hän lähti.

"Puukon, joka on aukon ja piirongin välillä, on varas", sanoi hän, "ilmeisesti iskenyt seinään saadakseen jalalleen tukea ylöskiivetessään, mikä oli vaikeampaa kuin alaslaskeutuminen. Heti kun hän ulottui soittojohtoon, repi hän poikki rautalangan, joka sitten oli hänelle tukena; tietysti ei sitä, joka panee kellon soimaan, vaan toisen, ja vain se onkin väännetty ja taivutettu. Mitä tulee päällyksiin, jotka ovat tyhjinä matolla, ilman että oikeastaan voimme ymmärtää miksi ne on ryöstetty, niin voihan ajatella, että varas on tehnyt harkitsemattoman liikkeen ja menettänyt tasapainonsa, ollessaan paraikaa kiipeämässä takaisin ylös. No, siinä tapauksessa hän tietystikin on tarrautunut kiinni ensimäiseen ulottuvissa olevaan esineeseen. Hylly, jolla päällykset olivat, on korkeampi kuin piironki, ja juuri sitä hän tarvitsi. Saadessaan puukosta tuen oikealle jalalleen hän koetti hetkisen tukea vasenta päällyshyllyyn, mutta hylly rupesi silloin häilymään ja kaksi päällystä liukui lattialle — huomatkaa: kaksi ylimäistä, joiden kaiken luonnonjärjestyksen mukaan täytyi ensiksi pudota. Pieni jalantuki oli kuitenkin palauttanut hänet tasapainoon, ja hän pääsi luukulle enemmittä esteittä. Ja päällyshylly joutui tietysti myöskin tasapainotilaan, kun siihen ei enää nojattu. Katson tästä johtuneen sen huolimattomuuden, että varas ei liimannut uudestaan kiinni seinäpaperinpalasia, joita hän ei olisi irrottanut niin kovin huolellisesti, jollei hän olisi aikonut panna niitä kiinni samalla tavoin kuin ne olivat ennenkin. — Eikö tämä tunnu teistä päivänselvältä?"

Balthazar ja Cornelius kuuntelivat milteipä ihmetellen tätä kekseliästä selvittelyä. Mutta ensinmainittu ei ollut nyt siinä tilassa, että hänen ihailunsa olisi kauaa kestänyt; hän ei voinut ajatella muuta kuin yhtä asiaa, medaljongiaan. Ja kun hän nyt tiesi, miten varas oli tullut sisään, ei hän välittänyt saada selkoa muusta kuin siitä, miten ulosmeno oli tapahtunut…

"Kärsivällisyyttä", vastasi herra Tricamp ja otti voitonriemuisena hyppysellisen nuuskaa; "kun nyt tunnemme varkaan menettelytavat, niin tutkikaamme hänen luonnonlaatuaan."

"Hänen luonnonlaatuaan!" huudahti Balthazar.

"Siihen kai meillä on aikaa!"

"Anteeksi", sanoi herra Tricamp, "me emme voi tehdä mitään parempaa. Ystävänne, joka on oppinut mies, ymmärtää kyllä heti minut. Fysioloogisten tietojen käyttäminen tutkimuksissa, kuulusteluissa ja lainopillisissa harkinnoissa on nykyään aivan tavallista, ja vanhat puoskarinkeinot on tuomittu tuiki mitättömiksi…"

"Mutta", sanoi Balthazar, "sill'aikaa kuin tässä haastelemme, livahtaa varas käsistämme."

"Livahtakoonpa vain", vastasi herra Tricamp, "kyllä me hänet uudestaan saamme kiinni. Tahdon sanoa, että te ette koskaan voi saada rikosta perinjuurin selville, jos vapaaehtoisesti luovutte tutkimasta niitä luonteenpiirteitä, joissa rikoksellinen tavalla tai toisella paljastaa ja ilmaisee itsensä. Voiko tavata selvempiä piirteitä, parempia todistuksia, oivallisempia nimileimasimia kuin mitä ilmenee toiminnan sivuseikoissa? Varkaudet eivät ole toistensa kaltaisia, samaten kuin eivät murhatkaan. Voimme olla varmoja siitä, että rikollinen paljastaa itsensä tavassa, millä rikos on tehty, suorituksen enemmän tai vähemmän suuressa kekseliäisyydessä, kyvyssä, raakuudessa tai siroudessa. Täytyy vain kyetä se näkemään. — Niinpä eilen aamulla, kun edessäni oli kaksi palvelustyttöä, jotka molemmat olivat yhtä epäiltyjä siitä, että olivat varastaneet saalin emännältään, saatoin heti ensi silmäyksellä osoittaa rikoksellisen. Varkaalla oli ollut valittavinaan kaksi saalia, sininen ja ruskea. Hän oli ottanut sinisen! Toinen tytöistä oli vaalea ja toinen tumma. Olin varma siitä, etten erehtyisi, kun vangitsin vaalean — tumma olisi ilmeisesti valinnut ruskean saalin."

"Ihmeteltävää", sanoi Cornelius.

"No, mutta sanokaa minulle sitten varkaani nimi", huudahti Balthazar, "ja sanokaa se pian, minä aivan näännyn kärsimättömyydestä…"

"En sano teille heti hänen nimeään", jatkoi herra Tricamp, "mutta ensiksikin tahdon varmasti väittää, että hän on vielä aivan oppilasasteella. Se, että paperi on niin taitavasti irroitettu seinästä, voisi helposti antaa meille erehdyttävän kuvan hänen kyvystään, mutta seinäpaperi, joka on ollut kiinniliimattuna viisi, kuusi vuotta, irtautuu niin helposti, ettei siihen asiaan suurtakaan taitoa tarvita. — Aukko oli olemassa ennestään, se oli vain löydettävä; ja sen päälle kiinnitetty seinäpaperi oli kylläkin selvä viite. Minä en puhu mitään tästä kömpelösti aukirevitystä salkusta enkä piirongista, johon on murtauduttu niin häikäilemättömästi ja epähienosti. Ei voi muuta kuin kohauttaa olkapäitään. Työ on tehty ihan mauttomasti. Katsokaa tätä lukkoa, kuinka se riippuu! Se on surkeaa!… Hän ei ole edes ymmärtänyt ottaa salpaa pois sinkilästä. — Hänellä lienee kerrassaan kehnot kojeet, ja se on aivan anteeksiantamatonta, kun Englannin teollisuus valmistaa mitä hienoimpia, herkullisimpia, erittäin helposti käsiteltäviä työkaluja!… Oh! Hyvät herrat! Voin milloin vain tahdotte saattaa teidät yhteyteen oikeiden taiteilijain kanssa, jotka murtavat lipastonne auki tavalla, minkä täytyy saattaa teidät ihastuksiinne…"

"Olemme siis tekemisissä alottelijan kanssa?" sanoi Cornelius.

"Aivan varmaan… ja sitäpaitsi oikean tomppelin kanssa. Varas, jolla olisi hiukankaan omanarvontuntoa, ei milloinkaan jättäisi huoneeseen tällaista sekasortoa: parempi maku hänellä olisi… Saundersen, jonka tässä tuonnoin mestasimme, olisi palannut takaisin ja pannut kaikki järjestykseen. Hän oli todellinen taiteilija! — Voin lisätä, että kyseessäoleva henkilö ei ole varsin suuri eikä voimakas. Tämän seikan todistamiseksi minun tarvitsee viitata vain puukon ja kellojohdon käyttöön. Keskikokoinen ja väkevä mies olisi vaikeuksitta voinut vain käsiensä avulla hinata itsensä aukolle. Voimakas käsi olisi sitäpaitsi yhdellä lyönnillä iskenyt puukon seinään, mutta meidän varkaamme on ilmeisesti tehnyt kauan työtä saadakseen sen pysymään. Katsokaapa vain tätä uutta uurretta, joka on puukonpäässä."

"Se on totta", sanoi Balthazar, jonka tämä syvällinen selitys oli aivan häikäissyt.

"Ja kuitenkin", huomautti Cornelius, "kun katsoo tätä aukimurrettua lipastoa…"

"Oh, juuri siinä heikkous on ilmennytkin!" huudahti herra Tricamp. "Todellinen voima on keskitettyä ja rauhallista, sillä se on varma itsestään. Se suuntaa yhden ainoan nyrkiniskun lipaston laskulevyyn, ja levy menee rikki! Mutta sen, mitä tässä näemme, on tehnyt voimaton raukka, joka on joutunut päästään ihan pyörälle. Esine on vastustanut hänen ponnistuksiaan, hän on lyönyt sinne tänne, vääntänyt joka paikasta; hän on repinyt sen rikki, musertanut sen… Ei laisinkaan lihaksia! Ei hermoja!… Sen on tehnyt lapsi tai nainen."

"Nainen…?" huudahti Balthazar.

"Siitä saakka kuin tänne tulin", sanoi herra Tricamp, "olen koko ajan ollut ihan varma siitä."

Balthazar ja Cornelius katsoivat toisiinsa…

"Ja tehdäkseni kaikesta yhteenvedon", lisäsi Tricamp ja otti viimeisen hyppysellisen nuuskaa, "on hän nuori nainen… sillä hän osaa kiivetä… pieni — sillä hän tarvitsee tikapuita, — tumma — sillä hän on luonteeltaan kiivas, — tuntee tapanne, sillä hän on käyttänyt hyväkseen poissaoloanne voidakseen työskennellä häiritsemättä, ja murtautunut heti rahalaatikkoon, välittämättä muista laatikoista. Ja sanoakseni lopuksi kaikki aivan muutamin sanoin: jos tässä talossa on nuori nainen, palvelijatar tai muu… niin älkää etsikö muualta: se on hän!"

"Christiane!…" huudahtivat molemmat herrat yhtaikaa.

"Ohoo, on siis olemassa joku Christiane", sanoi herra Tricamp. "Siinä tapauksessa se on hän."

VI. SYYTÖS.

Balthazar ja Cornelius katsoivat toisiinsa, kalpeina ja hämmentyneinä!… Christiane!… Herttainen Christiane!… Heidän hyvä, hieno Cristianensa — varas!… Mahdotonta!… Ja kuitenkin — kun ajattelee, mistä hän on tullut taloon… Olihan hän vain mustalainen… Balthazar oli vaipunut tuolille kuin juopunut, ja Corneliuksesta tuntui siltä kuin häntä olisi pistetty hehkuvalla raudalla sydämeen ja kuin hän senvuoksi paraikaa heittäisi henkeään…

"On parasta, että otamme selvän tuosta Christianesta", sanoi herra Tricamp ja herätti heidät huumaannuksesta. "Meidän täytyy tarkastaa hänen huoneensa."

"Hänen huoneensa!" toisti Cornelius ja koetti nousta. "Hänen huoneensahan on tuolla!" ja hän viittasi aukkoon.

"Ettekä te kuitenkaan epäilleet mitään?" jatkoi poliisikomissaario hymyillen.

"Mutta", sanoi Cornelius ja teki ponnistuksen voidakseen puhua, "hänen on täytynyt kuulla kaikki mitä me olemme sanoneet!"

Tricamp sieppasi lampun, riensi ulos huoneesta, riuhtaisi auki Christianen huoneen oven ja astui sisään molempien nuorten miesten seuraamana. Huone oli tyhjä!…

"Hän on poissa!" huudahtivat kaikki kolme yht'aikaa.

Kädenkäänteessä vakuuttautui herra Tricamp siitä, ettei sänkyyn ollut kajottu ja ettei sänkyvaatteiden väliin ollut kätketty mitään.

"Hän ei ole edes pannut maata", sanoi hän.

Tässä silmänräpäyksessä kuului kolinaa alhaalta porraskäytävästä; suuren salin ovi avattiin äkkiä, ja ulko-ovea vahtinut poliisikonstaapeli astui sisään, työntäen edellään Christianea, joka kuitenkin näytti olevan enemmän hämmästynyt kuin peloissaan.

"Herra Tricamp", sanoi konstaapeli, "tämä tyttö oli menossa ulos. Minä pidätin hänet, kun hän rupesi avaamaan salpoja."

Christiane katsoi ympärilleen, kasvoillaan niin luonnollinen hämmästyksen ilme, että kaikki olisivat pettyneet — paitsi tietysti herra Tricamp.

"Mutta mitä te minusta sitten tahdotte?" sanoi Christiane konstaapelille, joka sulki oven hänen takanaan. "Herra Balthazar, sanokaa heille, kuka minä olen!"

"Missä sinä olet ollut?" kysyi Balthazar.

"Yläkerrassa", vastasi hän. "Gudule pelkää ukkosta. Se jyrisi vielä, kun hän lähti nukkumaan. Hän pyysi minua mukaansa, ja minä olen nukkunut hänen nojatuolissaan. Sitten minä heräsin ja näin että oli taas kaunis ilma ja silloin lähdin alas mennäkseni levolle. Ohimennessäni halusin katsoa, oliko ulko-ovi kunnollisesti lukittu, ja silloin tuli tuo herra ja esti minut sitä tekemästä… Hän pelästytti minua kauheasti, sen takaan!"

"Te valehtelette!" keskeytti herra Tricamp kiivaasti hänen puheensa. "Te aioitte avata salvat mennäksenne ulos, ja te olette ollut menemättä maata, jotta teidän ei tarvitsisi pukeutua uudelleen ja jotta paremmin voisitte valita paollenne sopivan hetken!"

Christiane katseli häntä mitä ihmettelevimmin ilmein:

"Paolleni?" toisti hän. "Mille paolle?"

"Ohoo", mutisi herra Tricamp. "Me olemme röyhkeä!"

"Tule minun kanssani", sanoi Balthazar, joka tunsi itsensä sairaaksi tällaisesta kohtauksesta, "tule, niin saat nähdä!…"

Hän tarttui Christianen käsivarteen ja veti hänet mukanaan työhuoneeseensa.

"Oh, hyvä Jumala!" huudahti nuori tyttö, kun hän ehti kynnykselle.
"Kuka tämän on tehnyt?"

Hänen huudahduksensa oli siihen määrin vilpitön, että hänen syyttäjänsä epäili hetkisen. Mutta herra Tricampin epäröinti ei kestänyt kauaa: hän veti Christianen aina lipaston eteen asti, näytti hänelle murrettua laskulevyä ja sanoi häikäilemättömästi:

"Te. Juuri te!"

"Minä!" huudahti Christiane, joka ei näyttänyt ymmärtävän, mitä herra
Tricamp tarkoitti.

Hän katsoi aivan ymmällään Balthazaria ja sitten Corneliusta. Hänen katseensa, joka sitten taas suuntautui lipastoon, pysähtyi aukivedettyyn laatikkoon. Ja silloin, ikäänkuin hän äkkiä olisi tajunnut kaiken, hän päästi sydäntä vihlovan haudon.

"Oh, te luulette, että minä olen varastanut teiltä!"

Kellään ei ollut rohkeutta sanoa mitään. Hän astui askeleen Balthazaria kohden, joka ei voinut vastata hänen katseeseensa, vaan katsoi maahan. Äkkiä hän nosti kätensä sydämelleen, kuin olisi hän ollut tukehtumaisillaan… koetti puhua… sai esiin pari yhteenkuulumatonta sanaa, joista voi ymmärtää ainoastaan: "Varastanut! Minä! Varastanut! Minä!…" ja kaatui sitten kuin kuolleena lattialle. Cornelius syöksyi hänen luoksensa ja nosti hänet käsivarsilleen.

"Ei!" huudahti hän. "Ei, se ei ole mahdollista! Tämä lapsi ei ole sitä tehnyt!"

Hän riensi Christianen huoneeseen ja laski hänet hänen vuoteelleen. Balthazar seurasi heitä liikutettuna. Herra Tricamp tuli tyytyväisesti hymyillen jäljestä, jolloin eräs konstaapeleista vetäisi häntä hiljaa hihasta.

"Luvalla sanoen, herra Tricamp, olemme jo saaneet erään tiedon tytöstä."

"Anna kuulua", sanoi Tricamp hiljaa.

"Kun toverini seisoi vahtimassa kadulla, tuli vastapäätä asuva leipuri ja kertoi hänelle, että hän tänä iltana juuri ennen rajuilmaa oli nähnyt Christiane-neidin pudottavan kadulle antavasta salin ikkunasta käärön jollekin miehelle, joka oli puettu päällystakkiin ja suureen hattuun.

"Käärön!" sanoi Tricamp vilkkaasti. "Hyvä! Erinomaista! Ota tarkka selko todistajan nimestä ja vartioi ympäristöä kuten tähänkin saakka. Mutta mene ensin noutamaan taloudenhoitajatarta. Hänen huoneensa on toisessa kerroksessa."

Konstaapelit poistuivat, ja herra Tricamp meni Christianen huoneeseen.

Christiane makasi edelleen pyörtyneenä vuoteellaan huolimatta Corneliuksen kokeista palauttaa hänet tajuntaan. Päästämättä häntä silmistään herra Tricamp alkoi nyt tutkia huonetta ja huomasi pian lipaston yläpuolella aukon, joka vei Balthazarin huoneeseen. Hän otti tuolin, asetti sen lipaston marmorilevylle ja vakuuttautui nopeasti siitä, että näiden tilapäisten tikapuiden avulla helposti ulottui aukkoon.

Tutkittuaan nopeasti myöskin lipaston hän uudelleen meni hymy huulillaan, Balthazarin luokse.

Tämä seisoi katsellen suruisena nuorta tyttöä.

"Kun asiaa tarkemmin ajattelee, niin mitä todistuksia on oikeastaan häntä vastaan?" sanoi hän.

"Tämä! vastasi herra Tricamp ja pani hänen käteensä medaljongin mustista helmistä yhden.

"Mistä te sen löysitte?" kysyi Balthazar.

"Tuolta", vastasi Tricamp ja viittasi erääseen piirongin laatikkoon päin, joka erehdyksestä oli jäänyt auki.

Balthazar syöksähti piirongin luo, pudisti leninkejä ja liinavaatteita ja kaikkea mitä oli siinä ja muissa laatikoissa… mutta turhaan. Medaljongia ei siellä ollut. Hän katsoi ympärilleen. Paitsi piironkia ei Christianen pienessä huoneessa ollut mitään muita huonekaluja kuin sänky ja laatikoton pöytä, ei mitään, ei kirstua eikä kaappia eikä muuta sellaista paikkaa, mihin varastettua tavaraa olisi voitu kätkeä.

Vihdoin nuori tyttö tuli taas tajuihinsa. Hän avasi silmänsä ja katsoi ympärilleen. Vähitellen hänen muistiinsa palasi, mitä tapahtunut oli, hän kätki kasvonsa patjaan ja tyrskähti valtoimeen itkuun.

"Ahaa!" mutisi herra Tricamp. "Kyyneleitä… me aiomme tunnustaa." Ja hän kumartui Christianen ylitse kasvoillaan lempein ilmeensä ja sanoi hellimmällä äänellään: "Kuulkaa, lapseni, seuratkaa sydämenne kehoitusta! Tunnustakaa, että olette joutunut huonon taipumuksen uhriksi! Herra Jumala, eihän sitä olla täydellisiä! Ja me olemme teille niin anteeksiantavaisia kuin noin ihastuttavalle tytölle täytyy olla… Olemme siis pikku kiemailija… mitä? Tahdomme tehdä itsemme hienoksi?… Ehkäpä on olemassa joku, jota tahdomme miellyttää?"

"Oh! Hyvä Jumala! Herra Tricamp!" sanoi Cornelius.

"Hiljaa, nuori ystäväni!" vastasi Tricamp matalalla äänellä. "Olkaa varma siitä, että on olemassa rikostoveri." Sitten hän kääntyi taas Christianen puoleen: "Sanokaahan, kullannupukkani, eikös se olekin teidän työtänne?"

"Oh!" huudahti Christiane ja nousi istualleen sängyssä, "tappakaa minut, jos tahdotte, mutta älkää sanoko tuota uudelleen!"

Hyökkäys tuli niin äkkiä, että herra Tricamp peräytyi askeleen taaksepäin.

"Olkaa hyvä ja jättäkää meidät yksin tytön kanssa", sanoi Balthazar hänelle; "näettehän, että läsnäolonne hermostuttaa häntä, ja meidän on helpompi kuin teidän tulla hänen kanssansa toimeen."

Herra Tricamp kumarsi.

"Kuten haluatte", sanoi hän. "Mikä piintynyt penikka!"

Ja hän meni ulos.

VII. YKSIN.

Cornelius sulki kiivaasti oven hänen poistuttuaan, ja molemmat nuoret miehet menivät hiljaa Christianen luokse, joka istui vuoteellaan, tuijottaen eteensä kuivin silmin, vilunväristysten puistattaessa hänen ruumistaan.

"Kuule, Christiane, rakas lapseni", sanoi Balthazar ja koetti tarttua hänen kokoonpuristettuun käteensä, "nyt me olemme yksin, vain ystäviä on ympärilläsi… Sano nyt meille kaikki!"

"Minä en tahdo jäädä tänne", sanoi Christiane kuivalla, käheällä äänellä, "minä tahdon pois… antakaa minun mennä!"

Cornelius pakotti hänet lempeästi takaisin istumaan.

"Te ette voi jättää meitä, Christiane", sanoi hän, "ette voi, ennenkuin olette vastannut meille."

"Sano meille totuus, Christiane", jatkoi Balthazar, "sano meille koko totuus, lapseni… Kukaan ei tee sinulle mitään… sen vannon kunniani kautta… Minä annan sinulle anteeksi, eikä kukaan saa tietää siitä mitään… minä vannon sen sinulle Christiane… Jumalan edessä: Etkö kuule minua?"

"Kuulen", vastasi Christiane, joka ei ollut kuullut sanaakaan. "Oh, minä en voi itkeä enää! Jospa minä vain voisin itkeä!… Tehkää jotakin saadaksenne minut itkemään!"

Cornelius katsoi levottomasti ystäväänsä. Hän tarttui nuoren tytön kuumeisiin käsiin, pusersi niitä hiljaa ja sanoi hellästi:

"Christiane, pieni ystäväni, armeliaisuutta on kaikille, ja me pidämme teistä liian paljon, ollaksemme tuntematta myötätuntoa teitä kohtaan! Koetelkaa kuunnella minua! Ettekö tunne minua?"

"Tunnen", sanoi Christiane ja katsoi häntä.

Ja hänen silmänsä kostuivat.

"Christiane, minä rakastan teitä, te tiedätte sen … minä rakastan teitä täydestä sydämestäni!"

"Oh!" huudahti nuori tyttö aivan liikutettuna ja purskahti itkuun. "Ja te sanotte, että minä olen varastanut!"

"Ei, tuhat kertaa ei!" vastasi Cornelius vilkkaasti. "Ei, sitä en sano… sitä en usko! Mutta näettehän, rakas lapseni, että teidän täytyy auttaa minua todistamaan viattomuutenne, löytämään rikollinen, ja senvuoksi teidän pitää olla avomielinen ja sanoa minulle kaikki… kaikki!"

"Te olette hyvä, te!" vastasi Christiane itkien. "Teidän käy sääli minua, ettekä te usko, mitä muut sanovat! Puolustakaa minua! Ettekö ymmärrä, kuinka tyhmää tuo heidän puheensa varkaudesta on? Kuinka voi kukaan uskoa, että minä tahtoisin varastaa täältä! Tämä talo on minun elämäni. Näissä seinissä ei ole ainoatakaan kiveä, jota en rakasta!" jatkoi hän yhä kiihottuneempana ja löi käsillään seinään. "Varastaako kukaan omaa elämäänsä, omaa vertansa? Ja ajatelkaa, ettei rakas äiti ole täällä. (Sitä nimitystä hän käytti rouva Van der Lysistä.) Oi, jos hän olisi ollut täällä, olisi hän kyllä saanut vaikenemaan puheenne varkaudesta. Mutta nyt olen yksin, niinkö? Minua syytetään siksi, että olen mustalainen… siksi, että varastin pienenä… Ja minua sanotaan varkaaksi! … varkaaksi!… varkaaksi! Minua sanotaan varkaaksi!!"

Hän vaipui jälleen itkien vuoteelleen.

Balthazar ei kestänyt kauempaa. Hän vaipui polvilleen vuoteen viereen, ja sanoi nöyrimmällä, rukoilevimmalla äänellään, aivan kuin hän olisi itse ollut syyllinen:

"Christiane, pieni siskoni, tyttöni, lapseni, katso minuun. Sinä näet, että olen tässä polvillani! Anna anteeksi kaikki paha, mitä olen sinulle tehnyt. Ei kukaan saa sanoa siitä enää mitään, se on lopussa. Kuuletko? Mutta kun kerran pidät minusta, niin et kai tahdo onnettomuuttani… et kai tahdo tuskalla ja murheella palkita niitä hyviätöitä, jotka tässä talossa ovat tulleet osaksesi? Jos tiedät, missä minun pieni medaljongini on, niin rukoilen sinua: sano se minulle… Minä en kysy, missä se on, kuuletko!… Minä en tahdo tietää sitä… se on minulle yhdentekevää… Mutta jos tiedät sen, niin… pyydän sinua äitini tähden auttamaan minua, että löydän sen… vain sen. Koko elämäni riippuu pienestä medaljongista, ja joka on sen varastanut, on varastanut koko minun onneni. Anna minulle takaisin medaljongini… etkö tahdo tehdä sitä, sano!… etkö tahdo antaa sitä minulle takaisin?"

"Ohi" huudahti Christiane epätoivoissaan, "vaikkapa se olisi verenä suonissani, niin olisitte jo saanut sen!"

"Christiane!"

"Mutta minulla ei sitä ole!… minulla ei ole sitä!" sanoi hän ja väänteli käsiään.

Balthazar hypähti seisomaan aivan epätoivoisena.

"Onneton lapsi!" huudahti hän.

Cornelius pidätti häntä, ja Christiane painoi molemmat kätensä otsaansa vasten.

"Oh", sanoi hän nauraen, "kun olen menettänyt järkeni… niin on kaikki kai lopussa, eikö niin?"

Hän vaipui uupuneena kokoon ja kätki kasvonsa, niinkuin olisi hän päättänyt olla mitään sanomatta.

VIII. GUDULEN TODISTUS.

Cornelius veti Balthazarin mukanaan pois huoneesta ja huomasi ystävänsä horjuvan kuin pyörtymyskohtauksen vallassa. Salissa he tapasivat herra Tricampin, joka ei ollut antanut ajan turhaan kulua. Hän oli tuottanut luoksensa Gudulen, joka puolikuurona ja vastikään heränneenä ei ymmärtänyt lainkaan mitä oli tekeillä ja joka kyynelsilmin ja ääneensä vaikeroiden vastasi hänen kysymyksiinsä.

"No, no", sanoi herra Tricamp, "rauhoittukaa!"

"Herra Jumala, minun hyvä isäntäni!" huudahti Gudule huomatessaan
Balthazarin. "Mistä on kysymys? Minut herätettiin niin äkkiarvaamatta!
Oh, Herra Jumala, mitä he minusta tahtovat?"

"Rauhoitu, rakas Gudule", vastasi Balthazar. "Sinua ei epäillä mistään… Mutta täällä on tehty varkaus, ja me etsimme varasta."

"Varkaus?"

"Niin."

"Oh, Herra Jumala!" toisti vanha, epätoivoinen palvelijatar, "Mutta sellaistahan ei ole koskaan ennen tapahtunut! Ja minä kun olen ollut tässä talossa kolmekymmentä vuotta, enkä usko, että koskaan on kadonnut nuppineulaakaan! Oh! Herra Jumala! Herrajumala! Ajatella, että jotakin sellaista piti tapahtua minun eläessäni!"

"No, no, rauhoittukaa nyt", sanoi herra Tricamp uudelleen. "Ja vastatkaa minulle vaikeroimatta tuolla tavoin, hyvä muori!"

"Puhukaa hiukan kovemmalla äänellä", sanoi Balthazar. "Hän on kuuro, kuten tiedätte."

"Me tahdomme tietää", sanoi herra Tricamp ääntään korottaen, "olitteko te kotona kun varkaus tapahtui?"

"Mutta minähän en ole ollut ovesta ulkona."

"Ettekö ollenkaan?"

"En, sillä minä tunsin ilmassa rajusään tulon, ja sellaisina päivinä on niin merkillinen tunne jaloissani. Vanhuuden raihnaisuutta, tietysti!"

"Sinä kai istuit huoneessasi?" kysyi Balthazar.

"Ei, koko iltapäivän minä olen istunut ja neulonut salissa, uunin edessä."

"Etkä ole ollut edes keittiössä?"

"En."

"Näettekö hyvin?" kysyi Tricamp.

"Mitä herra sanoi?"

"Minä kysyn", toisti Tricamp, "onko teillä hyvät silmät?"

"On, on kyllä. Mutta pahemmin on korvien laita. Minä kuulen hiukan huonosti. Mutta silmät ovat vielä hyvät ja muisti myöskin."

"Vai niin, teillä on hyvä muisti! No, ehkä sitten voitte sanoa, ketä täällä on ollut iltapäivällä?"

"Kirjeenkantaja, ja sitten eräs naapuri, joka halusi lainata leipäkaulia… ja sitten Petersen, jolla oli jotakin asiaa Christianelle."

"Ah!… Kuka tuo Petersen on?"

"Se on muuan naapuri, eräs yövahti. Herra tuntee hänet kyllä."

"Niin", sanoi Balthazar Tricampille, "se on muuan mies-parka, joka menetti vaimonsa viime kuussa. Molemmat hänen lapsensa sairastavat. Hän on kelpo mies, ja me autamme häntä yhdellä ja toisella."

"Ja oliko tuo Petersen täällä sisällä?" jatkoi herra Tricamp.

"Ei", vastasi Gudule, "hän puhui Christianen kanssa vain ikkunasta."

"Mitä hän sanoi?"

"Sitä minä en kuullut."

"Ja eikö täällä senjälkeen ollut ketään?"

Kysymys oli toistettava ennenkuin Gudule kuuli sen ja vastasi: "Ei, ei ketään."

"Ja missä Christiane oli teidän istuessanne neulomassa?" kysyi Tricamp.

"Hän kulki puuhaillen kuten tavallisesti, tuo rakas lapsi. Hän hoiti keittiötä minun puolestani, sillä minä en siihen kyennyt. Hän on niin avulias."

"Mutta ei kai hän ollut keittiössä koko aikaa?"

"Ei. Kun tuli hämärä, niin hän meni huoneeseensa."

"Vai niin, hän meni huoneeseensa!"

"Niin, pukeutumaan illaksi."

"Ja… viipyikö hän kauan huoneessaan?"

"Tunnin."

"Tunninko?"

"Niin, runsaan tunnin."

"Ettekä te kuullut mitään erityistä sillä aikaa?"

"Mitä herra sanoi?"

"Minä kysyn, kuulitteko mitään kolinaa… esimerkiksi koputuksia, lyöntejä?"

"En."

"Hän on kuuro", sanoi herra Tricamp molemmille nuorille miehille. Sitten hän kumartui Gudulen puoleen ja sanoi kovemmalla äänellä: "Ja ukkonen oli kai jo alkanut jyristä, vai kuinka?"

"Oh, ukkosen minä kyllä kuulin!"

"Hän on sekottanut toisiinsa molemmat äänet", mutisi Tricamp itsekseen.
Sitten hän lisäsi ääneen:

"Mitä senjälkeen tapahtui?"

"Niin, tuli aivan pimeä, ja raju-ilma alkoi, eikä isäntää kuulunut kotiin. Minä pelästyin kovasti ja laskeuduin polvilleni ja luin rukouksiani… ja silloin tuli Christiane huoneestaan, aivan kalpeana kasvoiltaan ja vapisten… ja samassa silmänräpäyksessä räsähti ukkonen oikein kamalasti!"

"Ahaa", sanoi Tricamp huvitettuna, "te huomasitte, että hän oli kalpea ja vapisi?"

"Aivan niinkuin minäkin! Huomasin toki! Rajuilma oikein lamautti meidät. Minä en voinut silloin nousta… ja juuri samassa alkoi isäntä koputtaa, ja Christiane avasi oven. Ja nyt minä olen sanonut kaikki mitä tiedän. Se on niin totta kuin että minä olen rehellinen, kristitty nainen!"

"Mutta älähän itke, rakas Gudule", toisti Balthazar, "eihän kukaan sinua syytä!"

"Ketä sitten syytetään? Ketä? Ketä? — Pyhä neitsyt!" huudahti hän, äkkinäisen ajatuksen valtaamana. "Ei suinkaan Christianea?"

Kukaan ei vastannut.

"Ah!" jatkoi Gudule. "Te ette vastaa! Oi, herra Balthazar, se ei ole mahdollista!"

"Rakas Gudule!"

"Christianea, herra Balthazar!" toisti vanhus kuulematta häntä. "Lasta, jonka hyvä Jumala on meille lähettänyt!"

"Kas niin, kas niin!" sanoi herra Tricamp. "Kun kerran te ette ole…"

"Toivoisin mieluummin, että minä se olisin", keskeytti Gudule hänet epätoivoissaan. "Minä toivon, että mieluummin syytätte minua… niin, syyttäkää minua mielellään! Minunlaistani vanhaa muoria… jonka elämä on lopussa… mitäpä se tekee? Minä lähden pian pois täältä ja teen tilini tuolla ylhäällä… Mutta lapsi! Te ette saa tehdä hänelle mitään pahaa! Oh, herra Balthazar, älkää antako kenenkään koskea lapseen, hän on pyhä. Älkää kuulko, mitä tuo mies sanoo, hänestä se kaikki riippuu!"

Vihastuneen herra Tricampin viittauksesta kaksi konstaapelia tarttui kumpikin Gudulen käsivarteen viedäkseen hänet ulos.

Gudule astui pari askelta. Sitten hän vaipui polvilleen uunin eteen ja alkoi vaikeroida ja valittaa, ettei hän saanut kuolla ennenkuin sellainen kirous oli heitä kohdannut. Herra Tricamp antoi konstaapeleilleen merkin, että he jättäisivät hänet siihen jatkamaan rukouksiaan.

IX. SYDÄMEN TODISTUS.

"Niin, kuten näette", sanoi herra Tricamp ja kääntyi Corneliuksen puoleen, "ei täällä ole ollut ketään, jota voisi jonkunkaan syyn varjolla epäillä … Vai mitä sanotte kirjeenkantajasta tai naapurista tai Petersenistä? Varkauden on siis tehnyt joko vanha Gudule tai nuori Christiane, ja kun en usko vanhan kykenevän sillä tavoin voimistelemaan, niin pyydän teitä itseänne tekemään johtopäätöksen…"

"Ei, älkää kysykö minulta", sanoi Cornelius. "Minä en tiedä mitä uskoa. Minusta tuntuu siltä kuin uneksuisin ja kuin kaikki tämä olisi kauheata painajaista!"

"En tiedä", vastasi Tricamp, "onko se painajaista, mutta omasta mielestäni minä kuitenkin olen valveillani ja päättelen sangen hyvin."

"Niin, niin", sanoi Cornelius, joka hermostuneesti asteli edestakaisin.
"Te päättelette hyvin!"

"Ja minun logiikkani on varsin sitovaa!"

"Kaikin mokomin sitovaa!"

"Ja tähän saakka on kaikki ollut omansa todistamaan päätelmäni oikeiksi."

"Niin, kaikki on omansa sitä todistamaan."

"No, myöntäkää siis, että nuori tyttö on syyllinen."

"En", vastasi Cornelius täydestä vakaumuksestaan ja pysähtyi aivan komissaarion eteen. "En, minä en koskaan usko sitä, en ainakaan ennenkuin hän itse sen sanoo! Ja Jumala tietää, että jos hän seisoisi itse tuossa edessämme ja sanoisi sen… niin sittenkin todistaisin hänet syyttömäksi."

"Totisesti", huomautti herra Tricamp hämmästyneenä, "hänet syyttömäksi!
Mitä todistuksia teillä sitten on?"

"Oh, ei mitään, paha kyllä", vastasi Cornelius. "Ja minä tunnen liiankin hyvin teidän todistuksenne. Ja minun järkeni sanoo minulle, että teidän todistuksenne ovat selviä, kauheita, lahjomattomia!"

"No, siinä tapauksessa siis?…"

"Mutta minun sydämeni nousee järkeäni vastaan. Jokin ääni rinnassani sanoo: Ei, ei, hänen sanansa, hänen ilmeensä, hänen epätoivonsa… ne eivät ole rikollisen, ja minä vannon sinulle, että hän on syytön! Minähän en voi todistaa sitä, mutta minä tunnen sen… minä olen varma siitä ja minä huudan sen sinulle kaikella voimallani, kaikella tuskallani, kaikilla kyyneleilläni! Älä kuuntele niitä, jotka syyttävät häntä! He valehtelevat! Heidän logiikkansa on tästä maailmasta, se vie harhaan, minun on ylempää eikä petä. Heidän logiikkansa nimenä on Järki. Minun on Usko…"

"Mutta joka tapauksessa…"

"Älä kuuntele niitä", jatkoi Cornelius yhä enemmän kiihtyneenä, "ja muista, että pahoina päivinä, kun tieteellisessä ylpeydessäsi olit kieltämäisilläsi itsensä Jumalan… tarvittiin vain vavahdus sydämessäsi, jotta uudestaan löytäisit Hänet! Kuinka siis tämä sydän voisi pettää sinua, kun on kysymys lapsen viattomuudesta; sehän ei pettänyt sinua, kun oli kysymys Jumalasta!"

"Miten kävisi", sanoi herra Tricamp, "jos poliisi päättelisi tuolla tavoin?"

"Ah, en toivo voivani saada teitä vakuutetuksi", sanoi Cornelius.
"Tehkää te velvollisuutenne, minä teen omani!"

"Omanne?"

"Niin, niin… etsikää te, nuuskikaa, pankaa parastanne! Kootkaa todistus toisensa jälkeen tuon onnettoman lapsen musertamiseksi! Minä aion myöskin omalla tahollani koota kaikki, mikä voi todistaa hänen syyttömyytensä."

"Silloin", sanoi herra Tricamp, "teidän ei pidä todistustenne joukkoon lukea sitä, minkä äsken löysin tuon nuoren neidin laatikosta!"

"Mitä sitten?" kysyi Cornelius.

"Tätä mustaa helmeä, joka on ollut medaljongiin kiinnitettynä."

Cornelius tarttui helmeen; hän vapisi.

"Hänen laatikostaan?"

"Niin, ystäväni, niin", sanoi Balthazar. "Hänen lipastonsa laatikosta, aivan äsken, minä näin sen."

Cornelius seisoi kalpeana paikallaan, voitettuna! Todistus oli niin vakuuttava, niin kauhistuttava! Tämä onneton pikku helmi poltti hänen kättään, musersi hänet painollaan! Hän katsoi sitä koneellisesti, näkemättä sitä ja voimatta irroittaa siitä katsettaan. Balthazar otti kiinni hänen kädestään, mutta Cornelius ei tuntenut mitään, hän seisoi kuin mielenvikainen ja vain tuijotti helmeen…

"Cornelius!" huudahti Balthazar levottomasti.

Mutta Cornelius työnsi hänet kiivaasti luotansa ja kumartui katsomaan helmeä, jonka hän antoi välkkyä valossa ikäänkuin nähdäkseen sen paremmin.

"Mitä sinä teet?" mutisi Balthazar.

"Väisty!" vastasi Cornelius.

Hän siirsi toisen tylysti syrjään, kiiruhti ikkunan ääreen ja alkoi innokkaasti tutkia helmeä.

Balthazar ja Tricamp katsoivat toisiinsa hämmästyneinä, samalla kuin
Cornelius sanaakaan sanomalta syöksyi työhuoneeseen.

"Hän on hullu", jupisi herra Tricamp ja seurasi häntä katseellaan. "Sallitteko, herra Balthazar, että tarjoan miehilleni lasillisen curaçaota? Päivä koittaa, ja kadulla on varmasti hieman kylmä."

"Hyvin mielelläni", sanoi Balthazar.

Tricamp meni ulos. Kun Balthazar kääntyi, huomasi hän vanhan Gudulen, joka oli nurkassa polvillaan ja rukoili. Hän kiiruhti työhuoneeseen hakemaan Corneliusta.

X. PAKO.

Oppinut tutki mitä suurimmalla tarkkaavaisuudella puukonpään ja sen uurteen, jonka herra Tricamp oli ennen huomannut. Tämä tutkimus kesti lyhyen hetken, ja sen aikana seisoi Balthazar alakuloisena ja masentuneena ja katseli ystävänsä puuhaa osoittamatta vähintäkään mielenkiintoa. Cornelius nousi tuolille ja rupesi, syvän hiljaisuuden yhä vallitessa, tarkastamaan soittojohdon rautalankoja saadakseen selville, miten ne olivat menneet poikki.

"Missä kello on?" kysyi hän äkkiä.

"Salissa", vastasi Balthazar.

Cornelius veti siitä rautalangasta, jonka piti johtaa sinne, mutta mitään ääntä ei kuulunut.

"Oh", sanoi Balthazar, "hän on ottanut kaikki huomioon. Hän on ottanut pois kellon kielen."

Vastaamatta tarkasti Cornelius huolellisesti sitä paikkaa, jossa johtolanka meni seinään; siinä se kulki läpi läkkilieriön, jossa sille oli riittävästi tilaa. Ilmeisesti ei este ollut siinä.

"Mene katsomaan soittokelloa", sanoi hän Balthazarille. "Katso liikkuuko se, kun minä vedän tästä langasta."

Balthazar totteli häntä ja meni ovelle ymmärtämättä mitään.

"Liikkuuko se?" kysyi Cornelius taas ja veti useita kertoja rautalangasta.

"Hiukkasen", vastasi Balthazar, "mutta se ei voi soida. Se on aivan kierossa ja väärässä, ja se on kääntynyt ylösalaisin. Voisi luulla jonkun pitelevän sitä siinä asennossa."

"Hyvä", sanoi Cornelius, "katsotaanpa sitä hetken kuluttua. Pidä kiinni piirongista hieman, minä kiipeän sen päälle."

Balthazar palasi työhuoneeseensa ja teki niinkuin oli käsketty. Cornelius kapusi tuolilta piirongille ja hinautui siitä puukon avulla vaivaloisesti aukolle, ikäänkuin hän olisi tahtonut itse koetella, oliko se mahdollista.

Balthazar avasi juuri suunsa kysyäkseen jotakin, kun hän kuuli, että Gudule kutsui häntä viereisestä huoneesta. Hän kiiruhti nopeasti saliin ja tapasi siellä vanhan palvelijattaren aivan kauhistuneena sekä poliisikonstaapelit, jotka olivat rientäneet sinne hänen huutonsa kuullessaan.

"Herra Balthazar", huusi Gudule, "hän on juossut tiehensä".

"Christianeko?"

"Niin, herra Balthazar. Kun minä nousin seisomaan, näin hänen juoksevan tämän huoneen lävitse puutarhaan. Oh, Herra Jumala! Juoskaa nopeasti! Onnettomuus ei ole kaukana!"

"Oh, sepä vasta viekas oli!" huudahti herra Tricamp. "Tuossa se makasi ja oli olevinaan puolikuollut! Sukkelaan nyt, alas ja puutarhan halki!"

Konstaapelit riensivät pois herra Tricamp edellä; ja Balthazar juoksi tytön huoneeseen vakuuttautuakseen siitä, oliko Gudule nähnyt oikein.

Christiane oli tosiaankin kadonnut, mutta hän tapasi sensijaan huoneessa Corneliuksen, joka oli tullut sinne aukosta ja seisoi nyt pitäen syrjässä vuodeverhoja ja ilmaisten asennollaan mitä suurinta hämmästystä.

"Niin, etsi sinä häntä vain", sanoi Balthazar kiukkuisesti, vakuutettuna siitä, että Christianen katoaminen oli aiheuttanut ystävän hämmästyksen. "Etsi sinä häntä! Nyt kai näet, että hän on syyllinen, kun hän kerran karkaa tiehensä."

"Minä näen", vastasi Cornelius ja kääntyi ystäväänsä leimuavin katsein ja liikutuksesta vapisten, "minä näen, että hän on syytön ja että me sitä olemme syyllisiä… me sitä olemme mielettömiä!"

"Oletko hullu!"

"Ja nyt minä olen saanut sen kiinni, sen varkaan…" lisäsi hän yhä enemmän liikutettuna, "ja minä voin kertoa sinulle kaikki mitä se on tehnyt ja miten se on tullut sisään ja miten mennyt ulos! … Ja minä voin sanoa sinulle sen nimen!… Ensiksikään se ei ole tullut sisään ovesta eikä tuosta aukosta! Se on tullut sinun työhuoneesi uunista!"

"Uunista?"

"Niin, juuri sitä tietä! Ja kun se tapansa mukaan pyrki käsiksi metalleihin, niin se ensiksi hyökkäsi salkkusi kimppuun ja mursi auki sen teräslukon. Sitten se kiiruhti pitelemään piironkia, rikkoi rautaisen lukon, sieppasi haltuunsa yhtenä sotkuna kaikki floriinisi ja tukaattisi ja korusi ja kaikki tyyni, jättäen sinulle viimeiseksi tervehdykseksi veitsen, joka oli pistetty seinään. Ja kun tämä oli tehty, niin se irroitti seinäpaperipalan ja hyppäsi tuon onnettoman lapsi-raukan huoneeseen, johon pudotti yhden helmen… Ja jos tahdot tietää, miten medaljonkisi on käynyt, niin katso tänne!"

Hän veti syrjään vuodeverhot ja näytti toverille Christianen pienen messingistä tehdyn ristiinnaulitun-kuvan, joka nyt oli tullut kokonaan kullatuksi ja välkkyi uutta loistoaan…

"Tuosta voit nähdä, mitä se on tehnyt kultakehykselle…"

Sitten hän pisti kätensä ristiinnaulitun-kuvan vieressä olevaan vihkivesimaljaan ja otti siitä medaljongin lasilevyt, jotka olivat sulaneet yhdeksi ainoaksi kappaleeksi; niiden välissä keskellä oli Balthazarin kukkanen.

"Ja tässä näet, mitä se on kaikella muulla tehnyt!…"

Balthazar katsoi ystäväänsä kauhistunein katsein.

"Ja jos tahdot tietää, miten se on mennyt ulos", jatkoi Cornelius ja veti hänet mukanaan ikkunan ääreen antamatta hänelle aikaa koota ajatuksiaan, "niin katso tuonne!…"

Hän viittasi ylimpään ruutuun, joka oli lävistetty. Siinä näkyi pieni reikä, niin suuri kuin tavallisen pyssynluodin tekemä, mutta niin täydellisen pyöreä, sileäreunainen ja kaunismuotoinen, että taitavinkaan lasinleikkaaja ei olisi kyennyt tekemään parempaa työtä.

"Mutta", huudahti vihdoin Balthazar, joka luuli unta näkevänsä, "kuka on kaiken tämän tehnyt?"

"Oh, sinä tyhmyri", vastasi Cornelius, "etkö käsitä, että se on ukkonen!…"

Jos salama olisi iskenyt suoraan Balthazarin eteen, ei se olisi voinut häneen syvemmin vaikuttaa… Ja hän aikoi juuri pyytää ystävältään tarkempia tietoja, kun tämä, viitaten häntä olemaan vaiti, lähestyi ikkunaa ja kuunteli. Alhaalta rannalta kuului kovaäänisiä huutoja, ne tuntuivat siirtyvän sieltä kadulle ja lähestyvän. — Ystävykset avasivat ikkunan ja näkivät kiihottuneen ihmisjoukon huutaen ja viittilöiden tulevan aina talon ulkoportaille saakka; siihen joukko pysähtyi ja avasi tien poliisien kantamille paareille, joilla Christiane liikkumattomana makasi.

XI. PELASTETTU.

Lapsi-raukka oli heittäytynyt Amstelniin. Yövartija, Petersen, oli vetänyt hänet virrasta maalle.

Nähdessään kalpeat kasvot, silmät, jotka näyttivät ainaiseksi sulkeutuneen, jäykät käsivarret, joihin kalman kylmyys jo ilmeisesti levisi, kiiruhtivat Balthazar ja Cornelius paarien ääreen, ottivat nuoren tytön käsivarsilleen ja kantoivat hänet saliin, sekä laskivat hänet uunin eteen patjalle, jonka herra Tricamp oli siihen tuottanut. Siinä he koettivat palauttaa häntä henkiin, lämmittäen häntä sylissään, pyytäen ja rukoillen ikäänkuin hän olisi voinut kuulla heitä. Mutta hänen kätensä olivat jääkylmät, sydän ei enää sykkinyt. — Kukaan, joka olisi nähnyt heidän epätoivonsa, ei olisi voinut olla itkemättä. He pyysivät häneltä anteeksi! He syyttivät itseään! Kaikki itkivät; kansanjoukko oli näet tunkeutunut sisään ja seisoi heidän ympärillään. Kesken surua Corneliuksen mieleen äkkiä juolahti jotakin; hän painoi huulensa Christianen huuliin, hengitti voimakkaasti sisään ja ulos, helpottaen kädellään keuhkojen toimintaa. Samalla herra Tricamp lämmitytti saviruukkuja, silitysrautoja ja muita sellaisia pannakseen niitä tyttö-raukan jalkojen ja käsivarsien alle. Se oli pelottava levottomuuden ja kamalan hiljaisuuden hetki. Naiset rukoilivat hiljaa, miehet kurkottivat kaulojaan ja katsoivat…

"Oih", sanoi silloin joku… "kylläpä tuossa nyt nähdään vaivaa varkaan takia!"

Balthazar hyppäsi pystyyn, mutta hänen ei tarvinnut mitään tehdä, sillä mies oli jo ajettu ulos.

"Hän hengittää!" huudahti Cornelius läähättäen.

Kuului ilon sorinaa. Kaikki luulivat hänen varastaneen, mutta mitäpä onnettomuus vaikuttaisi, jollei myötätuntoa rikoksellisiakin kohtaan!

Muutamaa hetkeä myöhemmin Christiane huoahti ja hieman väriä kohosi hänen poskilleen. Eräs paikalle saapunut lääkäri selitti hänet pelastetuksi ja antoi viedä hänet hänen huoneeseensa. Kun naiset olivat jääneet yksin hänen kanssansa, riisuivat he hänet ja panivat hänet vuoteeseen. Cornelius ja Balthazar juoksivat edestakaisin kuin hupsuina ilosta, antoivat neuvoja suljetun oven lävitse, kysyivät mitä tarvittiin, riensivät sitä hakemaan, ja kaiken tämän kestäessä he onnittelivat toisiaan ja puristivat toistensa käsiä. Miehet istuivat uunin ympärillä ja keskustelivat parhaasta hukkuneiden henkiin virvoittamistavasta.

"Herra Balthazar", sanoi herra Tricamp, "minä menen nyt miehineni, sillä tyttö ei ole siinä tilassa tänään, että hänet voisi vangita…

"Vangita!" huusi Balthazar. "Eikö Cornelius ole sanonut sitä teille?
Hänhän on syytön! Me tiedämme kuka on varas."

"Varas!" sanoi herra Tricamp. "Kuka se sitten on?"

"Ukkonen", sanoi Balthazar.

Herra Tricamp katsoi silmät suurina.

"Ukkonen?"

"Niin, herra Tricamp", sanoi Cornelius miltei ilvehtien, "ukkonen tai oikeammin sanoen salama! Te sovellutatte fysiologiaa rikosten selvillesaamiseksi, minä sovellutan fysiikkaa."

"Ja te väitätte todellakin", huudahti herra Tricamp suuttuneena, "että salama on tehnyt kaiken tämän?"

"Sekä tämän, että paljon muuta", vastasi Cornelius. "Se painaa huonekalunauloja peiliin ilman että peili menee rikki; se sieppaa avaimen lukosta ja ripustaa sen naulaan; se haihduttaa hopean kukkaron silmukoiden lävitse, silmukoiden jäädessä koskemattomaksi; se sinkauttaa suutarin työkalut kattoon ja magnetisoi ne, niin että neulat ryntäävät kuin hupsut vasaran perässä; se kiskoo irti kokonaisen seinän ja siirtää sitä kaksikymmentä jalkaa pois sen entiseltä paikalta; se on tehnyt pienen kauniin reiän Christianen ikkunaan ja sangen kätevästi irroittanut seinäpaperin; se on sulattanut molemmat medaljongin lasit kukan siitä vahingoittumatta, lahjoittaen sangen kohteliaasti ystävällemme hienon hienon emaljiesineen ja hänen morsiamelleen häälahjan, jollaista ei yksikään työmies olisi kyennyt tekemään; ja kehyksen kullalla se vihdoin on tykkänään kullannut Christianen ristiinnaulitun-kuvan."

"Ei, kuulkaapas", sanoi herra Tricamp, "se ei ole mahdollista. Ja entäs sitten se käärö, jonka hän ikkunasta antoi jollekin miehelle?"

"Tässä on se mies", sanoi Petersen. "Se olin minä."

"Te?"

"Niin, herra Tricamp, ja käärössä oli liinavaatteita, jotka hän oli laittanut kuntoon sairaille pikku lapsilleni."

"Hyvä, hyvä, liinavaatteita", sanoi Tricamp ärtyisesti; "mutta missä on kulta, ja hopea, tukaatit, floriinit ja korut?"

"Sehän on totta", sanoi Cornelius lyöden kädellään otsaansa, "olin sen melkein unohtaa".

Hän hyppäsi seinän vieressä olevalle pöydälle, ja voimiaan ponnistamalla kääntäen kelloa hän huudahti:

"Katsokaa tänne!"

Suuri harkko kultaa, hopeaa ja jalokiviä putosi kellosta, irtautuneen heilurin muassa; kaikki oli sulatettua ja yhteenjuotettua, niin kuin vain salama voi sulattaa ja juottaa. Sula metalli, johon oli yhtynyt helmiä ja jalokiviä, oli kulkenut kellojohdon lankaa pitkin, osoittaen sellaista ketteryyttä ja oikullisuutta, joka on ominaista sähkölle ja kuuluu puolittain ihmeiden maailmaan.

Herra Tricamp otti harkon lattialta ja tarkasti sitä hämmästyneenä.

"Mutta millä ihmeellä", sanoi hän Corneliukseen kääntyen, "olette voinut saada tämän selville?"

Cornelius hymyili.

"Tämän mustan helmen avulla, herra Tricamp, tämän, jonka itse minulle annoitte, pitäen varmana, ettei se voisi todistaa kenenkään syyttömyyttä."

"Mustan helmen!"

"Niin, herra Tricamp, silmätkäähän tuota miltei näkymätöntä valkoista pilkkua… Se on polttomerkki! Enempää ei kohtalo tarvitse pelastaakseen ihmisolennon."

"Kunniani kautta", sanoi Tricamp kumartaen, "tiedemies vie minusta voiton. Minä kumarran. Ja minä rupean tutkimaan fysiikkaa ja meteorologiaa. Mutta mikään vähempi kuin tämä todistus ei olisikaan riittänyt vapauttamaan minua epäluulosta, joka alkoi käydä yhä varmemmaksi ja jota pyydän teiltä anteeksi, nimittäin, että te olitte tuon nuoren naisen rikostoveri."

"No niin", sanoi Cornelius nauraen, "sanokaamme teidän lohdutukseksenne, että rikoksen on tehnyt salamatar, siis nainen, ja myöntäkäämme teidän sikäli olleen oikeassa!"

Herra Tricamp poistui ja häntä seurasivat paikalle kerääntyneet ihmiset, jotka tahtoivat rientää levittämään ihmeellistä uutista. Gudule tuli ja kertoi, että Christiane oli parempi ja tiesi kaikki ja tahtoi tavata heitä.

Mitä sanoisimme tästä kohtauksesta? Balthazar nauroi, Cornelius itki;
Christiane, jolla ei ollut lupa puhua, sekä nauroi että itki.

"Minun pikku Christianeni", sanoi Balthazar, joka seisoi sängyn vieressä, "jos et tahdo tehdä minua surulliseksi, niin sinun täytyy ottaa vastaan tämä lahja, jonka sinulle annan".

Ja hän pani vuoteelle kultaa, hopeaa ja jalokiviä sisältävän harkon.

Christiane teki torjuvan liikkeen.

"Niin", sanoi Balthazar vilkkaasti ja pani kätensä hänen suulleen, "tarvitsethan sinä myötäjäiset".

"… Jos tahdot minut mieheksesi?" lisäsi Cornelius.

Christiane ei vastannut mitään, katsoi vain kostein silmin jaloa tiedemiestä, joka oli antanut hänelle takaisin kunnian ja hengen… Ja minä, joka olin läsnä, voin vakuuttaa teille, että se katse ei merkinnyt kieltävää vastausta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUSTA HELMI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MUSTA HELMI

- SISÄLLYS:

- I. UKONILMA.

- II. NAIMAHANKKEITA.

- III. MURTOVARKAUS.

- IV. POLIISIKOMISAARIO.

- V. SALAPERÄINEN AUKKO.

- VI. SYYTÖS.

- VII. YKSIN.

- VIII. GUDULEN TODISTUS.

- IX. SYDÄMEN TODISTUS.

- X. PAKO.

- XI. PELASTETTU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE