Muistoja ja kuvitelmia
Date: 2025-09-28T00:00:00+00:00
Keywords: Autobiographies; Singers -- Biography; Ackté; Aino; 1876-1944

The Project Gutenberg eBook of Muistoja ja kuvitelmia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Muistoja ja kuvitelmia

Author: Aino Ackté

Release date: September 28, 2025 [eBook #76943]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1916

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76943

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUISTOJA JA KUVITELMIA ***

language: Finnish

MUISTOJA JA KUVITELMIA

Kirj.

Aino Ackté

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1916.

SISÄLLYS:

1. Olin nuori, näin unta
2. Suhde
3. Sormukseni
4. Rakkautta
5. Kuolleitten sielu minulle puhuivat
6. Ja niin hän kuoli
7. Faleron »Parempaa maailmaa kohti»
8. »Soitto on suruista tehty»
9. Hymni Gramofoonille
10. Inhimillisiä liittoja
11. Olen valokuviani polttanut
12. Uni
13. Ikuinen kaipuu
14. Muotokuva

1. OLIN NUORI — NÄIN UNTA

Olin nuori. Elämä oli juuri auennut minulle häikäisevässä loistossaan ja ihanuudessaan. Näin silloin kerran unta:

Kuljin kevyenä, ketteränä, valkoisiin, ohuihin silkkihuntuihin verhottuna. Astuin hiljalleen ylöspäin nousevaa tietä, keskellä rannatonta kenttää, jota peittivät valkoliljat ja tummat ruusut.

Rämmin, suloinen tuuli liikkui viehkeästi ympärilläni, tuoden tullessaan kukkien hurmaavat tuoksut. — Olin onnellinen.

Oikeassa kädessäni pidin leveälaitaista, himmeää kultamaljaa; kun tarkastelin sen kuperaa pohjaa, huomasin, kuinka sen keskeltä hiljaa sihisten pyrki joukoittain esille pieniä käärmeenpäitä. Yhä ulommas metallin sisästä ne venytteleivät, ja pianpa jo sini vihreitä, liukkaita käärmeitä kiemurteli maljan laitoja kohti, yli reunojenkin.

Jähmetyin pelosta. Oi Jumala — miten inhoittavaa! Hätääntyneenä koetin heittää maljan kauas kädestäni, mutta kauhistuen tunsin, että se olikin takertunut siihen niin lujasti, etteivät sormeni päässeetkään metallista irti.

Jo nousi minussa tuska, sillä näin, kuinka käärmeet luikerrellen, kiillellen matelehtivat yhä pitemmiksi, kohdistaen minuun myrkylliset katseensa.

Kylmä hiki kihosi otsalleni, ohimoilleni, kun samassa jostain korkealta kuulin heleän äänen minulle puhuvan:

»Käy suorana ja nosta käsivartesi suoraan ylöspäin. Käärmeet ovat pyrstöistään kiinnitetyt maljan pohjaan, josta eivät pääse sen kauemmas, mutta niin pitkiksi ovat ne sentään jo kasvaneet, että jos vähänkin kallistat maljan reunaa toiselle tai toiselle puolelle, ylettyvät jotkut sinun käsivarttasi pistämään. Hidas kuolema on heidän puremassaan. He ovat kateellisten sieluja. Varo itseäsi!»

Ja minä koetin kulkea niinkuin ääni käski, suorana, pitäen käsivarttani korkealla, eivätkä käärmeet näin minuun ylettyneetkään.

Vähitellen jänteeni kuitenkin väsyivät. Malja kävi painavammaksi, ja pelko ruumiissani uuvutti voimiani. Ponnistelin tahtoani aina äärimmilleen, mutta hermoni uupuivat, käsivarteni vapisi ja — malja kallistui.

Samassa tunsin pistoksen lihassani. Myrkky valui hitaasti suonia pitkin ja levisi ruumiiseeni. Yhä useampia pistoksia tunsin, ja vereni kylmeni. En tuntenut suurtakaan tuskaa, mutta vähitellen vaivuin hervotonna horrostilaan. Polveni notkistuivat, pääni kallistui ja menin tainnoksiin — ikuiseen uneen.

Ruusut ja liljat minut käärmeineni peittivät.

2. SUHDE

Komeassa linnassa korkealla harjanteen huipulla, oli muhkeat pidot.

Oli syksyn viimeinen iltapäivä. Keltaisten koivujen lomitse, joita kultasi laskevan punakellertävän auringon äärimmäiset säteet, kimalteli tuolla alhaalla, syvällä, kiiluvan järven pinta. Mutta sisällä kukkivat orkideat.

Ulkonevan ikkunan syvennyksessä seisoi sulava nainen, kuuluisa näyttelijätär. Rypäleitten tulistunut mehu oli sytyttänyt helakan punan hänen poskilleen ja verhonnut hänen silmänsä ikäänkuin kauas katsoviksi. Suonissa paloi kiimeä kaiho.

Häntä läheni mies, kookas ja komea, mies roteva ja voimakas — suuri kirjailija.

He olivat tunteneet toisensa jo vuosikausia. Luontainen mieltymys oli vetänyt heidät toisiaan kohti, henkinen työ oli vähitellen liittänyt heidät yhä lähemmäksi toisiinsa. Mikä nerokasta miehen luomissa, sitä naisen sielukas hengen siipi oli koskettanut — mikä ylevintä naisen taiteessa, siinä miehen valamaa väritystä. Heidän henkensä olivat miltei yhtä, ja silti — silti — he eivät tunteneet toisiansa täysin.

»Kun ajamme täältä pois, ajat sinä minun kanssani.»

»Hyvä», vastasi nainen.

Ja he nousivat siroille, korkeille rattaille. Hurjana juoksi alamäkeä valkoinen, nuori hevonen, jonka kaviot singahuttelivat lunta korkealle ilmaan — sillä talven ensimmäinen ilta oli tullut. Äkkiä oli se peittänyt maan ja maisemat valkoiseen satuhuntuunsa. Kirkas, ihana, kylmä kuu loi kalpean loistonsa yli kaiken.

Vasemmalla kädellään ohjasi mies tulista orhia, oikea käsi ryösti naista. Hänen otteensa oli kiivas ja irstas, ja hän puri suudelman naisen huuliin.

»Sinä sen tiedät — vuosia, vuosia olen sinua rakastanut. Sieluani olet rikastuttanut, mutta nyt se ei minulle enää riitä. Sielusi yksin ei riitä; meidän välillämme on kuilu. Minä tahdon sen tieltämme, ja sen minä saan pois ainoastaan, jos annat minulle ruumiisi, niinkuin olet uskonut minulle henkesi.»

Naista sanat polttivat; hänkin rakasti — rakasti tuota tuimaa miestä, ja huumeessa hän jo lupautui. Täydessä antautumisessa kuitenkin vasta täysi ehjyys, sopusointu, onni!

Ja he elivät mielettömässä nautinnossa monet päivät ja yöt; he uneksivat yhdessä aistiensa pitkän ja sulomyrkkyisen unen.

Mutta kun he vihdoin siitä unestaan heräsivät ja tunsivat toisensa täysin, huomasivat he, että heidän sielujensa ymmärtämyksen hieno, salaperäinen verho oli hälvennyt kuin hämärä.

3. SORMUKSENI

Kauniit sormukseni! Kuinka teistä pidänkään! Ihastuksella teitä katselen.

Valkosilkillä on sisustettu se suuri kotelo, jota pitelen polvillani ja jossa te vierekkäin, monivärisinä säkenöitte. Istun huvilani tilavalla kuistilla, jota tuoksuvat kukat ympäröivät. Lämpöinen on kesäilta. Laskevan, kirsikanpunaisen auringon säteet teissä heijastuvat tuhatvärisinä. Te kimaltelette lumoavina, niinkuin välkähtävä, heleä päivä kesäisellä, autereisella merellä, te ihanat sormukseni! Teitä rakastan.

Teitä rakastan kauneutenne takia, mutta ennen kaikkea siksi, että jokainen, joka minulle sormuksen on antanut, on ollut minulle tavallaan rakas, ja siksi, että kukin teistä puhuu minulle omituista muistokieltänsä.

Sinä suuri punainen rubiini! Tiedän, miksi olet hiottu sydämenmuotoiseksi. Vai oletko ennemmin veripisaran kaltainen? Sinut sain kerran kaikkein kalleimmalta, jolle surua tuotin.

Ja sinä, tumma safiiri, jota kehystävät kahdet timanttirenkaat! Olet hieno ja jalo kuin ruhtinatar… Sinut sainkin kuningattarelta!

Muistan tuon lennokkaan iltaman Pariisissa, ihanassa Castiglionen palatsissa, joka aiheutti sen, että Espanjan entinen hallitsijatar Isabella sinut minulle antoi. Olin laulanut hänelle, hänen sukulaisilleen ja ystävilleen. Nimeltä ja näyttämöltä vain hän minut tunsi, kun kutsui minut luoksensa, mutta sävelet avasivat välillemme sydämien tien.

Hän oli jo vanha. Valtaistuimeltaan oli hän syösty. Tämä oli valkaissut hänen tukkansa, köyristänyt hänen selkänsä, rypistyttänyt hänen piirteensä, mutta hänen pienet silmänsä puhuivat minulle ymmärtämystä ja ystävällisyyttä, ja iloni oli suuri, kun hän, mitään aavistamattani, seuraavana päivänä lähetti minulle tämän kallisarvoisen sormirenkaan.

Kuningattaren antaman lahjan viereen on sattumalta joutunut yksinkertainen kultasormus, jota koristaa ainoastaan kaksi ajan hiomaa granaattia.

Tämä rengas on liian väljä sormiini, eikä sen aineellinen ja taiteellinen arvo ole juuri mikään, mutta silti sitä toisinaan kannan, ja aina sitä katsellessani sydämeni heltyy. Sieluni näkee silloin Johannan, lapsuuteni parhaimman ystävän.

Nelivuotiaana häneen tutustuin. Vanhempani olivat silloin pitkiksi ajoiksi siirtyneet vieraille maille, jättäen minut maalle erään vanhan ystävänsä luo. Siellä olin Johannan löytänyt. Hän minua hoiti ja rakasti ja lohdutteli, ja kun kävin vanhemmaksi ja hänet vuosien jälkeen aina tuontuostakin jälleen tapasin, ilahutti hän minua ennustelemalla minulle kuluneitten korttiensa avulla paljon sulhasia ja runsaasti rahoja.

Vanha Johanna, palveltuaan uskollisena paikallaan yli kolmekymmentä vuotta, kuoli. Silloin olin hänestä jo kaukana »laulutähtenä» Pariisissa, mutta me emme kuitenkaan olleet toisiamme unhoittaneet, ja kun Johanna oli tuntenut kuolon saapuvaksi, oli hän lähettänyt minulle muistoksi ainoan aarteensa, sormuksensa, jota hänen karkea, työteliäs kätensä aina oli kantanut. — Uskollinen Johanna! Miten rakas hän olikaan minulle.

Katseeni hyväilevät helyjä. Tuossa Kristina Nilssonin lahjoittama muisto, suloiset, monet timantit ympyröissä, siroissa platinakehyksissä. Kivien loisto muistuttaa suuren taiteilijan harvinaisia silmiä.

Oh kaunis kevät, kun tämän lahjan sain. Ihmiset ympärilläni näyttivät onnellisilta, mutta minua painosteli suruisa tunnelma, sillä alhaiset ihmiset olivat minulle tehneet vääryyttä.

Jo aivan nuorena ollessani, urani alkupäivinä, oli Kristina Nilsson minut kutsunut luoksensa, mutta kohtalon oikku oli silloin, niinkuin toisinaan myöhemminkin, tehnyt tyhjäksi kohtaamisemme.

Tiedän, että hän usein oli tullut sekä oopperoihin että konsertteihin lauluani kuuntelemaan. Joskus oli hän minulle lähettänyt tuoksuvia ruusukimppuja. Nyt vihdoinkin kerran sopi, että saimme tutustua henkilökohtaisesti. Mainehikkaan laulajattaren jalot piirteet ovat aina minussa herättäneet ihailua. Nyt minua miellytti hänen sinisten silmiensä vieläkin nuorekas, vilkas loisto; hänen puheensa minut vallan tenhosi.

Leppoisaa, joskin samalla jännittävää, oli kuulla hänen puhettaan omista loistopäivistään ja taiteellisista mielipiteistään.

»Ma très chère Ackté, sen teille sanon», puhui hän, »teitä suuresti ihailen. Ja jos teille toden sanon, ihailen teitä siksi, että minun mielestäni pariisilaiset aina niin oikeaan osasivat, kun väittivät, että teidän äänessänne on niin paljon, joka muistuttaa minun omaa mennyttä ääntäni.

Tämä ei kuitenkaan ole pääasiallinen syy siihen, että teitä aina niin suurella mielenkiinnolla olen seurannut. Olen ennemmin tuntenut henkisen siteen välillämme. Se mikä ennen kaikkea teissä minua on lumonnut, on, että teidän sielunne aina on mukana siinä, mitä kuulijoille annatte. Tämä oli aina minunkin pyrintöni. Minäkin aina tahdoin antaa sieluni siinä, jota tarjosin, ja se taiteilija, joka kerran sielunsa taiteessaan antaa, sen omatunto voi iäti pysyä puhtaana ja rauhallisena.»

Hänen sanansa sattuivat sydämeeni.

Hetkisen kuluttua hän jatkoi:

»Tehkää minulle suuri ilo — tahdottehan? Ottakaa minulta muistoksi tämä pieni sormus, jonka sormestani panen teidän käteenne. Sydämeni sen teille antaa.»

Kyyneleet nousivat silmiini, ja mitään vastaamatta tartuin vanhan laulajattaren käteen, jota suutelin.

Niin, niin, sormukseni, jokainen teistä, niin monta kuin teitä onkin, on oma laatuaan.

Tässä helmi, suuri, valkoinen, minulle hymyilee — ja minun on niin outo olla. Hän, runoilija, joka sen kerran minulle antoi muistoksi pohjoismaitten ikivaloisista kesäöistä — minne olikaan hän lähtenyt! Jotkut iloisat päivät oli hän ollut täällä Suomessa luonani, ja kun hän oli lähtenyt takaisin maillensa, oli hän sähköttänyt minulle viimeisen tervehdyksen. Nuo sanat: »Nyt päivä laskee» — muistan, kuinka ne silloin sieluani värisyttivät, ja tänään ne ehkä vielä selvemminkin sydäntäni sykähdyttävät, sillä aurinko laskettuaan nousee, mutta hän ei palannut milloinkaan —

Armaat te kaikki muistorikkaat, kyynelten tapaiset helmet ja jalot kivet minulle olette.

Hiljaa mietteissäni suljen kotelon. Jokin pyhä tunnelma täyttää mieleni. Katseeni sattuvat vasemman käteni nimettömään sormeen, jota himmeänä kiertää yksinkertainen kultarengas. — Ajatuksissaniko tuota rengasta huuleni koskettivat!

4. RAKKAUTTA

Se mikä maailmassa on kaunista, ei saa olla pysyväistä; jos joku ihminen on onnen saanut omakseen, ei hän saa sielunrauhaa, ennenkuin hän itse sen onnensa on pirstaleiksi murskannut.

Kahdelle ihmiselle koitti onni, sillä he rakastivat toisiaan — ensin ikäänkuin leikillä vain, mutta vähitellen yhä syvemmin. Ulkonainen kauneus ja sopusuhtaisuus heidät aluksi veti toisiinsa, mutta kuta lähemmäksi he tulivat toisiaan, sitä hartaammaksi heissä kävi halu oppia tuntemaan toistensa sisällisiäkin ominaisuuksia.

Heillä oli kummallakin jo koko matka elontietä takanaan. Vähitellen he rupesivat urkkimaan toistensa menneisyyttä, ja koska he koettivat olla keskenään suorat, eivät he salanneet sitä alhaista, minkä he kuluneen elämänsä kauneuden seasta löysivät. — Mutta kuta enemmän he kaivelivat, sitä selvemmin he huomasivat, että paheet olivat monin verroin runsaammat kuin hyveet.

Naisen elämä oli ollut hurja, miehen samoin. Mies oli kasvatettu ankarien, miesten säätämien katsantotapojen mukaan, ja siksi oli hänellä, omasta mielestään, ollut täysi oikeus rajuun elämiseen, jotavastoin nainen oli käyttäytynyt alhaisesti rikkoessaan ihmisten jumalallisia siveyslakeja.

Naisen pyhin toive oli päästä tämän miehen vaimoksi, mutta mies ei katsonut voivansa maailman edessä tunnustaa omakseen naista, jolla oli hämärä menneisyys. Puhuttuaan siis aluksi naiselle tulisia rakkauden sanoja, otettuaan, saatuaan häneltä minkä tahtoi, jätti hän hänet vihdoin siihen. Samassa kuoli myös hänen rakkautensa, eikä hän enää ajatellut tätä naista, vaan otti muita.

Nainen oli myöskin kaivellessaan huomannut, ettei mieskään ollut niin häikäisevän ihana, kuin miksi hän hänet aluksi oli havainnut. Tosin vieläkin, kun hän vain maailman kauneinta tahtoi nähdä, hän muisteli rakastettunsa silmiä, noita ihmeellisiä, mutta ajattelipa hän joitakuita luonteenominaisuuksia, niin hän huomasi suuresti erehtyneensä.

Niinpä hän oli luullut tuota miestä ihmiskunnan rohkeimmaksi, mutta olikin huomannut hänet kehnoksi, halvaksi pelkuriksi. Suuria sanoja oli mies käyttänyt, mutta niiden jyskeen alta ei ollut löytynyt kuin itsekkyyttä ja kaameaa tyhjyyttä. Henkensä herkintä, parhainta, jalointa oli tuo nainen runsain määrin hänelle tarjonnut, mutta tunnottomana oli mies tämän kaiken mukavuussyistä kylmäkiskoisena syrjään karistanut.

Kaiken tämän ja paljon muuta oli nainen huomannut. — Eikö hänenkin rakkautensa silloin tukehtuisi, kuolisi nopeasti, niinkuin oli syntynytkin? — Eipä tahtonut.

Hän käveli kauas santaiselle saaristorannalle, istuutui siihen.

Hänen kummallakin puolellaan kasvoi pari ihanaa, tuuheata leppää, joiden tummanvihreät, kiiltävät lehdet aivan hänen edessään muodostivat pehmeän, kevyen katoksen. Kaarekkaasta aukosta, jonka niiden oksat yhtyessään muodostivat, avautui ihana näköala. Meri tyynenä niin kauas kuin silmä kantoi, siellä täällä saaret suuremmat ja aivan pienet, etäällä taivas ja vesi toisiinsa häipyen. Kaikki ilmassa, vedessä, oli harmaata, ei vivahdustakaan muuhun väriin, yksinomaan valkoisesta mustaan ja mustasta valkoiseen, valoisimmasta kaikkein synkimpään. Ilmassa liikkumatonna sateinen sumu.

Rannalla katsoo nainen, katsoo ja ajattelee, ja hänen mielensä on harvinaisessa värillisessä sopusoinnussa luonnon kanssa. Itku velloo hänen rinnassaan. Kaikki on niin hiljaista; ei kuulu tänne tuon etäällä soluvan mustan veneen airojen soutu — vain jokin hyvin kaukaa saapuva sileä aaltonen vaaleanvihreän kaislikon kautta vierii, loiskahtaa hiljaa ja huoaten menehtyy hänen jalkainsa juurella.

Hän kysyy uudelleen itseltään: »Eikö rakkauteni tukehdu, eikö milloinkaan? Rakastettuani olen oppinut halveksimaan, eikö edes se voi sielussani kaihoani haudata?» — Ei — ei — naisia on, joissa ei edes inho voi sydämen lämmintä kiintymystä sammuttaa. —

Hän yhä istuu, on hiljaa kuni luonto, eikä huomaa kuinka sumu hiipivänä, hienona sateena on ruvennut laskeutumaan, pienen-pienoisilla helmillään häntä kastellen.

5. KUOLLEITTEN SIELUT MINULLE PUHUIVAT

— — — Ja minun sieluni oli synkkä, oli yksinäinen. Vastatuulet, ihmisten ynseys olivat siihen suruleimansa painaneet — ja rintani oli pakahtua.

Oi, mistä löytää toinen, jolle saisi huojentaa raskasta tunnelmataakkaansa, joka osaisi osaaottavalla sanalla sen tasata ja sitä lieventää!

Kuljin keskellä elämää. Katsoin vasemmalle, katsoin oikealle, etsin joka suunnalta, mutta ei ollut läheisyydessäni sitä, jolla olisi ollut aikaa minuun edes ohimennen katsahtaa. Kaikki kiirehtivät ohitseni omissa mietteissään ja omissa toimissaan.

Nousin portaitani. Ehkä kodissani löytäisin ystävän, joka ojentaisi minulle kätensä. Mutta autio oli kotini. Vain kuolleet esineet puhuivat minulle salaperäistä muistojensa kieltä.

Vaivuin istumaan. Sattumaltako tuossa vieressäni virui muuan avoin vihkonen — jonkun unohdetun konsertin tekstikirjanen. Otin sen konemaisesti käteeni ja luin:

Onnettomasti syntynyt.

Kanteletar.

Liekö minua luoja luonut,
Vai lie synti synnyttänyt,
Vai käski oma osani,
Kova onni ohjaeli
Kaikki huolet huolimahan,
Kaikki sutut sureksimahan.
Kaikki kaihot kantamahan.
Silloin synnyin mie poloinen,
Konsa kaikki huolet syntyi;
Silloin kasvoin mie katala,
Konsa kaikki kaihot kasvoi;
Korkenin kovaosainen,
Konsa kaikki koitopäivät.
Parempi olisin ollut,
Soriampi syntymättä,
Kasvamatta kaunihimpi.

Niinpä niin. — Tätä samaa olin minäkin ajatellut, tuntenut. Juuri omat sananihan nuo tuossa olivatkin.

Mietteissäni nousin ja jouduin pianon eteen. Muuan Dyveken laulusarjan säe tuijotti vastaani. Katseeni tarttuivat nuotteihin, sormeni sattuivat pianon koskettimiin, istuuduin, soitin eteenpäin. Huomaamattani innostuin, syvennyin. Tässä ihmisen koko elämä, jolle Drachmann runoillaan, Heise sävelillään ovat luoneet uudet, elävästi sykkivät värit.

He ovat kuolleet — Dyveke, runoilija, säveltäjä — mutta heidän henkensä ei ole kuollut. Heidän ajatuksensa, toiveensa, pettymyksensä, pyhimmät tuskansa, ne tuossa vielä elävät ja minulle ne puhuvat taaskin juuri minun omaa kieltäni!

Ja minä laulan ja lausun, ja sieluni soi, kunnes kyyneleeni helpoittaen vuotavat ja minä tunnen, että kuolleitten sielut minulle haastavat ja lohduttaen sanovat:

»Et ole yksin — et ole yksin —»

6. JA NIIN HÄN KUOLI

Linna muinaisaikojen, jylhä, ylevä, sinitumman virran vuolteesta korkealle kohoava, on harmaaseen, vankkaan luotoon valettu. Rauniot iäkkäät, iki-ihanat. Alas, pitkin muuria tulvivat vihreät ja tummanpunaiset kasviköynnökset, koskettaen kiiltävää vedenpintaa.

Tuolla ylhäällä erään muurin raunioisella reunalla, keskellä säteilevän auringon kultahehkua hän seisoo, tyttö kaunis, norja. Hän uhkuu raitista voimaa, tiedotonta itsetietoisuutta.

Ympäröivän luonnon yliluonnollinen salaperäisyys ja rikas loisto on hänen sielunsa kiehtonut, mutta sille sykkivälle elämälle, joka tuskissa kituu, on hän tunnoton, sillä hän on vielä niin nuori. — Hän ei vielä rakasta, eikä myöskään vihaa. Joskus vain, kun hän muureilta katsoo tuonne syvälle, linnan juurelle, missä vesi niin synkänmustana, hiljaisena virtaa, on hänen olonsa outo, ja silloin tuntee hän värisyttävänä aavistuksena, niinkuin hänen valoisan, viileän sielunsa syvimmässä liikkuisi kaipauksen, toiveitten salainen tulva.

Moni ritari on häntä lähestynyt. Hän on ollut heille suloinen, onpa heille hymyillytkin, mitään heille silti antamatta. Mutta kun he epätoivossa hänen takiaan ovat syösseet itsensä vetten syvyyksiin, ei hän ole heitä ymmärtänyt, eikä liioin surrut.

Vihdoin on sentään prinssi hänet herättänyt, hänet lumonnut komeudellaan, henkensä jalolla ylevyydellä.

»Minua seuraat täältä linnasta», puhui kerran tämä prinssi. »Annamme virran viedä meidät yli salmen tuolle toiselle rannalle. Siellä avartuu meille maailma, jossa velvollisuuteni minua kutsuvat. Sinne sinut kerallani vien.»

Mutta neitonen epäröi. Tuo maailma se oli niin outo, hänelle niin täysin tuntematon. Miten uskaltaa sinne lähteä. Eivätkö he mieluummin voisi jäädä tänne, missä on niin kaunista, niin mukavaa ja tuttua!

Päästäkseen lähtemästä hän koetti keksiä jos jotakin, mutta prinssi hänen huuliaan suudellessaan kantoi hänet sylissänsä rantaan. Tyttö silloin kietoi käsivartensa prinssin kaulaan, mutta samassa hän jo silti luisui hänen otteestaan eikä sitten mitenkään uskaltanut astua päättävää askelta veneeseen, joka heidät yhdessä olisi kulettanut pois.

»Sinua pyydän, rukoilen viimeisen kerran. Elämäni hukkaat, ellet joudu kanssani.» — Prinssi tarttui hänen käteensä. »Autan sinua. Jos tulet, on elämämme oleva yhtä onnea vain, sen sinulle takaan.»

Mutta tyttö sulki itsepäisenä silmänsä eikä hievahtanut paikaltaan.

Hän tunsi nyt kätensä vapautuneeksi, ja kun hän hetken kuluttua avasi silmänsä, hän huomasi, miten virta jo tuolla kaukana, kelmeän kuun valossa, kuletti miestä, ainoaa, jota hän oli rakastanut. Hän tunsi olennossaan elämänsä ensimmäisen tuskanpiston. Hän tajusi, että veri valui jonnekin etäälle hänen aivoistaan, että outo kylmyys tärisytti hänen ruumistaan, ja hervotonna, hiljaa hän vaipui maahan, linnan kallioiselle juurelle.

Silloin, kun hän jonkun aikaa oli siinä virunut, tuli Kohtalo, kietoi oikean käsivartensa hänen vyötäröilleen niin vahvasti, että hän parkaisi kivusta. Sitten se nosti hänet ilman korkeuksiin, pyöritteli häntä siellä kauan yhdessä kohdin, hurjinta, rajuinta helvetinvauhtia.

Neito tunsi tukehtuvansa. Hänen ahdistuksensa oli suunnaton, hänen kipunsa sietämätön. Hän huomasi viimeisen hetkensä tulleeksi. Mutta Kohtalo ei kuitenkaan sallinut hänen kuolla, eipä edes tainnoksiin mennä, piti häntä vain juuri sen verran vireillä, että hän taisi tuntea ylintä kärsimystä.

»Oi kiduttaja, helvetin henki — armahda — armahda! Eihän syntini ollut niin suuri.»

»Sekä toisen että oman onnesi heitit luotasi. Se on suurimpia syntejä, mitä ihminen voi tehdä, ja tekojensa seuraukset täytyy jokaisen osata kantaa.»

»Mutta enhän voinut sitä silloin ymmärtää — olinhan niin kokematon vielä. Samassa hetkessä kuin onneni heitin, tekoani jo kaduin — ja kuinka katkerasti! — Oi päästä minut, anna minun edes hetkinen levähtää — ja salli — salli minun nähdä hänet jälleen! Ehkä hän silloin minua, vielä rakastaa ja pelastaa minut. Onhan katumukseni niin syvä ja tosi.»

Kohtalo hiljensi vauhtiaan, tuumi, mietti hetkisen.

»Tosin on määrätty, että kärsimysten tässä elämässä tulee olla monin verroin suuremmat kuin ilot, synnin rangaistuksen moninkertaisesti raskaampi kuin synti, mutta olethan jo kyllin kidutettu. Siksi, olkoonpa menneeksi! Saat kerran vielä nähdä hänet. Jos hän silloin tahtoo sinut omanaan viedä, etkä enää sielu kylmänä epäröi, silloin jätän sinut hänen huostaansa. Mutta jos hän sinun takiasi on muuttunut, huonontunut, eikä sinusta enää välitä —»

»Anna minun silloin kuolla, sillä elää rakkaus rinnassa, jota ei voi saada, tyydytetyksi, on tukalinta, mitä elämä voi meille säätää.»

»Ymmärrän. Ellei hän sinusta enää välitä, annan sinun kuolla. Sen lupaan.»

Linnanneitonen tunsi muutoksen tapahtuvan. Hän huomasi äkkiä vaihtuvansa hienoksi maailmannaiseksi. Hänen piirteensä olivat kauniit, mutta terävät, hänen silmissään kuvastui hämärä, väsynyt ilme, poskien kalpeutta peitti herkkä tekopuna. Ihmisten seurassa hiipi hänen huulillaan hymy, jonka avulla hän koetti salata sielunsa kaipausta ja toivottomuutta. Öisin nukkuessa oli hänen vieressään veronaali, pelikortit ja raamattu.

Eräänä iltana hän joutui kahden ystävättärensä ja erään elostelijaherran seurassa varieteehen. Sali ei ollut suuren suuri eikä pienen pieni. Erityistä taiteilijalavaa ei ollut. Siihen osaan salia, joka oli yleisölle varattu, oli asetettu pieniä pöytiä ja niiden ympärille tuolit. Toisella puolella loisti parkettilattia alastonna ja kiilloitettuna. Ilma oli täynnänsä melskettä, soittoa ja sameaa savua. Suurehkot, pyöreät, kalpeat lamput heijastivat katosta salaperäisyyttä.

Kerrottiin, että kuulun prinssin piti esiintyä tänä iltana tässä varieteessa. Sitä ihmettä olikin joka taholta tulvittu katsomaan.

Ei aikaakaan, niin jo prinssi ilmestyikin — »Danilona».

Hänen itämaalainen pukunsa oli rikas, muhkea ja värikäs. Hänen tummat silmänsä, joiden alla oli synkät kuopat, säihkyivät intoa ja hekumallisuutta. Hänen heleänpunaisilla huulillaan oli nautinnoista kulunut ilme, jota monet naiset rakastavat. Ja hän tanssi, tanssi kuin hurja, kumpaakin käsivarttaan nojaten puoleksi juopuneitten, irstaitten, ihanien tyttöjen hartioihin. Toisella puolellaan oli hänellä näitä tyttöjä rivissä kolme, toisella kaksi.

Entinen linnantytär, nykyinen maailmannainen, katseli ja katseli. Hän tunsi, kuinka rakkautensa nousi, mutta palavampana, elävämpänä, mielettömämpänä kuin koskaan ennen.

Jo läheni tanssien tyttöineen »Danilo». Hänen, entisen lemmittynsä pitsinen nenäliina oli sattunut putoamaan lattialle. »Danilo» sen huomasi. Hän tunsi myöskin rukoilevan katseen. Äkkiä hän kalpeni, päästi tytöt irti, syöksyi taannoisen rakastettunsa jalkojen juureen, koskettaen huulillaan hänen korkeaa, läpikuultavalla silkillä verhottua jalkarintaansa. Mutta samassa hän jo taaskin nousi ja oikaisihe suoraksi, korskeana, kookkaana, loukatun itserakkauden hymy huulillaan. Kylmänkohteliaasti kumartaen hän ojensi nenäliinan omistajalleen, seisoi vielä hetken verran epäröiden, mutta viittasi sitten kädellään ilotytöt takaisin luokseen ja tanssi, musiikin räikeästi soidessa, heidän parvessaan pois, niinkuin oli tullutkin.

Naisen poskille oli noussut polttava, sinertävä puna. Äkkiä se taas pakeni, ja hänen olentonsa kävi niin ihmeellisen vaaleaksi. Silmäluomiaan hän tuskin jaksoi avatakaan — sen verran vain, että ehti huomata ivahymyisen katseen, jonka hänen ystävättärensä ymmärtämyksellä, salaa, keskenään vaihtoivat. Ja niin hän kuoli.

7. FALERON »PAREMPAA MAAILMAA KOHTI»

Makaan sairaana ja katselen, tarkastelen pitkään taulujäljennöstä: meri, kivinen ranta, jossa hervoton, jäntevä, ihmisruumis pitkin pituuttaan makaa eteenpäin kumarassa. Sen yläpuolella kohoaa mahtavin siivin enkeli, voimakas ja sopusuhtainen, kantaen sylissään nuorta, neitseellistä, kirkastettua olentoa, joka hurmaantuneena onnellisuudessa ojentaa käsivartensa, koko olentonsa ylöspäin, kohti valovirtaa, joka ylhäältä häikäisevänä jo ympäröi häntä.

Kerran — kauan, kauan aikaa sitten, kun olin onneton — katselin usein tuota syvää, taiteellisesti niin täydellistä maalausta. Toivoin innokkaasti minäkin kerran pääseväni, tämän sielun lailla, vapautuneena väsytetystä ruumiistani, kohoamaan kovasta kivikkomaasta uuteen, korkeampaan elämään.

Suruni on vähitellen minua runnellut, kunnes sekä se että minä itse olemme muuttuneet. Taulu on joutunut toiseen paikkaan, missä harvoin olen sen nähnyt.

Mutta tänään ovat katseeni jälleen aivan arvaamatta siihen sattuneet.

Mitä tämä taideluoma minulle nyt sanoo, mitä ajatuksia se sytyttää, mitä se muistuttaa, millainen, minkä näköinen se on?

Niinkuin häipyvästä usvasta kohoava maisema kirkastuu minulle nyt tieto siitä, että se on kuva minun taiteestani.

Tuo väsynyt, venytetty ruumis maassa on kova, uuttera, useinkin toivoton työni, josta kuitenkin jonakuna päivänä nousee aivan odottamattani tosi, kirkastettu, henkevöitynyt taide. Niinkuin janoava sielumme, kohoaa tämäkin »maallisesta» jumalallista alkulähdettään kohti.

Ja siinä hetkessä tunnen uuden työhalun virtana nousevan suonissani. Janoan toimintaa, työtä täällä maan päällä. En enää toivo kuolemaa, vaan haluan innokkaasti maallista elämistä, joka on tie ylimpään autuuteen.

8. »SOITTO ON SURUISTA TEHTY»

Nuori kirjailija tahtoi naisen omakseen, mutta hän ei voinut häntä saada sillä tavoin kuin olisi toivonut — vaimokseen.

Tuo nainen kuului hänelle sydämineen, haluineen, mutta laillisin sitein oli hän toisen omaisuutta. Ja koska nämä siteet olivat sitkeät ja niiden katkaiseminen olisi viattomille tuottanut tuhoa ja onnensurmaa, päätti mies riistää rinnastaan rakkautensa.

Toivotonna, mutta tahtonsa lujittamana, hän nyt antautui, unohtaakseen surunsa, luonnottoman kiihkeään työhön. Mutta sen sijaan että työ olisi tuon rakkauden verhonnut unohduksen viileään huntuun, se vähitellen pani kärsimyksen haavat yhä tulisemmin kirvelemään.

Kulkiessaan tuskan kuumeessa tuntui hänestä siltä, kuin hän ei enää oikein tähän varsinaiseen maailmaan olisi kuulunutkaan. Luonnossa ääriviivat äkkiä olivat selvinneet, värit tulleet vivahduksiltaan rikkaammiksi, ihmisetkin ilmenivät heikkouksineen, jaloine piirteineen, kuin kirkastettuina. Kaikki tuntui niin omituisen läpikuultavalta, autereiselta; mikä oli kaunista, sitä valaisi lämmin loisto, mikä oli synkkää, sitä tummensivat vielä syvemmät varjot.

Runoilijan suupieliin uurtui katkeria juovia, silmissä salamoi terävyyttä; toisinaan niitä verhosi läpitunkematon ilme, kasvojen iho kävi kellertäväksi, mutta aivoista, sielusta tulvi tulisia neronkukkia.

Henki kasvoi, mutta ruumis riutui.

Vihdoin hän oli uupumaisillaan. Hän tarkasteli nerontuotteitaan, mutta katkeruus sielussaan luuli hän huomaavansa, etteivät työ eivätkä mitkään kunniat olleet minkään arvoisia rakkauden rinnalla. Ne eivät kyenneet estämään helvetin tulia syömästä hänen elinvoimiaan. Työ vei ruumiilliseen kuolemaan, naisen omistaminen yksin vei elämään.

Ja yhdellä iskulla hän nyt kumosi jylhät, ylevät päätöksensä. Hänen täytyi sittenkin, hinnasta mistä tahansa, saada tuo nainen, tuo ainoa, ellei vaimokseen, niin silti täysin omakseen. Ja hän varasti nyt salaa tuon naisen toiselta ja omisti hänet, tyydyttäen huumauksessa pohjatonta janoaan.

Mutta velttous hiipi jäljissä.

Äkkiä taiteilijan tarmo laukesi. Aivojen herkkä läpikuultavaisuus sakeni, tuska poistuessaan vei mukanaan mielikuvituksen huiman lennon, ja vihdoin hän huomasi, minne vain silmänsä loi, maailman pintapuoliseksi ja värittömäksi. Hänen luomiskykynsä oli onnen saapuessa kadonnut.

Nyt hän ikäänkuin seisahtui ja katseli kysyvänä ympärilleen. Hieman levotonna hän koetti haparoida aiheita sieltä täältä, mutta juuri kun hän oli jonkun saavuttamaisillaan tai jo luuli saavuttaneensa, niin se ihan hänen silmiensä edestä haihtui tyhjiin. Tuo nainen, ollessaan hänen tuskansa, oli vienyt häntä ruumiillista kuolemaa kohti; nyt oli sama nainen, ollessaan hänen onnensa, tullut hänen henkisen elämänsä esteeksi.

Terveys palasi, mutta kipinä, innostuksen tuli ei syttynyt. Aika kului, apua ei kuulunut.

Mies lähti vihdoin matkoille, antoi tuulten viedä aavoille merille. Toiset olot toisivat varmaan uusia virtauksia, vapaampaa lentoa ajatuksille — mutta turhaan! Yhä hänen sielunsa horrostila jatkui.

Ei, ei, hän ei voi näin elää kauemmin. Mitäpä elämästä, jos sen täytyy jatkua sielullisessa velttoudessa.

Vihdoin hän joutui kesäisten metsien syvyyksiin, missä ikirauha asustaa. Hän etsi juuri tätä yksinäisyyttä, yksinäisyyttä, joka on suurten ajatusten luoja.

Hän kulki — kulki. — Korkeina, solakoina siinä seisoivat nuoret hongat. Taivasta kohti ne tähystelivät, tuuheat latvat jo korkealla päivän helteessä huminoivat. Niinpä hänkin oli aivan äskettäin vielä voimakkaana ylöspäin pyrkinyt ja noussut — juuri hän. Miksi ei siis vieläkin? Olihan hän parhaimmassa miehuutensa iässä!

Vaistomaisesti hän ojensi käsivartensa jännittäen lihaksensa.

»Risut maassa virukoot», hän huudahti vihdoin ylimielisesti, ja antaakseen parempaa pontta sanoilleen hän potkaisi miehekkäästi hajalle maassa olevan risuläjän, lennättäen käsillään risut sikin sokin. Ruumis vaati raakaa työtä.

Mutta elottomia oksia heitellessä tulvahti häntä vastaan ummehtunut, kolkko, homeinen haju. Käteen sattui nuori kuusi, kuusi, joka kerran oli ollut nuori, sillä nyt siitä ei ollut jälellä kuin homeen ja mädän peittämä runko ja neulattomat, hennot oksat. Syyttä tai tietymättömästä syystä oli sekin kerran parhaimmassa, nuorekkaimmassa kasvussaan katkaistu ja heitetty tuonne maaksi maatumaan. — Noinko hänkin jäisi, tuollainenko olisi hänenkin uransa loppu? Muutko honkina pääsisivät hänen ylitsensä taivasta kohti humajamaan?

Ei! Jo riitti onnea ja saamattomuutta. Ilossa ei ole tosielämää. Suru se sittenkin yksin elämälle todellisen arvon antaa. Ja surun kautta hän elämään taaskin pyrkii. Menehtyköön se, jonka hän jättää, menehtyköön hänen oma ruumiinsakin, mutta sielu, henki, nerokkuus, taivaan lahja, joka kuitenkin on ihmisen paras puoli, se nousee vihdoinkin taas uuteen eloon ja kukoistukseen.

Ja hän palasi kotiinsa kuin kuumeessa ja erosi elämänsä rakkaimmasta. Mutta runosta, jonka hän loi rakkautensa muistosta, tuli laulu, jonka ihanuudelle ja surunsynnyttämälle kauneudelle ei löytynyt vertoja.

9. HYMNI GRAMOFOONILLE

Hän oli minulle kirjoittanut: »— olet väsynyt ja kyllästynyt — sinä! sen huomaan, älä kielläkään. Mikä mielettömyys antautuakin noin pitkälle kiertueelle — ja maaseutukaupunkeihin. Kuinka mahdollista antaa yleisölle taidetta, tositaidetta, kun lavalle joutuu suoraan provinssihotellin huoneesta!

Nyt seuraat neuvoani. Ainakin tässä meidän kaupungissamme, joskaan se ei ole pienimpiä, asut luonani. — Huudahdat — kuulen sen. Koetahan kerran heittää tekopyhyytesi!

Mitä välitämme ihmisistä, mitä tekee, että olen nuorimies, että olen kaunis mies ja kuulu mies — tuo kaikki ei tule lainkaan sinua häiritsemään, joskin tänne saapuessasi käyt kodikkaaseen kotiini asumaan. Sinä tulet, siinä kaikki.»

Ja minä »tulin».

Suloisen lepoisa oli olo nuoren lääkärin kodissa. Lämpö huoneissa tasainen, kalustovärit aistikkaat, lattioilla pehmeät matot, salissa äärettömän, notkealehtisen palmupuun siimeksessä leveä, oivallinen, tiikeriturkisten peittämä leposohva — kaikki pienimpään asti niin tyylikästä, niin sopusuhtaista. Mikä parasta, täällä sain olla yksin, yksin kera ruusujen, joita isäntäni oli minulle lähettänyt. Itse hän päivät pitkät oli toimissaan.

Väsymys vain ei hellittänyt, päinvastoin. Tämä äkkinäinen, mukava olo ikäänkuin höllenti jänteet, aivon, tarmon.

Tulipa päivä, jona minulla illalla oli ensimmäinen suuri konserttini tässä koko tärkeässä kaupungissa.

Loikoilin aamuhameessani, en jaksanut, en viitsinyt pukeutua; eikä toivettakaan siitä, että innostusta saisin edes sen vertaa, että jonkinmoisella menestyksellä voisin esittää vaativan ohjelmani.

Tylsänä istuin salissa ja tuijottelin ikkunan läpi avaruuteen. Kuinka katseeni lienevätkään liidelleet, sattuivat ne komeaan gramofooniin, joka oli nurkkaan ikäänkuin häpeämään tyrkätty. Vaistomaisesti nousin tarkastelemaan nuottilevyjä, joita huomasin viruvan viereisen kaapin päällä. Niissä monet ja kuuluisat nimet.

Mitenkähän, jos panisin Kubelikin soittamaan Chopin'in iankaikkisen nocturnen — eiköhän tuo juuri nyt sopisi mielialaani?

Heittäydyin hetkeksi sohvalle selälleni, käsivarret pään alla, polvet koukussa, toinen sääri toisen yllä ilmassa keikkuen. Suloinen oli tuo vanha nocturne; se ikäänkuin imi sielua jonnekin kauas ylöspäin. Pariin kertaan täytyi minun se soitattaa.

Sen jälkeen suvaitsin antaa Geraldine Farrarin esiintyä ja laulaa minulle ihka uuden italialaisen aarian, jota en ennestään tuntenut. Ajatukseni lensivät Amerikkaan. Siellä kaunis Geraldine nyt kymmenen vuotta oli oopperassa pitänyt paikkaani, josta vapaaehtoisesti olin luopunut. Kaduinko? — ehkä — en sittenkään, ja kun muistelin epätaiteellista uutta maailmaa, virtasi kylmä väristys pitkin selkärankaani.

Kaunis, kirkas oli Geraldinen ääni, ja hyväntahtoisesti annoin hänenkin toistaa numeronsa.

Jopa olin melkoisesti innostunut, ja joskin aika jo kului liian pitkälle, konserttia varten kun oli valmiiksi pukeuduttava, en voinut olla tarttumatta vielä kolmanteenkin laululevyyn.

Siinä Forsell, Forsell Carmenin toreadorina koko kirjavassa komeudessaan! »John» esitti laulettavansa kaikuvalla, itsetietoisella äänellä ja ryhdillä. — Hellyin helakkaan nauruun — näin hänet edessäni siroine, vastustamattomine teatterisäärineen — kaikkien naisten ihastus! Forsell toreadorina — hahahaa — mainiota, mainiota!

Kaikki väsymykseni oli äkkiä kuin poispuhallettu, ja kiireesti ryhdyin juhlapukemiseni valmisteluun.

Ja juhlaksi muodostuikin konsertti. Kauniit sävelet, taiteellinen esitys korvissani ja mielessäni, tahdoin minäkin esittää jotain tositaiteellista ja lauloin, lauloin koko taidollani, tiedollani ja sielullani. Ilta oli yhtä huumausta ja iloa vain.

Palasin konsertistani isäntäni — lääkärin — sekä muutaman hänen ystävänsä seurassa. He olivat kaikki haltioissaan, niinkuin yleisö konsertissakin oli ollut, ja hetkessä käski isäntämme avata samppanjapullon, pari, kolmekin.

»Maljasi! — olit suurenmoinen.»

Naurahdin.

»Arvatkaapa mikä minut niin hyvälle laulutuulelle sai — sinä, katsoppas tuonne — tuota sinun gramofooniasi. Tuosta se tuli; ja nyt, jos tahdotte, niin soitatan teillekin jotain.»

Tuossa tuokiossa olinkin jo rientänyt koneen luo ja pannut sen käyntiin. Se soitti meille »In der Nacht» — one stepin — tuon meille kaikille niin »rakkaan».

»Muistoja, muistoja! Miten hupaista, tulehan niin tanssimme!»

Kaikki hyräilimme, lauloimme kuorossa gramofoonin mukana. Pyörtelimme, juoksimme, kiertelimme kuin hurjat. Naurusta ihan kyyneleet vuotivat. Yhä vaan soitto soi. Hullua, hurmaavaa tämä oli. Varsinkin kun herrani kanssa samassa paikassa kymmeniä kertoja olin pyörinyt, tuntui siltä, kuin jo aivan toisessa maailmassa olisin ollut. Vihdoin, täyttä kurkkua nauraen, kaaduimme sylitysten leposohvan kukallisille tyynyille.

Joku joukosta samppanjalasi kädessä huusi minkä jaksoi:

»Eläköön gramofooni!»

10. INHIMILLISIÄ LIITTOJA

He ovat nuoret, iloiset, onnekkaat, ja kesä on kauniimmillaan. He rakastavat toisiaan. Ei voi olla lempeä valtavampaa kuin on heidän! Se on yksinäinen laadultaan koko avarassa maailmassa, niin nuorekkaan hurja, niin lennokas, niin varma ja uhkarohkea.

He käyvät käsitysten ikäänkuin lentäen yli kukkivan maan. Pelloilla heilimöivät lemuavat apilaat, kurjenmiekat, virnat, ruusuruohot; pientareilla ylenevät jäykkinä, korskeina punakat piikkiohdakkeet. Päivä paahtaa, luonto huokuu tyytyväisyyttä. Tuulen hengettäret hivelevät ihmislapsia, joiden ympärillä, heidän kulkiessaan, korennot ja perhoset leikkien kaartelevat ja toisiaan ajelevat.

Tuolla jo on lehtimetsä! Laulaen se tulee heitä kohti. Kauemmas, honkaisille salomaille he eivät pyri; pehmeä on täällä sammalten koristama kallioinen maaperä. Heidän allansa hymyilee järvi. He nauravat, kisailevat, suutelevat toisiaan, ovat rakastuneet. Kaikki on yhtä elonhurmiota.

Heidän pyhitetty liittonsa tulee kestäväksi. Ikuisesti on heidän onnensa pysyvä, jatkuva muuttumattomana. Elämän ja iankaikkisuuden läpi he tulevat toisilleen kuulumaan, yksin vain toisilleen!

Näin he uskoivat.

Ja onnea näkyikin riittävän kautta vuosien; rakkaus kantoi yli vastusten, jopa tuskienkin.

Kuitenkin kyllästyminen jo alusta alkaen piilossa väijyi, kunnes se uskalsi, niin aivan, aivan huomaamattomasti hiipien lähennellä. Jokapäiväisyys haihdutti hellävaroin onnellisuuden kultaisen, hennon hehkun, pyyhkäisi sitten kovemmin käsin pois sydämen hellyyden, kaiverteli vihdoin terävin kynsin keskinäistä ymmärtämystä ja luottamusta, horjahutti sen vankkaa pohjaa. Lopulta se, niinkuin meren uliseva hyrsky, raateli, survoi hiutaleiksi jalojen tunteitten viimeiset tähteet —

Nyt he seisoivat kurjina, kylminä, köyhinä. Tuskinpa enää osasivat muistollakaan onnenpäiviään, ja pingoituksesta sitkeät siteet räminällä katkesivat.

Heidän tiensä erosivat.

Mies jatkoi hieman tyrmistyneenä tavallista, varmaa uraansa. Nainen otti kierrelläkseen vietteleviä, epävarmoja rotkopolkuja, kiitipä sitten yli aavojen vetten, joutui kauas kotoisilta mailtaan. Maailmalla hän kohtasi toisen miehen, joka häneen mieltyi. He mieltyivät toisiinsa kumpainenkin.

Elämää olivat he jo kokeneet. He seisoivat tosin vielä sen keskihelteessä, mutta myrskyöissä olivat he jo karaistuneet, vankistuneet. Kuumeentapainen tunnelma kuitenkin heidät yhdisti, elon mahla ei vielä ollut tyrehtynyt heidän suonissaan. Jonkinlainen kiihoittunut onni tuli heidän osakseen, mutta he eivät milloinkaan voineet unhoittaa, ettei elämä ole vain leikkiä. He tajusivat tuon tunnetun totuuden, että kukin sielunsa syvimmässä on ja on iäti oleva auttamattoman yksinäinen. Varsinkin he painoivat mieleensä, ettei mikään maailmassa voi olla pysyväistä, ettei pidä mihinkään täydellisesti luottaa.

He rakastivat toisiaan, mutta lakkaamatta he silti itselleen ja toisilleen vakuuttivat, että heidän suhteensa ei tule olemaan kestävää laatua. He toistivat: avioliitossa voi olla pitempiaikaista, tasaista, pysyväistä onnea, mutta miksi antautua niin vakavaan liittoon, koska sen loppu kerran kuitenkin on niin varmasti taattu! Vapaan liiton yhteiskunnallisesti luonnoton laatu ja luonne myöskin jo itsessään kantaa pirstautumista, mutta koska tällaisessa suhteessa ei anneta vannottuja lupauksia, ei liiallisia pettymyksiä myöhemmin myöskään voi ilmestyä. Ja voipa vapaassa sopimuksessa olla välkähtäviä riemuhetkiä, yliluonnollisen ihaniakin.

Aika kului. Riemuhetkiä heillä oli välkähtäviä, yliluonnollisen ihaniakin, joskaan niissä ei ollut ensi lemmen puhdasta, huimaavaa lentoa.

Aina kuitenkin jokin levottomuus, jonkinlainen kiihoittunut pelko heitä värisytti ja yhä he puhuivat rakkautensa lopun tulosta. Mutta kuta kiihkeämmin he sen lopun tuloa kuvittelivat, sitä hermostuneemmin, intohimoisemmin he toisiinsa takertuivat. Jokapäiväisyyden vainoliekit eivät koskaan päässeet heitä kärventämään, ja kuinka he elivätkään, syventyivät heidän tunteensa syventymistään.

Vihdoin he huomasivat ihmeekseen, että tästä hitosta, josta he oikeastaan eivät olleet mitään sen suurempaa toivoneet, olikin muodostunut heidän elämänsä kauimmin rehoittava, monivärisin onnenkukka.

11. OLEN VALOKUVIANI POLTTANUT

Olen seisonut uunin ääressä ja polttanut vanhoja valokuviani. Silmät haaveillen liekeissä, ajatukset maailmalla. Konemaisesti aina uuden kuvan olen heittänyt tuleen edellisen seuraksi. Mutta kuolleista elämään herätti katseeni yksi noista kuvistani. Sen ilme huulien ympärillä oli niin merkillisen elävä, sen hymy niin ihmeellisen eloisa. Liekit liehuivat kuvan ympärillä, söivät sen reunoja, nuolivat sen sydäntä, yhä vain tuo huulien hymy oli sama. Vihdoin ne liekit tekivät lopun kuvasta, mutta hymy vielä hiilloksessakin eli.

Tuossa oli kuvani, tässä minä itse — mikä eroitus? Noinhan minäkin elämäni läpi kuljen hymysuin. Liekkejä ympärilläni, jotka koettavat turmella kaikkea elävää, josta elän, liekkejä usein sielussani, jotka taitavasti jäytävät sydänjuuria ja survovat rinnan toivottomaksi — ja silti, aina sama hymy, pakon ja tottumuksen kaikkea pettävä hymy huulilla. — Vieläköhän hiilloksenakin hymyilen!

12. UNI

Mies ja nainen rakastivat toisiaan luvattomasti.

Lämmin, helakka oli kesäpäivä. He kulkivat huumeessa, rinnatusten, vuoristossa, ylös harjannetietä, jota reunustivat ruskearunkoiset männyt ja sinipunertavat, auringonpaahtamat kanervikot.

Heitä kiihoitti halu. »Oi katso», sanoi mies, »mikä tuolla, tuon pitkän, leveän penkin päällä, ylhäällä harjanteen laella, tien varrella!»

»Missä? — Vai tuolla. Miten kummallista! Täynnänsä pikkulintujahan on tuo penkki. Miten somaa; riennetäänkö katsomaan!»

Hän naurahti hieman lyhyesti ja hätääntyneestä He kiirehtivät tavoittelemaan pikkulintuja, mutta heidän mielessään oli penkki.

Tuskin olivat montakaan askelta astuneet, kun näkivät sivulta, suurten kivien lovesta, omituisen olennon nousevan.

Hän oli keskikokoinen mies; paksua, palleroista yläruumista kantoivat vaaleansinisiin kääreihin kierretyt, laihat sääret. Pää oli pullea samoinkuin ruumis, poskia peitti lyhyt, musta parransänki, silmät mulkoilivat ikäänkuin sivulta väijyen.

»Mikä tuo on! Miten vastenmielinen olento! Se kiertää meitä kohti ikäänkuin meitä vaanien. — Jo lähenee. Hyi, mikä seura — astukaamme tieltä sivulle.»

»Niin, tuolta lohkareelta voimme hypätä alas. Siinä on sitten toinen tie. Jos annat kätesi minulle, et satuta itseäsi. Hyppäys ei ole sen pitempi.»

He hypähtivät alas ja tulivat uudelle tielle, joka oli autiompi, kylmempi, epätasaisempi. — Mutta kun he varovaisuuden vuoksi katsahtivat taaksensa, oli tuo sama mies yhä heidän kintereillään.

»Mikä olet? Mahdatkohan olla kateellisten ihmisten tekemä tuonen henki, jonka nimeksi on pantu 'yleinen mielipide'!»

Mies ja nainen kiirehtivät kulkuaan ja seisoivat pian suuremman, ammottavan kuilun partaalla. — Mutta samassa jo outo mieskin oli tuossa, ihan heidän jäljissään.

»Ei auta muu kuin pyrkiä tuonne alaspäin, yhä pakoon. Tosin on nyt välimatka pitempi kuin äsken, mutta siellä pohjassa näen lumen peittävän maata sen verran, etteivät jäsenemme alasmennessämme voi loukkaantua kiviin. — Varo vaan, kun astumme askeleen avaruuteen, että kätemme eivät pääse luisumaan irralleen toisistaan. — — — Oh, Jumalan kiitos! Se onnistui, ja joskin nyt lumi takertuu jalkoihimme ja hiljentää vauhtiamme, pääsemme nyt pois tuon ilkiön silmien alta. Jaksathan vielä?»

»Jaksan, jaksan aina kuolemaan —»

Mies juoksi pitkin askelin ja veti kädestä naista, joka kylmästä tuskin enää taisi jäseniään liikuttaa. He vilkaisivat taaksensa.

Tuossa tuo hirviö yhä vain heitä seurasi. Pitkäkyntiset kouransa se ojensi heitä kohti, silmät kiiluivat kuin verenjanosta, hengitys läähätti, hirmuhampaat irvistivät hajallaan.

»Rakas, rakas», sanoi mies ja tarttui naista vyötäisiin. He seisoivat äkkiä korkealla, jäisen vuorenhuipun kärjessä. Heidän alleen oli ilmestynyt ääretön lumimeri. Hanget kylmät, mutta pehmeät.

»Ethän pelkää, omani? Tämä kiitäminen ilman läpi ahdistaa henkeä. Vauhti ikäänkuin vääntää ruumiin vyötäisistä poikki — sen olen unessa pudotessani kokenut — mutta jos koetamme puhua toistemme kanssa lakkaamatta, niin emme sitä niin huomaa.»

Ja niin he tekivät. Voimakkaasti he kiertäytyivät viimeiseen lujaan syleilyyn ja suorina he yhdessä syöksyivät alas ilman läpi.

»Tulkoon nyt kuolema — ja nyt se tuleekin. Kesähelteistä rakkautta emme koskaan saaneet, mutta silti me toisiamme, yksin toisiamme rakastamme.

Jäätykööt ruumiimme, silti tulisina palavat sielumme.»

Niin he puhuivat, ja kun he olivat kiitäneet avaruuden kautta, vaipuivat he syvälle lumihankeen, yhä syvemmälle, syvemmälle. Ja he tunsivat, kuinka heidän syleillessään heidän jäsenensä jäätyivät. Mutta heidän sielunsa sulivat autuaallisuudessa yhteen.

13. IKUINEN KAIPUU

Kesäaamu. Vaaleansinisilkkisessä makuuhuoneessa herää nainen. Pieni kello on jossain helähtänyt; norja, sorea palvelijatar on saapunut, tuoden tullessaan pienten pitsiliinojen koristamalla hopeatarjottimella höyryävän teen ja lämpöiset herkkuleivokset.

Palvelijatar vetää toisistaan erilleen raskaat verhot ikkunain edestä, jotka hän avaa, ja samassa tulvii niiden kautta muhkean rakennuksen altaaneilta tuhansien kukkasten hunajainen tuoksu. Aurinko täyttää myös hetkessä äsken vielä pilkkopimeän huoneen, kiehtoen hehkullaan naisen, joka venytteleikse untuvilla.

Hän lepää tuossa hiljaa, kädet ristissä päälaella, ahmien suviaamun suloa. Hänen olonsa on mukava, mutta hän ei huomaa sitä itse, tuntee ainoastaan, että jokin surutunnelma hiipii mielessä. Tuo tunne ei ole hänelle outo, sillä se on ollut hänen seuranaan syntymästä saakka.

Vihdoin hän nousee, käärii ympärilleen pehmoisen silkkivaipan, pistää valkoiset jalkansa siroihin, kultakankaisiin sandaaleihin. Häntä odottaa viereisessä huoneessa, tilavassa marmoriammeessa, hajuvesillä sulostettu, lempeä kylpy.

Hänen pukupöydälleen on siroteltu herkullisia kaunistushelyjä, erilaatuisia kalpeankellertäviä norsunluuselkäisiä harjoja ja esineitä aistikkaine kultanimikirjaimineen. Kimallellen tyylikkäästi hiotut kristallipullot tarjoavat kallisarvoista sisällystään — kauneutta, nuoruutta. Kaikkea tätä hienostunutta ihanuutta heijastavat suurehkot kuvastimet, joiden ääressä nainen istuu kauan, ikäänkuin huvikseen itseään taiteellisesti kaunistellen. — Mitä hän ajattelee? Onko hän onnellinen?

Ei, hän ei ole onnellinen, sillä yhä jokin painostaa hänen mieltänsä.
Mikä? Miksi? — Hän ei sitä itsekään tiedä.

Onhan hänen elämänsä ollut harvinaisen rikas. Velttoudessa hän ei ole sitä elänyt; hyvillä töillä, jaloilla harrastuksilla on hän sen täyttänyt. Eikö tuo sitten ole kyennyt hänen mieleensä uurtamaan alati kestävän ja elävän tyytyväisyyden juovaa?

Ajoittain on hänellä, niinkuin kaikilla, ollut suruja, syviäkin, mutta tällä haavaa ne eivät häntä vaivaa. Juuri nyt ei mikään erityinen ahdistele hänen sieluaan. — Lohduton on suru, jolla ei edes ole olemisen syytä!

Ja päivä saapuu tuoden mukanaan kaiken hyvän, minkä se ylellisyysihmiselle on voinut varata — ystäviä, imartelijoita, huvituksia, taiteellista työtä, kulttuuritoimia ja nautintoja jos jonkinlaisia.

Aika kuluu, siinä kaikki, ja ehtoo on jo tulossa. Sen kera uutinen. Nainen saa arvaamatta tietoonsa, että hän on tullut pohjattoman rikkaaksi. Toisinaan on häntä kaivellut huoli, riittäisivätkö hänen varansa ajan pitkään siihen ylellisyyteen, johon elämä on hänet totuttanut. Nyt hän siis on siitäkin pelosta päässyt.

»Ajatelkaa, ajatelkaa» — huudahtavat hänen tuttavansa — »mikä harvinainen myötäkäyminen! Miltä tuntuukaan onnen saapuessa?» Nainen ei voi vastata, hän ei saata puhua sanaakaan — hän vain hymyilee.

Vihdoin pääsee hän yksin metsään päin kulkemaan. Hän käy poikki kukkivien kenttien, pitkin nuorekasta puistokujaa, seuraa mielipolkuansa.

Hän astelee verkalleen syvissä mietteissä. Välistä hän seisahtuu, kääntyy, katsoo taaksensa.

Tuolla rauhallisena ja rikkaana lepää hänen kotinsa. Tuuheissa ryhmissä siellä täällä viihtyvät erilaatuiset lehtipuut; alempana ääretön, viettävä puutarha ja heinäniitty, missä väki häärää oivallisten työmuurahaisten tavoin. Loitompana, järvelle päin viertävällä rannalla seisovat, aivan kuin taiteilijan järjestäminä, monet ja monenlaatuiset kartanoon kuuluvat rakennukset. Melkein kaikki ne ovat punavalkoisiksi maalatut. Viehättävä on tämä suomalainen taulu. Se mieltä viihdyttää ja ihastuttaa, — mutta naisen pää kallistuu rintaa vasten kuin surussa.

»Olen onneton ihminen», puhuu hän itselleen. — »Niin, niin, minulla on kaikki maailmassa niin suloisessa muodossa, kuin sen vain voin itselleni toivoa. Miksi en siis ole onnellinen? — Olenko kiittämätön? — En, en. Ymmärrän hyvin, mikä armo on tullut osalleni. Tiedän kyllä panna tälle arvoa, mutta minkä minä sille mahdan, etten sittenkään, mikä saapuneekaan, voi tuntea todellista iloa ja onnellisuutta! Minä olen syntynyt onnettomaksi, ja minkä lahjana täällä maan päällä saankin, se ei voi korvata sitä, jota minulle syntymässä ei annettu, luonnetta, jossa asustaa sielun sisäinen rauha.

Sisällinen rauha, luontainen tyytyväisyys ja hilpeä mieliala on suurin lahja, jonka Luoja voi ihmiselle varata — niin varmaankin on — mutta sitä en minä ole saanut, se ei ole ollut minulle tässä elämässä suotu. Mitä teenkään, asustaa minussa ikuinen, selittämätön kaipuu.»

Huomaamattaan on nainen nostanut päänsä korkealle. Hänen silmänsä tähystelevät vaistomaisesti kaareutuvaa taivasta, ja katseessa kiiluu tuska.

»Pian on elämäni sammuva. En käsitä, kuinka tuo on tapahtuva, mutta uskon kuitenkin, että se kuoltuanikin jatkuu — tulee jatkumaan loppumattomiin. Oi Herra, Jumala suuri», kysyy hän aivan kuin armoa anoen, »täytyykö sieluni käydä rauhatonna läpi rannattoman iankaikkisuudenkin?»

14. MUOTOKUVA

He tutustuivat toisiinsa taiteilija-päivällisillä.

Oli etelämainen, kesäinen syysilta. Suurten, avonaisten ikkunain kautta tulvi Pariisin katuelämän erikoinen, lumoava humina. Se sekaantui taiteilijain vallattomaan ilta-iloon sitä ärsyttäen, yllyttäen.

Sattumalta he olivat joutuneet vierekkäin pöydässä istumaan, tuo mainehikas maalari, neljäkymmenvuotias maailmanmies, kaikki valloittava, ja neiti, nuori näyttelijätär, joka aivan äskettäin oli singahutettu kuuluisuuden häikäiseville, kultaisille kukkuloille.

Vieraina toisilleen olivat he silti jo kauan toisensa tunteneet.

Nainen tiesi ennestään, että tuo mies oli komea, kaunis, hienosti sivistynyt, täydellä antaumuksella alati innostuva naistenihailija. Mies oli kuullut, että nuori näyttelijätär oli ihmeteltävä. — Olikohan mahdollista, että hänen puhtautensa oli yhtä tosi kuin hänen lahjakkuutensa! Ihmeellistä kyllä, että heidän puhellessaan, nauraessaan, tuon naisen olemuksesta ikäänkuin tuulahti jotain raitista, uutta. Pitkä, solakka, sulavaliikkeinen hän oli — ja mikä miellyttävä puku hänellä oli yllään! Tuo valkoinen, vaaleanpunertava musliinihame monine, kevyine volangeineen johti mieleen äsken puhjenneet, tuoksuvat ruusunkukkaset.

Illan ihanuus, jalot juomat, taiteilijain vallaton vapaus, lämpö, valaistus, hilpeys, sulautuivat sopusuhtaisuudeksi. — Joku taiteilijoista soitti valssin, jonka surunvoittoisa intohimoisuus kaiveli sielun juuria, herätti, yllytti tulisia tunnelmia.

Maalari oli hetkeksi vienyt tanssiin äsken keksimänsä aarteen, tuon nuoren naisen. He pysähtyivät, heittäytyivät vierekkäin sohvalle istumaan.

Mies sanoi: »Teidän kätenne ovat kauniit — saanko ne maalata?»

Nainen vastasi hymyillen: »Saatte.»

Mies sanoi: »Teidän silmänne ovat maailman ihanimmat — saanko ne maalata?»

Nainen vastasi: »Saatte.»

Ja monet hetket syntyivät tästä hetkestä.

Kuulu maalari maalasi nuoren näyttelijättären, mutta ei oikeastaan hänen ulkomuotoaan, mieluummin hänen sielunsa, sellaisena kuin hän luuli sen aavistavansa.

Korkealla, kivisessä rakennuksessa, Pariisin syrjäisessä reunassa, sijaitsi atelieeri. Pitkät hetket, ajatukset etäällä, taisi nuori nainen sen ikkunoista katsella ulos, kauas, yli muinaisten vallihautojen, yli kenttien ja puutarhojen. Vapaana hän sai täällä olla, puhella, nauraa, lauleskella, tuskinpa hän oikeastaan itsekään huomasi, mitä hänen lähimmässä läheisyydessään tapahtui — tunsi ainoastaan hyvin viihtyvänsä, että jokin miellyttävä ympäröi häntä.

Miellyttikö tuo mies häntä? — Miellytti, tietystikin. Tunsihan hän toisinaan ihan selvästikin, miten jonkinlainen lämmin, keskinäinen ymmärtämys heidät veti toisiaan kohti. Ja joskus nuori nainen ajatteli: »Niin, niin —. Me sopisimme mainiosti kaikin tavoin toisillemme, mutta tunteemme eivät ole sitä laatua, että ne vuoria voisivat siirtää — ja koska esteitä on, ja niin suuria, miksi antaa edes hetkeksi mahdottomuuksien juolahtaa mieleen!»

Joskus he joutuivat keskenään syviin taiteellisiin keskusteluihin. Toisinaan sitten täytti atelieerin juhlallinen hiljaisuus, jossa ei kuitenkaan ollut mitään painostavaa. Silloin tuo nerokas mies antautui sieluineen, kaikkineen taiteen valtaan. Silloin se kauneus, ylevyys ja syvyys, jonka hänen mielikuvituksensa siitä loi, minkä hänen maalliset silmänsä näkivät, ikäänkuin itsestään, hänen kättensä ja pensselinsä kautta muodostui todellisuudeksi. Nämä hetket olivat noita pyhiä, yksinomaan taiteilijoille sallittuja, noita korkeita inspiratsionin hetkiä, jotka jännittävät hengen siinä määrin, että ruumis värisee ja uupuu.

Äkkiä saattoi maalari sitten heittää pensselinsä, maalivehkeensä ja katsoa pitkään malliaan.

Kerran hän sanoi:

»Tiedättehän, mikä minut kuuluisaksi teki?»

»Muistan, tiedän; tuon nerokkaan miehen muotokuva se oli.»

»Sitä miestä minä ihailin. Hän oli miltei isällinen ystäväni. Tosi harrastuksella hänen kuvansa tein.»

Hetken kuluttua maalari jatkoi: »Mitä olen sen jälkeen tehnyt? — Siitä on nyt kymmenen vuotta!»

»Olette tehnyt monta ihastuttavaa kuvaa.»

»Niin, niin — tiedän. Olen tehnyt paljon sekä kaunista ja hyvää että huonoa — ja aina kiiteltyä! Mutta minulla itselläni ei ole ollut töitteni tuloksesta suurtakaan tyydytystä. — Te olette vielä niin nuori, teillä ei urallanne ole vielä ollut taisteluja ja taiteellisia tosikoettelemuksia. Te ette ehkä siis voi aavistaa miltä esimerkiksi tuntuu tieto siitä, että kerran nerokkuuden lähteet ovat tulvineet avoinna, että on luonut jotain, jolla on ikuisuuden leima — ja sitten senjälkeen ei koskaan, koskaan enää mitään sentapaistakaan.

Joka kerta kun ensimmäisen suuren voittoni jälkeen olen tähystänyt ja pyrkinyt korkealle, olen katkeruudekseni huomannut, että säännöllisesti olen joutunut yhä matalammille kukkuloille. Pelolla, joka vähitellen on muuttunut suruksi, vihdoin vaihtunut kauhuksi, olen itseltäni kysynyt, eivätkö sitten milloinkaan enää taivaan portit minulle avaudu? Enkö milloinkaan enää ulotu ihanteellisuutta tavoittelemaan? Minä kuolen pian — sillä tiedän, etten tule kauan elämään — enkö sitten edes yhden ainoan kerran sitä ennen vielä pääse taiteessani uudelleensyntymään? —Ja nyt!»

»Nyt?»

»Luulen että tuo uudelleen syntyminen minussa on tapahtunut.»

Mies nousi äkkiä, tuli nuoren naisen luokse ikäänkuin hänet syliinsä sulkeakseen. Nainen silloin nopeasti otti hänen kätensä, lämpimästi niitä pusertaen, mutta samalla hän vaistomaisesti, miltei huomaamattansa väistyi taaksepäin.

Hieman katkera hymy piirtyi maalarin suupieliin.

»Älkää pelätkö», sanoi hän alakuloinen sävy äänessään. »Tiedättehän, etten mitään teille tee, etten ketään niin kunnioita kuin teitä. Te olette ainoa nainen, joka olette minua vastustanut — kuinka en teitä kunnioittaisi — ja kuinka juuri tämä ei olisi vetänyt minua puoleenne enemmän kuin iloisuutenne, viisautenne, tai mikään muu.

Käykää nyt tänne katsomaan!»

Hän seisoi kauan hiljaa kuvaa tarkastaen.

»Te näette tuon hienon vartalon, hennot, pitkäsormiset kädet, kulttuuri-ihmisen hienostuneen ulkomuodon. Mutta mitä näette silmissä? Mistä luulette tuon kalpean ihon johtuvan? Onko teille itsellenne tuttu se vastustetun himon tuli, joka katseessa säihkyy? Näettekö innon, joka siinä palaa? Silmissä kuvastuvat samalla perikato ja taivas, sillä sielussa taistelevat vallasta puhtaus ja intohimot — ja — puhtaus voittaa. Puhtaus teissä kaiken voittaa!

Vastatkaa, tunnustakaa vihdoinkin kerran, että olen salaperäisen, harvinaisen olentonne aavistanut ja oikein ymmärtänyt. — Näyttämöllä, toisten luonteita ja tunteita tulkitessanne, olen luullut näkeväni oman sielunne välkähtävän. Kaikkialla olen teitä tutkinut. Käytöksessänne minua kohtaan olen teitä silmälläpitänyt. Olenhan oikein luonteenne aavistanut? Eihän ihminen siinä määrin voi pettyä? Olisinko suurimman työni rakentanut valheelliselle pohjalle!»

Nuori nainen seisoi hiljaisena, kalpeana. — Hänen teki mieli itkeä. Ehkä hän oli pettänyt, mutta tahallaan hän ei ollut sitä tehnyt. Suurta, syvää kiitollisuutta hän tunsi tuota miestä kohtaan, joka oli niin paljon rikasta ja arvokasta hänelle antanut ja joka niin paljon kaunista oli tahtonut hänessä nähdä. Hennoisiko hän milloinkaan hänelle uskoa mitään, joka ehkä voisi häntä loukata, tuottaa hänelle surua?

Vihdoin hän sanoi kuitenkin aivan hiljaa: »Rakas ystäväni — minun on niin vaikea olla. En tiedä oikein itsekään, minkälainen on luonteeni. En tiedä, olenko intohimoinen — ehkä — olen kai. — Olenko puhdas -— ehkä sitäkin tavallani olen. Mutta ovatko nämä ominaisuudet hyveitä — paheita? Ken voi sitä varmuudella sanoa. Te pidätte, ymmärtääkseni, intohimon paheena, puhtauden hyveenä, ja te luulette minussa näkevänne kauneimman, kun puhtaus voittaa halut. Mutta eivätkö meissä niin hyveet kuin kaikki paheetkin oikeastaan riipu siitä, mitä luonteemme syntymässä on perinnöksi saanut, ja siitä, mitä kohtalo sitten meille tiellämme on varannut? Oikeastaan hyveen ja paheen käsite riippuu siitä, kuka arvostelee, kenessä sitä arvostelee, ja usein voi kaikella olla niin aivan luonnollinen syy, että sen yksinkertaisuutta hämmästyy. Salaperäisyys, jota esimerkiksi minussa olette luullut huomaavanne, ehkä yksinkertaisesti johtuu siitä, että — olen rakastunut. Olen rakastunut mieheen, joka on meistä kaukana ja jota ette tunne.»

Nainen ei uskaltanut katsoa mieheen, joka hänen vieressään seisoi, ja hänen ääneensä oli tullut katkennut kaiku. Mies seisoi liikkumattomana. Hän oli peittänyt kasvonsa käsillään.

Äkkiä hän oikaisihe, sanaakaan sanomatta kulki reippaasti, miehekkäästi muutaman askeleen edestakaisin huoneessa. Sytytti sitten savukkeen ja katsoi vihdoin pitkään nuorta naista.

»Te rakas ihminen», sanoi hän lopulta lämpimästi. »Mitä oikeastaan tekeekään, että tuskalleni nyt on tullut loppu, mitä siitä, jos elämäni nyt menehtyy! Jaloin taidetuotteeni, paras omasta itsestäni, se, mille korkeimman arvon annan, se nyt kuitenkin tuolla liinaisella pinnalla elää ja on pysyvä. Ja kerran te kuitenkin sen uuden elon minulle annoitte. Iankaikkisesti olen teitä siitä kiittävä.»

Ja hän hymyili, tuo suuri mies, mutta hänen silmissään kiilsi kyyneleitä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUISTOJA JA KUVITELMIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MUISTOJA JA KUVITELMIA
- SISÄLLYS:
- 1. OLIN NUORI — NÄIN UNTA
- 2. SUHDE
- 3. SORMUKSENI
- 4. RAKKAUTTA
- 5. KUOLLEITTEN SIELUT MINULLE PUHUIVAT
- 6. JA NIIN HÄN KUOLI
- 7. FALERON »PAREMPAA MAAILMAA KOHTI»
- 8. »SOITTO ON SURUISTA TEHTY»
- 9. HYMNI GRAMOFOONILLE
- 10. INHIMILLISIÄ LIITTOJA
- 11. OLEN VALOKUVIANI POLTTANUT
- 12. UNI
- 13. IKUINEN KAIPUU
- 14. MUOTOKUVA
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE