Polku
Date: 2025-10-11T00:00:00+00:00
Keywords: Norwegian fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Polku

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Polku

Author: Gabriel Scott

Translator: Uuno Kailas

Release date: October 11, 2025 [eBook #77030]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Holger Schildtin kustannusosakeyhtiö, 1926

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77030

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK POLKU ***

language: Finnish

POLKU

Kirj.

Gabriel Scott

Tekijän luvalla suomentanut

Uuno Kailas

Helsingissä, Holger Schildtin Kustannusosakeyhtiö, 1926.

I.

Joka päivä tulee auringonlaskun jälkeen tavallisesti hiljainen hetki, äänetön rauha ennen valon kuolemaa. Lampien ja järvien katse syventyy, ne vangitsevat kaiken taivaan hehkun ja riemun ja lepäävät illassa kirkkaina ja loistavina — sitten ne vaipuvat ajatuksiinsa, ylevässä ja sulkeutuneessa rauhassa. Ympäristössä viettää tunturi hämäränhetkeä sinertävien töyräiden, kanervikkojen ja rämeiden, harvan mäntymetsän ja pienten, vaaleiden koivuviitojen keralla. Se nousee ja laskee pitkin ääriviivoin, kohottaen joskus lakensa pilviä kohden ikään kuin tahtoen katsella itseään. Varjot keräytyvät rinteelle, ne ryömivät esiin lohkareitten ja jyrkänteiden alta ja yhtyvät äänettömästi ja huomaamatta. Jokin erillinen puu saattaa sentään hiljaa humista — tuuli on löytänyt sen matkallaan ja kulkee huolettomasti lehvien läpi — nyt se havaitsee ympärillään vallitsevan hiljaisuuden, kultaisen laineen, joka liukuu illan halki, ja herkeää äänettömästä leikistään. Se ikään kuin erkanee itsestään, sen latva kuuntelee, se tajuaa äärettömyyden ja pyrkii sitä kohden jokaista oksaansa kurottaen eikä ole enää muista erillään. Mätäs nurmikolla, vesakko rotkossa, polku, joka hiipii vuorenselänteen yli — kaikki, kaikki on yhtä sen kanssa, kaikki erkanee itsestään ja tajuaa ikuisen alkuperänsä, syvän yhteenkuuluvaisuutensa. Se seisoo ikään kuin pää paljastettuna, siunaavan hämärän langetessa.

Kenellä on korvat kuulla —

Tuuli on löytänyt rauhallisen kuopan ja asettunut levolle kanervikkoon. Ja lähde, joka hiljaa kumpuaa partaansa alla syvästi salassa aineen ja tomun takana, tulvii äänettömästi äyräänsä yli ja kastelee sen juuria hiljaisen tuokion ajan.

Tarkkakuuloisuus ympäröi maata, silmä avautuu hiljaa sinessä ja katselee vakaasti, tutkimattomin katsein läpi pimeyden…

II.

Polku alkaa alhaalla kylässä.

Se poikkeaa maantiestä, joka kulkee tomuisena ja harmaana laakson läpi, ja rientää suoraan yli kukkulan laen — kapea uurre ruskeassa maassa. Se pääsee tunturille ja kiiruhtaa ylöspäin, se kiipeää rinteen reippaasti ja kepeästi, kiemurtelee eteenpäin kuusikon ja rytöpuiden, varjoisan nuoren metsän ja katajain ja kallioimarteiden lomitse. Ennen pitkää tulee tunturilta puro, ja polku ja puro menevät ristiin — tässä on porraspuu, jota sanotaan Linan sillaksi ja jonka pitäisi olla Kristoferin rakentama siihen aikaan kuin Lina kävi papin luona lukemassa ja oli tuskin kolmentoista ikäinen. Vähän ylempänä polku ja puro kohtaavat toisensa uudelleen, mutta tällä kertaa ne pysyttelevät yksissä; puro on kaivautunut esiin sorasta ja noudattelee polkua puolisensataa askelta, ennen kuin jälleen lähtee omille teilleen. Tähän on Kristofer pannut kiviä riviin, pieniä saaria poikki puron, niin että voi kulkea sen yli kuivin jaloin — varmaan taas pienen Linan tähden. Rinne kohoaa sitten pystyin seinämin ja sortuvin jyrkäntein — kuin harmaa kiviputous — ja korkealla kaiken yläpuolella on tunturi niin kuin lukittu portti ja salpaa tien jättiläishuipullaan eikä päästä ketään edemmäksi. Mutta polku ei yritäkään sitä, vaan kääntyy tyynesti sivulle, pujahtaa kanervikkoon aivan vuoren juurella ja löytää rotkon, johon kiipeää. Se pääsee yhä ylemmäksi — tosin se paikka paikoin tupertuu alaspäinkin, mutta aloittaa taas uudella vauhdilla ja kiemurtelee edelleen rinnettä ylös, halki mustikanvarsien. Lopulta se matelee alastoman kallion yli, painuu sangen nolona alas ja sukeltaa sitten taas kanervikkoon.

Alussa on metsä mukana. Se saattelee molemmin puolin, kookasvartiset männyt ja kuuset, joukossa jokin tammi ja koivu, joita on taajemmassa ylempänä rinteellä. Sitten tulee lisäksi haapoja ja pihlajia ja joitakin pähkinäpensaita; samaan aikaan havumetsä harvenee, sille käy täällä liian jyrkäksi — ja vihdoin se pysähtyy kokonaan. Vain siellä täällä seisoo joku neuvoton etuvartia pyörällä päin, epätoivoinen uskalikko, joka ei ole tahtonut antautua. Se pudistelee käpyjään tuulessa ja varisuttaa siemeniään kauas ympärilleen; aika neuvon tuo, se kenties arvelee. Ja tuuli ottaa joskus siemenen ja kantaa sen ylemmäksi rinteelle — niin metsä yhtäkaikki nousee. Mutta tammi- ja koivuvesakko luikertelee huolettomasti edelleen; se ei kohtaa mitään vaikeuksia, vaan saavuttaa helposti jyrkänteen reunan.

Täältä aukeaa sisämaahan päin laakea tasanne — ei suurtunturin sammalikkojen ja valkoisen, hohtavan lumen peittämä laki, vaan sen esikartano punaisine kanervaharjanteineen, joiden lomassa on kapeita metsäjuovia — kaksi porrasaskelmaa meren yläpuolella. Se ulottuu peninkulmamääriä joka suuntaan, tyyni, juhlallinen maisema, joka lepää ikään kuin ovet selkosellaan, niin että valo ja ilma pääsee kaikkialle. Se lepää ojennetuin jäsenin taivasalla pitkine, surumielisine ääriviivoineen ja uinuu itsensä unohtavassa rauhassa. Matalat kanervatöyräät ympärillä, suot vesihautoineen ja mättäineen, joilla kasvaa ryhmä koivuja toisiinsa takertuneina, ja alastomat kalliot, jotka pyöristyvät hitaasti ylös notkojen keskeltä — kaikki on ikään kuin vaipunut äänettömään tutkisteluun hiljaisen mielihyvän vallassa. Se lepää siinä niin sopusointuisena, niin syvästi tuntevana, uhoten alkuperän ihmettä, ylevänä kuin aikojen aamussa, jolloin luojan varjo vaelsi maan yli ja ruoho versoi hänen jäljissään. On kuin se olisi säilyttänyt vaikutelman, kuin se vielä eläisi muistossa — keskeytymättömässä seurustelussa ihmeen itsensä kanssa. Ja tuuli kiitää sen yli, pudistaa puita ja pyörittelee lehtiä ja teutaroi kanervikossa vallattomasti kuin jänis. Tuuli kiitää sen yli, se tunkeutuu notkoihin ja alastomille kallioille, joita musta jäkälä ja vyörykivet peittävät. Se kulkee sinne tänne mäkien lomitse, rientää uupumatta yli soiden ja yli lampien, jotka vilkkuvat kaislakiehkurain keskeltä, eikä löydä vakinaista olosijaa. Ja äkkiä se paiskautuu lampeen, niin että se käpristyy väristen kokoon ja käy kananlihalle…

Mutta polku luikertaa tunturia kohti, yhä kauemmas, yhä eteenpäin. Nyt, tasaiselle päästyään, se tuntuu parantavan vauhtia. Toisinaan se tanssii eteenpäin katajikon läpi, hypähdellen riehakkaasti vallattomaan tapaansa — ota kiinni, se ikään kuin sanoo ja pujahtaa tiehensä pehmein kaarroksin. Ja toisinaan se hiipii varpaillaan yli soiden, missä pursu seisoo ruosteenpunaisten vesihautojen välissä ja maustaa ilmaa laajalti — hiipii vaivaiskoivujen lomitse, painaa varvut allensa ja käyttää kaikkia keinoja hyväkseen. Sitten se hyppää pelastuneena maihin mättäälle ja jatkaa edelleen uudella vauhdilla. Ota kiinni, ota kiinni, se sanoo taas ja pakenee Kovelandin ylärinnettä pitkin kiitäen kanervikossa vikkelästi kuin käärme.

Ja tasanko lepää tyynenä, ovet selkosellaan ja kantaa sitä yhä kauemmas sisämaahan.

Mutta mistä nämä haavat, jotka seuraavat polkua, mistä nämä raidat ja pienet pajut?

Kansa tietää kertoa, että Kristofer piti mukanaan vesaa, missä ikinä liikkuikin, vihreätä raidanvarpua, ja jos hän löysi sopivan paikan, pisti hän mielellään vesan maahan, ja se jäi siihen ja kasvoi puuksi.

Vesa-Kristofer, sanoivat ihmiset, missä hän vain kulkee, siellä versoo vesoja hänen jäljissään!

Sitten tunturi käy jyrkemmäksi, kanervikko loppuu —

Ja polku, joka haparoi tunturinkuvetta pitkin, keikahtaa alas kohden sinertävää kiilaa, joka pistää syvälle notkoon ja ikään kuin leikkaa maiseman kahtia. Siinä on Staalvatnet suhisevine kaisloineen, vaeltavine aaltoineen ja upottavine liejuineen. Siinä on Staalvatnet, missä Kristofer kävi paimenessa, missä hän suoritti hiljaista tehtäväänsä — se läikkyy tunturin sylissä niin kuin nukkuva valo.

Sen takana kohoaa vedestä hitaasti ja tyynesti mahtava kanervatöyräs. Kun polku laskeutuu sitä kohti, on kuin töyräs tulisi vyöryen vastaan — kivimaininki maan alkuajoilta matkalla tunturin yli ryskyen ja jymisten. Ei, sitten se on lannistettu parhaassa vauhdissaan, voimakkaamman sormi on sen pysäyttänyt, lamauttanut sen kesken kulkuaan. Nyt se lepää hiljaa tuossa tunturin sydämessä — jähmettynyt aalto, rauhallinen kanervavuori, jonka ympärille koko maisema keräytyy. Kerran koko vuori oli vihreä, kerran se oli pelkkää nurmea, rehevää, sormen pituista silkkiruohoa, jota lammas söi. Sitten lammas ei enää tullut, ja kanerva alkoi pyrkiä ylös ja täplitti vuoren ruskeaksi ja punaiseksi, kunnes oli muuttanut sitä tarpeeksi. Mutta se on siinä siltä yhtä järkkymättömänä ja kohottautuu vapaasti auringonpaisteeseen nähden kauas kaikkiin suuntiin ja viettäen hitaasti joka puolelle. Punainen kanervikko ja sininen taivas kohtaavat toisensa ylinnä harjanteella, joka piirtää sineen pitkän kaaren —

Helluntaivuoreksi sanoivat ihmiset sitä ennen, Hægelandin ylänteeksi sanovat he sitä nyt; tunturi on muuttunut, moni asia on saanut toisen nimen. Mutta vähän syrjempänä on tunturissa portaat; ne on hakattu huolellisesti alatusten, niin että voi turvallisesti laskea jalkansa niille. Kristofer tahtoi kaikille hyvää; eihän ollut varmaa, että kaikki pääsivät alas yhtä helposti kuin hän. Ja alempana rinteellä on hänen asumuksensa, pienen pieni kivimaja avoimine oviaukkoineen, ihan kuin jonkin otuksen pesä — tuskin neljän askelen pituinen. Se nojaa mustaan kivilohkareeseen, joka samalla on sen seinänä; siltä puolelta se siis ainakin on tiivis. Entä mitä muuta se tarjoaa nähtäväksi? Kivisen makuulavan suoraan maapermannon poikki, sen päällä sylyksen kanervia, niissä nukkua, tulisijan nurkassa kyykyllään — — Hyvä Jumala, miten ihminen on voinut asua täällä! Nyt tulee tänne joskus pitäjän ihmisiä kalastamaan; he nukkuvat täällä ja kestävät pari yötä ja luulevat sitten tehneensä suurenkin urotyön. Nyt täällä liikkuu kärppä, joka pitää tätä mukavana asuinpaikkana ja arvelee, että se on tehty juuri sitä varten. Ja kuitenkin on ihminen elänyt täällä viihtyen kilpaa kanervan ja koivun kanssa ja tuntien olonsa sanomattoman miellyttäväksi! Ihminen on istunut noissa raunioissa ajatellen pieniä ihmisajatuksiaan ja ihmetellen kaikkea näkemäänsä, huomaamatta yksinäisyyttä olemassaolon riemulta. Siitä on kauan — ei sentään, ihmisikä vain, ja se ei ole mitään täällä tunturilla, missä sata vuotta on kuin yksi päivä.

Vähän kauempana on jätteitä lammastarhasta, missä elukat toisinaan nukkuivat: pitkulainen kiviaitaus. Veräjä on käytetty kahvipuiksi, ja muuri on luhistunut pahasti, paikoin maan tasalle, mutta sittenkin — tarha ei ole milloinkaan ollut kauniimpi kuin nyt. Tunturi on ikään kuin aidannut paikan uudelleen, verhonnut sen jälleen ystävällisissä muisteloissa, hoitanut sitä yksinkertaisella tavallaan. Ensin ryömi kanerva varovasti aitaukseen, siinähän ei enää ollut mitään vaikeutta, nyt kun se oli niin monelle taholle avoin; sitten seurasi orjantappura. Sen jälkeen tuli yhä uusia. Kataja seisoi kauan ulkopuolella — ei, sitten sekin rohkaisi mielensä ja meni orjantappuran perässä. Vihdoin koivukin hiipi sinne. Täällä oli sen mielestä suojassa tuulelta, täällä oli lämmintä ja multaa kivien välissä, tämä oli siunattu paikka. Missä lampaat ennen makasivat tähtiyössä toisiaan lämmittäen ja rauhallisesti märehtien, siinä kasvaa nyt kokonainen lehto.

Vesa-Kristoferin jäljissä versoo —

On kuin vesa yhä vieläkin olisi kevättuore ja vihreä ja työntäisi yhä uusia virpiä ja hän olisi vain jättänyt sen aitaukseen lähtiessään täältä viimeisen kerran.

III.

Kristofer tuli maailmaan samalla tavoin kuin ihmiset useimmiten, hän oli vain liian pitkä. Se ei tosin ollut mikään varsinainen vika, ja moni on päässyt maailman läpi pahemminkin puuttein, mutta koska hän jatkoi pitkänä olemistaan, tulivat ihmiset kiinnittäneeksi huomiota häneen jo silloin kuin hän vielä oli pieni lapsi. Ellei hänellä nyt olisi ollut puhevikaa — jos hän olisi voinut laverrella niin kuin muutkin, olisi kaikki kuitenkin saattanut käydä sellaisenaan laatuun. Mutta nyt tuli lisäksi se, että hänellä oli änkyttävä ja vitkasteleva ja hullunkurinen ja kangerteleva puhe ja että hän ikään kuin survoi sanat suussaan pieniksi palasiksi — ja silloin olikin asia vallan hullusti. Nuo kaksi seikkaa tehostivat toisiaan ja tekivät toisensa kaksin verroin huomattaviksi; vika ikään kuin asetettiin näkyville ja tehtiin pahemmaksi kuin olikaan. Aikuiset tosin jättivät pojan rauhaan, mutta nuoret nauroivat ääneen ja syytivät hänen jälkeensä minkä mitäkin. Siten Kristofer oppi ymmärtämään, ettei hän ollutkaan luotu muiden kaltaiseksi, ja hän alkoi hävetä itseään. Jo varhain saattoi hänestä huomata, että hän arasteli pituuttaan ja kulki niska kyhärässä ja polvet velttoina parantaakseen siten asiaa. Niin hän alkoi kymmenvuotiaana muistuttaa vanhaa miestä, kyyryselkäistä ukkoa — se oli uusi naurettavuus, joka teki kaiken entistäkin pahemmaksi.

— Päivää, ruotivaari, sanoivat nuoret — liikuttako te puujalkoinanne ulkosalla hengittääksenne hiukan raitista ilmaa?

Pahimpaan pulaan hän joutui koulussa.

Tapahtui, että pojat piirittivät hänet, että he saivat hänet seinää vasten tai ahdistivat hänet johonkin nurkkaan. Haikara, he sanoivat, haravanvarsi, he sanoivat ja ulvoivat ja nauroivat ja taputtivat käsiään; ja nokkelimmat levittivät sormensa ja olivat mittaavinaan, miten pitkä hän oli. Neljä kyynärää ja seitsemän tuumaa; mene kotiin ja pysy siellä, mokomakin kummitus!

Kristofer seisoi sillä aikaa seinää vasten katsoen heidän päittensä yli, seisoi siinä pysyen vaiti ja kuunnellen ja antaen rajuilman mennä ohi. Hän tiesi hyvin olevansa liian pitkä, hänen mielestään pojat olivat oikeassa, ja täyttä totta oli, mitä he sanoivat. Ja kun jokin sana oli erityisen osuva ja sai heidät ulvomaan ihastuksesta, niin hänkin koetti hämillään hymyillä. Totisesti, siinä he osuivat keskelle maalia, Jumala siunatkoon heitä kaikkia, juuri siltä hänestä tuntui. Heidän ei tosiaankaan tullut luulla, ettei hän olisi ollut samaa mieltä kuin he, heidän tuli vain antaa anteeksi hänelle. Ei hän ollut lempeä heitä ärsyttääkseen, eikä hän omasta tahdostaan ollut sen näköinen, mutta hän ei voinut mitään sille. Hän ei vain sanonut mitään, sillä hän tiesi liian hyvin, että asia kävisi monin verroin pahemmaksi, jos hän avaisi suunsa. Niinpä hän seisoi siinä kuin rauhallinen eläin ihmisparven keskellä, kestäen lempeällä, sävyisällä tavallaan sen pistot ja kidutukset.

Saattoi myös tapahtua, että he saivat hänet käsiinsä keskellä kylää; Kristofer oli asialla, hän käveli maantietä pitkillä, ohuilla jaloillaan, pieni pää pystyssä ja silmillään kauas eteenpäin tähystäen — mahtoiko kukaan nähdä häntä tänään? Astellessaan siinä sankko kädessään hän muistutti suurta kahlaajalintua; hän ei voinut juuri näyttäytyä ihmisten parissa herättämättä huomiota. Mutta siinäpä olivatkin pojat pitkääpalloa pelaamassa — hei, silloin syntyi suuri meteli, ja ennen kuin hän ennätti pakoon, oli koko joukko hänen ympärillään. Pojat tuuppivat häntä, he tempoivat ja raastoivat ja tahtoivat kaataa hänet nurin — ja heidän keskellään seisoi Kristofer sankkoaan varjellen, jottei sille olisi tapahtunut mitään vahinkoa.

— Va-va-varokaa, sanoi hän ja oli unohtanut änkyttävänsä — sa-sa-sankkoani!

Niin olivat pojat päässeet tarkoituksensa perille, ja heillä oli hauskaa, ja he matkivat ja nauroivat.

Pahin kaikista oli räätälin kyttyräselkäinen poika, pieni, kerkeäkielinen kääpiö, joka oli ikään kuin säkki täynnä ilkeyttä ja sappea eikä voinut koskaan jättää Kristoferia rauhaan. Tuolla pienellä muodottomalla ihmishyönteisellä täytyi olla myrkkyä suuret varastot, se pisti pistämistään eikä tyhjentynyt milloinkaan, se hyökkäsi alituisesti ilman aihetta ja pisti piikillään, jos voi, ja riemuitsi omista pistoistaan. Kääpiön ulkomuoto olisi tosin saattanut houkutella kenen tahansa hymyilemään, mutta hän osasi kääntää huomion pois itsestään ja kohdistaa sen Kristoferiin. Ja pojat osoittivat hänelle suosiotaan eivätkä olleet kuulleet elämässään sen veroista. Se kannusti kääpiötä uusiin keksintöihin, uusiin juoniin vuoden läpeensä. Hän täytti heidän rohkeimmatkin toiveensa, hän surisi ja pärisi uhrinsa ympärillä nauttien tämän neuvottomuudesta ja tuskasta eikä koskaan laiminlyönyt tilaisuutta käydä hänen kimppuunsa ja huomauttaa hänen vajavaisuuksistaan. Ja Kristoferin kieli oli sidottu, Kristofer seisoi vain nieleskellen, väänteli pitkää ruumistaan ja painoi päänsä alas olkapäiden väliin salatakseen häpeänsä.

Kenties kääpiö ymmärsi —

Kenties hänen tuntoaan toisinaan pisti ajatus, että Kristofer oli enemmän hereillä kuin he luulivatkaan. Se ei riisunut hänen aseitaan, hän vain vältti kohtaamasta hänen silmiään, tuota viipyvää, syvää katsetta, joka oli usein ilmeellään saattanut hänet hämmennyksiin, mutta joka myöskin herätti hänessä kiukkua. Poika ehkä tunsi, että Kristoferin silmät näkivät hänen omiensa sisään, hänen salaiseen ahdistukseensa ja tuskaansa saakka — näkivät, kuinka hänen rujoutensa kidutti häntä, niin että hän oikeastaan taisteli salatakseen oman vikansa ja voidakseen paremmin sietää itseään.

Silloin joutui kääpiö joskus kuohuksiinsa. Häpeä ja katkeruus kamppailivat hänessä, hän tunsi olevansa loukattu ja sorrettu, riisuttu alastomaksi toisen silmissä ja oli salaa syvästi häpeissään. Kaikki tämä hurskaus ärsytti häntä, sen piti olla heti paikalla tomussa, hän tahtoi kostaa kirvelynsä, hänen täytyi tavalla tai toisella kiskoa paha sana esiin toisen huulilta, saada hänetkin häpäisemään itseään.

— Senkin — senkin lammas, sanoi hän lyöden Kristoferia vasten kasvoja.

IV.

Pilkka ja häväistys on kehnoa ravintoa, ja kaikkein vähimmin se soveltuu lapsen ravinnoksi. Mutta Kristofer ei ollut parempaan tottunut; halveksunta ja kaikenlaiset pilkkasanat sekoittuivat jo aikaisin hänen jokapäiväiseen leipäänsä ja tulivat luonnolliseksi osaksi hänen ravinnostaan. Ei hän kotonakaan siltä säästynyt —

Äiti oli kyllä kiltti ja saattoi hemmoitellakin häntä, kun oli hyvällä päällä, mutta isän laita oli pahemmin. Hän oli kovaluontoisempi, kulki silmälasit nenällä, tirkki ja tähysteli joka taholle ja kyynäröi kaikkea näkemäänsä. Hm, hän sanoi korvallistaan kynsien ja ollen alinomaa tyytymätön ja löytäen hetikohta vian. Se ikään kuin ratkaisi asian, kaikki suorastaan riippui siitä. Mikään ei ollut moitteetonta, mikään ei ollut niin kuin piti olla, vaan siellä täällä oli puutteita. Hm, sanoi hän Kristoferia mittaillen ja ollen tyytymätön häneenkin; poikakaan ei ollut oikein muodostunut, vaan täynnä hävettäviä virheitä ja vikoja. Kas, pää oli hullusti asettunut olkapäille — ja sitäpaitsi se oli liian pieni. Hartiatkaan eivät olleet kunnolliset, ne antoivat käsivarsien liiaksi riippua, päästivät ne ikään kuin liian alas, niin että koko ihmismuoto meni pilalle. Kaula oli myöskin hullunkurinen samoin kuin selkä liian lyhyt. Ja kukapa olisi nähnyt mokomia koipia noin pienen ruhon alla? Kaikki oli aivan suhteetonta, katsoipa mihin hyvänsä. Hm, sanoi hän ja syytti poikaa antaen tämän selvästi ymmärtää, että tämä oli tehnyt hänelle häpeällistä vääryyttä. Kun ihmisen kerran piti tulla maailmaan, niin oliko mitään järkeä siinä, että hän tuli tuon näköisenä?

Ei, ei, Kristofer oli samaa mieltä, hän oli vain sydämestään pahoillaan siitä, ettei ollut syntynyt mitan mukaiseksi, ja ymmärsi tehneensä pahoin isäänsä kohtaan. Niinpä hän pysyttelikin mahdollisimman paljon tieltä poissa — istui pitkät ajat mäenrinteessä talon takana, sillä aikaa kuin isä höyläsi ja liimasi vajassa, hääräillen risujen ja männynkäpyjen kimpussa ja ollen olevinaan vuoripaimenena ja tuovinaan lampaita tarhaan. Kunpa hän vain kerran tulisi aikuiseksi, kunpa hän vain tulisi kyllin isoksi! Ah, hän tiesi kyllä, mitä tahtoi, mutta toistaiseksi hän pysytteli täällä ja odotti sitä ja harjoitteli sitä varten ja iloitsi kirkkaita ilojaan, hänkin. Ei saanut olla kovin kauan poissa, isähän saattoi tahtoa häneltä jotakin; häneltä puuttui ehkä nauloja, ja hän tarvitsi heti paikalla pikalähettiä — jouduppas ja juokse, Kristofer ukkoseni. Sen tähden oli parasta olla saapuvilla, ennen kuin salama iski alas tupaan tuottaen kaikenlaista turmiota — parasta jättää lampaat omiin oloihinsa, panna pitkät jalkansa liikkeelle ja kipaista pohjatuulena kotiin. Näyttipä siltä, että nuo jalat olivat joskus hyvät olemassa! Tai isä oli itse menossa kylään ja tarvitsi Kristoferia avuksi kantamaan, ja sillä oli yhtä kiire silläkin.

Nuo matkat alas kylään —

Isä riensi vähän edellä tuumamitta takataskusta törröttäen ja pieni, rutistunut huopahattu haivenillaan. Ja Kristofer tulla tepasteli perässä ohuilla, jäykillä jaloillaan, tuijottaen isänsä selkään ja varoen menemästä liian lähelle. Hän käsitti, ettei ollut luvallista uskaltautua hänen viereensä, että isä selvästi häpesi hänen tähtensä ja olisi mieluummin ollut ottamatta häntä mukaansa. Niin hän asteli pahoilla mielin ja tuijotti tuijottamistaan tuumamittaan. Ja sen hela näytti muuttuvan silmäksi, joka kyräili häneen tyytymättömin katsein. Jospa olisi jälleen kotona, ajatteli Kristofer tuntien, miten kurjalta hän näytti, ja painaen päänsä pelkästä häpeästä.

Isä saattoi kohdata jonkun tuttavan, joka pysähtyi hiukan pakinoimaan. Ja kun he olivat hiukan pakinoineet, käänsi tuttava tavallisesti päätään ikään kuin ottaakseen hänestä nopeasti mitan:

— Mutta eikös se ole Kristofer?

Toden totta, tuttava oli oikeassa, Kristofer siinä tosiaankin seisoi, sitä hän ei voinut kieltää, vaikka painautuikin säleaitaa vasten koettaen hävitä seipäiden väliin — ja sitten, sitten hänen täytyi tulla tielle ja näyttäytyä koko pituudessaan ja kuulla sama tuhannesti kuultu:

— Sinähän kasvat vallan julmasti, poika!

Isä seisoi sillä aikaa tiellä, vaihtoi jalkaa, kynsi korvallistaan ja näytti olevan hämillään — hm, niin, hän sanoi kakistellen ja mittaillen häntä puusepänmitoillaan ja ollen olevinaan maailman teräväsilmäisin mies ja pudistellen pois höylänlastujaan. Heidän ei toki pitänyt luulla, ettei hän nähnyt pojan vikoja; jos kohta tämä olikin hänen jälkeläisensä, näki hän silti, mitä pojalta puuttui, ja enemmänkin. Ei vika ollut ainoastaan jalkojen, vaan myöskin käsivarsien ja ruhon — katsokaa, miten lyhyt hänen selkänsä oli. Ei, hänelle oli jo kauan sitten valjennut, mistä poika oli vikansa perinyt; hän ei totta puhuen näyttänyt oikeiden ihmisten mukaan valetulta…

Isä puhui puhumistaan.

Ihmisellä oli tässä maailmassa koettelemuksensa, hän sanoi, sallimuksensa, joka heidän tuli kärsivällisesti kantaa. Ei se ollut aina niinkään helppoa, hän puolestaan — — hän pysähtyi ikään kuin rauhoittuakseen; se oli hänestä tavattoman ikävää. Ei ollut sääli poikaa, vaan sitä onnetonta, joka aivan ansiottaan ja viattomasti oli osunut tulemaan hänen isäkseen.

Kristofer oli jälleen samaa mieltä; se oli hänenkin mielestään syvästi valitettavaa, ja hän tunsi rusentuvansa oman kurjuutensa painosta eikä tietänyt, mihin katsoa. Hän ei vain voinut käsittää, että hänessä oikeastaan oli mitään syytä — paitsi se, että hän oli olemassa. Se oli luonnollisesti hullua, mutta mitä hän sille mahtoi —

Sillä tavoin Kristofer joutui harjaantumaan kärsivällisyyteen, aina nyrkin kokoisesta saakka. Ja hänen itsensä sitä ymmärtämättä kääntyivät hänen tuskansa hyväksi ja kantoivat hedelmää syvällä hänen mielessään. Kaikki tämä itsekuri ja itsensävoittaminen vaikutti hiljaisuudessa siunauksellisesti sisäänpäin, antaen hänelle tahdonlujuutta ja kasvua. Kristofer oppi jo lapsena suurimman, mitä ihminen voi oppia — kestämään vääryyttä.

Siten hän kylvi jo varhain itseensä sen siemenen, josta oli tuleva hänen perusrunkonsa ja joka kaikessa oli pitävä häntä pystyssä.

V.

Mutta ylhäällä talon takana oli lammastarha tarjoten lohdutusta kaikkeen elämän katkeruuteen ja vajavaisuuteen.

Siellä se oli, aidattuna vihreillä vesoilla, jotka Kristofer pisti maahan lähekkäin, niin että niistä muodostui tiheä aitaus — syrjäinen ja rauhallinen maailma, jossa kaikki oli niin kuin olla piti, johon minkäänlainen pahuus ei päässyt tunkeutumaan. Täällä ei änkyttäminen haitannut, eikä se, että jalat olivat liian pitkät tai että pää oli asettunut hullusti olkapäille; täällä ei ollut kysymystä vioista, ne jäivät ikään kuin itsestään pois. Täällä ei ollut ketään, joka olisi osoitellut niitä ja puhunut niistä alinomaa, ei ketään, joka olisi virnuillut ja matkinut ja nauranut — täällä oli Kristofer kyllin hyvä. Puut, jotka humisivat ympärillä, runkoja naputteleva tikka, pähkinäpensaasta pähkinöitä poimiva orava, puro, joka kanervikossa kiiruhti hänen ohitseen ja täytti rinteen kumealla kohinallaan — se kaikki antoi hänen olla rauhassa, kenenkään huomaamatta, omien puuhiensa parissa. Hänellä oli syvä yhteys luontoon, harras luottamussuhde, joka oli ulkopuolella käsityskyvyn, ulkopuolella ajatuksen kantomatkan ja mittojen. Sehän on vain Kristofer, se ikään kuin sanoi, kun hän tulla kompuroi talosta ja istuutui maahan vesoineen tihentääkseen hieman aitaa. Oli kuin se olisi lukenut hänet mukaan, ikään kuin hänkin olisi ollut sikäläisiä — ehkä mustarastas tai lumikko, tai sammalikossa oljentelevan katajapensaan velipuoli. Kristofer saattoi tuntea olevansa täällä hyvien ystävien parissa, jotka tunsivat hänet ja soivat hänelle hyvää. Jos sitten oli ympärillä kiven järkäleitä, jotka olivat vyöryneet alas rinteeltä, niin tiesivät ne selvästi hänestä seisoessaan siinä suljettu ilme kasvoillaan, menneen ajan iäkkäät todistajat. Ne eivät kai nähneet mitään, sen sijaan ne seisoivat miettien, täynnä viisautta ja kokemusta, äänettöminä, koska tiesivät kaiken, mikä on ollut. Ne seisoivat huomioiden ja kuunnellen, olivat ainoastaan tarkkaavaisia katselijoita, seuraten kaikkea, mikä ympärillä hiipi ja ryömi. Ne katselivat pilvien alla lentävää pääskyä, rinteellä hiipivää mäyrää, alhaalla sammalessa matelevaa tuhatjalkaista, jolla oli pieni elämänsä silläkin. Ne katsoivat katsomistaan ja tiesivät kaiken seisoessaan siinä niin kuin lukitut lippaat, niin kuin sinetillä suljetut salaisuudet, ilme tutkimattomana ja vaieten kaikesta. Ne katsoivat pikku Kristoferiakin ja hänen pitkiä sääriään ja hänen pientä päätään ja tiesivät myöskin kaiken hänestä:

Me tunnemme sinut, ne ajattelivat sisimmässään, sinulla on täällä ylhäällä pienen pieni lammastarha ja karjalaidun ja lampaita ja vuonia. Sinusta tulee paimen, kun tulet suureksi, ja sinä oleskelet kaukana, kaukana tunturilla ja tallustelet ylt'ympäri pursussa ja kanervassa, soissa, pajukoissa ja sammalessa, metsikön ja kirkkaan veden välillä. Ja eläimesi seuraavat sinua, eläimesi kulkevat ympärilläsi ja ovat sinun ainoana seuranasi pitkin päivää. Eläimesi kulkevat ja pureskelevat ja nuuskivat kuono tuulta vasten ja määkyvät ja menestyvät, ja kesäisin ne juovat vähän. Ja kun ne ovat kylläisiä, asettuvat ne makuulle ja muistuttavat pieniä pilvikuontaloita maassa ja märehtivät kaikki hiljaa ja viettävät autuasta hetkeä taivasalla ja pureksivat ruokaansa vielä kerran…

* * * * *

Kristofer ei liikahda, hän hengittää vain syvään, ja sydän ikään kuin laajenee. Niin, hän ajattelee, niin, niin, ja hän kuulee, miten rinnassa jyskyttää, ja näkee kaiken selvästi edessään. Hän on seurannut eräänä syksynä äitiä tunturille ja ollut hänen kanssaan puolukoita poimimassa kolme kirkasta syyskuun päivää perätysten; ne kimmelsivät vielä mielessä ja kutsuivat häntä ja viittoivat hänelle ja olivat hänen pienenä sisäisenä valonaan. Kolme päivää polkua pitkin, soiden poikki, kanervan halki, ja kaksi yötä ladoissa lehväkimppujen ja raikkaan heinän välissä — lyhyt vaaksa aikaa, mutta ihmeellinen niin kauan kuin sitä kesti, kirkasta juhlaa ensi hetkestä saakka. Ei koskaan, ei koskaan hän ollut tietänyt, että elämään saattoi mahtua sellaista iloa, että se saattoi olla niin hyvä ja rikas! Ja kolmantena päivänä tuli eräs vieras heitä vastaan, vuoripaimen haarapussi olallaan, tuli poikki Noitatunturin, joka hehkui auringonlaskussa, tuijottavia siirtolohkareita huipullaan, viettävin rintein, joilla vesi solisi. Ja hänen ympärillään oli ikuista rauhattomuutta, hänen ympärillään tepasteli ja liikkui, hänen ympärillään oli tunturi lähtenyt liikkeelle ja oli alituisesti vaeltamassa itsensä yli. Mätäs mättäältä se kokoontui yhteen ja muuttui samassa eläviksi eläimiksi; ne pakkautuivat likelle miestä, joka kulki keskellä korkeana kuin jättiläinen ja johdatti niitä eteenpäin hitaasti, mutta varmasti. Mukana oli myöskin koira, joka porhalsi ylt'ympäri ja oli joka paikassa ja hätyytti vitkastelijoita eteenpäin, ja viimeisenä tuli paimenpoika ajaen lehmää — sarvetonta eläintä, jolla oli juovikkaat kyljet ja suunnattomat, riippuvat utareet. Kun se joskus ravisti päätään, luisui lihava nahka yli lavan, aivan kuin se olisi ollut jollakin tavoin talilla voideltu. Se oli ikään kuin heidän ruoka-aittansa; siitä he saivat maitoa, milloin tarvitsivat, saattoivatpa vielä saada juustoakin. Kristofer katsoi katsomistaan, kaukainen kuva hipui hänen mieleensä — oli kuin tuo paimen olisi sukeltanut esiin suoraan raamatunhistoriasta, lammaspaimen Aabrahamin ajoilta, ympärillään karvaiset ystävänsä, paratiisin lempeimmät eläimet. Kil — — — siellä helisi vieno tiuku; miehellä oli kaulain kädessään, ja hän heilutti sitä ilmassa edestakaisin — kil — kil — ja ravisteli sitä hiukan. Sävel oli ohut ja hauras, sävyltään ihmeellisen vaalea ja sulautui yhteen illan kultahohteen kanssa ja oli kuin tämän oma vieno ääni, tämän oma hyräilevä pieni suu.

Ja tunturi lepäsi ympärillä kuunnellen. Pursu, kanerva, korsi suolla, siirtolohkareet, pajupensas — kaikki oli hiljaisen hartauden vallassa, hievahtamatonna, kurolla korvin ja hyvän, siunaavan sävelen lumoissa.

Kristoferkin seisoi hiljaa, seisoi puolukkakori kädessään ja unohti aivan laskea sen maahan, unohti maailman ja äitinsä ja kaiken. Hän näki vain miehen, joka siinä meni, ihmisen, joka kulki kanervikossa hänen ohitseen mukanaan nelijalkaisten ystäviensä parvi, houkutteleva lampaiden ja vuonien vilinä. Mistä hän tuli ja minne hän meni? Taivas kaartui hänen päänsä päällä, ja tunturilakeus levisi hänen jalkojensa juuressa täynnä tyyntä ja salaista iloa. Kristofer katseli säteilevin silmin, oli kuin tunturi olisi avautunut ja näyttäytynyt hänelle sellaisena kuin se oli. Kaipaus kosketti hänen sydäntään, karvas ikävä heräsi mielessä, se veti häntä, hän tahtoi mukaan, hän tunsi, miten se veti ja houkutteli ja, kutsui. Paimenpoika, joka kulki lehmän mukana ajaen sitä hiljaa edellään — jospa hän itse olisi ollut tuo paimenpoika, jospa hänkin voisi tulla paimenpojaksi? Kil — hän kuuli taas tiuvun helinää, se oli hänen mielestään niin kaunista, soinnuiltaan niin haurasta, niin ihmeellisen hyvää. Ja vielä vaiettuaankin se jäi korvaan pitkäksi aikaa hyrisemään ja loihti kuvan uudelleen mieleen.

— Ä-äiti, mikä mies se oli?

Äiti havahtui ajatuksistaan; hänkin oli seisonut miestä tuijottaen.

— Eiköhän liene ollut sama, jota sanovat Nils Vatneksi; hän on paimentanut viimeksi täällä, olin näkevinäni, että hän se oli.

— Tunnetko hänet, äiti?

Äiti käänsi päänsä syrjään.

— Tunsin kerran hiukan.

— Okko hän ke-kelpo mies?

— En huomannut muutakaan.

Syvän innostuksen puuskassa poika sanoi:

— Sinun olisi pitänyt mennä hänelle, äiti!

— Voi, mitä sinä loruat, poika.

— Ajattelehan, miten hyvä meidän voisi olla —

— Ole vaiti, sanon minä.

Kristofer oli tovin ääneti, mutta alkoi sitten jälleen kysellä.

— Minne arvelet hänen menevän?

— Nyt hän kulkee suoraan alas laaksoon, Ruglandiin päin; kuulin odotettavan häntä sinne näinä päivinä.

— Mu-mutta miksi hän menee sinne?

— Kas, pitemmälle hän ei pääse, sitten ei näe enää muuta kuin metsää.

Kristofer mietti hiukan; aivan niin, hän ymmärsi sen hyvin.

— Mitä hän tekee Ruglandiin tultuansa?

Äiti oli lähtenyt menemään.

— Hän jää sinne yöksi, sanoi hän olkapäänsä yli — niillä on siellä semmoinen lammashaka, ettei paremmasta apua. Ja sitten tulee nuoriso tanssimaan, pojat ja tytöt ympäristön taloista.

Kristofer kiiruhti äitinsä kintereillä, ettei olisi menettänyt yhtään sanaa.

— Entä sitten, äiti, mi-mitä hän sitten tekee?

Niin, sitten hän vain kulki tietä pitkin, kulki yhä alemmaksi tietä pitkin — — —

Samana yönä Kristofer nousi makuulta ja hiipi hiljaa ulos talosta. Hän ei tietänyt, missä Rugland oli, ei ollut koskaan käynyt siellä, mutta tien piti kulkea pihan läpi, joten vallan hyvin uskalsi lähteä matkaan.

Aluksi hän kulki paljain jaloin, jotta ei kukaan olisi kuullut, mutta päästyään onnellisesti kylän läpi hän pani sukat ja kengät jalkaansa ja oikeni isoksi mieheksi. Nyt olivat pitkät sääret hyvään tarpeeseen; hänenhän oli taivallettava halki metsän, joka laakson lähetessä taajeni laajenemistaan ja humisi hänelle hiljaista kieltään. Hän tiesi myöskin, että tie oli pitkä, puoli peninkulmaa tai niille main; oli paras pitää kiirettä, jos mieli joutua vielä takaisin ennen isän ja äidin heräämistä. Tietenkään hänellä ei ollut kelloa eikä hän tietänyt, miten aika kului, ja siksi hän pinnisti sitä enemmän ja juoksi välillä pitkiä taipaleita. Ja koko ajan hän harjoitteli kuiskaamaan hyvin hiljaa:

— Minä tulin kysymään, voisitko sinä ottaa minut paimenpojaksi!

Pari kertaa tuli ihmisiä vastaan, mutta hän poikkesi joka kerran tieltä syrjään, sillä hän arasteli; eihän kenenkään pitänyt nähdä häntä, ei kenenkään pitänyt päästä tuntemaan häntä eikä ilmaisemaan, että hän se oli.

— Minä tulin kysymään —

Ja Kristofer juoksi juoksemistaan.

Äkkiä tunkeutui hänen nenäänsä omituisen paksua ja kitkerää häyryä, joka lepäsi liikkumattomana tien kohdalla ja täytti ilman tukahduttavalla katkullaan. Hän tiesi heti, mitä se oli, tiesi, että hän pian olisi perillä, ja hän tähysti pimeyteen — aivan niin, sieltä sukelsi esiin varjo, Ruglandin talo, hän arveli ja pohdiskeli, mahtoivatko siellä vielä olla valveilla, ja muisti, mitä äiti oli sanonut. Samassa hän kuuli ääniä; ehkäpä ne olivat pihamaalla pakinoimassa eivätkä siis huomaisi, jos hän hiipisi hakaan katsomaan vähän lampaita. Hän poikkesi tieltä ja alkoi juosta — parissa kolmessa minuutissa hän oli päässyt päämääräänsä ja pysähtyi katselemaan aidan yli sydän pamppailevana.

Eläimet makasivat mäellä, tiheässä kuin kivet rinteellä, lähimmät erottuivat silmään selvästi, pyöristyivät kukin maasta esiin pienine, pitkulaisine päineen, korvat vinossa — kauempana ne sulautuivat yhteen ja muuttuivat vihdoin viimein harmaaksi sumuksi, joka sekoittui pimeään ympäristöön. Kristofer katsoi niitä — hänestä näytti, että niitä täytyi olla tuhansia; paikka paikoin ne makasivat koossa, paksuina kinoksina kuin menneen talven lumi, josta sänget ja korret pistävät esiin — mustia ja harmaita eläimiä sekaisin, niin kuin tahraista lunta, silmänkantamiin saakka. Siinä oli villaa paljon rahan arvosta, summaton rikkaus, ja kaikki tämä rikkaus oli uskottu Nilsille; Nils oli varmaan mahtava mies. Siinä ne makasivat, hänen elukkansa, ja lepäsivät puoliunessa, väsyneinä, mutta hyvillä mielin tunturiharjanteillä vietetyn kesän jälkeen, ja kaikkien leuat liikkuivat, kaikki ne märehtivät ja pureskelivat lopetellen päivän työtä ja jauhaen ruokaansa hienoksi, ennen kuin nielivät sen. Ha'asta kohosi vieno hyminä, heikko ja pehmoinen ääni, se täytti yön tyynellä mielihyvän tunteella, se sekoittui eläimistä lähtevään lämpöön hiljaiseksi, unettavaksi tohinaksi. Kristofer painoi päänsä veräjälle, hän olisi voinut taputtaa paalua pelkästä hellyydestä, hän olisi voinut paneutua pitkäkseen eläinten viereen ja jäädä niiden pariin koko yöksi. Lähin makasi silmät auki, kaksi kosteata, kaartuvaa kalvoa, jotka tuijottivat eteensä raukein katsein. Hän ojensi kätensä sitä kohti — se ei liikahtanut, ei edes katsonut häneen, se makasi vain siinä uneksivassa viihtymyksessään tuijottaen herkeämättä eteensä…

Sitten haukkuu koira jossakin lähellä, haukkuu kuin sakeassa sumussa, ja joku ravistaa häntä olkapäästä.

— No, se sanoo — mikä sinä olet miehiäsi?

Kristofer kavahtaa ällistyneenä pystyyn, harmaa hämärä ympäröi häntä, ja hämärässä seisoo ukko vierellään nuuskiva koira ja katsoo häneen sinisillä silmillään. Hyvä Jumala, kohtahan on aamu, hän on seisonut ja nukkunut tässä veräjän ääressä ja antanut ajan ja yön mennä menojaan.

— Minä tulin vä-vähän puhumaan Nilsin kanssa —Ukko hiukan hämmästyi.

— Puhumaan Nilsin kanssa — mutta mitä asiaa sinulla näiden lampaiden luo oli?

— Lampaiden vuoksi minä tulin, a-aioin vain katsella niitä, ensin.

— Olet kai tullut vähän aikaa sitten?

— Ei, jo joskus eilen illalla.

— Eilen illalla, sanot, olet siis nukkunut yön tässä seisoallasi?

— Niin, varmaan olen, minua taisi väsyttää —

— Mutta Kristuksen nimessä, mitä sinä Nilsistä tahdoit?

Kristofer selitti asiansa niin hyvin ja perusteellisesti kuin taisi, ja ukko seisoi vaiti ja kuunteli ja katseli häntä sinisillä silmillään ja ikään kuin tarkasteli hänen sisintä olemustaan. Hän ei puhunut paljon, nyökkäsi vain väliin ja kehoitti poikaa jatkamaan. Niin, kyllä hän tunsi hänen äitinsä, se oli totta, oli tuntenut hänet silloin kuin hän oli nuori, kahdeksantoistavuotias tyttö —

— No, sinä olet siis Elsen lapsi!

Kun Kristofer vaikeni, katsoi hän häneen vielä vähän aikaa.

— Sinä menit ensin lampaiden luo —

Kristofer katsoi herkeämättä ukkoon, hän oli heti käsittänyt, että Nils se oli.

— Niin, huomaathan itse, että olet ihan liian pieni vielä.
Paimentaminen on miehen työtä, ja tukevaa miestä siihen tarvitaankin.

Katse liukui tutkivasti päästä jalkoihin.

— Muuten minusta näyttää, että sinussa on hyvää ainesta paimenpojaksi, sitä ei voi kieltää, sinulla on pitkät, vahvat jalat, ne ovat erinomaisen hyvät olemassa, saatpa vielä käyttää niitä hyvinkin ahkerasti.

Kristoferin sydän pamppaili.

— Jos minä tu-tulisin uudestaan, kun olen käynyt vähän vanhemmaksi?

Silmät katsoivat häneen jälleen viipyvin, syvin katsein, ja Kristofer mietti mielessään, että niin viisaita silmiä hän ei ollut elinaikanaan nähnyt.

— Minä en tahdo luvata mitään, mutta jos sinä olet se, miltä näytät, ei se suinkaan ole aivan mahdotonta. Hyvä paimenpoika on omistamisen arvoinen, enempää en nyt voi sanoa…

Kristofer tuli kotiin ennen päivänkoittoa, hän kohotti hiljaa salpaa ja pääsi turvallisesti vuoteeseensa, vain äiti huomasi hänet ja kääntyi hiukan:

— Oletko yhä jalkeilla?

— Olin vain vähän ulkona.

— Et kai ole ollut Nilsin luona?

— Olen, kävin siellä niin nopeasti, hän käski sanoa terveisiä —

— Hys, poika, hys!

— Hän muisti sinut niiltä ajoilta kuin olit tyttö.

— Hys, poika, kuuletko, isäsi voisi kuulla kaiken — — Kolme syyskuun päivää kanervakankaalla ja unohtumaton yö laaksossa, sitten oli juhla ohi, sitten tuli jälleen arki kaikkine vaivoineen ja tuttuine aherruksineen. Mutta siitä lähtien Kristofer tiesi, että maan päällä oli rauhoitettu paikka, laaja valtakunta, jossa oli lääkettä kaikkeen, että polku, joka kulki talon ohi, johdatti onnellisesti ylös tunturille, sen hiljaiseen, armeliaaseen rauhaan. Se säilyi hänen mielessään ja oli kuin luvattu maa, se astui esille hänen unissaan ja ajatuksissaan ja veti häntä vastustamattomalla voimalla puoleensa ja tuli hänen kaipauksensa korkeaksi päämääräksi. Ja kuva, jonka hän oli nähnyt tuona aurinkoisena iltana, se eli ja kasvoi hänessä ja juurtui syvälle hänen sydämeensä ja painoi leimansa koko hänen henkiseen elämäänsä. Vähäinen ääni saattoi riittää, puron pulpahdus, linnun viserrys — heti se ilmaantui hänen eteensä kauniimpana ja uudempana kuin koskaan ennen. Kas, siinä lepäsi Noitatunturi auringossa ja hehkussa niin kuin kuparimöhkäle, jossa on vihreitä hometahroja, ja selänteen yli tuli Nils ympärillään siunatut eläimensä. Hän tuli selvästi suoraan taivaasta, ja kaikki sen pilvet olivat hänen mukanaan, ja hän johdatti niitä varovasti läpi kanervan, halki illan alakuloisen rauhan. Oli kuin Isä Jumala itse olisi kulkenut ohitse —

* * * * *

Kristofer huokaa syvään ja kääntää katseensa sivulle — siinä on hänen pienen pieni hakansa, ja siinä käyvät hänen lampaansa laitumella ja syövät niin, että nahka tihkuu, ja tulevat päivä päivältä yhä pyöreämmiksi. Ja isoimmalla on sarventyngät otsassa, se on pässi ja osaa puskea, mutta pienimmät ovat pikku vuonia. Totta kyllä, että ne eivät ole oikeita lampaita eikä niillä ole oikeata villaa, ne ovat väin tikkujen varaan asetettuja käpyjä, ja se, mikä nahasta tihkuu, on pihkaa, mutta ne ovat yhtä hyviä silti. Jumala on ne kerran luonut ja järjestänyt ja tehnyt ne sellaisiksi. Nekin ovat jonkinlaisia olioita, ja niillä on päämääränsä, ja ne palvelevat tarkoitustaan eivätkä suinkaan ole vähäarvoisia. Ja niissä on elämää, männynhuminaa ja ydinpuuta, niissä uinuu kokonainen kohiseva metsä. Ne ovat vain niin kuin lapset, niin pienen pieniä, niin avuttomia, niin suuresti sattuman ja oikkujen varassa.

Kristofer tuntee pistoksen sydämessään, jonkinlaista sääliä; hän ottaa pässin varovasti käteensä ja nostaa sen maasta. Hän tahtoo vain pitää sitä vähän, tuntea, että se on hänen, ja olla hiukan hyvä sitä kohtaan. Hyväinen aika, sehän on niin pieni, ja se kulkea kömmiskelee täällä eikä muusta tiedä ja on kuitenkin tyytyväinen! Hän taivuttaa päätään ja hengittää sitä kohti ja on ikään kuin sen sallimus, ja pässi seisoo siinä tuulessa ja tuntee olonsa täysin turvalliseksi. Se seisoo siinä niin huolettomana, niin sydämellisen luottavaisena, seisoo siinä luojansa kämmenellä ja haroittaa jalkojaan ja antautuu kokonaan hänen valtaansa.

Ja kivet seisovat ja katselevat ilme tutkimattomana, täynnä kokemusta ja viisautta ja vaikenevat vanhuutensa vuoksi, vaikenevat kaikesta —

Sitten ehkä jokin häärii hänen kenkänsä kohdalla — pieni metsähiiri, jolla on turpakarvat, tai vaskikäärme tai sisilisko, täällä ylhäällä oli niin monenlaisia pieniä olioita, niin monenlaisia ryömiviä matosia. Kärppä asusti rinteellä, ja sillä oli usein asiaa kulkea tästä ohi, ja orava istui muutaman kyynärän päässä hänestä puhkomassa pähkinänkuoria tai noukkimassa siemeniä kävystä. Miksi hän herättäisi niissä levottomuutta? Ne eivät arastelleet kiviä, ne istuivat niiden välissä kuin hyvien ystävien joukossa eivätkä antaneet peloittaa itseään — minkä tähden ihminen niitä pahemmin peloittaisi?

Kivet eivät liikahtaneet, Kristoferkaan ei liikahtanut. Hän istui vain hiljaa niiden parissa ja katseli kaikkea, mikä hiipi ja ryömi ympärillä, ja koetti hänkin olla kivi ja vaieta niin kuin se ja tajuta niin kuin se. Kun hän vain istui tarpeeksi kauan, oli kuin kaikki olisi avautunut hänelle, kuin kaikki olisi tuntenut olevansa turvassa ja olisi unohtanut hänet ja näyttäytynyt hänelle sellaisena kuin oli. Kas, hiiri hääri hänen kenkänsä ympärillä, ja sillä oli monta tehtävää ihan hänen silmiensä edessä, ja orava puuhaili pähkinöineen ja survoi niitä huolettomasti suussaan, niin että siruja satoi maahan kuin sahajauhoja. Ne kuuluivat kumpikin tänne mäelle, ne asuivat täällä, ne olivat kotoisin täältä. Ja toisin ajoin tuli hämähäkki, sen ruumis oli jalkakiehkuran varassa, nuo jalat kantoivat sitä keskellään kuin jonkinlaista koria. Sekin kuului tänne, sekin oli pieni olento, vaikka oli tuon näköinen; Jumala oli senkin luonut. Kas, sillä oli neljä jalkaparia, kahdeksan hentoa hiuskarvaa, niin ettei se ollut avuton, jos joskus menettikin niistä yhden. Kristofer katsoi katsomistaan, oli kuin hän olisi istunut ja tavannut jotakin ja aavistanut kokonaisuuden itsensä ulkopuolella, nähnyt hämärästi langan, joka kulki kaiken läpi.

Ja puro solisee kaukana rinteellä ja täyttää sen kumealla kohinallaan —

Niin Kristofer istui siellä kyyristyneenä kivien lomaan, tullen niiden oppilaaksi ja niiden tiedoista osalliseksi ja viettäen pientä onnentuokiota, jollaisia ihminen kipeästi tarvitsee.

VI.

Vuotta myöhemmin Kristofer tuli sairaaksi.

Miten vähän me ihmiset tiedämme, miten merkillisen lyhytnäköisiä me olemme! Kristofer löysi eräänä päivänä kulkusen, raskaan, keltaisesta metallista tehdyn pallon, joka loisti hänen kädessään kuin saippuakupla ja oli täynnä helisevää soittoa. Herra ties, mistä se oli tullut, se lojui pensaikossa tien vieressä, mutta joka tapauksessa Kristofer löysi sen ja tuli niin iloiseksi, että nauroi ääneen. Eikä hän aavistanut, että hän piti kädessään omaa kohtaloaan, omaa surullista nuoruuttaan. Jos hän olisi heittänyt sen luotaan — kaikki olisi käynyt toisin, mutta hän ei heittänyt sitä pois, hänhän ei tiennyt, mitä teki ja mitä onnettomuutta kulkusesta koituisi. Hän riensi vain kotiin löytöineen, mäkeä ylös, kivien väliin, missä hän saattoi istua kenenkään häiritsemättä, soittaa tiukua ja iloita siitä kaikessa rauhassa.

Kil —

Mikähän siinä mahtaa niin kauniisti soida?

Jonkinlaisen raon tai halkeaman kautta hän saattoi tirkistää sen sisään, hän näki hiekkajyvästen rosoiseksi raapiman ontelon, missä kaksi pientä piikiveä kieriskeli. Mutta kuitenkin siinä oli eräänlaista elämää — kun hän vain hiukankaan ravisteli sitä, varisivat sävelet ulos näkymättöminä kuin taivaan enkelit, mutta silti todellisina, ja hän istui siinä suloisten sävelten hyväilemänä, pienien kirkkaiden ja helisevien äänipisaroiden, jotka lankesivat loistavana kultasateena mäelle ja muuttivat sen samassa kokonaan. Ne loivat hänetkin uudestaan ja tekivät hänet täysikasvuiseksi ja isoksi ja rohkeaksi, repulla ja kengillä varustetuksi lammaspaimeneksi, joka vallitsee ympärillään olevia eläimiä, lampaita, jotka pureksivat, ja vuonia, jotka määkivät, vilisevää elämää pajujen seassa, pieniä vaeltavia villakuormia kaikkialla. Ja vähän matkan päässä tepastelee lehmä, maitokamari, neljän pylvään varassa, kiiltävin kyljin ja nupopäin, hyvänä kuin itse Neitsyt Maaria, ja kulkunen riemuitsee hänen kädessään, visertää ja laulaa kilpaa laulurastaan kanssa ja on tulvillaan naurua ja laulua. Jos hän sitten pistää sen taskuun, niin se loikoo siellä ja hyräilee vienosti, hyräilee ja nauraa hiljaa itsekseen.

Tarhan ympärille on tullut enemmän vesoja ja enemmän lampaita, kokonainen lauma. Ja joihinkin vesoihin on tullut silmuja ja ne näkyvät kasvavan, ja muutamat lampaat ovat vuonineet — pienen pieniä viattomia vuonia. Sinne on myöskin ilmestynyt pieni koira, joka juoksentelee ylt'ympäri ajaen lampaita ja auttaen paimenta hänen työssään, ja vähän matkan päähän ha'asta on tullut katos paimenta varten, pieni pikkukivistä tehty maja, jossa on sammalta katossa ja lava, missä nukkua. Siinä hän makaa ja uneksii, sillä välin kuin yö kumartuu sisään ovesta ja koko taivas kaartuu ulkopuolella — pitkä- ja hoikkajalkainen puu-ukko, jonka hän on veistänyt puunjuuresta ja jonka oikeastaan pitäisi esittää häntä itseään — siinä hän sitten lepää, ja tähdet tirkistelevät häntä hämmästyneinä ja kutittavat häntä säteillään, ja hiiri ja puupässi seisovat nuuskien hänen vieressään — oi, puu-ukon on sanomattoman hyvä olla! Puu-ukko voi olla täällä aina, puu-ukon ei tarvitse lähteä pois. Puu-ukon ulkomuoto ei tosin ollut erikoisen muhkea, mutta eihän Kristoferkaan sen kauniimpi ollut. Kristoferilla oli liian pieni pää, eikä sen asema ollut ihan oikea, hänellä oli myöskin liian pitkät jalat. Niinhän oli hämähäkilläkin, joka tuossa meni, mutta se ei siitä välittänyt. Eikä Kristoferkaan välittänyt.

Niin hän taas eräänä päivänä loikoi kiviensä välissä, loikoi koko sen ajan kuin oli mäellä, tuijotti ajatuksiinsa vaipuneena majaan, missä puu-ukon oli tapana nukkua yönsä, ja kadehti häntä sisimmässään ja kaipasi väkevästi hänen onneaan. Väliin hän kosketti hiljaa kulkusta, ja kulkunen hyräili ja lauloi hänen kädessään kirkkaalla ja lempeällä äänellään. Eläimet olivat matkalla kotiin, puu-ukko rämpi etunenässä pitkillä hämähäkinjaloillaan, nyt ne katosivat majalle päin, Kristofer avasi juuri tarhan veräjän —

Silloin on kuin mäki ryskyisi ja vapisisi, kuin taivas halkeilisi ja maa katoaisi. Huuto vihloo hänen korviaan, ilmassa suhisee kaikenlaista tavaraa, turvetta ja sammalkokkareita satelee ympärille. Hän saa kourallisen multaa kasvoihinsa ja istuu ällistyneenä räpytellen silmiään, joita hiekkajyväset pistelevät, ja kuihtuu ja kutistuu sisäisesti ja muuttuu jälleen vain Kristoferiksi, tuhkimukseksi, jolle kaikki nauravat — seuraavassa hetkessä on joukkio hänen kimpussaan, kääpiö ja kaikki hänen apurinsa. Kulkunen on hänet ilmaissut, kulkunen on juorunnut ja huutanut julki hänen pakopaikkansa, he ovat löytäneet perille kulkusen kilinän avulla, hiipineet kuin käärmeet mäkeä ylös puronkohinan turvissa, joka on kokonaan salannut heidän tulonsa. Kristofer ehtii töin tuskin kätkeä kulkusen taskuunsa, sitten kaikki ryntäävät hänen salaiseen valtakuntaansa, ja ennen kuin hän ymmärtää, mitä he oikeastaan tahtovat, ovat he vääntäneet hänet seljälleen ja tehneet hänestä jonkinlaisen reen. Kääpiö istuutuu kahdareisin hänen rinnalleen ja tarrautuu kiinni hennoilla käsillään — hyp, hän huutaa heinäsirkanäänellään, pari muuta pitää kiinni sääristä kuin ne olisivat aisoja, ja laahaa häntä rinnettä alas, niin että pikkukivet kirkuvat kilpaa. Paimenen asumus tulee vastaan, se pieni kivimaja, missä puu-ukko nukkuu — majakin kirkuu. Kristofer avaa hetkeksi silmänsä, hän ei ole uskoa niitä, siinä on hänen työnsä pirstaleina maassa, hänen hiljainen ilonsa päivästä päivään. Kuinka he voivatkin tehdä sellaista, hän ajattelee, kuinka he voivatkin olla niin julmia, että voivat hävittää sen! Eivätkö he sitten nähneet, miten kaunis se oli, miten viattomana se lepäsi sammalessa, pieni maja makuulavoineen, eivätkö he sitten nähneet mitään, kerrassaan mitään?

Käpy läjähtää hänen otsaansa, tuolla seisoo muudan poika kädet täynnä niitä ja luikkaa ja ulvoo vahingonilosta. Lampaat, välähtää hänen mielessään, pikku pässi, ei, ei, ei —

— Hyp, huutaa kääpiö samassa, ja nuo kaksi muuta, jotka pitävät jaloista, ravaavat eteenpäin minkä jaksavat. Sillä tavoin he laskettavat mäkeä alas, ja Kristofer tarttuu kiviin ja koettaa pitää vastaan. Mutta ote heltiää kerran toisensa jälkeen, hän raapii vain kätensä verille, raastaa nahan sormenpäistä ja repii kyntensä riekaleiksi. Sitten osuu hänen alleen kivi, se viiltää liivit ja paidan halki, hän tuntee ankaraa kipua seljässä, kuin veitsenpiston lihaan ja luuhun. On kuin jotakin katkeaisi hänessä, hänen suustaan tunkeutuu huuto, niin äänekäs, että mäki kajahtaa — havujen kätkössä istuva orava pudottaa käpynsä ja kaikkoaa nopein loikkauksin. Pojat päästävät otteensa jaloista, kääpiö nousee peljästyneenä pystyyn, he käsittävät, että jotakin on hullusti; Kristofer on käynyt niin kalpeaksi kasvoiltaan, niin veltoksi ja raskaaksi heidän käsissään — nyt retkahtaa pää maahan.

— Kristofer!

He huutavat hiljaa ja vaativasti hänelle, seisovat hänen ympärillään silmät pyöreinä ja vaihtaen jonkin peljästyneen katseen; hänen pitää toki vastata heille, he ajattelevat, hän ei saa jäädä makaamaan noin —

— Kristofer!

Kääpiö ravistaa häntä olkapäistä, varovasti kuin sylilasta, synnintunto kasvaa hänessä, hänen äänensä on käynyt aivan araksi, hän kaivaa taskustaan veitsen ja pitää sitä houkuttelevasti Kristoferin silmien edessä — katsoppas tätä, sinä saat sen!

Mutta Kristofer ei avaa silmiään, Kristofer makaa vain mistään välittämättä, mykkänä ja hiljaisena ja valkeana heidän keskellään eikä kuule eikä tajua mitään, hän on ikään kuin tullut ihmeellisen kaukaiseksi. He katselevat häntä pelokkaasti, ja kaikki huomaavat äkkiä, etteivät he oikeastaan ole tienneet Kristoferia tuon näköiseksi. Hän oli kyllä pitkäkoipinen ja hento ja omituinen, ja pää oli merkillisen pieni ja pyöreä, mutta kasvot olivat niin ilmeikkäät, ne näyttivät niin kehittyneiltä tuskallisine suineen, niin sanomattoman loukatuilta ja hyljätyiltä. Hyvä Jumala, hän makasi siinä seljällään niin kuin paleltunut peipponen, joka ei voinut lentää heidän luotaan eikä piiloutua minnekään. Hän makasi siinä arkana ja häpeilevänä, avuttomana, ikään kuin paljaaksi riisuttuna heidän silmiensä edessä eikä voinut kätkeytyä heiltä, ei paeta heidän pilkkaansa. Ja mitä hänessä oli pilkattavaa, kun he tarkemmin katsoivat, mitä hänessä oli sellaista, jota piti nauraa ja johon piti ampua nuoliaan joka hetki? Heidän keskellään makasi lapsi, väkivalloin voitettuna ja lannistettuna ja katsoi heihin suljetuin silmin, huulillaan mykkä syytös.

— Hengittääkö hän?

He pidättävät henkeään ja kumartuvat hänen puoleensa, katumuksen säilän pistellessä ja pelon karmiessa selkäpiitä.

Hengittää, hän hengittää, he huokaavat kaikki helpotuksesta, ja kääpiö pistää veitsen takaisin taskuunsa ja vilkuttaa rotansilmillään ja sanoo ovelaan tapaansa:

— Juoskaa tuvalle ja varoittakaa vain, sanokaa, että Kristofer on kaatunut ja satuttanut itsensä ja heidän on heti tultava.

VII.

Puolukka-aika on jälleen saapunut, mutta tällä kertaa ei matkasta tunturille tule mitään, Kristofer ei pääse vaeltamaan kukkuloille, hän ei saa nähdä uudelleen paimenta, hänen eläimiään ja kanervikkoa ja tunturilakeutta ja taivasta, joka kaartuu kaiken yläpuolella ja ympäröi sitä sinisellä renkaallaan. Äiti saa mennä yksin tänä vuonna, jos hän tahtoo noukkia marjoja, Kristofer on saanut esteen eikä voi lähteä mukaan, seljässä oli jotakin vialla tuon iltapäivän jälkeen, Kristofer lepäsi vuoteessa — — Kristofer on nyt aina makuulla.

Kukaan ei tiedä, mikä hänellä on vikana, mutta hän on kadottanut liikuntakykynsä, hän ei voi seisoa jaloillaan, ei nousta istumaan vuoteessa eikä kääntyä toisten avutta. Eikä hänen tilansa myöskään edisty, hän ei näy paranevan, pikemminkin hän huononee, askel askeleelta mäkeä alas. Erääseen aikaan hänen laitansa oli niin huonosti, että hän ähkyi ja vaikerteli, jos he vain hakkasivat vähän puita vajassa. Kasvot kalpenivat iskujen kajahdellessa, jokainen niistä oli kuin ruoskansivallus selkään, ja tuska tuntui sormenpäissä asti, hiki kihosi pisaroittain esiin ja valui hänen suupielistään sisään. Näyttää siltä kuin hänellä olisi jokin sisäinen tauti, joka riuduttaa häntä ja lamauttaa hänen jäsenensä; ne kuihtuvat, käyvät laihoiksi ja heikoiksi, jalat ovat ihan kuin hämähäkillä. Muuten ovat tuskat nyt helpottaneet; ne ovat vähitellen vaimenneet, ja kun hän vain makaa hyvin hiljaa, ei hän paljonkaan huomaa sairauttaan, selkä vain on vähän hauras ja hellä. Kun hän vain makaa niin hiljaa kuin kivi, ei hän tunne juuri enempää kuin sekään. Ei kai se kovin vaarallista ole, hän ajattelee, viikon kuluttua hän voi paremmin, sitten hän varmaan voi jo olla hiukan pystyssäkin. Mutta kun viikko on mennyt, on Kristofer yhtä raihnas, yhtä heikko ja kuihtunut kuin ennenkin; ensi viikolla, hän ajattelee asettaen uuden määräajan ja ollen jälleen toivorikas. Mutta sekin viikko tulee ja menee, eikä paranemisesta näy merkkiäkään, sekin viikko vierii jälkeäkään jättämättä. Kristofer siirtää määräaikaa eteenpäin — vielä viikko, hän ajattelee menettämättä koskaan toivoaan, sitten kyllä helpottaa, eihän tätä voi iankaikkisesti kestää, täytyyhän, täytyyhän hänen kerran parantua —

Kristofer makaa kulkunen kädessään ja iloitsee siitä salaa, makaa ja säilyttää sitä peiton alla, jottei se ilmaisisi häntä — isä ei saa kuulla sitä, isää ei millään muotoa saa häiritä. Vain silloin kuin isä on poissa talosta, uskaltaa hän huvitella sillä vähän aikaa, uskaltaa ottaa sen esiin ja pudistaa sitä hiukan. Hän makaa keittiönpenkillä juuri ikkunan tasalla ja voi nähdä ulos taivaalle, ja tuvan ovi on tavallisesti auki, isällä on siellä työpajansa, ja hän käyskentelee edestakaisin lattialla kynänpätkä korvallaan ja tuumamitta takataskussa. Kristofer näkee hänet joka kerta, kun hän menee oven ohi, toisinaan hän asettuu ikkunan ääreen ja juo kulauksen kirkasta nestettä pullosta, sitten hän saattaa tulla keittiöön, missä liimatölkki kiehuu liedellä täyttäen talon äitelällä hajullaan. Hän ei ole luonteeltaan erikoisen puhelias, ja se vähäinen, mitä hän sanoo, voisi useimmiten jäädä sanomatta, siitä ei totta tosiaan ole kenellekään iloa, se on aina samaa loukkaavaa nurinaa. Elämä ei käy niin kuin sen pitäisi käydä, mikään ei ole kohdallaan — tuokin poika tuossa. Nyt juuri hän tarvitsi Kristoferia kipeästi, nyt oli valmiina kokonaista neljä kaappia, jotka oli vietävä alas kylään, nyt hän välttämättä tarvitsi apua — ja poika menee satuttamaan itsensä ja makaa sitten vain tuossa. Oli sekin laitaa, hm. Hän astuu ikkunan luo ottaakseen uuden kulauksen.

— No, Kristofer ukkoseni, kauanko sinä olet aikonut maata?

Isä on äkkiä tullut ovelle, hänellä on höylä kädessään, ja siitä putoaa pitkä lastu.

Kristofer kyyristyy kokoon, hän ei tiedä, mitä vastata, katse tähyilee levottomasti joka taholle ja pysähtyy höylänlastuun.

— Kun toiset voivat parantua, niin voit kai sinäkin?

Kyllä, siitä Kristofer on vakuutettu, hän yrittää nyökätä vuoteestaan, vaikka selkään koskee kelpo lailla, kun hän vähänkään liikuttaa päätään.

— Niin, sillä sinullahan ei ole mitään pahempaa vikaa, sinultahan ei ole taittunut mitään; ei käy laatuun, että sinä heittäydyt vuoteen omaksi vain sen vuoksi, että selkää hiukan särkee, sinä et parane koskaan, jos siihen tapaan jatkat.

Ei, Kristofer on ihan samaa mieltä, hänellä ei ole mitään pahempaa vikaa, isä on siinä oikeassa, hirveätä, miten pitkä tuo höylänlastu on, hän käsittää sen täydellisesti, tuo selkä parka vain ei tahdo oikein tulla entiselleen —

— Koetammeko taas nousta ja katsoa, eikö se jo tänään käy?

Kristoferin silmät tummuvat pelosta, hän tietää, mitä on tulossa, ja hänen otsaansa alkaa kohota hikihelmiä; nyt tulee tuntumaan kipeältä, eikä hän uskalla huutaakaan, vaan koettaa tukahduttaa sen jollakin tavoin.

— En tiedä, sanoo hän pelokkaasti ja saa työnnetyksi kulkusen syrjään, ettei se joudu tielle — en luule, että voin tänään — e-eikö olisi parempi odottaa vielä vähän.

Isä laskee höylän kädestään.

— Eikö mitä, kyllä se käy!

Hän tarttuu Kristoferin kainaloista ja kohottaa hänet varovasti istumaan, ja Kristoferkin ponnistelee ja auttaa niin hyvin kuin taitaa. Hän koukistaa jalat alleen ja kaivaa varpaansa vuoteeseen ja etsii tukikohtaa, hän taivuttaa pienen päänsä taaksepäin ja yrittää kaikin voimin. Kasvot ovat ihan valkeat ja silmät seljällään, hän puree hampaat lujasti yhteen ja ikään kuin lukitsee suun, nyt se tulee, hän ajattelee. Ja se tulee joka-ainoa kerta — raateleva tuska seljässä, joka sytyttää liekkejä hänen silmiensä eteen ja raivoaa läpi koko laihan ruhon. Lihassa on kuin kihisevä mehiläisparvi — hyvä Jumala, hän voisi huutaa, niin että se kuuluisi laaksoon asti, huutaa julki koko pienen sielunsa ahdistuksen! Mutta hän hillitsee itsensä sittenkin, isän vuoksi se ei saa tapahtua, se olisi väärin häntä kohtaan. Häneltä pääsee vain ähkäisy, vain pieni ja lyhyt äännähdys pusertuu hänestä äärimmäisessä tuskassa, hetkellä, jolloin hänen silmissään mustenee ja hän on kadottamaisillaan tajuntansa. Hän koettaa kyllä korjata sen — krr, hän sanoo ja rykii hiukan yrittäen johtaa isää harhaan. Mutta isä ei ole petettävissä, hänellä on tarkka korva.

— Ahaa, poikaseni, hän sanoo laskien pojan jälleen pitkäkseen, siinä hän nyt makaa tukka pörrössä ja suuria hikipisaroita otsalla ja hengittää lyhyin ja kiihkein vedoin. Hän ei pysty vastaamaan sanaakaan, ennen kuin vähän ajan kuluttua.

— En voi sille mitään, isä.

Sisältä tuvasta kuuluu mutinaa:

— Sinä et voi sille mitään, se on totta — mutta voisit kai olla kompastelematta mäellä ja satuttamatta itseäsi, niin kuin teet? Voisit kai käyttäytyä muiden ihmisten tavoin, vaikka oletkin piilukirveen näköinen.

Höylä aloittaa jälleen työnsä, se tiuskii tiheään ja kuulostaa vaaralliselta ja vihaiselta. Kristofer näkee sen vuoteestaan joka kerta, kun se kiitää oven ohi, se sylkäisee pitkän lastun, joka työntyy siitä esille kielen tavoin ja kiertyy sitten sykkyrälle. Kristoferin sydän pamppailee, ja hiki valuu kaulaa pitkin; kuluu aikaa, ennen kuin hän rauhoittuu, ennen kuin tuska asettuu. Ja höylä tuvassa toruu torumistaan, se ei tiedä mitään siitä, miten onnettomuus on tapahtunut, se ei tiedä mitään.

Vähän ajan kuluttua hän hapuilee hiljaa kädellään ja löytää kulkusen oljista. Hän ei uskalla soittaa sitä, isä ei siedä häneltä nyt hiiskahdustakaan, Kristofer makaa vain pitäen sitä kädessään ja vakuuttautuen siitä, että se on hänellä, ja on siitä kiitollinen ja iloinen. Tältä päivältä on pahin kestetty, nyt hän saa maata rauhassa jonkin aikaa, niin tavallisesti käy. Kun hänellä vain olisi ollut vähän ruokaa, hän tuntee vatsansa olevan hiukaisevan tyhjän, hän söisi nyt mielellään jotain, palasen ohkoleipää ja siirappia tai piimää. Mutta se saa jäädä siksi kunnes äiti tulee, hän on muualla leipomassa tänään, eikä isää saa häiritä sellaisella. Eihän äiti voi enää kauan viipyä, sitäpaitsi kai isä kohta lähtee. Hänen täytyy varmasti mennä kylään tänään, valmiit työt ovat täällä tiellä, sitten on taas kaikki hyvin.

Sitten ei ole niin väliä ruoasta, hän voi sen sijaan soittaa kulkusta ja loihtia esiin jos jonkinlaisia näkyjä, soittaa itsensä ylös tunturilakeudelle ja kanervikkoon ja unohtaa tuokioksi oman kurjuutensa.

VIII.

Aika rientää, ja Kristofer makaa, on mennyt kuukausia, kokonainen vuosi.

Hän on yhä yhtä raihnainen, tosin enää ei tee niin kipeätä, mutta selkä on jatkuvasti yhtä heikko, yhtä kuihtunut ja voimaton kuin ennen. Ja jalat ovat käyneet vielä hoikemmiksi, vielä kurjemmiksi, vielä laihemmiksi, liha on vähitellen hävinnyt, niin että koko luu tulee näkyviin, ja polvenlumpio törröttää suurena kuin nyrkkiin puristettu käsi. Ja höylä toruu edelleen tuvassa, ja liima kiehuu liedellä levittäen äitelää hajuaan ympärille.

Muuten on kaikki siedettävän hyvin, kun vain äiti on kotona, äiti on todella kiltti. Hän antaa Kristoferille ruokaa, kun hänen on nälkä, ja hänellä on aina jokin sana häntä varten, ja hän auttaa häntä monella tavalla, poikaa pitää toki auttaa, hänellä ei ole liikuntakykyä niin kuin toisilla ihmisillä, eikä hän sen vuoksi tule toimeen omin neuvoin. Kenties äiti on hiukan kärsimätön ja helposti kiivastuva, mutta hänellä on työtä käsien täydeltä, ja hän tekee sitä aamusta iltaan, hoitaa heidän taloutensa ja leipoo ja pesee vielä toisille, sitäpaitsi hän leppyy pian. Oh, kyllä käy laatuun, kun äiti on kotona, hän hoitaa häntä, kun hänellä vain on aikaa, tarkastaa hänen makuuhaavansa, jopa peseekin niitä rievulla. Iho ei tahdo kestää, se hieraantuu pois muutamin paikoin, ja siihen tulee visvaisia haavoja, niin että alushursti liimautuu kiinni. Eihän se tietenkään ole hauskaa, varsinkaan jos hän koettaa liikkua, siirtää hiukan jäseniään, kun ei jaksa alati maata samassa asennossa, mutta ei se kuitenkaan mitään merkitse. Vasta silloin hänen tuskansa todella alkavat, kun äiti on poissa ja hän jää yksin isän kanssa, silloin hänen olonsa tosiaan on tukala.

Äiti nousee tavallisesti aikaisin, kun hänen on mentävä jonnekin pois, ja panee kaiken kuntoon molempia toisia varten — kahvin, päivällisen ja illallisenkin. Siten isä pääsee niistä huolista, hänen tarvitsee vain sytyttää tuli ja nostaa pata tai kattila liedelle. Perunat ovat sopassa, selittää äiti, neljä viisi kappaletta kummallekin, ja lisäksi viipale suolaista silavaa, tarvitsee vain keittää sitä vähän, ja tässä on juustoa illalliseksi ja heravoita, jos se maistuu paremmalta. Hm, vastaa isä vuoteenlaidalta, hän vetää sukkia jalkaansa ja on kaikkein tylyimmällä tuulellaan, koko olemukseltaan tuima ja pureva, niin että sen kuulee suoraan seinän läpi, ja nyt Kristofer tietää ehdottoman varmasti, että hänellä on edessään vaikea päivä.

Kenties äiti vaistoaa sen kulkiessaan tuossa edestakaisin ja järjestellessään hiukan ennen lähtöään, sillä hän koettaa vähän puhella, sanoa jotakin huvittaakseen isää ja saattaakseen hänet hieman paremmalle tuulelle. Kunpa hän jättäisi sen tekemättä, ajattelee Kristofer keittiön penkillä, hän on siinä maatessaan tullut vanhaksi ja viisaaksi ja on tehnyt pieniä huomioitaan ja tietää, että isä tahtoo olla rauhassa eikä siedä tuollaista lähentelyä; on kuin hänellä olisi kaunaa äitiä kohtaan, mikä siihen sitten lieneekään syynä, vanhaa vihaa, joka kaivertaa mieltä ja tekee hänet vastahakoiseksi ja pilkalliseksi ja töykeäksi. Ja välistä sitten tulee:

— Ei, sinun olisi pitänyt ottaa hänet, tiedäthän!

— Hänetkö, vastaa äiti ja käy vielä puheliaammaksi, hän ei käsitä, että hänen pitäisi vaieta, hän tarkoittaa kyllä hyvää, hän on saanut sellaisen mielijohteen, että hänen pitää rupatella, ja seuraa sitä tarkemmin ajattelematta, hänellä ei ole aikaa ajatella ensin. Hän on jollakin tavoin hätäinen, hän ei edes istu syödessään, hän seisoo koko ajan ja pitää samalla huolta muistakin asioista. Istu nyt kerrankin, sanoo isä, ja Kristofer kuulee äänestä, että hän on kovin ärtyisä tänään. Äiti istuutuu, viipyy tuokion rahilla, mutta sitten taas nousee:

— Tulitikut, minne mahdoin panna rasian, tiedätkö?

Miksi hän tekeekin niin, ajattelee Kristofer, ja hänen kätensä käyvät kosteiksi hiestä, miksei hän voi olla hiukan varuillaan.

Äiti intoutuu jälleen:

— Haluatko lisää kahvia, isä?

— En, vastaa isä kiivaasti, on kuin hän löisi pöytään, vaikka hän ei ole liikuttanut sormeakaan.

Kutakuinkin samalla tavoin käy aina, joka päivä. Ja kun äiti tarttuu salpaan ja on juuri menemässä ulos, muistaa hän tavallisesti erään seikan:

— Älä nyt unohda Kristoferia, tiedäthän, ettei hän tule toimeen omin neuvoin!

Tuvasta mutistaan:

— Puhukoon asiansa, minä en voi ruveta häntä paimentamaan, poika voi itse sanoa, mitä tarvitsee.

Ja kun ovi on painunut kiinni, menee isä kattilalle, vaikkei halunnut lisää ja täyttää kuppinsa jälleen kahvilla.

Mutta asiansa puhuminen, sepä juuri onkin se vaikeus, joka usein tekee Kristoferin olon niin tukalaksi, johon hän epäröi ryhtyä ja jota hän karttaa mahdollisimman kauan. Mikään ei ole niin ikävää, isä käy aina niin ärtyisäksi, niin kärsimättömäksi, niin pahantuuliseksi — nyt häntä tietysti piti häiritä! Koettaapa Kristofer miten hyvänsä, aina se sattuu sopimattomaan aikaan, aina on isällä jotakin hommaa, joka ei siedä minuutinkaan keskeytystä. Nyt hän paraikaa kiilloittaa, tai hän liittää, tai hän liimaa eikä voi vähään aikaan poistua työnsä äärestä. Kristofer saa odottaa vähän, ei kai sillä ole semmoista kiirettä, kohtuus kaikessa!

Päivä tuntuu loputtoman pitkältä —

Kristofer koettaa nukkua hiukan, uinahtaa hetkisen aikaa tappaakseen. Mutta sitten hänen haavojaan kirveltää, kirveltää ja kutkuttaa yhtaikaa, aivan kuin hän makaisi pahassa asennossa. Ja sisällä tuvassa puuhaa isä pitäen hirveätä melua työkaluineen, paiskellen lautoja ja palkkeja luotaan, niin että läjähtää, ja metelöiden vasaralla, ja taltalla ja viilalla. Hm, sanoo hän vanhaan, umpimieliseen tapaansa, hän ei tänään ole erikoisen armollisella tuulella. Paras maata hiljaa ja sulkea silmänsä ja olla nukkuvinaan, isä voi tulla keittiöön milloin hyvänsä, eikä ole helppo arvata, mitä hän taas keksii. Hän ojentaa Kristoferille usein laudanpään, kun hyväksi näkee, ja pyytää Kristoferia pitämään vastaan, vaikka se on hänelle mahdotonta, pitämään kiinni sillä aikaa kuin hän merkitsee sen. Ja kun merkintä epäonnistuu senvuoksi, että Kristofer on liian heikko, saattaa isä töytäistä häntä laudalla ja temmata sen sitten pois ja mennä menojaan äkäisesti murahtaen.

Ja Kristoferin täytyy maata siinä ja tehdä havaintoja isän työtavasta, jokaisesta äänestä, jonka kuulee tuvasta, ja keksiä, mitä hänellä on odotettavanaan, ja koettaa sopeutua siihen. Saakohan hän ruokaa tänään, hän miettii, usein on käynyt niin, että isä on tehnyt työtä yhtä päätä iltaan asti panematta mitään suuhunsa. Mutta sekin vielä menee mukiin, se ei sittenkään ole pahinta, siihen voi aina mukautua. Pahempaa on maata ja miettiä, mitä tänään mahtaa tapahtua, maata ja päätellä isän mielentilaa työnteon vauhdista ja määrästä, tajuta äreys ja katkeruus ja olla hänen kiukkunsa kohteena. Pahempi on maata ja tuntea, ettei isä välitä hänestä, vaan mieluummin soisi, ettei häntä olisi. Pahempi on maata ja ajatella, että hän makaa tässä ilman omaa syytä. Pahempi on maata ja pohtia, mahtaako hän milloinkaan päästä jalkeille…

IX.

Määrättyinä päivinä kulkee joku ohi, rippikoululaiset tunturiylänteiltä; he seuraavat polkua tullen mennen ja kulkevat ihan seinän vieritse, Kristofer kuulee heidän askeleensa ja tietää, että heitä on pitkät rivit. He tulevat kaukaa tunturilta, muutamilla on peninkulman matka, tulevat joistakin köyhistä tunturitaloista, jotka lepäävät hajallaan järvien välissä kullakin pieni raivattu alue ympärillään. Se vie ajatukset ylös tunturille ja kanervikkoon ja soille, polkua pitkin laidunmaille, missä ruoho kasvaa rehevänä ja sievänä. Nils Vatne, missä hän nyt mahtaa liikkua? Ja onko hänellä lehmä ja paimenpoika mukanaan ja yhtä monta lammasta kuin ennen? Ja onkohan tunturilla yhtä kaunista, onkohan ilma yhtä peilikirkasta ja kimaltavaa ja lakeus yhtä laaja, yhtä loputon kuin hänen mielessään? Hän työntää kätensä olkiin ja löytää kulkusen ja hyväilee sitä — kunpa hän uskaltaisi vähän soittaa nyt, juuri nyt, kun kaikki muistuu mieleen, ja koettaa loihtia tuota kaikkea näkyviin, viime kerrasta on jo kovin pitkä aika. Isä ei ole antanut hänelle vapaita hetkiä, isä on tehnyt työtä yhtä mittaa, kunnes on mennyt makuulle, ei ole ollut tilaisuutta, ehkä hän ei enää osaakaan sitä.

Sitten tulee vihdoinkin sunnuntai, ja nyt riippuu kaikki siitä, mitä isä tekee — jääkö hän kotiin vai lähteekö kirkolle tapaamaan tuttuja ja rupattelemaan hiukan. Jos nyt näkyy merkkejä siitä, että isä aikoo lähteä — jos hän pyytää puhdasta paitaa tai pyhävaatteitaan — voi, silloin Kristoferin tekee mieli hyppiä riemusta, hän lämpenee kiitollisuudesta, ristii kätensä peiton alla ja kiittää hiljaa mielessään Jumalaa. Hän on maannut valveilla ja kuunnellut kello kuudesta saakka, huomannut, että ulkona on kaunis ilma, päivänpaistetta, linnunlaulua, kimalaisten surinaa, lämpöä, hän on maannut ja toivonut kiihkeästi uskon ja epäuskon vaiheilla, ja sitten isä todellakin nousee ja varustautuu lähtemään kirkkoon, hyvä Jumala, miten iloiseksi hän tulee, miten sydämestään tyytyväiseksi, nyt hän ja äiti jäävät kahden ja voivat tehdä, mitä haluavat.

Tunnit, jotka nyt tulevat, ovat palsamia koko viikoksi, sen vaivoihin ja vastuksiin, kaikkeen sen kurjuuteen ja kaikkeen sen surkeuteen. Kristofer on kaivanut kulkusen esiin, se kimaltelee hänen kädessään kuin saippuakupla, kil — se sanoo hiljaa keittiössä, kaikki kirkastuu hänen silmissään, hän on kuin puu-ukko majassa, hänen sydämensä laajenee, osaa, osaa, hän osaa sen yhä, paremmin kuin koskaan ennen.

Kil — —

Pieni kultainen sävel helisee kulkusesta, lentää hänen kädestään huoneeseen ja muuttaa sen samassa kokonaan. Liesi vajoaa hiljaa maahan, seinät sortuvat äänettömästi, lattia liikkuu hetken… sitten on lakeus hänen edessään, sitten hän on äkkiä kohonnut tunturille, ja myöskin tarha ja maja ja eläimet, sitten vaeltaa puu-ukko polkua myöten, mäkien lomitse, selänteitä pitkin, kulkee eteenpäin ystäviensä keralla, sillä välin kuin aurinko siirtyy hiljaa taivaalla ja täyttää lakeuden valolla. Tunturilla on iltapäivä, iltapäivä ja jälkikesä, ja kanerva hulmuaa hiljaa sineä vasten ja ympäröi häntä kaikkialla, minne hän katsoo. Miten pitkälle hän antaakin katseensa liukua, aina se kohtaa häntä kotoisena, karuna ja lempeänä, sydämellisenä ja terveesti punertavana — viattomasti ja luottavaisesti hymyillen. Kuule, hänen polvissaan rapisee, ikään kuin karkeat kädet sivelisivät häntä, sivelisivät ja päästäisivät ja sivelisivät taas. Se hapuilee hänen jalkojaan, tunnustelee häntä varovasti sormillaan, ikään kuin kysyy, kuka siinä on. Se on seisonut täällä tuulessa ja auringonpaisteessa ja ottanut ravintonsa karusta vuoresta, ollut kitsauden naapurina satoja vuosia ja vielä kauemminkin, mutta on siitä huolimatta itse anteliaisuus. Se on valanut purppuraansa kiville kiitolliseksi vastalahjaksi elämästä, levittänyt tuoksuaan laajalti yli tunturin ja ruokkinut siivekästä maailmaa hunajalla — antanut kivestä yllin kyllin leipää. Mutta ennen kaikkea se on seisonut ja viihtynyt, seisonut ja tuntenut olonsa sanomattoman hyväksi. Se on seisonut täällä sateessa ja myrskyssä, paukkuvassa pakkasessa ja jäässä ja lumessa — seisonut täällä ja viihtynyt kaikissa vaiheissa, mitä hyvänsä tapahtuikin ja tuli sen osaksi. Maan päällä ei ollut mitään niin tyytyväistä, niin lujaa ja nöyrää, niin tervettä jokaiselta kuidultaan. Maan päällä ei ollut mitään niin karaistua, niin vankkaa kaikessa hentoudessaan, niin sitkeätä ja kärsivällistä, niin säikkymätöntä jokaista varpuansa myöten. Eikä mikään ollut vähemmän arkaa ja hemmoiteltua — ja miten ystävällistä kuitenkin, miten kaikkea-syleilevää olemukseltaan, miten vieraanvaraista kaikessa köyhyydessään. Se on jykevää, mutta se ei taitu, se notkistuu pehmeästi jalan alle ja oikaisee itsensä jälleen yhtä joustavasti, se ei ole turhaan imenyt vuoren mehua — oi, kanerva on maailman suloisin kasvi! Kas, sen poikki käy juovia, tuuli sukii sitä suallaan, vihreä murtautuu punaisen lävitse, ja siellä täällä on hopeanharmaita läikkiä — koko kanervikko liikkuu, sen yli kulkee ratsuja, taivaan pilvien vaeltavia varjoja, väriaaltoja, jotka tulevat ja menevät. Ja kaiken keskellä nukkuu kivi, valkea järkäle punaisessa kanervameressä, se on mykkä ja liikkumaton, ja kanerva piirtää vaihtuvan varjonsa sen lakeen — leikkii huolettomasti sen päällä. Se pysyy järkähtämättä paikallaan, puoliksi soran peitossa, auringon vaalentamalla, sateen uurtelemana, iäkkäänä ja vuosista kylläisenä, äärettömyyden vertauskuva — sen kivettynyt aivokoppa, ikivanha kuin aika itse. Ja ihan vieressä loistaa keltano, tulenkeltainen tuohus ohuen varren varassa, joka on tänään ja kuihtuu huomenna — kiitävä tuokio ja iäisyys, jotka ovat hetkeksi kohdanneet toisensa.

Mutta tunturin poikki, taivasta kohti vaeltaa puu-ukko ja iloitsee — — ei, hän itse vaeltaa siellä kulkunen kädessään ravistaen ääniä ulos auringonpaisteeseen, missä ne hyrisevät niin kuin kultaiset mehiläiset ja täyttävät ilman hiljaisilla ja suloisilla sävelillä. Ja kanervatöyhdöt taipuvat hänen jalkansa alla, varvut paneutuvat pitkäkseen maahan ja nousevat jälleen hiljaa hänen takanaan ja kurkistavat hänen jälkeensä, minne hän menee. On kuin hän vaeltaisi jonkinlaisessa kotikutoisessa kankaassa, karkeassa nukassa, joka takertuu jalkoihin ja jää riippumaan hänen vaatteisiinsa. Hän kulkee hiljaisesti iloiten laitumelta laitumelle ja kuulee välistä koiran haukkuvan, lepää ja kulkee kehässä taivaan alla, sillä välin kuin hoikat jalat tömistävät maata halkinaisilla sorkillaan, sillä välin kuin eläimet kokoontuvat hänen ympärilleen ja seuraavat häntä huolettomasti viikosta viikkoon ja mässäilevät ruoholla päivät päästään. Se on kuin elävien mättäiden vaellusta, ne astelevat koiran ajamina hänen perässään tunturia pitkin, kulkunen on herättänyt ne, kulkunen on koonnut ne — kaikki kankaan ja suon mättäät, ne ovat nousseet kuullessaan kulkusen äänen ja noudattaneet sen kutsua iloisin mielin. Nyt ne tulevat vilisten pajujen välistä, töykkivät ja tungeksivat ikuisesti rauhattomina, ruohoa, ne ajattelevat, enemmän ruohoa, enemmän hyvää, mustat ja valkeat vaihtavat paikkaa keskenään, seljät kohoavat esiin kanervikosta, katoavat ja kohoavat jälleen esiin…

Kristofer elää sen kaiken, hän makaa keittiön penkillä ja heiluttaa kulkusta, näkee sen kaiken sisäisellä näkemysvoimalla, tajuaa sen mahtavana tunteena, joka valtaa hänet pauhun tavoin ja saattaa hänet läähättäväksi ja ihan heikoksi. Hän ei voi selittää sitä, hän tietää vain, että se on semmoista ja että se on ollut semmoista niin kauan kuin hän muistaa, että se alkaa hänen sisässään ja täyttää hetkeksi hänen olemuksensa ja ikään kuin kohottaa hänet pois itsestään. Sellaisina hetkinä ovat rajat poissa ja lait toiset kuin ennen, Kristofer ei ole lapsi eikä aikuinen, hän on vain tunteva olento, ihminen, jolla on kaikki aistit avoinna, johon iankaikkisuus laskeutuu ja jota se hellällä kädellä koskettaa. Hän makaa siinä tarkkakuuloisena ja selvänäköisenä ja uneksii ja näkee, ja hän tuntee sen kestäessä mielessään melkein tuskallista riemua, rakkautta ympäröivään elämään, taivaan Jumalaan ja kaikkeen, mitä hän on luonut, halua rakastaa ja tehdä hyvää, olla ruohon ja kanervan kaltainen, heittäytyä pitkäkseen siihen, syleillä sitä pienellä ruumiillaan, painaa sitä puoleensa, hävitä siihen ja olla yhtä sen kanssa koko elämänsä ajan.

Ja on kuin syvällä hänen sisimmässään kaksi ohutta, anovaa kättä menisi ristiin ja kuuluisi hiljainen, värisevä rukous:

Oi, antakaa hänen tulla terveeksi, eihän käy laatuun, että hän menehtyy täällä ja hänen mukanaan kaikki tämä nuoruus ja sielun kauneus, antakaa hänen päästä jalkeille ja toimimaan, vapauttamaan se, mikä hänessä elää, antakaa, hänen tulla paimeneksi, antakaa hänen nähdä jälleen tunturi ja kanervikko ja kohdata Jumala ennen kuolemaansa —

Niin Kristofer rakasti elämää, vaikka se oli kohdellut häntä ankarasti. Niin hän ponnisteli ylös polkua — polkua, joka oli syvällä hänen omassa sielussaan, niin hän makasi viikosta viikkoon kokien väliin katkeria pettymyksiä ja ahersi ja toivoi ja taisteli, kunnes sai onnentunteen syntymään ja saattoi taas kestää vähän aikaa.

X.

Ja aika kuluu, päivät menevät, ne raatelevat eteenpäin tunti tunnilta ja täyttävät jälleen pitkän vuoden — Kristofer makaa yhä vuoteessa, vieläkään ei ole havaittavissa muutosta, ei näkyvää parannusta; sama kuihtunut selkä, samat makuuhaavat, sama avuttomuus kuin ennenkin. Jokin kivi, jokin tikku, ne lojuvat tuolla eivätkä tiedä mistään, niillä ei ole tuskia eikä vaivoja, ne ovat onnellisesti kaiken ulkopuolella, mutta Kristofer on vielä elävä, Kristofer makaa siinä ja elää.

Hän heräsi joskus yöllä ja avasi silmänsä selko seljälleen — ympärillä oli tyhjää ja pilkkosen pimeää. Kello tikitti kamarissa, missä isä ja äiti nukkuivat, ja hänen sisästään vastasi kumea ääni, joka saattoi hänet ihmeellisen pelokkaaksi ja levottomaksi — hänen oma sydämensä, joka työskenteli hänessä ja oli niin kuin sulkulaitos syvällä hänen sisässään ja jolla oli hämärä alkuperänsä ja päämääränsä. Ja seinän takana hengitettiin raskaasti, siellä makasi toisia ihmisruumiita, joista hän oli saanut alkunsa, ne hengittivät pimeään ja ilmaisivat itsensä äänellään.

Tavallisesti kului hiukan aikaa, ennen kuin hän pääsi oikein valveille, ennen kuin hän muisti murheellisen tilansa, ennen kuin se selvisi hänelle koko murheellisessa lohduttomuudessaan. On kuin tietoisuus palaisi takaisin jostakin kaukaisesta paikasta, missä se on ollut muutaman päivän paossa, mystillisessä yhteydessä kaikkeuden ja Jumalan kanssa — nyt se heräsi murheellisessa vankilassaan, matalassa, surkeassa kopissaan ja tunsi olevansa telkien takana, sidottuna tomuun katkaisemattomin sitein. Tässä hän makasi, hän ajatteli, ja tässä hän oli maannut sata vuotta ja oli sielultaan ja ruumiiltaan vanhus, ja tässä hänen pitäisi maata vielä sata vuotta. Tämä oli elämä, joka hänen piti elää loppuun, jota hänen piti kärsiä, kunnes se päättyisi. Hän purskahtaa itkuun ja puree hampaansa peittoon, kaikki on niin mieletöntä ja niin kovaa.

Äiti on viime aikoina ollut sairas, ruoka ei pysy hänessä, ja hän on näöltään kalpea ja harmaa: kun Kristofer on itkenyt itkettävänsä, kuulee hän, että äiti vikisee ja huokaa ja vaikeroi vuoteessaan — heitä on nyt kaksi, joiden on paha olla. Mutta äiti on sentään jalkeilla, päivisin ja siivoaa talon niin hyvin kuin voi, ei sovi käydä makaamaan, työtä on niin paljon, ei toki, hänen täytyy tehdä, mitä jaksaa. Niinpä äiti tassuttelee ylt'ympäri talossa ja järjestelee patojaan ja pannujaan ja lakaisee hiukan ja koettaa pitää puhdasta. Ja toisin ajoin hän istuu hetken rahilla kädet kupeisiin painettuina ja huojuu hiljaa edestakaisin silmät ummessa ja suu tiukasti suljettuna. Hän ei ole käynyt ulkona viime aikoina, hän ei enää voi, sanoo hän, kun joku tulee naapurista pyytämään häntä heille leipomaan tai auttamaan muissa toimissa. Hän on ilmeisesti kovin heikko ja huononee nyt säännöllisesti, on vain kysymys siitä, kuinka kauan sitä kestää, kuinka kauan hän jaksaa pysyä pystyssä, ennen kuin tauti saa lopullisesti yliotteen. Kristofer aavistaa pahinta, vaikka hän karkoittaa sen ajatuksen mielestään eikä tahdo ajatella sitä loppuun. Jos äiti käy lopulta aivan voimattomaksi, jos hänkin joutuu vuoteen omaksi, jos äiti — — kulkunen, mihin kulkunen on joutunut, tietenkään hän ei uskalla soittaa, sillä kello on kaksi aamulla, mutta auttaa kuitenkin, kun pitää sitä vähän kädessään, tuntee sen viileyden ja uneksii itsensä hetkeksi ylös tunturille. Hyvä Jumala, miten elämä on raskasta ja miten täytyy unohtaa ja pyyhkiä pois — pyyhkiä pois ja hävittää, jäljettömiin, tuudittaa suru ja pelko uneen.

* * * * *

Äitikin joutui vuoteen omaksi.

Ja nyt täytyi isän hääriä ja keittää ja siivota talossa ja hoitaa heitä ja pitää heitä silmällä, isän, jolla oli niin kiivas luonto ja yksipuolinen käsitys maailman menosta, Jumala auttakoon heitä sairaita. Se kävi hänelle suorastaan ylivoimaiseksi, hän kahlasi höylänlastuissa niin kuin iso, sihisevä sopuli ja veti niitä mukanaan kaikkialle taloon, keittiöön, kamariin, koskaan eivät hänen asiansa olleet niin hullusti, niin nurinkurisesti olleet kuin nyt. Ja kesken kiireisintä työtä hän saattoi lakata hetkeksi ja kohottaa pullon suulleen ja juoda kelpo kulauksen. Se ei juuri tehnyt häntä lempeämmäksi — varsinkaan jos äiti näki sen vuoteesta ja varoitti häntä ja pyysi häntä olemaan ottamatta.

— Katso itsesi, minä kyllä pidän itsestäni huolen!

Kristoferilta ihan valui hiki, sanat lankesivat niin hirveän kovina, isä ikään kuin heitti kivellä vähääkään välittämättä, mihin osui. Ja heti sen jälkeen hän ryhtyi suurella melulla työhönsä, kuin lannistaakseen kaikki vastaväitteet, päästäkseen kuulemasta mahdollisia nuhteita ja purkaukseen jollakin tavoin katkeruuttaan. Tässä hän raatoi koko päivän, kulki kuin renki edestakaisin, ja talossa oli kaksi sairasta ihmistä, joita täytyi yhtä mittaa palvella. Tässä hänellä oli työtä käsien täydeltä, ja tavan takaa häntä häirittiin kaikenlaisilla mahdottomilla asioilla, hänen täytyi tehdä naisväen töitä ja keittää ja muuta semmoista, hänen täytyi suorittaa satoja tehtäviä, jotka eivät oikeastaan kuuluneet hänelle. Ole hyvä, ruokaa, ole hyvä, kahvia, ole hyvä, auta siinä tai siinä! Heidän ei tarvinnut muuta kuin komentaa ja maata ja syödä ja juoda vuoteessa ja lihota ja elää mukavasti. Auta — hm, apu maksoi rahaa, ei toki, kyllä täytyi tulla toimeen omin neuvoin, ellei tahtonut joutua perikatoon. Ja kyllä sitä kohta jouduttaisiinkin perikatoon, jos tätä jatkuisi. Saatana, sanoi hän ääneen toisinaan, hän ihan hyppi höylänlastuissa, työkalu lensi hänen kädestään, kenen toisen elämä oli niin kurjaa kuin hänen?

Kristofer tunsi vapisevansa vuoteessaan, niin että jäsenet tärisivät ja sydän rummutti pelosta. Kunpa äiti vain vaikenisi, kunpa hän vain ei avaisi suutaan ja sanoisi varomatonta sanaa! Hän tunsi isän kovin hyvin ja tiesi, miten täynnä kiukkua ja vaarallinen hän oli, tiesi, että vähäisinkin hiiskahdus voisi pilata päivän kokonaan, että yhden ainoan tavun sanominen nyt oli samaa kuin pistää häntä piikillä, ole hiljaa, äiti, niele vain ja ole hiljaa —

Eräänä tuollaisena pahana päivänä isä tuli odottamatta keittiöön, juuri kun Kristofer leikki kulkusella, hän oli aikonut kylään ja kääntynyt syystä tai toisesta takaisin ja seisoi nyt yhtäkkiä hänen edessään ovella ja katsoi häneen happamesti.

— Vai niin, semmoistako sitä tehdäänkin, kun luullaan, että ollaan yksin — mitä sinulla siinä oikeastaan on?

Kristofer jähmettyi.

— Se — se — se on vain kulkunen —

— Mistä sinä sen olet saanut käsiisi?

— O-olen löytänyt sen.

— Se on ihan samantekevää, sinun pitäisi ymmärtää sen verran, ettet häiritsisi äitiäsi, kun hän makaa sairaana, anna se heti tänne.

— Mutta minä sain äidiltä luvan, se ei tee mitään, hän sanoi, minä saisin so-soittaa niin paljon kuin haluan. —

— Samantekevää, siitä minä en tahdo tietää mitään, täällä ei saa olla mitään hälinää, kun talossa on sairaita.

Nyt puuttui äiti asiaan.

— Kristofer sai minulta luvan, älä ota kulkusta häneltä, poika paralta, hänellä ei ole mitään muuta, niillä leikkiä.

Isä koroitti ääntään:

— Leikkiä, leikkiä, kuka, on sanonut, että hänen pitää leikkiä? Ottakoon hetkeksi myllyn ja jauhakoon kahvia, niin hänestä on vähän hyötyäkin, sen sijaan että nyt vain maata lekottelee!

Äiti koetti vielä kerran:

— Miksei hän saisi vähän leikkiäkin? Hänen olonsa ei varmaan ole kovin suloista, hänhän makaa tuossa jo kolmatta vuotta, suo hänelle se ilo, minkä hän voi saada, anna hänen pitää pieni huvinsa!

Mutta ei, isä otti kulkusen ja pani sen tupaan kaapin päälle, siinä se kimalsi reunalla eikä ollut enää hänen. Äiti huokasi:

— Että voitkin olla niin kova!

* * * * *

Eräänä yönä Kristofer jälleen heräsi, äiti puhui isän kanssa, eikä hän voinut, olla kuulematta joka sanaa:

— Sinun pitää mennä huomenna kylään ja etsiä käsiisi väkeä — mene sepän luo ja kysy heiltä, eikö tytär voisi tulla vähän auttamaan, tämmöinen elämä ei käy laatuun — kyllä sinun pitäisi se itsesikin käsittää.

Isä väitti vastaan:

— Minun pitäisi käsittää? Eikö meidän ole pakko säästää, vai oletko perinyt jotakin? Minun täytyy oikein kysyä —

Mutta äiti ei antanut hänen puhua loppuun, hän jatkoi hitaasti ja selvästi, välillä raskaasti läähättäen:

— Etkö ymmärrä — että tässä tulee kuolema? Minä makaan nyt kuolinvuoteellani — ethän toki ole odottanut — että minä vielä nousisin?

— Oh, sinä uskot aina pahinta. —

— Täällä me makaamme molemmat emmekä saa kunnollista hoitoa emmekä edes puhtautta — minusta ei niin ole väliä, mutta Kristofer tuolla — ajattele häntä ja tee se hänen tähtensä — ellet tahdo sitä minun vuokseni tehdä. Kristofer voi voimistua — hän voi vielä parantua — sääli häntä — poika parkaa!

— Voimistua, luulenpa tietäväni sen asian, ehei, sitä hän varoo tekemästä!

Silloin äiti kiljahti:

— Sinä et saa olla niin kova! Minä kärsin kauheasti, kun minun täytyy ajatella, että Kristoferin elämä tulee jatkumaan yhtä kurjana kuin nytkin. Kun minä olen poissa — kuka hänestä silloin piittaa, ellet sinä muuta mieltäsi?

Pimeässä sähähti:

— Ei, sinun olisi pitänyt ottaa Nils!

— Nils? Mitä minulla on Nilsin kanssa? Minähän olen niin monesti selittänyt sinulle — ettei hän koskaan sanonut sanaakaan, eikä siinä siis voinut olla mitään. Ei, anna minun puhua loppuun — kohta minä en enää puhu — mutta sinun pitää olla hyvä Kristoferille, kun minä olen poissa, ja antaa hänen olla rauhassa eikä puhua hänelle niin tylysti. Niin, minä tiedän kyllä, etten itsekään ole ollut niin kuin olisi pitänyt — mutta nyt en sitä enää voi muuttaa. Ja Kristofer on ollut niin kärsivällinen — Kristofer on hyvä poika — koeta pitää hänestä vähän. Hänhän on sinun omaa lihaasi ja vertasi — ei kai se kovin vaikeata voi olla.

Kristofer ei nyt vähään aikaan kuullut mitään, hänen rinnastaan pusertui nyyhkytys, joka tärisytti hänen laihaa ruumistaan, hän taisteli ja kamppaili vuoteessaan, puri epätoivoisesti kangaskaistaletta ja työnsi sen syvälle suuhunsa; oli kuin hellä käsi olisi sivellyt hänen sydäntään ja avannut sen. Kaikki sen sulut pauhasivat hänessä, kaikki sen suljetut lähteet pulppusivat. Koski niin kipeästi, niin sanomattoman kipeästi, kun äiti teki kuolemaa ja ajatteli häntä ja oli hyvä hänelle, rakas äiti, kiltti äiti.

— Ja sitten sinun pitää jättää pullo, pyysi äiti kamarissa; ääni oli kovin matala ja väsynyt.

— Pötyä, vastasi isä tahtoen nähtävästi päästä koko asiasta.

— Äläkä enää ajattele Nilsiä, ei Nilsin kanssa ollut mitään — olinhan minä silloin niin nuorikin —

— Äh, tuli äreästi ja happamesti.

Äiti oli vähän aikaa vaiti.

— Sinä et ollut tuollainen ennen, mikään ei ollut näin ennen. Tiedänhän minä, että minä olen ollut ajattelematon — ja kenties suututtanut sinut monta kertaa, mutta millainen sinä olet ollut? Ja oliko välttämätöntä olla sellainen, jos joskus oli vähän vastoinkäymisiä? Kumman elämän luulet olleen vaikeampaa koko tänä aikana, sinun vai minun — oletko koskaan ajatellut sitä? Ja kumman on ollut pahempi olla, sinun vai Kristoferin, joka makaa tuolla — mitä vastaisit siihen Herrallemme, jos hän sitä sinulta kysyisi? Sinulla on liikuntakyky, mutta Kristofer, mitä hänellä on? Tuolla hän makaa seljässään nyrkin kokoinen kuhmu — — — ei, nyt minä tahdon puhua suuni puhtaaksi, minun olisi vain pitänyt tehdä se jo aikaisemmin. Tiedätkö, minulla on päivällä niin hirveitä tuskia — että voisin huutaa kuin eläin — hillitsen itseni vain sinun tähtesi, sen vuoksi ettet sinä sitä siedä ja jotten säikähdyttäisi Kristoferia, hänen elämänsä on muutenkin tarpeeksi katkeraa. Mutta minua vaivaa sittenkin ankarammin se ajatus, että minä olisin voinut tehdä enemmän Kristoferin hyväksi, kun olin terve ja pystyssä — ajattele sitä, isä, sanon minä! Ja sen vuoksi pitää sinun antaa hänelle kulkunen takaisin — ja olla hiukan hyvä hänelle — sinun aikasi tulee kyllä — ja on toista maata ja tietää kuoleman lähestyvän kuin me luulemmekaan silloin kuin olemme terveitä ja koetamme kuvitella sitä mielessämme. Ja siitä kulkusesta hän iloitsi niin kovasti — sillä oli niin kaunis ääni — minä kuuntelin sitä usein, ja minusta tuntui kuin helluntaikellot olisivat soineet, ja minullakin oli iloa siitä — —

* * * * *

Kristofer makasi keittiön penkillä ja kuuli, että äiti rukoili hänen puolestaan ja koetti tehdä hänen elämänsä helpommaksi, kun hän itse olisi poissa. Ja Kristofer avasi silmänsä ja katsoi ikkunasta ulos yöhön, jossa oli suuria, kultaisia tähtiä — katsoi niitä kyynelvirran läpi, joka ei tosin järkähdyttänyt niitä radoiltaan, mutta kuitenkin lisäsi oman loistonsa niiden loistoon, niin että ne tuikkivat kahta kirkkaampina. Ja yö, hiljaisuus, taivas tuolla ulkona — se kaikki muuttui vihdoin suunnattomiksi kasvoiksi, jotka kumartuivat hänen ylitseen; niiden ilmeessä oli lupausta, niiden olemuksessa armeliaisuutta, syvä sääli kuulsi niistä kultaisina tähtinä.

Kylästä tuli apua, isä oli taipunut, sepän tytär hääri talossa ja järjesti kaikki tottunein käsin, puhdisti padat, pesi lattiat ja pani sairaiden vuoteet kuntoon. Se kevensi äidin viimeisiä päiviä, kevensi heidän molempien elämää ja saattoi kaiken vähäksi aikaa paremmalle tolalle; Kristofer alkoi uudelleen toivoa, ehkäpä äiti paranisikin.

Mutta eräänä iltana äiti mainitsi häntä nimeltä, ääni oli matala ja epäselvä, ja Kristofer käsitti, että loppu oli sittenkin tullut.

— Kristofer, sanoi hän hitaasti, ja se kuulosti niin lempeältä, niin lempeältä — jää hyvästi nyt!

Kristofer katsoi tupaan, hän ei voinut nähdä äitiä, mutta hän erotti hämärästi kulkusen, joka yhä oli kaapin reunalla, minne isä sen oli pannut; se oli tomuttunut ja kiilloton.

— Hyvästi, hän vastasi, ja hänen suunsa tuli ikään kuin multaa täyteen.

Vähän myöhemmin toiset sulkivat oven ja olivat äidin luona, kunnes kaikki oli ohi, ja auttoivat häntä kuolemaan.

XI.

Kristofer makasi vielä puoli vuotta sen jälkeen kuin äiti oli haudattu; hänellä ei enää ollut juuri muita tuskia kuin makuuhaavansa, mutta siitä huolimatta se oli hänen vaikeinta aikaansa. Muistot vuotivat verta, ja koti oli käynyt sanomattoman autioksi, taloustoimissa käytetty apu oli sanottu irti, hän ja isä olivat nyt kahden talossa, mutta usein hän oli yksin. Isä oli tullut niin levottomaksi, hän liikkui paljon ulkona, ja vähän väliä hänen täytyi mennä kylään, ja ajan mittaan tuli pullo yhä useammin esille. Kristofer katseli häntä usein, kun hän seisoi höyläpenkin luona ja joi silmät ummessa, aivan kuin ei itse olisi tahtonut sitä nähdä.

Älä tee sitä, isä, hän ajatteli, etkö muista, mitä äiti sanoi!

Kerran sattui, että isä aukaisi silmänsä juodessaan ja kohtasi Kristoferin syvän katseen. Hän jäi seisomaan vähäksi aikaa panematta pulloa pois, se katse oli niin äärettömän lempeä, ja vaikka poika makasi tuolla vuoteessa, oli kuin se olisi tullut ylhäältä käsin ja mennyt häneen niin kuin valo. Hän tahtoi ojentaa poikaa, sinä et saa katsoa minuun tuolla tavoin, kunnioita isääsi ja äitiäsi — mutta hän ei saanut sanotuksi sanaakaan. Hm, virkkoi hän vain ja rykäisi, hän ei keksinyt mitään, mikä olisi puolustanut häntä ja kätkenyt hänen häpeänsä. Hm, sanoi hän vain ja astui syrjään, niin että seinä tuli väliin.

Myöhemmin päivällä Kristofer huomasi, että isä vilkuili häneen, kun luuli, ettei hän huomannut, hän keksi asiaa keittiöön hänen luokseen, ja hänen katseensa viisti häntä koko ajan, kunnes hän kääntyi takaisin ja meni. Oli kuin hän olisi tahtonut vakuuttautua siitä, että oli nähnyt oikein — mutta ajattelipa hän mitä hyvänsä, seuraavana päivänä oli kaikki entisellään. Niin hän luisui alamäkeä, kävi kykenemättömäksi työhönsä ja laiminlöi sen yhä suuremmassa määrin. Usein hän nukkui myöhään päivään, ja kun hän vihdoin sai noustuksi, kuljeskeli hän rykien ja syljeskellen edestakaisin, joi pullosta ja kakisteli jälleen. Kristofer kuuli, miten hän yski hetken — ei, sitten häneltä meni kaikki myttyyn. Hän seisoi siinä ja puhui hajanaisesti elämän vioista ja puutteista, sillä välin kuin kärpäset surisivat ikkunassa ja jyskyttelivät hiljaa lasiin. Se päättyi säännöllisesti kylämatkaan, ja nuo retket kestivät yhä kauemmin ja kävivät yhä tiheämmiksi. Saattoi mennä monta tuntia, kokonainen päiväkin saattoi lopulta mennä, eikä isää kuulunut kotiin.

Sillävälin Kristofer makasi vuoteessaan saamatta ruokaa ja saamatta hoitoa, makasi siinä surullisine ajatuksineen, samalla kuin hänen tukkansa ja kyntensä kasvoivat, ja koettaen auttaa itse itseään, missä taisi, ja suoriutua mahdollisimman hyvin. Ja kun oljet hänen allaan kävivät märiksi, penkoi hän niitä käsillään ja koetti käännellä niitä saadakseen hetkeksi kuivaa. Kun hänellä vain olisi vähän ruokaa, hän ajatteli, ei aika tuntuisi niin pitkältä, se ikään kuin pysähtyi paikoilleen välistä, kun hän taisteli nälän kanssa voimatta sitä vaimentaa. Ja jos hän antoi ajatusten lentää — ne tulivat aina, takaisin niin kuin väsyneet linnut ja asettuivat hänen luokseen, eikä millään ollut öljypuun lehteä, ei millään ruohonkortta nokassaan. Ne istuivat vain alakuloisina hänen ympärillään, eivät jaksaneet lentää ulos —

Jonkun kerran oli sattunut, että ihmisiä tuli katsomaan häntä, he koputtivat varovasti ovelle ja tulivat huoneeseen aran näköisinä, ja heillä oli usein jotakin hyvää muassaan.

— Isä ei kai ole kotona, he kysyivät katsellen pelokkaasti ympärilleen ja pistäen herkut hänelle ja lähtien taas pian, he nähtävästi pelkäsivät tulevansa yllätetyiksi ja pitivät huolta siitä, että pääsivät turvaan.

Isä suuttuikin kelpo lailla saatuaan vihiä, asiasta, hän pahastui käynneistä, ja tietysti Kristofer sai siitä kärsiä, hän kun oli lähimpänä, sai koko hänen huonon tuulensa painon kannettavakseen. Niin Kristoferin täytyi pyytää heitä jättämään hänet, siitä oli hänelle vain pahoja seurauksia.

Isä pysyi jonkun aikaa kotona, mutta sitten hän keksi ottaa avaimen mukaansa ja sulkea Kristoferin lukon taa lähtiessään. Mutta sittenkään hän ei ollut varma asiasta tullessaan illalla horjuen kotiin ja saatuaan vihdoinkin oven auki.

— Onko täällä ollut joku, hän tavallisesti kysyi pälyillen epäluuloisesti ympärilleen sameilla, punertavilla silmillään ja penkoen vuodepenkkiä löytääkseen ehkä todistuksen.

— No, missä joulukaakku on, sano pian!

— Minulla ei ole mitään joulukaakkua, en ole maistanut ruokaa sitten eilisen.

— Kyllä, sinulla on joulukaakku, sinä et vain tahdo sanoa sitä, tänne vain heti paikalla!

Pojan kielto ei auttanut, isä oli toisinaan kerrassaan itsepäinen ja tahtoi pakottaa pojan valehtelemaan ja tutki häntä kovalla kädellä.

— Nytpä näytän sinulle —

Kerran tapahtui, että Kristofer purskahti itkuun — katkeraan, avuttomaan, epätoivoiseen itkuun. Kaikki kävi niin mielettömäksi, niin armottoman nurjaksi ja pahaksi, hänen kurjuutensa valtasi hänet kokonaan, oli kuin hän yhtäkkiä olisi lysähtänyt kokoon ja heittäytynyt lohduttomuuteensa.

Isä päästi hänet heti, hän ei ollut tottunut siihen, että poika itki, ja hänen oli ilmeisesti vaikea nähdä sitä. Ja ellei hän ymmärtänytkään tehneensä pyhänhäväistystä, vaikeni hänelle hänen pimeydessään, että hän oli menetellyt hullusti. Hän tunsi jotakin katumuksen tapaista, katsoi hämillään ympärilleen ja huomasi kulkusen — kas tässä, Kristofer saa sen!

Jälkeenpäin hän makasi kamarissa liikutettuna omasta hyvyydestään ja viinan pehmittämänä ja sai juomarin tunnekohtauksen ja nyyhkytti ja itki omaa kohtaloaan…

Käynnit lakkasivat, ja isä teki taas retkiä kylään niin kuin ennenkin. Ne kestivät vain kauemmin, päivä meni ja yökin, eikä isää kuulunut. Ja jälleen Kristofer makasi odottaen vuoteessaan, jälleen hän makasi ihan yksinään, ja tyhjyys ja yksinäisyys raastoivat hänet jälleen piinapenkille, tuntien ryömiessä hänen ylitseen. Kristofer vain ei kuullut niitä, kello oli pysähtynyt tuvassa, isä unohti vetää sen, talossa vallitsi kuollut hiljaisuus, liedessä oli vain kylmää tuhkaa, hiilihanko lojui jalat ilmassa, liima oli jähmettynyt tölkkiin. Miten ihmeellistä kaikki oli, hän ajatteli ja siirsi katseensa esineestä esineeseen, tuolla oli kynttilänjalka hyllyllä, tuossa oli kulkunen lattialla, jonne se oli eräänä päivänä pudonnut, tuossa oli kahvimylly tuolilla, ja tässä hän itse makasi ja katseli niitä — ei silmällä, vaan silmän läpi, jollakin näkymättömällä sen takana, joka oli hänessä ja tuijotti ulos kahdesta reiästä ja tarkkasi ympäröivää maailmaa. Ja jos hän sulki silmänsä, niin kaikki ikään kuin katosi, vain tuo näkymätön hänessä pysyi. Se asui hänessä ja piti häntä pienenä talonaan ja eli siinä surullista vanginelämää eikä voinut päästä pois. Se lepäsi jossakin hänen ruumiissaan hiljaisin, lasketuin siivin ja värisi hellyyttä ja nuoruutta ja elämää ja rukoili hiljaa ja lempeästi, rukoili sääliä ja armeliaisuutta. Hän makasi siinä tarkkakuuloisena ja tutkisteli itseään ja aprikoi ja ihmetteli ja huomasi, miten hänessä liikkui, ja hapuili omaa sieluaan. Oli kuin olisi kulunut satoja vuosia, oli kuin hän olisi maannut ja muistellut entisiä ja muistanut nuoruutensa kaukaisena ja kadonneena, kuin hän olisi homehtunut vuoteessaan ja tomuttunut ja tullut harmaaksi ja viisaaksi. Ja kun hän jälleen avasi silmänsä, oli kaikki hänen ympärillään niin kuin ennenkin, kynttilänjalka oli liikkumattomana hyllyllä, kahvimylly seisoi vaieten tuolilla ja näytti yhtä lohduttomalta. Hän siirsi katseensa syrjään — lovinen huuhdekuppi rahilla lieden edessä, sekin liikkumaton ja eloton. Ajallinen ympäröi häntä ja sulki tien hänen katseeltaan, minne hän sen siirsikin, se tuntui hänestä toisinaan kovin katkeralta. Hän tahtoi pois piiristä, kaikki ikään kuin käänsi selkänsä hänelle, katse kierteli hiljaa ylt'ympäri, oli kuin hän olisi etsinyt jotakin — Jumala, hän ajatteli missä on Jumala?

Päivä päättyi vihdoinkin, oli kuin aika olisi unohtanut itsensä ja kaatanut pohjasakkaansa hänen päälleen ja toimittanut häntä, kunnes meni pois. Hän makasi ja taisteli oman orpoutensa kanssa ja koetti pitää puoliaan elämää vastaan, samalla kuin hän ähkyi sen ankaran käden alla ja ruumis kuihtui hoidon puutteesta. Hänessä värisi tuska, rajaton ikävä, joka vuoti ääneti verta hänen sydämessään ja hedelmöitti sen rehevän mullan — elämän katkera, elvyttävä voima, joka siunaa sen ja antaa sille sisällyksen ja kasvun ja sielun ja vihkii sen tehtäväänsä ja tarkoitukseensa.

Niin hän makasi ankarissa kärsimyksissä, samalla kuin hänessä hänen itsensä sitä huomaamatta tapahtui ihme. Hän oli sidottuna ja irroitti itsensä, hän makasi repaleissaan ja hautoi omaa kallisarvoista sieluaan, kärsimyksessä pestyä, kaipauksen siunaamaa, mutta kuitenkin valon täyttämää — pieni turvaton ihmistoukka, joka vääntelehti oljilla ja inhosi elämäänsä.

Se oli Kristoferin koettelemusaika, hänen vihkimyksensä ja ankara keväänsä.

XII.

Köyhäinhoidon täytyi lopulta puuttua asiaan.

Se oli epäröinyt mahdollisimman kauan, antanut isälle välistä varoituksen ja toivonut, että asia paranisi sillä, isähän ei ollut semmoinen mies, jonka kanssa mielellään riitaannuttiin — lyhyesti sanoen, viivytellyt ratkaisua, lykännyt sitä viikosta viikkoon ja pysytellyt syrjässä, mikäli voi. Mutta kun varoituksista ei ollut apua, oli sen vihdoin pakko toimia, varsinkin kun ihmiset alkoivat valitella ja puhuivat ääneen laiminlyönnistä. Eräänä päivänä se liikahti, kaitsija tuli arvokkaasti astellen mukanaan kaksi isoa miestä, he saapuivat juhlallisesti naapuriston läpi, virkaintoisina, valppaina ja tärkeän näköisinä, vakuuttautuakseen omin silmin siitä, että asiaan oli puututtava. Heillä oli onni mukanaan; isä ei ollut kotona, kun he tulivat. Kristofer makasi aivan yksinään, ja ovi oli nytkin lukossa. Mutta niin kuin usein käy, kun hidas pyörä alkaa pyöriä — se ei ole kovinkaan helposti pysähdytettävissä. Kaitsija haetti nimismiehen ja murtautui kaikkivoivasti taloon.

Kaitsijalla oli taaskin onnea, hän tapasi Kristoferin hengissä, mutta äärimmäisen heikkona ja voimattomana, kaikin tavoin laiminlyötynä, nälän perinpohjin riuduttamana. Hän makasi siinä likaisessa vuoteessaan, niin kuin oli maannut jo kauan, kynnet pitkinä ja tukka tavattoman takkuisena pieni tungoksessa unohtunut veli, jolle hoitokunnan olisi pitänyt olla sallimuksena ja joka sen olisi pitänyt jo aikoja sitten pelastaa huonosta hoidosta. Siinä he nyt seisoivat kynnyksellä neljään mieheen ja tuijottivat ja vaikenivat, aivan kuin olisivat sisimmässään olleet syvästi hämillään, kuin olisivat hävenneet tuon surkeuden edessä, joka katsoi heihin puhumatta ainoatakaan katkeraa sanaa — ja heillä olikin syytä hävetä, kun itse olivat täysin terveitä. Kristofer makasi hiljaa ja harmaana penkillä ja katseli heitä sumein silmin; melu oli herättänyt hänet, huulet liikkuivat hiukan.

Kaitsija koetti puhutella häntä.

— Millaista on olosi täällä, Kristofer?

Kristofer liikutti jälleen huuliaan, kuului vain joitakin epäselviä ääniä, kieli oli ikään kuin lamaantunut, ääni kuivunut nälästä ja janosta.

Kaitsija käänsi päätään ja tutki nopeasti huoneen.

— Meidän täytyy siirtää hänet heti.

Vielä saman tunnin kuluessa Kristofer siirrettiin alas laaksoon. Kaitsija ja hänen seurueensa kantoivat, he kulkivat penkki keskellään ja puhelivat hiljaa ja innokkaasti, Kristofer oli valveilla ja kuuli joka sanan:

— Täytyy kai antaa hänet Tønnes Vraalstadille —

— Miksei, mutta se on niin kehno paikka, eiköhän Aanassa Torvaldin luona olisi parempi?

— Torvaldin, virkkoi eräs ja ikään kuin maisteli jotain ja oli sen näköinen kuin se olisi maistunut pahalta.

— Tai Johannes Risen?

He puhuivat asiasta puoleen ja toiseen eivätkä voineet päästä yksimielisiksi, sitten kaitsija sanoi:

— Emmekö lepää vähän?

Miehet laskivat penkin maahan ja jäivät rinteelle neuvottelemaan, vähitellen keräytyi ympärille joukko lapsia.

— Pannaan hänet kiertämään, arveli nimismies — se on hänelle parasta, hän saa silloin vähän vaihtelua, eihän joka paikassa ole yhtä kehnoa —

Mutta kaitsija tunsi lain.

— Se ei ole oikeastaan luvallista muuta kuin terveisiin nähden.

— Ei, ei, tiedän sen kyllä, mutta parhaat paikat ovat varatut, olisi parempi muutella hiukan, silloin se ei hänestäkään tuntuisi niin vaikealta,

— Jos luulet, että voimme uskaltaa sitä —

Kristofer sattui aivastamaan, miehet tarttuivat taas penkkiin ja kantoivat edelleen rinnettä alas, lapset seurasivat uteliaina perässä.

— Mutta mitä me hänelle ensi hätään teemme?

Kaitsija tiesi neuvon.

— Panemme hänet Svingeniin Petran luo, missä hän saa olla siksi, kunnes olen puhunut kunnanvaltuuston kanssa, minä kyllä järjestän asian.

— Entä isä, kysyi joku — onkohan hänellä mitään, mistä ottaa?

Kaitsija tiesi taaskin neuvon:

— Ellei ole, niin tulee olemaan, me olemme selviytyneet pahemmistakin miehistä kuin hän.

Vähän ajan kuluttua eräs virkahti:

— Miten sinun perunasi kasvaa?

Kristoferin kohtalo oli ratkaistu, köyhäinhoito oli tehnyt velvollisuutensa.

XIII.

Kaksi pitkää päivää Kristofer makasi Petran navetassa, tämä maalasi parhaillaan taloaan eikä voinut sijoittaa häntä muualle; Petra kävi aina välillä katsomassa lehmää ja poikaa ja pani ruokaa ja juomaa kummankin eteen. Sitten tuli vihdoinkin Aanan Torvald, joka oli oleva hänen ensimmäisenä huoltajanaan ja jonka oli määrä ottaa hänet heti mukaansa.

Torvaldilla oli hevonen ja rattaat matkassa, Kristofer kuuli hänen kääntyvän pihalla, hän taisteli juuri silloin surullisten ajatusten kanssa ja oli täynnä pelkoa ja levottomuutta. Missä hän on, kysyi Torvald — kahvia, ei kiitos, minulla ei ole aikaa, minun täytyy lähteä heti takaisin. Vähän sen jälkeen he tulivat hakemaan häntä, Kristofer näki karkeapiirteiset kasvot ja terävät tikansilmät, jotka katsoivat häneen hetken — sitten he olivat jo liikkeellä vuodepenkki välissään.

— Hän näyttää heikolta, virkkoi edellä kulkeva.

— Niin, eikä kai kauan sitäkään, vastattiin takaa välinpitämättömästi.

— Oletko siistinyt hänet?

— Minä vaihdoin heti, oljet ja panin hänelle toiset lakanat, mutta ne minä tahdon takaisin —

Penkki nostettiin rattaille ja sidottiin kiinni kytkyellä ja köydellä, sitten Torvald maiskutti hevoselle ja ajoi hitaasti kylän läpi, ja ihmiset tulivat ulos ovilleen ja töllistelivät heidän jälkeensä.

Tielle oli keräytynyt nuorta väkeä, ja kun rattaat menivät ohi, kumartuivat he Kristoferin puoleen ja katsoivat häneen uteliaasti. Ja Kristofer makasi hiljaa penkillään ja katseli ympärilleen, hän näki silmiä, jotka tuijottivat häneen ja sitten taas vetäytyivät arkoina pois, aivan kuin paeten tehtäväänsä. Ja Torvald itse istui edessä leveä selkänsä Kristoferiin päin ja kääntyi tuskin kertaakaan katsomaan häntä.

Päivä oli tuulinen, olkien läpi kävi veto, ja Kristofer paleli peiton alla, samalla kuin rattaiden täristessä pompahteli edestakaisin. Jonkin ajan kuluttua hän veti peiton korvilleen ja koetti nukkua hetken, häntä vaivasi katkera tunto, että hän oli omalla hautausretkellään, matkalla maan poveen ja tiesi sen itse —

He saapuivat Aanaan puolenpäivän tienoissa. Torvald riisui hevosen valjaista ja vei talliin, kaviot iskivät kovasti permantoon, ovi paiskautui kiinni hänen jälkeensä.

Hetken kuluttua hän seisoi pihalla poimien heinänkorsia mekostaan, sitten hän meni naputtamaan ruutuun:

— Nyt saat tulla vähän nostamaan!

Kristofer raoitti silmiään — jälleen uusi ihmispää hänen edessään, jälleen uudet kasvot, välinpitämättömät, kovat ja kylmät, niinkuin vain ihmiskasvot voivat olla.

— Mutta Herran nimessä, mitä sinä tuosta tahdot, eikö hän mieluummin olisi saanut kuolla sinne, missä oli?

Vuodepenkki kannettiin tupaan, missä Torvald ja hänen vaimonsa nukkuivat yöllä, ja asetettiin ulkoseinän viereen. Siinä Kristofer sitten taas makasi seljällään ja katsoi kattoon ja laski parruja ja ihmetteli, miten pitkää elämä oli.

XIV.

Mutta aina, ei käy niin kuin luullaan —

Pari kolme päivää Kristoferin tulon jälkeen Torvald sairastui, ja hänen täytyi paneutua vuoteeseen. Ja kun asia alkoi näyttää vakavalta ja lisäksi sattui niin onnellisesti, että tohtori oli käynnillä lähistössä, lähetettiin hänelle sana; ei auttanut kitsastella, kun huoltajasta itsestään oli kysymys. Sillä tavoin tohtori joutui Aanaan ja sai nähdä Kristoferin.

Se oli pikku tohtori Hjort, siunattu olkoon hänen muistonsa, tuima, peloton ja tuittupäinen, aina piiska kainalossa, lämmin ihminen ja kunnon mies. Hän avasi oven ilman muuta, niin kuin hänen tapansa oli, näki Kristoferin ja meni suoraan hänen luokseen:

— No, ystäväiseni, miten on sinun laitasi?

— Ei se hän ole, kuului takaa — vaan mies tuolla vuoteessa.

— Eikö hän? Kyllä hän minusta on tarpeeksi huonon näköinen. No, mikä sinun nimesi on, poikani?

Kristofer sai vaivoin suunsa auki.

— Kri-Kristofer, hän sanoi.

— Sinä olet talon poika, vai kuinka?

Torvaldin vaimo pudisti päätään.

— Ei, tohtori on erehtynyt, se on vain muudan, jonka olemme ottaneet luoksemme —

Sairaan tutkiminen ei kestänyt kauan, tohtori teki muutaman kysymyksen matalalla äänellä, sitten kuului yksi ainoa sana — keuhkotulehdus. Kristofer avasi heti silmänsä, sana tuntui hänestä niin ankaralta, ei, vaimo seisoi yhtä rauhallisena, yhtä välinpitämättömänä ja kylmänä.

— Hän ei ehkä kestä sitä?

Kristofer ei kuullut vastausta, häntä värisytti, ja kun hän jälleen avasi silmänsä, oli tohtori hänen vuoteensa vieressä.

— Mikä sinussa sitten on vialla?

Vaimon ääni keskeytti:

— Oh, tohtorin ei pidä välittää hänestä —

Tohtori viittasi hänet luotaan.

— Miten kauan olet maannut, poikaseni?

Kristofer kostutti ensin huuliaan.

— Minä en va-varmaan enää muista sitä.

Vaimo kiirehti heti avuksi:

— Hän on maannut nyt kolme vuotta.

— Kolme vuotta, sanot sinä — onko joku lääkäri käynyt häntä katsomassa?

— En ole kuullut sellaisesta.

Tohtori veti peiton syrjään ja kumartui vuoteen yli, sitten hän äkkiä suoristautui:

— Milloin poika viimeksi on pesty?

Vaimo loi katseensa lattiaan.

— Minä en osaa sanoa sitä, poika on vastikään tullut, me saimme hänet tupaan muutamaa päivää aikaisemmin, ja sitten mieheni sairastui —

— Pese hänet heti, sanon minä ja sitten poika on heti paikalla siirrettävä, onhan sinulla toinenkin huone, joka tapauksessa hänet täytyy saada pois täältä. Ei, ole vain rauhassa, minä jään tänne siksi aikaa ja pidän huolta siitä, että sinä teet niin kuin sanon —

Siitä tuli kelpo metakka, naapurivaimoille lähetettiin sana, he tulivat tuoden vettä ja soikon, penkki siirrettiin viereiseen kamariin, ja kun kaikki oli ohi, makasi Kristofer yksin erikoisessa huoneessa yllään Torvaldin paita ja katseli ulos avoimesta ikkunasta ja imi keuhkoihinsa raitista ilmaa.

— Etkö sinä pääse kävelemään, poikaseni?

Tohtori istui vuoteen reunalla katsoen Kristoferia silmiin ja ihmetellen hänen syvää katsettaan.

— Minä olen loukannut selkäni.

— Mutta siitähän on nyt kolme vuotta, oletko sen jälkeen yrittänyt kävellä?

— E-en, en ole.

Tohtori teki päällään merkin.

— Auttakaa minua kääntämään poika, varovasti, että saan hiukan katsella häntä. Koskeeko tähän?

— Ei, ei siihen kyllä koskekaan.

— Pankaa hänet varovasti takaisin seljälleen — voitko liikuttaa jalkojasi? Koeta nostaa polvia hiukan.

Tohtori löysi korren ja kutitti hänen jalkapohjiaan.

— Hyvä, Kristofer, erinomaista, sanon minä! Ja nyt kerron minä sinulle erään asian — sinun pitää alkaa nousta pystyyn ja opetella jälleen kävelemään!

Kristofer ei sanonut sanaakaan, hän vain tuijotti tohtoriin.

— Sairaus on ohi, ymmärrätkö, seljässä on kyllä vamma, mutta se ei suuria merkitse. Sinä olisit voinut nousta jo aikoja sitten, sinussa ei enää ole mitään vikaa, sinä olet vain maannut, kun olet luullut olevasi kipeä.

Kristofer pysyi edelleen vaiti, mutta hänen silmänsä olivat kostuneet.

— Sinä et tietenkään osaa heti, sinä olet menettänyt tottumuksen ja sinä olet menettänyt voimat, mutta ne palaavat, ole varma siitä. Nyt sinun pitää päästä joka päivä ulos juomaan aurinkoa ja raitista ilmaa, kun vain on sopiva sää. Sinä voit ryömiä vähän tai seisoa aidan varassa, sitten saat nähdä, miten pian se sujuu!

Tohtori oli ulkona käytävässä.

— Kuka on vastuussa siitä, että näin on voinut käydä?

Vaimo astui askeleen taaksepäin.

— Herran nimessä, en minä, poika tuli, kuten sanottu, meille muutama päivä sitten, minussa ei tosiaankaan ole syytä!

— Kiitä luojaasi ja Jumalaasi, ellet ole —

Tohtori keskeytti äkkiä ja katsoi tiukasti vaimoon.

— Olkoon nyt vastuussa kuka hyvänsä — tästä lähtien tulet sinä joka tapauksessa olemaan. Muista, poika on avuton ja tarvitsee kaikkea mahdollista hoitoa. Sinun miehesi, joka makaa tuolla sisällä, no niin, sinä ymmärrät kyllä, minä en uskalla luvata mitään hänen suhteensa. Mutta poika voi parantua, pojasta voit saada iloa. Olet ehkä itsekin kerran ollut äiti! Hyvä, katso hänen silmiään, katso, miten syvät ja lempeät ne ovat, ne eivät ole lapsensilmät, niissä on aikuisen surumielinen katse. Kuka on syypää siihen, että nuo silmät ovat tulleet sellaisiksi?

Tohtorin ääni kävi ankaraksi:

— Keitä täällä on köyhäinhoitokunnassa? Pian, sinä tiedät kai heidän nimensä ja voit sanoa minulle, missä he asuvat?

Tohtori sai pyytämänsä tiedot ja kirjoitti ne muistikirjaansa.

— Hyvästi, sanoi hän ojentaen kätensä — minä pistäydyn pian katsomassa.

Sinä iltana vallitsi kylässä suuri hämmennys. Eräät rattaat ajoivat ylt'ympäri ja pysähtyivät köyhäinhoitokunnan jäsenten ovien eteen, pieni ponteva mies työnsi jalkapeitteen syrjään, hyppäsi maahan piiska kainalossa ja astui muitta mutkitta sisään. Joka-ainoan luona hän kävi, ja vihdoin nimismiehenkin luona —

Mitä hän puhui eri taloissa — se on nyt samantekevää. Mutta seurauksena oli monta punaista ja synkkää naamaa, ja sitä oli kestänyt pitkän aikaa. Tuo piiskaa kantava pikkumies ei juuri antanut armoa eikä myöskään punninnut sanojaan, hän puhui niin, että se muistettiin, eikä välittänyt, jos kirvelikin.

Mutta pienessä kamarissa Aanassa makasi sinä päivänä pieni ihminen nyyhkyttäen ja vavisten suuren liikutuksen vallassa, entisyys vuoti vuotamistaan verta hänen mielessään ja tulevaisuus katsoi siihen hymyillen. Ilo ja katkeruus taistelivat hänen sisimmässään, elämänkaipaus värisi hänessä eikä voinut, ei voinut rauhoittua. Hänet oli herätetty jonkinlaisesta horroksesta, nyt hän katsoi ikkunasta ulos, lehvien yli kauas sineen ja tähyili ympärilleen todellisuuteen ja tiedusteli omaa elämäänsä.

XV.

Pikku tohtori ei koskaan tullut takaisin. Muutamaa päivää myöhemmin hän kuoli tapaturmaisesti eräällä sairaskäynnillä. Kerrotaan, että hevonen pillastui, pyörä osui viittakiveen — — niin oli kaikki silmänräpäyksessä lopussa. Siinä hän lojui ohimo murskana ja verijuova poskella, hän, joka oli ollut mies kaikissa toimissaan, miesten mies —

Muudan kiertelevä maallikkosaarnaaja on sittemmin loukannut vainajan muistoa. Eräs noista monista vaeltavista profeetoista, jotka irtolaisuuslain pitäisi ottaa huomaansa, on rohjennut häväistä haudassaan lepäävää vainajaa. Hän on opettanut kansaa, selittänyt tutkimattoman tarkoitusta ja ottanut tuomion käteensä. Hän ei ole edes arkaillut käyttää vainajasta rumaa nimitystä. Vainaja oli syntinen, vainaja oli kadotettu, Herran käsi oli lyönyt hänet. Niin on tapahtunut, ja niin on saanut tapahtua.

Mitä, miksi?

Vainaja oli kuollut niin nopeasti, vainaja kuoli valmistautumatta —

Tarvitseeko armeliaisuus lykkäystä? Täytyykö sen harkita, ennen kuin avaa sylinsä? Pitääkö rakkaudella olla aikaa, pitääkö sen ensin neuvotella vanhurskauden kanssa ja lainata sen kylmiä lyijyluoteja?

Kuoleeko se valmistautumatta, joka kuolee täyttäessään tehtäväänsä?

XVI.

Torvald kuoli ja haudattiin, mutta Kristofer parani. Torvald kannettiin pois puuarkussa jalat edellä ja peitettiin turpeella, mutta Kristofer sai elämän takaisin ja housut vainajan peruista ja ryömiskeli maassa ja aloitti olemassaolon uudestaan.

Hän oli kerran aikaisemmin oppinut kävelemään, hän oppi sen nyt toistamiseen. Käsien ja kyynärpäiden avulla hän veti itseään eteenpäin, polvet tukivat ja varpaat työnsivät, hän ryömi lattian poikki, hän ryömi kynnyksen yli ja pääsi vihdoin aitaan asti. Jos sitten joku nosti hänet pystyyn, seisoi hän siinä jalat vavisten ja piti molemmin käsin kiinni seipäästä, puri hampaansa yhteen ja koetti olla vahva. Hän seisoi minuutin, seisoi kaksi — joka kerta hän jaksoi kauemmin, lopulta hän yritti siirtää jalkaa — sekin kävi vähitellen. Tietysti hän väsyi pian, pää tuntui raskaalta olkapäillä, ruumista alkoi kolottaa, hiki pisaroi esiin hiusjuurista — hänen täytyi paneutua vähäksi aikaa pitkäkseen, maata ja hengittää keuhkoihinsa ilmaa pitkin, virkistävin siemauksin. Hyvä Jumala, hän ajatteli ja näki tunturin kohoavan edessään ja muisti vanhan haaveensa ja tunsi toivon uudelleen elpyvän. Se hyrisi hiljaa syvällä hänen sydämessään, se oli kuin vieno, laulava kulkunen kultaisessa taivaassa. Hyvä Jumala, hyvä Jumala! Hän sulki silmänsä, hänen mieleensä kohosi näky, tunturilakeus liukui esiin viettävänä ja pitkin kanervatöyräin, täynnä nukkuvia mättäitä. Sitten tuli vaeltava mies reppuineen, mättäät nousivat hiljaa hänen perässään ja seurasivat hitaasti yhä kasvavana parvena —

Ei, hän kääntyi aitaan päin, tarttui vapisevin käsin seipääseen ja koetti jälleen päästä pystyyn.

Kun hän eräänä päivänä taas ponnisteli aidan luona, ilmestyi isä suoraan hänen eteensä. Hän oli varmaankin maannut piilossa jossain, hän ponnahti yhtäkkiä ylös ruohikosta ja katsoi tuimasti poikaan:

— No, täälläkö sinä siis oleksit!

Kristofer jäi seisomaan sanomatta sanaakaan, pelko karmi selkäpiitä, oli kuin isä olisi lyönyt häntä kasvoihin.

— Täälläkö sinä oleksit, minä kysyn? Etkö voi vastata?

— Ne — tulivat ja ottivat minut, ni-nimismies ja jotkut muut.

— Ne ryöstivät sinut, kai tarkoitat, mursivat vielä lukonkin kappaleiksi, sillä välin kuin minä olin hakemassa tarveaineita ja olin poissa talosta vähän aikaa!

— Minä en sille mitään voinut.

Kasvot aidan takana tulivat lähemmäksi.

— Sinä olisit toki voinut kieltää, olisit voinut sanoa, ettet tahtonut —

— Minä olin niin heikkona, isä, minä en voinut sanoa mitään.

— Samantekevää, sinun ei olisi pitänyt lähteä, ei, sillä sinun ei ollut lupa lähteä, luulin, että tiesit sen?

— Mu-mutta ne tulivat hakemaan minua!

— Samantekevää, eikö sinun pidä totella minua, minua, joka olen sinun isäsi? No, miten kauan sitten olet aikonut olla kotoa poissa?

— Minä luulen, että ne sanovat, että minun ensin pitää tulla terveeksi.

— Ne sanovat, ne sanovat — Tiedätkö, että minun pitää maksaa sinusta, että ne ottavat vaikka paidan päältäni, ellen maksa? Ajatteleppas sitä vähän.

Kristoferin polvet vapisivat ja tärisivät.

— Minä en tosiaankaan voi siihen mitään, i-isä!

— Et voi mitään, sanot sinä, mitä lorua se on? Sinä voit muuttaa takaisin kotiin, tiedän minä, sinä voit tulla asumaan minun luokseni!

Kristofer kysyi hiljaa:

— Voinko minä — voinko minä nimismiehestä huolimatta?

— Nimismies, mitä tekemistä minulla on hänen kanssaan?

Kasvot tulivat ihan Kristoferin eteen, turvonneet silmät tuijottivat terävästi.

— Nimismies, sanot sinä? Aiotko sinä peloittaa isääsi nimismiehellä? Hyvä, Kristofer, jää sitten sinne, missä olet, minä aioin vain tehdä sinulle hyvää, arvelin, että sinä ehkä kaipasit pois, että vieraiden luona oli ikävää, että sinä halusit päästä kotiin. Nimismies, sanot sinä? Minä olin aikonut antaa sinulle kulkusen — katsos, minulla oli se mukanani taskussa — kiitos vain, nyt se saa jäädä antamatta, minä kaivan sen jonnekin, niin ettet sinä enää milloinkaan saa nähdä sitä. Hyvästi, senkin pitkä —

Kristofer ei kuullut sanaa, jykevä selkä kääntyi häneen päin, tuumamitta vilkutti silmää ja kyräili häntä paheksuvasti, hiukan kuluneet puukengät kolisivat tiehensä — sitten hän laskeutui maahan ja itki.

Tuli päivä, jolloin hän pääsi aidasta ja kompuroi sen sijaan kahden kainalosauvan varassa. Torvaldin vaimo seisoi ikkunassa ja katsoi salaa pojan jälkeen, hän seisoi siinä suupielet alaspainuneina ja kasvoillaan puolittain tyly ilme, aivan kuin olisi ollut harmissaan jostakin, ja seurasi raukan horjuvia askelia. Noita pojan silmiä hän mietti — sanaa, jonka tohtori oli lausunut ja joka aikoja sitten oli kiertänyt koko kylän — hänen täytyi välistä vakuuttautua siitä, että se oli enemmän kuin vain sana. Nyt poika jäi seisomaan selkä navetan seinää vasten ja lepäsi siinä jonkun aikaa, pitkäsäärisenä ja pieniruhoisena, housut näyttivät hänen yllään lyhyiltä ja laajoilta ja olivat pahasti pussillaan polvien kohdalta. Mitä hän mahtoi ajatella siinä seisoessaan? Nyt hän kohotti vähän päätään — — vaimo käänsi nopeasti katseensa pois ja ryhtyi kiireesti puuhailemaan keittiön penkillä. Kädet riensivät edestakaisin, talouskalut kilisivät ja kalisivat — ei, sitten hän heitti rievun luotaan, pienet surumieliset kasvot tuolla ulkona eivät enää antaneet hänelle rauhaa. Hetken kuluttua hän otti kulhon maitoa ja meni pihalle.

— Ole hyvä, Kristofer, ajattelin, että sinulla ehkä on jano!

Kieli, joka oli puhunut, oli mykistynyt, mutta sana oli juurtunut ja eli, tästä lähtien oli kuin suojeleva käsi Kristoferin pään päällä, siunaava tunnusmerkki hänen polkunsa yllä…

XVII.

Kaitsija oli kierroksellaan, hän kävi taloissa, sai runsaasti ruokaa ja juomaa ja nyökkäsi armollisesti, että kaikki oli hyvin. Eräänä päivänä hän tuli Aanaankin ja sai lämpimiä vohveleita — niin oli sielläkin kaikki hyvin.

— Hm, sanoi hän hyväntuulisena yrittäen laskea leikkiä vaimon kanssa — sinun pitäisi mennä uusiin naimisiin!

Kristofer meni hänen luokseen, kun hän lähti, hän tulla kompuroi navetan takaa, missä siihen asti oli oleksinut:

— Saisinko pu-puhua vähän sinun kanssasi?

Kaitsija löi häntä olalle.

— Tietysti saat, tietysti saat.

— Enkö voisi päästä kotiin!

— Onko sinulla jotakin valittamista? Eikö sinun ole hyvä täällä?

— On, mutta isältä otetaan kaikki pois, isä ei voi maksaa tätä, isällä ei todellakaan ole varoja!

Mutta kaitsija oli kylläinen vohveleista, huolet eivät hänestä nyt maistuneet.

— Älä sinä siitä ole huolissasi, Kristofer, se asia kyllä järjestyy — — —

Kristofer oli Aariassa talven yli, hän oli jo jättänyt pois toisen kepin ja puuhaili oksapuiden kimpussa vajassa ja auttoi toisinaan lehmän lypsyssä. Niin kului määräaika umpeen, ja eräänä aamuna tuli Johannes Rise hakemaan häntä puoleksi vuodeksi.

— Millainen hän on, kysyi Johannes kahvin ääressä keittiössä — voiko hän tehdä mitään?

— Hän on sukkela, vastasi Torvaldin vaimo — muuta en voi sanoa.

— Kas vain, tuumi Johannes tyytyväisenä — ehkäpä minä saankin täyden miehen!

Oli kuin nuo sanat olisivat kiusanneet vaimoa, ilme kävi tylyksi ja jäykäksi.

— Sitä minä epäilen, sanoi hän tuimasti.

— Mutta sinähän sanoit —

— Minä sanoin, että poika on sukkela, minä en puhunut mitään miehestä!

— Et, et, Johannes kumartui kahviaan juomaan.

Vaimo kulki edestakaisin lattialla ja järjesteli lieden yläpuolella olevaa hyllyä.

— Sinun pitää olla hyvä hänelle, sanoi hän äkkiä.

— Muuta en ole aikonutkaan.

— Sinä puhuit äsken miehestä!

— Niin teinkin, minä ajattelin myllyä, että voisin käyttää häntä siellä, helpompaa työtä hän ei voi saada —

Vaimo kuohahti:

— Tahdotko sinä ihan tappaa hänet?

— Tappaa hänet, mitä puhetta se on?

— Oh, etkö usko minun tuntevan sinua ja tietävän, millainen sinä olet?

— Jos sinä tunnet minut, niin tunnen minäkin sinut, etpä sinäkään liikoja perusta.

— Mitä sinä sillä tarkoitat?

Johannes pani kupin syrjään.

— Oletko sinä ehkä paljonkin parempi? Sanovat, että sinä annoit pojan maata tuossa ja unohdit pestä hänet, kunnes tohtori käski. Ja sitten sinä tahdot tulla puhumaan minulle —

— Johannes, se ei ollut tarkoitukseni, usko minua, minä sanon tämän vain pojan vuoksi, minä tulin kovin pahoilleni, kun sinä mainitsit myllystä — oletko nähnyt häntä koskaan?

— Ei, en ole.

— Siinä tapauksessa sinun pitää tarkata häntä, Johannes, katsella häntä vähän, ennen kuin päästän hänet menemään.

Vaimo tuli mukaan pihalle ja jäi katsomaan rattaiden jälkeen, kunnes ne katosivat mutkan taa.

Niin Kristofer oli jälleen muuttoretkellä, hän istui rattailla ja katsoi ulos kevääseen monenlaisten ajatusten painamana ja kiduttamana ja teki havaintoja puista tien varrella ja oli huolissaan siitä, miten perille tultaessa kävisi. Hän käsitti, että Johannes oli pahalla tuulella, ja aavisti olevansa siihen syypää, eikä se suinkaan tehnyt muuttoa hänelle helpommaksi eikä johtanut häntä valoisampiin mietteisiin. Kunpa olisi ollut terve, kunpa olisi ollut iso ja vahva! Hän katsoi ylös tunturille, ajatukset vaelsivat selännettä pitkin —

Vähän ajan kuluttua hän havahtui.

Risen eteläpuolella olevassa metsikössä nousi muudan mies tien vierestä, aivan kuin olisi istunut siinä odottamassa, ja kulki hitaasti rattaiden ohi. Hetkeksi hän kohotti päätään ja loi Kristoferiin lyhyen katseen likaisten silmälasiensa läpi — sitten hän taivutti niskansa ja tallusteli edelleen, pienenä, käpristyneenä ja kehnosti puettuna, oli kuin hän olisi hiukan horjunut.

Kristofer tuijotti hänen jälkeensä; joka paikassa pisteli.

— Hyvä Jumala, eikö siinä ollut isä?

— Oli varmasti, vastattiin edestä.

— Miksikähän hän meni ohi?

Johannes vastasi vaivautuneena:

— Oletko varma siitä, että hän tunsi sinut?

Kristofer ei vastannut heti, eräs ajatus pälkähti hänen päähänsä, mutta hän harkitsi hetken.

— Ti-tiesikö isä, että minä muutan tänään?

— Siihen en osaa vastata.

— Ju-juoko hän vieläkin?

Se tuli kuin hiljainen huokaus.

— Hm, niin sanotaan, Johannes maiskutti hevoselle ja kysyi, aivan kuin se vasta nyt olisi juolahtanut hänen mieleensä — mitä minun pitikään sanoa, oliko sinun muuten hyvä olla Aanassa?

— Oli, oikein hyvä.

— Sanotaan, että vaimo on ankara?

— Minä en voi sitä sanoa.

— Ei, ei — minä vain kysyn.

Talonväki oli järjestynyt pihalle ottamaan heitä vastaan, vanha, koukkuselkäinen ruotimuori, vaimo, joka piti pienintä sylissään, vanhin poika ja hänen veljensä ja sisarensa — resuinen, riehakkaan näköinen parvi, joka loi pitkiä, salavihkaisia silmäyksiä.

— Sinä viivyit kauan, sanottiin.

Johannes astui alas rattailta ja katsahti taakseen olkapäänsä yli, oli kuin hän olisi tahtonut, vakuuttautua siitä, että oli onnellisesti silmän kantamattomissa, että Aanan emäntä ei voinut nähdä häntä.

— Äh, sanoi hän vain rykäisten.

Kristofer seurasi hämillään hänen perässään, hän laski pitkät jalkansa maahan ja nousi jäykästi ja kömpelösti pystyyn. Siinä hän nyt seisoi Torvaldin vaatteissa epämuodostuneine yläruumiilleen, jonka sairaus oli kyyristänyt kokoon ja tehnyt entistäkin lyhyemmäksi, seisoi askeleen päässä rattaista ja katsoi arasti eteensä.

Nyt se tulee, hän ajatteli.

Kuului hiljaista hihitystä — sitten lapset purskahtivat äänekkääseen nauruun ja ryntäsivät portaita sisään paiskaten oven perässään kiinni.

XVIII.

Kevättuuli puhalsi oven edessä, aikuiset saivat kiireitä ulkona, Johannes, vaimo ja ruotimnori — ja niin Kristofer joutui istumaan kotona ja hoitamaan taloa ja lapsia ja katsomaan; etteivät nämä päässeet kaivolle eivätkä purolle, hän oli juuri sopiva siihen toimeen. Se oli ollut ruotimuorin tehtävänä, mutta ruotimnori oli vielä sitkeä ja saattoi vähän ahertaakin; Johannes huomasi pian voittavansa vaihdossa, ja se pantiinkin heti toimeen. Ruotimuori astui nyt pellolla raskaat, multaiset puukengät jalassaan ja taivutteli selkäänsä ja kaivoi sormin kiviä puupyttyynsä, ja Kristofer istui kotona paimentamassa lapsilaumaa, hänellä oli kenties pienin sylissään, ja hän oli yksinkertaisesti lapsenpiikana. Jumala häntä lohduttakoon ja auttakoon!

— Hy-hys, sanoi hän sammaltaen ja häpesi, niin että punastui eikä uskaltanut kohottaa katsettaan lapsesta ja kohdata ärsyttävää hihitystä ympärillään. Ja vanhin poika ja muut sisarukset seisoivat hänen ympärillään hautoen kepposta ja odottaen vain tilaisuutta. Hei, nyt he ottivat hänen sauvansa ja ryntäsivät ovelle kiljuen ja meluten, oli kuin he olisivat kiskaisseet häneltä jalan ja iloinneet hänen avuttomuudestaan.

— Heinäseiväs, he huusivat — ota meidät kiinni nyt!

He saattoivat ärsyttää poikaa niin kauan, että hän siirsi lapsen sylistään ja kompuroi heidän jälkeensä parhaan taitonsa mukaan yrittäen herättää kunnioitusta — teidän pitää olla ki-kilttejä lapsia, te-teidän pitää tulla kotiin, sanon minä. Ei, sitten pienin alkoi huutaa, hänen täytyi mennä nopeasti takaisin, ennen kuin pellolla olevat kuulivat ja tulivat katsomaan, mikä oli hätänä.

— Hy-hys, sanoi hän ja keinutti lasta tottumattomin käsin eikä tiennyt, mitä tehdä. Hänen mielensä kävi lohduttoman surulliseksi, vanhat muistot heräsivät verta vuotavina, pienokaisen mariseva itku sekoittui niihin tuskallisella tavalla — ja kaikesta siitä työntyivät esiin isän kasvot, niin kuin silloin aidan takaa, ja katsoivat häneen turvonnein silmin:

— Tiedätkö, että minun pitää maksaa, että ne ottavat vaikka paidan päältäni, ellen maksa?

Se kirveli hänessä niin kuin myrkky, hän kuuli äänen ja äänensävyn, muisti nuo katkerat sanat. Sittenkin, sittenkin —

Eikö kaikesta katkeruudesta huolimatta ollut kuin isä olisi seisonut siinä rukoillen, seisonut kynityn kerjäläisen kaltaisena pojan edessä ja kerjännyt, sydän ahdistusta täynnä.

— — Minä olin aikonut antaa sinulle kulkusen — Erehtyikö Kristofer? Eikö siinä piillyt hellyyttä, eikö tuokion ajan tuntunut siltä, kuin pienen pieni lapsenkäsi olisi avuttomasti haparoinut hänen kättään?

— Hy-hys, hys, hy-hys —

Vähän sen jälkeen olivat lapset ikkunassa ja varjostivat käsin silmiään ja katsoivat huoneeseen, sormet rummuttivat lasiin, silmät loistivat vahingonilosta:

— Tule hakemaan puujalkaasi!

Kristofer oli Risessä syksyyn asti, sitten hän joutui Vraalstadiin ja sieltä Faretiin — miten ollakaan, ne kuljettivat häntä talosta taloon kahden vuoden ajan, pitivät häntä apulaisenaan ja käyttivät häntä milloin mihinkin työhön. Niin hän kulki kädestä käteen, kärsivällinen ja hiljainen palvelija, joka ei koskaan valittanut eikä koskaan nurkunut, vaan mukautui kaikkeen, mitä hänelle tehtiin, ja ahersi niin hyvin kuin taisi. Totta kyllä, ettei hänestä tullut työmiestä ja että hän oli kenties hiukan kankeakätinen, mutta hän oli altis ja uuttera, hyvänä apuna talossa ja sitäpaitsi ilmaisena apuna. Hän sitoi luutia ja vuoleksi hierimiä, hän oppi lypsämään ja kitki rikkaruohoja, hän oli mukana perunannostossa — mutta kun kaitsija tuli kyselemään pojasta, ei tämä kaikki ollutkaan mitään.

— Ooh, sanoivat he venytellen — kyllähän hän jo vähän tepastelee.

Sillä oli asia selvä, pojasta oli edelleenkin pidettävä huolta, ja niin Kristofer jäi yhä kunnan hoidettavaksi, hänen täytyi edelleenkin olla muille apuna ja palvella heitä niin kuin he hyväksi näkivät.

Sillä välin hän oli päässyt ripille.

Hän oli vanhin kirkon permannolla ja vastasi oikein kaikkiin kysymyksiin; pappi oli ilmeisesti tyytyväinen häneen, kaikki saattoivat nähdä, että hänellä oli kirkas ymmärrys ja että hän oli harvinaisen valpas poika. Mutta niinpä hän olikin lukenut ahkerasti, varsinkin raamatunhistoriaa, joka vaikutti häneen merkillisen väkevästi ja täytti hänen mielensä kaipauksella ja haaveilla. Olihan hän lukenut sitä ennenkin ja tunsi sen suureksi osaksi kouluajoilta — siitä huolimatta se nyt oli uutta, kaikki oli toisenlaista, rikkaampaa ja kauniimpaa, ja näyttäytyi hänelle mahtavampana kuin ennen. Kirjan lehdiltä kohosi näkyjä, ja nuo näyt, palasivat ulkona luonnossa ja loivat hohdetta kiviin ja kantoihin ja värittivät arkipäivän, joka häntä ympäröi, värittivät hänen oman surkean elämänsä. Kaipaus oli kyntänyt hänen mielensä kamaran ja tehnyt sen hedelmälliseksi, nälkäinen ruokamulta syvällä hänen sielussaan levisi nyt peltona ja odotti sadetta. Hänet valtasi ihmeellisen kotoinen tunnelma, äänet, jotka puhuivat kirjasta, ihmiset, jotka, tulivat siitä häntä vastaan — ne olivat ikään kuin vanhoja tuttuja, luuta hänen luustaan, niin kuin kirjoitettu oli. Noille ihmisille hän oli sukua, hän tunsi niin kuin nuo ihmiset, ne olivat samaa lajia kuin hän itse. Noin hänkin ajatteli, noin hänkin tunsi.

Kirja puhui hänelle jatkuvasti, jatkuvasti se askarrutti hänen mieltään ja ajatuksiaan. Se irroitti tunnelman hänen sydämessään ja löysi ilmaisumuodon hänen sisimmälle olemukselleen ja antoi hänen hämärimmille tunnoilleen sanoja. Tuo pieni sinikantinen kirja ikään kuin kohotti hänet tomusta ylös valoon ja valon rauhaan. Hän omaksui sen hengen, hän omaksui sen äänet, sen viisas yksinkertaisuus hurmasi hänet ja siirsi hänet kaukaiseen muinaisuuteen Jumalan itsensä kasvojen eteen —

* * * * *

Hän saattoi joutua paimentamaan talon lehmiä — silloin hän pani kirjan liivien alle, ennen kuin lähti kotoa. Hänellä oli mukanaan eväspussi, leipää ja piimää, ja hän tuli takaisin vasta illalla; koko päivän hän vaelsi yksinään karjalaumansa kanssa. Se oli hänelle sopivaa työtä, pitkät ajat hän saattoi välillä istua ja lepuuttaa selkäänsä, eläimet olivat hitaita ja kömpelöitä eivätkä levittäytyneet kovin suurelle alalle. Ja kun päivä kävi lämpimäksi, asettuivat ne unisina maahan ja jäivät usein makaamaan tuntikausiksi.

Niiden tuntien aikana valui kultainen virta Kristoferin ihmettelevään mieleen.

Hän ryömi tavallisesti pensaikkoon, mistä hän saattoi katsoa ympärilleen lehvien lomitse, siellä hän istui kirja sylissä ja selaili sitä hellin käsin. Hiljainen juhlatunnelma valtasi hänet, se kohosi kirjan lehdiltä ja täytti hänen sydämensä kunnioituksella, hänen päänsä päällä ikään kuin humisi, nykyhetki kävi kaukaiseksi ja epätodelliseksi, ajan virta kääntyi ja juoksi takaisin itseensä, ja unet alkoivat versoa, näyt nousivat hänen sisimmästään ja ottivat häntä kädestä ja veivät hänet mukanaan. Uusia seutuja levisi hänen eteensä, vihreitä kenttiä, erämaita, virtoja, Egypti ja Niili ja Niilin lieju. Outoja kenttiä vaelsi ohi, ihmiskunnan isät tulivat häntä vastaan, Set, Eenok, Metusalem — oli kuin hän olisi selaillut maailman alkuaikaa ja nähnyt menneiden tulevan ja menevän. Kuva seurasi toista — Nooa nousi arkkiinsa, joka oli kolmesataa kyynärää pitkä, ja hänellä oli mukanaan suuri eläinpaljous, kuhiseva saattue, jossa oli eläviä olentoja jättiläisestä kääpiöön, elefantista matoseen asti, kaksi jokaista lajia, joka ei voinut elää vedessä. Ja rankkasade tuli ja meri nousi, kaikki taivaan sulut olivat ammollaan, kunnes koko maa oli veden peitossa ja kaikki eläväinen hävitetty.

Ja Jumala muisti Nooaa ja nosti tuulen maan päälle — Uusi kuva sukeltaa esiin, vesi oli laskeutunut takaisin syvyyksiin, liejuinen maa levisi silmien eteen savenharmain töyräin ja kostein metsin, kuohuvin putouksin ja kiitävin virroin. Kaatuneita puita ajelehti virran mukana, kuolleita eläimiä, kuolleita ihmisiä, ruumiita lojui läjittäin maassa, muutamat puoliksi mutaan hautautuneina. Ja usvaisessa ilmassa liiteli lepäämättä kyyhkynen ja etsi vihreätä lehteä.

Kuva muuttui, ihmiset ja eläimet olivat tulleet ulos arkista, ne seisoivat yhdessä rykelmässä uudestisyntyneen maan kamaralla, ja uhrituli suitsusi keskellä ja katsoi ihmetellen taivaalle. Pilvissä kimalsi arvoituksellinen merkki — seitsenvärinen sateenkaari, Jumalan sinetti hänen sopimuksessaan Nooan kanssa, sinetti, joka on vielä tänä päivänä.

Kristofer kääntää lehteä, kuluu tuhat vuotta tai enemmän — Aabraham istuu majansa ovella ja sivelee pitkää partaansa, karjan levätessä nurmikolla niin kuin lehmät tuossa, sitten lankeaa varjo hänen jalkainsa juureen, ja kolme miestä seisoo hänen edessään.

Kristofer näki heidät selvästi edessään, kolme korkeata, kuninkaallista hahmoa syvin silmin ja jaloin otsin, Jumala keskellä ja kaksi enkeliä, heillä oli laajat viitat ja paljaissa jaloissaan ruskeat sandaalit, Aabraham tunsi heidät heti ja kumarsi maahan kunnioituksesta.

Ja Saara otti jauhoja ja leipoi kakun.

Nuo pari sanaa toivat kuvaan elämää, erikoista luonnollisuutta ja suloa, joka liikutti ja hurmasi häntä. Saara leipoi kakun Jumalalle, ja Jumala ei halveksinut sitä, Jumala istuutui ja aterioi, Jumala söi Saaran kakkua ja Aabrahamin lihavaa vasikkaa, hän istui puun alla majan ulkopuolella ja piti hyvänänsä ihmisten tavoin. Ja aurinko paistoi heihin — sama aurinko, joka oli tuolla taivaalla, paistoi puun läpi heihin ja näki heidän istuvan ja puhelevan keskenään, heidän varjojensa liikkuessa nurmella. Nyt oli puu aikoja sitten lahonnut, maja korjattu pois ja kadonnut maan päältä ja Saara ja Aabraham muuttuneet tomuksi — vain Jumala oli edelleen olemassa. Niin saattoi Jumala vieläkin kulkea maan päällä, niin saattoi hän vieläkin ottaa ihmismuodon ja vaeltaa samalla tavoin ja sekoittua ihmislasten joukkoon. Niin saattoi hän vielä jonakin päivänä tulla —

Kristofer unohtui seuraamaan ajatusta.

Hänen lähimmäisensä saattoi olla Jumala, Jumala saattoi olla hänen lähimmäisensä. Hänelle selveni hämärästi, että lähimmäisensä rakastaminen oli Jumalan itsensä rakastamista.

Jokin pieni ääni hänet taisi herättää, putoava pisara tai suriseva kimalainen, hän taivutti oksat varovasti syrjään ja katsoi ihmetellen ulos pensaasta. Hiljainen, sulkeutunut rauha vallitsi kaikkialla. Lehmät makasivat maassa sorkat allaan, ne makasivat puoliunessa, matustavin leuoin ja hienonsivat aikaisemmin syömäänsä ruokaa. Päivänkorento lensi niiden yli, välistä se pysähtyi hetkeksi ilmassa, pieni soihtu, joka tuli ja katosi, katinkultasiipien leikki, joka kahisi auringossa ja surisi ohitse. Ja takana seisoi metsä hikoillen pihkaa, oravan ja tiaisen puuhaillessa havujen lomassa — — kaikki tuo tavoitti hänet hiljaisena kohinana ja lisäsi lempeätä huminaa hänen mielessään. Hän kuuli Jumalan äänen, Jumala saattoi olla tulossa hänen luokseen, Jumala oli yhtä väkevänä olemassa tänään kuin tuhat vuotta sitten. Piti vain tuntea hänet, peljätä häntä sisimmässään… oi, hänessä humisi humisemistaan, hän ei olisi voinut sitä sanoin selittää, se oli hänessä, ja hän tunsi sen kokonaan ja tiesi ehdottomasti, millainen se oli.

Suuri tunne valtasi hänet, oli kuin joku henki olisi asettunut asumaan häneen ja kuiskannut sanomattomia asioita hänen sydämeensä ja siirtänyt rajat peninkulmien taa. Saattoiko hän selittää lintujen viserryksen, tuulen hiljaisen suhinan lehvissä? Ei kielellä, ei sanoin, siitä huolimatta hän ymmärsi kummankin ja tajusi ne täydeltä olemukseltaan, koko sielunsa hartaudella.

XIX.

Faretissa, missä Kristofer viimeksi asui, oli tiukkaa paikoista, siellä hoidettiin vähämielisiä lapsia, ja niitä oli talon täydeltä, mutta yksi lisää, he kai ajattelivat ja siirsivät hänet navettaan heti, kun karja oli päästetty metsään, siellä hänellä oli kuin oma huoneensa. Vähän matkan päässä seisoi pyöreä lehmä, jonka oli määrä poikia seuraavassa kuussa, niin hän samalla piti sitä silmällä eikä ollut yksin yöllä, kun hänellä oli elävä olento seuranaan.

Valo herätti hänet tavallisesti aikaisin, aurinko paistoi sisään seinässä olevasta aukosta ja pisti hänen kasvoihinsa, kärpäset alkoivat pöristä ikkunassa. Hetken kuluttua lehmä kävi levottomaksi, se nousi ja laskeutui taas pitkäkseen, se heilutti päätään, niin että vitjat rämisivät, ja paukautti väliin sarvillaan seinään. Pikkulinnut visersivät ulkona, keltavarpunen istui pensaassa ja laski, yks kaks kolme neljä viis kuus — seitsemän.

Kristofer torkkui vähän aikaa.

Kärpästen pörinä ja lintujen viserrys, lehmän hengitys, nuo monet ystävälliset äänet hänen ympärillään — kaikki se virtasi hiljaa hänen tietoisuuteensa ja täytti hänet suloisella hyvinvoinnin tunteella. Hän makasi silmät ummessa ja katsoi sinertävään sumuun, oli kuin aamu olisi hengittänyt häntä kohti, sillä oli suussaan hienoa kultatomua, ja se puhalsi sitä hänen kasvoihinsa, hänen tunnelmaansa ja alttiiseen mieleensä. Ja unet heräävät ja liikahtelevat, näyt alkavat nousta, aika virtaa taaksepäin ja vie salaperäisellä tavalla hänet mukanaan. Hänen jalkojensa alla on polku, se johtaa hänet onnellisesti ylös valtakuntaan, jonne hän ikävöi, ylös sen hiljaiseen, armeliaaseen rauhaan. Ja hänen mielensä vaeltaa hitaasti edellä, heitä on ikään kuin kaksi polulla, ja itse hän seuraa varovasti perässä ja astuu omia jälkiään. Minne he menevät, minne he joutuvat? Unohdettuja seutuja leviää hänen ympärillään, paikkoja, joihin hän palaa tutuksi tuntemisen syvässä ilossa, Gosan, Arabia, Kaanaanmaa. Siitä huolimatta se on niin kuin tunturi kotona, lakeus lepää kaiken alla ja katsoo häneen raskaalla katseellaan. Noitatunturi nukkuu kanervassa siirtolohkareet selänteellään, lampi lammen takana näkyy, sinertäviä kiiloja ja läikkiä — kaukana vain hopeainen nauha, joka näyttää värisevän tuulessa, Jordanin virta tai Genetsaretin järvi. Kristofer kulkee ja tuntee itsensä entisekseen, nykyhetki ja menneisyys kohtaavat toisensa ja liukuvat yhteen ja tulevat yhdeksi, hän ojentaa kätensä antaen kanervan solua sen läpi, sen karkea kosketus kulkee suloisena tunteena hänen lävitseen. Hyvä vastaanotto, hän ajattelee ja katsoo iloisesti ympärilleen — suota ja kanervikkoa ja taas suota, siellä täällä alaston kallio ja kaiken yllä ääretön rauha. Ja takana kohoaa Siinain vuori, sinertävä keila, jonka huippu piirtää pilviä, hyvä Jumala, hän näkee senkin! Silmä liukuu ihmetellen ylt'ympäri, rinteiden vihreillä ruoholäikillä on siellä täällä varjoisa maja, eräästä kohdasta kohoaa savua, eiköhän ole ilta, hän ajattelee, eiköhän hänen pidä koota laumansa ja ajaa se kotiin tarhaan? Hän muistaa äkkiä palvelevansa Laabania, hän palvelee häntä paimenena, Jaakob on hänen nimensä — — —

Lehmä läimäyttää sarvillaan seinään, Kristofer säpsähtää, hän avaa silmänsä sepo seljälleen ja katselee neuvottomana ympärilleen — hän makaa vain navetassa, Faretin navetassa, jossa on mustia hirsiä ja pienen pieniä aukkoja ja hämähäkinverkkoja, se puristuu kylmän kosteana hänen ympärilleen turvekattoineen ja maapermantoineen, yksinäisine lehmineen ja ikkunassa surisevine kärpäsineen. Hän makaa syvällä laakson pohjassa, makaa ja herää vähitellen todellisuuteen ja tottuu siihen, että on maan päällä, ikään kuin vaihtaa olomuotoaan ja muuttuu jälleen entiseksi köyhäksi huutolaiseksi. Mutta hänen sisimmässään on kipeä kaipaus, hän tahtoo herättää unen henkiin, loihtia valtakunnan takaisin, kohottaa sen syvältä sydämestään, luoda sen uudestaan teossa, elämässä…

Sitten ehkä ovessa käytiin, emäntä tuli raskaasti astuen navettaan tai joku hänen tyttäristään, he kolistelivat painavilla puukengillään ja huusivat toisilleen kaikin voimin ja olivat kumpikin huonokuuloisia.

— Ylös, Kristofer, he sanoivat ja muka herättivät hänet.

Välistä oli pari vähämielistä mukana, kaksi hentoa, pisamaista tyttöstä, joilla oli vanhat, surkeat kasvot ja paikoillaan pysyvä katse, kaksi sisarusta ylempää pitäjästä, jotka oli otettu hoitoon joskus keväällä. He menivät säännöllisesti Kristoferin luo ja katselivat, kun hän pukeutui, vanhempi piti nuorempaa kädestä, ja siinä he seisoivat koko ajan. Vaikka kohta he olivatkin ylen vakavia, oli heissä jotakin hyväntahtoista, he muistuttivat kerittyjä lampaita, kahta laihaa, nälkiintynyttä vuonaa. Oli kuin he olisivat siinä odottaneet jotakin, syötävää tai vain pientä ystävällisyyttä, heiltä puuttui jotakin, he tunsivat palelevansa maan päällä ja kaipasivat hiukan lämpöä ja hyvyyttä. Isä oli poissa ja äiti oli poissa, he eivät sitä kai täysin käsittäneet, mutta he huomasivat sen seuraukset, tunsivat kaipausta sielunsa pohjassa ja tarvitsivat jotakin, millä sitä vaimentaa. Siinä he seisoivat Kristoferin edessä ja katsoivat häneen veltoilla silmillään ja rukoilivat sanomatta sanaakaan.

Kristofer sanoi tavallisesti hyvää huomenta ja nyökkäsi heille, heti molemmat vastasivat nyökkäämällä, ilme kirkastui ja jännittyi, nyt se tuli, he ajattelivat, nyt tuli se hyvä, jota he kaipasivat, se pieni lämpö, jota he tarvitsivat.

— Onko sinun ni-nimesi tänäänkin Gunhild?

Vanhemman kasvot loistivat mielihyvästä, kyllä, hänen nimensä oli tänäänkin Gunhild.

— Ja sinä siinä vieressä olet nimeltäsi Emma?

Nyt nuorempi hymyili ja nyökkäsi innokkaasti.

— Entä mikä si-sitten minun nimeni on tänään?

— Kristofer, sanoivat molemmat.

Siinä olikin melkein kaikki — Kristofer ei ollut puhelias, kysymys, miten he voivat, pari sanaa ilmasta ja tuulesta — mutta siinä oli sittenkin tarpeeksi. He kuulivat äänen ystävällisyyden, sanojen takana piilevän myötätunnon. Niin vajavaisia kuin olivatkin, he olivat tarkkakuuloisia kuin eläimet, äänensävystä he tunsivat mielialan, isä ja äiti olivat poissa, mutta Kristofer asui navetassa, ja Kristofer oli heidän ystävänsä.

XX.

Kun hän eräänä aamuna makasi lukien, tulivat nuo kaksi odottamatta navettaan. He tulivat hiljaa hänen luokseen, hiljemmin kuin tavallisesti ja ryhtyivät katselemaan häntä. Kristofer puhui heille — ei, he seisoivat yhtä vakavina eivätkä hymyilleet niin kuin muulloin. Äkkiä vanhempi avasi suunsa:

— Muutatko sinä nyt?

Kristofer hämmästyi vähän:

— Miten sinä semmoista kysyt?

— Meidän täytyi silloin muuttaa.

Häntä värisytti:

— Si-silloin, sanot sinä, onko jotakin tapahtunut?

Vanhempi vilkuili oveen päin.

— Ne sanoivat, että me emme saisi sanoa sitä.

— Hyvä Jumala, onko isälle tapahtunut jotakin?

Kristofer oli puhunut kovalla äänellä, sisarukset ilmeisesti säikähtivät, silmät suurenivat kulmakarvojen alla, he tuijottivat häneen suu auki.

— Isälle on ehkä tapahtunut jotakin?

Hetki vielä — sitten pelko sai heissä vallan, he kääntyivät ja syöksyivät ovea kohti, kaksi pientä, säikähtänyttä vuonaa.

— Ei, ei, älkää menkö!

Hän kiiruhti pukeutumaan, oli juuri panemassa liivejä ylleen, kun ovessa taas käytiin ja vaimo ja tytär tulivat navettaan.

— Pikkutytöt ovat kai olleet täällä?

— Kyllä he kävivät täällä pikimmältään.

— Eivätkö he kertoneet mitään?

— Eivät.

Vaimo katsoi häneen huonokuuloisena:

— Sanoitko, että kertoivat?

— Ei, minä en saanut tietää mitään!

— No, sitten saat mennä taloon isännän luokse, hän odottaa tuvassa, tänne tuli sana eilen illalla, mutta me emme tahtoneet herättää sinua.

Kristofer seisoi isäntänsä edessä, ja isäntä ryiskeli ja yritti ensin valmistaa häntä:

— Hm, niin, näetkös, Kristofer sinun isäsi, muistathan hänet —

— Onko isä ehkä mennyt po-pois?

— Juuri niin, Kristofer, oli hyvä, että sinä sanoit sen itse, hän kuoli muutama päivä sitten, vaikka ne löysivät hänet vasta eilen, niin etteivät tienneet sitä aikaisemmin, se oli oikein ikävää sinulle, niin, niin —

Kristoferin jalat vapisivat:

— Mi-mistä hänet löydettiin?

— Oh, hän oli kotona vuoteessaan, hän makasi vaatteet yllään, ihan sellaisena kuin hän kulki täällä.

Vuoteessa kotona, se kevensi heti.

— Etkö kuullut, mihin hän oli kuollut?

— En kuullut, mutta muuten hänet haudataan huomenna, hän oli kyllä jo maannut jonkin aikaa.

Kristofer kysyi hyvin hiljaa:

— Enkö saisi tänään lomaa?

— Tietysti saat, tietysti saat.

Myöhemmin aamupäivällä hän nousi rinnettä kotia kohti. Siitä oli pitkä aika — kokonainen ihmisikä, hänestä tuntui, ja hän katseli ympärilleen tiellä ja kohtasi kaikkialla muistoja. Muistot nyyhkyttivät hiljaa hänessä, jonkinlainen taakka painoi hänen mieltään, oli kuin hän olisi ollut vanha mies niin kauan kuin muisti, vanhus pikkupojasta asti. Nyt hän palasi kotiin lapsuutensa luo, ja lapsuus tuli surullisena häntä vastaan ja pudisti mykkänä ja alakuloisena päätään ja katsoi häneen surumielisesti hymyillen. Mikään ei ollut käynyt niin kuin olisi pitänyt, hyvä Jumala, hyvä Jumala —

Talossa oli ihmisiä, nimismies, kaitsija ja muita, sitäpaitsi pari vaimoa, jotka järjestelivät, nimismies istui pöydän ääressä ja kirjoitti. He kohottivat katseensa, kun Kristofer tuli.

Nimismies antoi Kristoferille kättä ja selitti, minkä tähden he olivat siellä; kun Kristofer pälyili ympärilleen, käsitti hän heti:

— Me olemme vieneet hänet ulos vajaan, meidän oli pakko tehdä niin, ymmärrätkö, me saimme arkun tänä aamuna ja panimme hänet siihen heti.

Kristofer kävi ääneti istumaan, tuokion kuluttua tuli toinen vaimoista tuoden kahvia.

— Arvelin, että sinä ehkä joisit mielelläsi kupillisen.

Kaitsija kuljeskeli ylt'ympäri ja otti selvää talon irtaimistosta, Kristofer kuuli hänen äänensä kahvia juodessaan — kaksi kaappia, iso ja pieni — yksitoista lasia, erilaisia — kuusi paria kuppeja, onko nimismies kirjoittanut sen? Neljä hyvää maitokulhoa — neljä ehyttä kulppia — kolme syvää lautasta —

Sitä kesti jonkin aikaa, Kristofer seurasi veltosti, sitten hän äkkiä havahtui:

— — uushopeainen kulkunen —

Tietämättään hän oli ojentanut kätensä:

— Enkö minä vo-voisi saada sitä?

Nimismies keskeytti kirjoittamisen ja katsoi kaitsijaan:

— Eihän sitä kannata kirjoittaa?

Kristofer sai kulkusen, hän näki kuin sumun läpi, että siitä riippui puulevy, johon oli piirretty joitakin epäselviä kirjaimia — tämä kulkunen on Kristoferin. Se kouraisi häntä syvälle sydämeen, oli kuin vainaja olisi ojentanut kätensä hyväilläkseen häntä, osoittaakseen hänelle hiukan ystävällisyyttä, ennen kuin lähti. Hänet valtasi suloinen tuska, huulet alkoivat väristä, hän nousi hiljaa tuoliltaan ja hoippui ovesta ulos.

— Minä tulen takaisin tuokion kuluttua.

Isä ei ollut heittänyt kulkusta menemään, ei kaivanut sitä maahan, niin kuin sanoi, hän oli päinvastoin pannut sen talteen ja pitänyt erikoisesti huolta siitä, ettei se joutuisi vääriin käsiin. Hän oli muistanut poikaansa, muistanut, että hän iloitsi siitä, muistellut häntä ystävällisesti kaikesta huolimatta. Hän ei siis ollutkaan niin kova, hänessä oli siis sittenkin pohjimmalla arkaa hellyyttä, ja hänessä eli ja värisi pieni siemen, joka ei ollut kuivunut, rakkauden ja elämän siemen —

Oi, se tuntui Kristoferista niin hyvältä!

Arkku oli vajassa kahden pölkyn varassa, alastomana, köyhänä, sanomattoman hyljättynä. Se oli ilmeisesti tehty kiireessä — huono, viallinen kyhäys, ajatteli Kristofer seisoessaan siinä, ja hän muisti äkkiä, että isä oli puuseppä, ja lainasi ikään kuin hänen silmänsä ja mittaili arkkua arvostelevin katsein. Väriä oli sivelty aivan ohuesti, jotta se kuivuisi pian, laudoissa oli toisin paikoin rakoja; oli kuin vainaja olisi maannut siinä puoliksi paljastettuna eikä säädyllisesti kätkettynä. Se loukkasi häntä, hän häpesi isän puolesta, ja hän silmäsi nopeasti ympärilleen keksiäkseen jotakin, millä peittää hänet, palasen hurstia vain tai säkin. Samassa hänen mieleensä juolahti, että hän saattoi sen sijaan käyttää kukkia, sitoa seppeleitä lehvistä ja kanervasta ja kukista, niin kuin laaksossa tehtiin, ja peittää arkun kehnouden niillä. Keltanoita ja kieloja vilisi ympärillä, ylempänä kasvoi isoja sinikelloja, vähän ajan kuluttua hän oli matkalla mäelle kori kädessä ja keräsi minkä ennätti.

Yht'äkkiä hän kohotti päätään ja katseli kuunnellen ympärilleen — eikö joku huutanut hänen nimeään?

Hän jäi katsomaan erääseen kiveen, ja kivi ikään kuin vastasi tuttavallisella katseella ja tiesi ilmeisesti, kuka hän oli. Ihan sen vieressä oli toinen ja sen takana kolmas, isoja, raskaita, kulmikkaita lohkareita, jotka olivat syöksyneet rinteeltä alas ja lepäsivät nyt ajatuksiaan hautoen tuossa sammalessa. Ne lepäsivät siinä ja tekivät havaintojaan ja kuuntelivat, täynnä kokemusta ja viisautta, vanhuuttaan harmaina, tietämisestä mykkinä menneen ajan iäkkäinä todistajina. Ne tuijottivat ja näkivät ilman silmiä, tajusivat ja tunsivat ja pohtivat, ihmeellisen äänetön seurue — lapsuusajan tovereita, koeteltuja ystäviä joka-ainoa. Siinä oli poikavuosien leikkipaikka, missä hän vietti vapaahetkensä ja uneksi maailman ihaninta unta, hän seisoi odottamatta sen keskellä ja kohtasi jälleen sen lempeän rauhan. Muistoja tuli tulvimalla hänen mieleensä, hän muisti pässin, joka seisoi hänen kädessään, kuinka hän piti sitä suunsa edessä ja puhalsi siihen pelkästä hyvyydestä, muisti puu-ukon, joka makasi majassa tähtien tuikkiessa hänen yläpuolellaan ja kaikenlaisten pikkuelävien kurkistaessa ovesta, muisti lammastarhan vesa-aitoineen —

Tuossa oli joitakin pikkupensaita lähekkäin pitkulaisena pyöriönä, silmä tarkasteli niitä ihmetellen — vesa-aita, tuntui joku kuiskaavan hänelle. Vesa-aitahan siinä vielä oli jäljellä, se oli vain tullut ilmieläväksi ja versoi nyt vihrein lehdin. Hänestä tuntui äkkiä siltä kuin hän olisi nähnyt enteen. Ne pienet vihreät vesat, jotka hän kerran oli pistänyt maahan — enemmän kuin puolet niistä eli vielä, enemmän kuin puolet oli juurtunut. Nyt ne seisoivat siinä epäsäännöllisenä ympyränä, oksat toistensa lomassa ja jakoivat paikan niin hyvin kuin voivat, pajut ja raidat ja pihlajat ja haavat. Muutamat olivat kasvaneet hyvinkin isoiksi, toiset eivät vielä olleet polvenkorkuisia, ne olivat olleet liian tiheässä eivätkä olleet saaneet hengitysalaa. Veräjä — vielä oli aukko siinä paikassa, niissä se oli heilahdellut ja sulkeutunut, kun lampaat olivat menneet sisään.

Kristofer istuutui tarhaan.

Hänessä humisi, hänessä lauloi hiljaa, hänestä tuntui kuin hän olisi istunut lapsijoukossa ja kohdannut lasten luottavaisen hymyn ja kuullut niiden suloista, siunattua jokellusta — ja oli kuin ne olisivat olleet hänen omia lapsiaan, kauniita, kainoja, viattomia lapsia. Jonkinlainen syvä kunnioituksen tunne valtasi hänet, tämä oli juhlahetki, hän olisi voinut riisua kenkänsä ja heittäytyä maahan rukoillakseen hiljaa, rukoillakseen pyhyyden itsensä edessä. Se oli hänen lähellään, se hengitti häneen, hänen oma lapsuutensa seisoi elävänä hänen edessään kaikkine unelmineen ja kaikkine toiveineen. Vähän matkan päässä hiipi polku ohi, kapea uurre ruskeassa maassa, katse seurasi sitä mäkeä ylös katajien ja kallioimarteiden lomitse. Ja taas tuntui kuin joku kutsuisi häntä ja vetäisi häntä puoleensa vastustamattomalla voimalla, tunturin ääni, Jumalan ääni, ja vastaus tuli syvältä hänen sielustaan, niissä kaipaus kyti ja hehkui haavan tavoin.

Ja äkkiä hän pani kätensä taskuun ja pudisti tiukua ilmassa, niin kuin oli lapsena tehnyt.

Osasiko hän, osasiko hän niin kuin ennen?

XXI.

Kristofer palasi tupaan vihreä vesa kädessään, syvät silmät katsoivat suoraan eteensä rauhallisina ja kirkkaina.

Nimismies istui vielä pöydän ääressä.

— Olipa hyvä, että tulit, Kristofer, me puhelimme juuri sinusta, ymmärräthän, ei jää kovin —

Kaitsija puuttui puheeseen:

— Meidän on pakko myydä talo, en näe muuta neuvoa, me emme tietenkään tahtoisi menetellä ankarasti, mutta sinun isäsi oli aikalailla takapajulla, niin, sinähän tiedät, millaista se oli.

Kristofer istui sormeillen vesaa.

— Myykää vain minun puolestani.

Nimismies nyökkäsi.

— Sepä oli hyvä, Kristofer, arvelinkin, että sinä kyllä ymmärtäisit, sinun ei tietenkään tarvitse kärsiä hätää, me järjestämme kyllä sinun elämäsi, jäähän täältä sentään jotakin yli —

— Ajattelin tulla toimeen omin neuvoin.

Miehet vaihtoivat katseita pöydän yli.

— Niin, niin, jos voisit, jos luulet olevasi tarpeeksi terve siihen — me olimme muuten hiukan ajatelleet, että olisi kenties parasta, jos sinä rupeaisi! suutariksi.

Kristofer pudisti päätään.

— Minä luulen, e-että se ei kävisi, minä en ole kyllin kätevä, minä vain pi-pilaisin.

He katsoivat hämmästyneinä häneen, poika istui siinä niin kypsänä ja aikuisena, hänen lempeät, syvät, kirkkaat silmänsä katsoivat heihin uneksivina ja saattoivat kummankin epävarmaksi. He huomasivat äkkiä, että ihmiset olivat oikeassa, että oli totta, mitä he olivat kuulleet.

— Oletko ehkä ajatellut jotakin muuta?

— Ajattelin ruveta paimeneksi.

Nimismies nyökkäsi.

— Se ei ole lainkaan hullumpaa, se kävisi varmaan, kun vain tietäisimme

— Minä olen puhunut Nils Vainen kanssa.

— Oletko puhunut Nilsin kanssa?

— Olen, en aivan ny-nyt, mutta hän luuli kyllä — Miehet katsahtivat taas toisiinsa.

— Kun itse haluat, Kristofer, emme me pane vastaan, ymmärrätkö, mehän tahdomme vain sinun omaa parastasi — vai niin, sinä olet puhunut Nilsin kanssa?

Kaitsija kysyi:

— Sinä ajattelit ehkä lähteä mahdollisimman pian?

— Ajattelin, että i-isän hautajaisten jälkeisenä päivänä, minullahan ei ole mitään syytä jäädä kauemmaksi.

Kaitsija katsoi ulos ikkunasta, eipä kylläkään, eipä kylläkään.

— Mutta minä tarvitsisin vähän ruokaa ja paidan, o-olisiko nimismies niin hyvä, että menisi minun puolestani takuuseen kauppiaalle — jo-jos tästä tosiaan jää jotakin yli.

— Tietysti, sehän lankeaa luonnostaan, nimismies kirjoitti jotakin paperilapulle — kas tässä, anna kauppiaalle tämä minulta, sitten saat kaikkea, mitä tarvitset, parasta, että varustaudut hyvin. Ja jos isäsi peruista jää jotakin, panemme sen pankkiin sinun nimellesi.

Kristofer pisti lapun taskuunsa.

— Ja olisiko nimismies sitten vielä hyvä ja ilmoittaisi Fa-Faretiin, niin että he saisivat tietää, milloin minä tulen? Sillä minähän tulen sanomaan hyvästi —

Kristofer jäi kotiin yöksi. Hän oli istunut myöhään iltaan punoen seppeleitä ja koristaen arkkua, se kävi hitaasti, hän ei ollut tottunut, ja itku sumensi tavan takaa hänen silmänsä. Toinen vaimoista tuli uudelleen iltapäivällä tuoden hänelle hiukan ruokaa, hän auttoi häntä myöskin kokoamaan vaatteitaan ja korjaili niitä niin hyvin kuin saattoi.

Hän viivytteli hiukan lähtöään illalla, seisoi tuokion katsellen ympärilleen eikä oikein tiennyt, saattoiko lähteä.

— Et kai aio valvoa?

— En, en valvo.

Vaimo meni, Kristofer jäi yksin.

XXII.

Iltapäivällä seuraavana päivänä Kristofer ponnisteli mäkeä ylös iso mytty kädessään. Hän oli saattanut isänsä hautaan, kulkenut yksin rattaiden perässä paikatuissa vaatteissaan läpi kylän, sillä välin kuin kellot vaikeroivat ja pauhasivat tornissa ja täyttivät ilman valitushuudoilla. Sitten hän oli ollut Faretissa hakemassa omaisuuttaan ja hyvästelemässä ja kiittämässä, ja Gunhild ja Emma, vähämieliset sisarukset, olivat saaneet seurata häntä pihan poikki ja seisoa aidan takana katselemassa, kun hän meni. He seisoivat siinä pitäen toisiaan kädestä, kaksi avutonta lapsiparkaa, jotka janosivat hyvyyttä ja lämpöä ja palelivat ihmisistä uhoavassa kylmyydessä. He seisoivat siinä kuin kaksi pientä lammasta aidan takana, muuten sieluttomilla kasvoillaan ihmeellisen surullinen ilme — ja äkkiä he purskahtivat uikutukseen, epätoivoiseen ja murheelliseen itkuun, joka pisti häntä niin kuin oas. Hänen täytyi olla kova — häntä halutti mennä takaisin ja panna kätensä heidän kaulalleen ja painaa molemmat puoleensa — mutta siitä ei olisi ollut hyötyä, se ei olisi auttanut siitä, mikä edessä oli. Niinpä hän vain huiskutti kädellään ja kiiruhti eteenpäin rinnettä ylös, sydän raskaana, mieli ilottomana.

Alussa oli metsä mukana.

Se seurasi polun kummallakin puolella, korkeita, tuuheita, humisevia kuusia ja siellä täällä joitakin mäntyjä. Ne seisoivat maan kamaraan tarrautuneina, juuret kokonaan näkyvissä, oli kuin niillä olisi ollut linnunvarpaat — isot, elävät, matomaiset jalat, jotka kiemurtelivat sammalen halki ja kohottivat polvensa päivänvaloon. Mutta rinteen noustessa metsä kävi harvemmaksi ja puut matalammiksi, pihlajia ja pähkinäpensaita ilmestyi vähitellen joukkoon, niinikään koivuja, tammivesakkoa, raitoja ja leppiä. Kristofer pysähtyi ja leikkasi itselleen sauvan, hän loi samassa katseensa metsän yli, joka lepäsi hänen allaan vihreänä mäkenä ja levisi tasamaaksi vasta laakson pohjassa. Hyvästi, sanoi jokin hänessä, hän näki edessään nummen, pienen pienen katon rinteen alla, kirkon kummullaan hautojen ympäröimänä — — — alakuloisuuden helmiäishohto loi loistettaan jokaiseen muistoon, hän nieleskeli vähän aikaa ja jatkoi taas.

Mutta kun hän tuli ylemmäksi, oli kuin taakka olisi vähitellen liukunut hänen hartioiltaan, mieli täyttyi ihmettelyllä ja rauhalla — lopulta hänellä ei enää ollut muuta kannettavaa kuin myttynsä, se punainen, kokoonkiedottu huivi, jossa hänen omaisuutensa oli. Hän oli kantanut sitä kädessään, nyt hän pisti sauvansa solmun alle ja nosti mytyn olkansa taakse, se oli ehkä sillä tavoin kevyempi. Ja polku ryömi hänen edessään ja vei jalkaa hitaasti ylöspäin, varovasti ja varmasti äkkijyrkännettä kohti, joka kohosi laakson edessä huimapäisine katajineen ja hoikkine, kitukasvuisine mäntyineen. Aurinko oli jo aikaa ollut kätkössä tunturin takana, ja tuuli tuli rapisten perille varjojen halki, lievä viileys levisi ylt'ympäri. Eräässä kohdassa oli hiljainen hyttysparvi polun yläpuolella, harmahtava, aaltoileva harso, joka supistui ja laajeni — jonkinlainen elävä olento, hän ajatteli, naamioitu, laahushunnulla verhottu. Se puuhaili siinä viileydessä ja liikkui kiireesti, salaisen elämän hiljainen lähde. Kristofer kiersi kaukaa — kun hän tuokion kuluttua käänsi päätään, kiehui parvi siinä edelleen ja muutti muotoaan pitkulaisen kuhilaan kaltaisena. Vielä kerran hän katsoi taakseen — vieläkin hän erotti jonkinlaisen pilven, kapean usvapatsaan, joka häilähteli polulla ja herätti hänessä ihanan muiston ja toi sanoman hänen kaipaavaan mieleensä. Ja päivä painui, ja pilvet sinersivät, ja pohjoisessa syöksyi rinnettä alas vesiputous — värisevä kieli, jota tuuli kosketti ja joka täytti ilman heikolla kohinalla…

Hän pääsi jyrkänteelle otsa hiessä, laski mytyn maahan ja hengähti hiukan. Laaksoon oli tullut ilta, kasvava hämärä, joka taajeni yötä kohti ja kietoutui hiljaa maiseman ympärille. Mutta ylhäällä tunturilla oli vielä päivä, yhä kimalteli tunturilakeus auringossa niin kauas kuin hänen katseensa kantoi ja vielä kauemmaksi. Se lepäsi laveana taivaan alla pitkin, hiljaisin ääriviivoin, niin kuin oli levännyt tuhansia vuosia — avoimena auringolle ja avoimena tuulelle; siinä oli kapeita metsäjuovia, kanervakankaita ja soita ja alastomia kallioita, jotka pyöristyivät uneksivina ylös notkojen keskeltä ja nostivat toisinaan selkäänsä kivilohkareen, talon kokoisen jättiläispään. Ne lepäsivät siellä yksinäisinä ja tuijottivat eteensä jäykin kivikatsein ja katsoivat toisiinsa tunturilta tunturille — pitkänäköisinä kuin taivaan kotkat, raskasmielisinä kuin pimeys itse. Ja laajalti ympärillä kimalteli kanerva laskevan auringon valossa pienen pienin helmin, hienoin haurain purppurakelloin, joita vilisi jokaisessa varvussa. Se seisoi niin hiljaa, niin iloisena illassa — niin suloisesti ihastuneena iltaruskoon, sekoittaen siihen oman lempeän punerruksensa ja vangiten sen kultaiset säteet. Se seisoi siinä niin kauniina ja puhtaana, niin kiitollisena elämästä, niin täysin onnellisena osastaan, siinä piili salattu hartaus, täydellisen antautumisen kyky, sen nöyryys ja värisevä ihanuus, joka on elämän avain ja joka paljastaa sen syvimmät salaisuudet. Kristofer katseli ympärilleen — kanerva tuli hiljaa liukuen häntä kohti, kanerva kohtasi häntä kaikkialla. Se punersi koivikon ympärillä, joka kohosi valkeana etelässä päin, se hehkui kaukana selänteillä, se hymyili hänen kenkänsä vieressä. Ja tässä hehkuvassa punassa solui polku yhä eteenpäin — kapea, kiemurteleva uurre, joka katosi hiljaisesti loimuavaan valoon.

Kristofer seisoi vähän aikaa sauva kädessä, hänet valtasi sanoin selittämätön tunnelma, oli kuin hän olisi seisonut maan reunalla ja nähnyt taivaan aukenevan päänsä päällä, nähnyt pyhyyteen itseensä. Iltalaulu, ajatteli hän hiljaa, tietämättä, mistä sana tuli, ja hän otti myttynsä ja lähti taas, oli kuin hänen yläpuolellaan olisi soitettu, soitettu illan ja pyhän tuloa. Ja kun hän nyt asteli siinä polkua, pitkin, kodittomampana kuin koskaan ennen, kun hän seurasi sen ruskeata uurretta ja kuuli soran natisevan jalkainsa alla ja tunsi kanervan sivelevän polvia rehellisillä, karkeilla käsillään — niin, kun hän vaelsi hiljaisuuden halki alas länteen painuneen auringon häikäisevää, kuparinhohtoista loimua kohti, alkoi hän tuntea onnea, turvallista varmuutta, josta ei koskaan ennen ollut tiennyt. Haapa, joka seisoi kuunnellen parvessaan, mättäät, jotka nukkuivat niityllä luoden pitkiä, yhä kasvavia varjoja, vesiuurros kummun juurella, joka lepäsi suossa niin kuin virtaava valo — hänen omat unelmansa ympäröivät häntä, hänhän kulki keskellä haaveittensa valtakuntaa ja antoi käden lakaista kanervikkoa huulillaan mykkä riemu ja tunsi, että se todella oli olemassa! Hän ei enää menettäisi sitä, ei heräisi näkemään, että se oli kuihtunut, että se oli unta ja muuttui arjeksi ja tomuksi. Hän oli ollut täällä kerran lapsuudessaan ja painanut paikan mieleensä koko sydämensä hartaudella, nyt hän oli tullut takaisin ja tunsi sisimmässään joka askeleella, että hän oli syvästi ja ikuisesti kotona, yhteinen alkuperä liitti hänet siellä kaikkeen. Oi Jumala, kaikki oli siis hyvin, kaikki oli siis kääntynyt parhaaksi ja käynyt sittenkin hänen tahtonsa mukaisesti.

Metso nousi maasta ja lensi suhisten hänen ohitseen, se herätti hänet paikalla ja toi hänen ajatuksensa takaisin nykyhetkeen, hän jännitti silmänsä ja seurasi henki kurkussa sen matkaa, kunnes se oli vain piste sinessä. Se lensi kaaressa ruskotusta kohti — tuolla se laskeutui kanervikkoon, se oli löytänyt makuupaikan, missä oli suojassa yöltä ja pimeydeltä. Ja jälleen ilo kuohahti hänessä: hän nukkuisi itsekin tunturilla, sillä oli epävarmaa, tapaisiko hän ihmisiä, hänen täytyi arvatenkin tehdä niin kuin lintu, paneutua hänenkin kanervikkoon makuulle. Sillä ei vain ollut mitään kiirettä, hämärässä oli niin hyvä kulkea, se ruokki hänen ajatuksiaan ja hiipi hänen mieleensä, sulki hänet rauhallisen ja tyytyväisen tunnelmansa piiriin, hän saattoi vielä ehtiä kappaleen matkaa, vielä päästä pitkälle, ennen kuin yö tuli.

Ja taas Kristofer matkaa eteenpäin, jälleen hän vaeltaa kanervikon halki, niin kuin hän on vaeltanut unelmissaan, ja kuulee, miten varvut liikahtelevat hänen ympärillään lähettäen iltaan hauraita, ritiseviä ääniä. Ja laajalti ympärillä vaipuu lakeus lepoon, laajalti ympärillä vajoaa tunturi takaisin ihmeelliseen, sulkeutuneeseen rauhaan. Lampien ja järvien katse käy uniseksi, kanervikko harmaantuu hitaasti hämärässä, pimeys kokoaa pensaat ja vesakon, ääriviivat katoavat, rajat lakkaavat olemasta. Mutta polun takana, kaiken takana kumpuaa hiljainen kultalähde sineä kohti.

Hiljaisuuden vallitessa taivaan ja maan välillä vaeltaa Kristofer onnellisena eteenpäin…

XXIII.

Sen yön Kristofer nukkui kanervikossa — syvästi ja hyvin, suojaisassa kuopassa, johon aurinko oli koko päivän paahtanut — siinä hän makasi kuin mikäkin jänis mytty pään alla ja nuttu peittonaan ja nukkui, nukkui, kunnes aamu tuli.

Tuuli herätti hänet, se tulla tassutteli päivänkoitteessa ja kajosi häneen kylmillä käsillään ja vihelsi hiljaa hänen korvaansa, heti hän muisti, missä oli, ja asettui istumaan kanervikkoon ja katsoi unisena ympärilleen:

Taivas ja maa vastasivat katseeseen, lempeällä sinellä ja hehkuvalla punalla oli ystävällinen, elävä ilme — sen pienen tuokion ajan, jolloin unen sumut hunnuttivat hänen näkönsä, oli kuin jokin silmä olisi tarkannut häntä, kuin aamu itse olisi seisonut hänen vieressään ja katsellut häntä tutkivasti. Seuraavassa hetkessä hän istui yksinään ja näki vain kanervikon, joka leikki tuulessa kaukaisen, tutkimattoman taivaan alla, jossa valkeat pilvet kiitivät. Hän istui aivan valveilla, palellen ja väristen, lakeuden ympäröimänä joka puolelta, kaukana pohjoisessa kohosi sinitunturi sulkien tien; sitten hän tunsi olevansa pahasti nälissään ja otti myttynsä. Kulkunen heräsi ja liikahti, harmaa sukkakerä vieri ulos, rasvainen paperipussi kurkisti esiin ja raamatunhistoria tahraisine sinisine karsineen — — vähän ajan kuluttua hän pureksi leipää ja käristettyä silavaa ja joi palanpaineeksi piimää. Ja taas läikähti ilo hänen sisimmässään, taas häneen palasi tuo kotoinen tuntu, varmuus, hartaus, syvä mielihyvä siitä, että oli olemassa. Ihan hänen vieressään riippui kimalainen kanervassa imien mettä, se keinui hiljaa tuulessa — pieni tyytyväinen veli, joka söi aamiaista niin kuin hänkin. Ja tuulihaukka lensi matalalta hänen ylitseen, se kiiti tiehensä valoisassa aamussa hillittömänä ja huimapäisenä kuin vihuri. Kristofer heilutti sille lakkiaan istuessaan siinä ruokaa suussaan ja jakaessaan hyvinvoinnin tunnetta kaiken ympäröivän kanssa, oli kuin hän olisi tavallaan nähnyt siinä oman itsensä, oman nuoren, vallattoman mielensä… Sitten hän kuivasi kätensä kanervaan, pisti lakkiinsa vaivaiskoivun oksan, solmi mytyn kokoon ja lähti.

Koko sen päivän hän kulki tunturilla, koko sen päivän hän astui pohjoista kohti tapaamatta ainoatakaan ihmistä. Hän ei tiennyt ajan kulusta, hän söi, kun oli nälkä, ja lepäsi hetken, kun väsyi liiaksi. Välistä hän otti kengät ja sukat jalastaan ja kahlasi hiukan matalassa lammikossa — sitten hän taas jatkoi matkaa uusin voimin, koko nuoruuden lannistumattomalla rohkeudella. Oli kuin hän olisi vahvistunut kävelystä, kuin tunturista olisi jalkopohjien läpi virrannut häneen voimaa, hän nosti pienen päänsä korkealle, ja hänestä tuntui koko ajan kuin hän olisi ollut päämäärässään, kuin hän olisi parhaillaan harjoittanut tointaan, ja hän näki tulevaisuutensa leviävän ympärillään. Miten pitkä matka hänellä oli jäljellä, missä Nils laumoineen oikeastaan oleili — — se ei häntä lainkaan huolettanut, hän tiesi Nilsin olevan jossakin kauempana tunturilla, missä oli hyviä laidunmaita, niin että hän kyllä löytäisi perille. Miten hänen oli jatkettava matkaa — sille Kristofer tuskin uhrasi ajatustakaan, hän kulki vain eteenpäin siinä varmassa vakaumuksessa, että se onnistuisi, että kaikki lopulta kävisi niin kuin hän toivoi.

Iltapäivällä maisema jylhistyi, sen aallot kävivät isommiksi ja korkeammiksi, notkot syvemmiksi, suot leveämmiksi, sinitunturit, jotka kohosivat hänen edessään, työnsivät juurensa lakeutta kohti — pitkiä, jyrkkiä selänteitä; kun Kristofer pääsi jonkin harjalle, saattoi hän nähdä peninkulmien päähän. Vielä olivat vaarat punaisia kanervasta, mutta vihreätäkin näkyi, vihreitä rinteitä ja juovia, jotka kasvoivat tunti tunnilta. Ja joka kerta Kristofer seisoi hiljaa harjalla ja tähysteli kädellään varjostaen ja tehden silmänsä veitsenteräviksi — tuo musta tuolla mäessä tai tuo valkoinen hänen edessään, eikö se liikkunut? Ei, sitten se olikin vain katajapensas tai kivilohkare kanervikossa tai kellastuneen ruohon peittämä mätäs. Ja joka kerta hän pettyi yhtä pahasti ja antoi päänsä painua ja jatkoi matkaansa — sitten hän jälleen oli täynnä toivoa, sitten tuli taas jännittävä hetki, sitten hän uudelleen seisoi selänteellä varjostaen kädellään ja tuijottaen eteensä ja etsien lampaita. Ja kun hän saapui vihreään paikkaan, tempasi hän maasta kourallisen ruohoa ja kieritteli lehtiä käsissään ja huomasi, miten pyöreätä ja hienoa se oli, ja tiesi olevansa oikealla tiellä. Hän puraisi sitä ja tunsi sen makean ja äitelän maun ja oli sitä mieltä, että se maistui auringolta ja kesältä, tunturilta ja lakeudelta ja kaikelta, mitä ympärillä oli.

Pari kertaa hän kohtasi lintuja, ne torkkuivat polulla hänen edessään ja lähteä jymistivät lentoon kirkuen ja meluten, ukkometsoja, koppelolta ja teeriä, ne oleskelivat koko kesän tunturilla ja siirtyivät vasta myöhään syksyllä alas laaksoon. Ja joka kerta hänestä tuntui siltä kuin ne olisivat olleet ihmisiä — kuin hän olisi tavannut toisia ihmisiä, toisia hänen kaltaisiaan olentoja. Kerran hän myöskin näki jäniksen, se sätkähti pystyyn kanervikosta aivan hänen läheltään ja loikki pakoon sarkahousuissaan ja katsoi, että joutui tieltä pois, pieni arka ja säikähtynyt torppari, jolla oli vuode jokaisen pensaan alla. Siinä se nyt istui töllistellen ja ihmetellen ja käännellen korviaan edestakaisin ja koettaen ymmärtää, mitä se oli — ei, sitten se taas kävi araksi ja loikki tiehensä etsiäkseen uuden piilopaikan ja pelastaakseen elämälle vielä yhden päivän.

Ja jälleen alkoi päivä painua, jälleen tuli ilta lakeudellakin, töyräät alkoivat sinertää, ja pitkiä varjoja hiipi esiin kivien ja kantojen alta. Ja jälleen tuuli laskeutui levolle kanervikkoon, joka punersi hänen ympärillään laskevan auringon hehkussa, ja jälleen oli kuin olisi tullut pyhä — kuin taivas olisi auennut hänen päänsä päällä ja katsonut maahan hiljaisen tuokion ajan, ja maa lepäsi laajana hänen jalkainsa juuressa — hurmaantuneena, kirkastuneena ilta-auringon hohteessa, lepäsi kuin iankaikkisuuden säteiden valossa ja vietti mielenylennyksen hetkeä ja vastasi kunnioittavasti taivaan katseeseen. Kanervasta ja pursusta, ruohosta suolla ja pensaasta töyräällä huokui rauhaa, lempeätä suloa, joka oli niin kuin kukkaistuoksu illalla. Kaikesta huokui kaipausta, tomu katsoi ikävöiden ylös valoon, katoavaisuus tunsi koti-ikävää —sillä oli muistamisen hiljainen hetki.

* * * * *

Senkin yön Kristofer nukkui kanervikossa, joka taipui hänen ylitseen pienin, hennoin äännähdyksin ja pakeni ja rapisi hänen allaan, jos hän hiukankin liikahti. Sinäkin yönä hän lepäsi ulkona lakeudella — jalat jäykkinä ja kankeina kuin pölkky, ja nukkui nukkumistaan. Ja jälleen hän aukaisi silmänsä ja kohtasi uuden, kastetuoreen aamun, jälleen hän avasi myttynsä ja aterioi hyvällä ruokahalulla — sitten hän taas nousi ja lähti. Tosin hänen ruumiinsa oli jäykkä ja raskas ja hänen täytyi ponnistella, ennen kuin pääsi pystyyn, mutta hän jatkoi sittenkin matkaansa, kulki, kunnes jäseniä ei enää pakottanut, kunnes väsymys ja kankeus katosi. Täytyi käyttää aamuhetkeä hyväkseen, päivällä oli niin kuumaa, että vaatteet liimautuivat ruumiiseen ja haittasivat yhtämittaa jalannousua. Niinpä hän paapersi eteenpäin pitkillä kolvillaan, kankaiden poikki, pajujen lomitse, soiden yli — eteenpäin pohjoisessa näkyviä sinituntureita kohti. Tist, tist, kuului hänen ympäriltään, kirvinen kutsui kanervikossa, ja silloin tällöin hän kohtasi riekon, joka ponnahti noituen lentoon, kun ei enää uskaltanut maata alallaan. Teeri oli vähemmän arka, se nosti vain päänsä varvikosta ja piti häntä olinpaikastaan silmällä. Kristofer saattoi mennä ihan sen vierestä, se makasi paikoillaan tarkaten häntä ja punniten mahdollisuuksiaan jalat joustimien tavoin jännitettyinä ja seurasi häntä liikkumattomalla katseellaan. Rautiainen tirkisteli katajasta, tiaisparvia lensi ilman halki nytkähtelevään, keikkuvaan tapaansa, räkättirastas pärpätti rämeikössä, kala uiskenteli hiljaa järvessä, kaikkialla oli elämää ja liikettä. Ja väliin hän kuuli tunturikurmitsan äänen, se istui jossakin mättäällä ja vihelsi, pitkiä, pehmeitä, surumielisiä säveliä, jotka olisivat voineet tulla kaisloista ja ruovoista, tuulesta ja yksinäisyydestä, joka häntä ympäröi. Oli kuin tunturilla itsellään olisi ollut puhekyky, kuin linnut tuolla suolla olisivat olleet sen oma alakuloinen ääni.

Myöhemmin päivällä kaikki vaikeni, räkättirastas ei pärpättänyt enää, rautiainen istui hiljaa vesakossa, tunturikurmitsa oli ääneti suolla, kala lakkasi uiskentelemasta järvessä. Tunturin piirteet jäykistyivät, vaivaiskoivu seisoi liikkumattomana helteessä, jäkälä ja sammal rutisivat jalan alla, kallio höyrysi kuumuudesta — Kristofer ponnisteli yhä eteenpäin. Hän kulki kirvelevässä paahteessa unisena ja velttona, silmät puoliummessa ja veti lyhyttä varjoa perässään — ainoa, mikä peninkulmien alalla liikkui ja oli elävä. Hiukan matkaa vielä hän ajatteli ja katsoi lähintä selännettä ja asetti sen äärimmäiseksi päämääräksi, tuonne varjoon vain, sitten hän heittäytyisi maahan ja nukkuisi iltaan asti. Mutta kun hän oli päässyt harjalle, asetti hän itselleen uuden päämäärän ja ajoi itseään vielä kappaleen matkaa eteenpäin — ensin tuon suon yli, ensin tuonne koivikkoon, sitten hän saisi levätä, sitten hän saisi heittäytyä nenälleen kanervikkoon, saisi hukkua, häipyä siniseen uneen —

Äkkiä hän hätkähti:

Selänteen rinteellä kohosi eläin jääden seisomaan ja tuijottamaan eteensä. Se oli vajaan sadan askeleen päässä hänestä ja nuuski ja kuunteli valppaana ja epäluuloisena, paksu lammas, jolla oli kaulassaan kaulain ja kyljessään ruskea merkki, tervaristi harmaan keltaisessa villassa. Se oli varmaan kuullut jonkin äänen, tuntenut, että ihminen oli lähellä — nyt se seisoi vaiti ja vartioi, valmiina juoksemaan tiehensä, valmiina antamaan pelolle vallan ja ryntäämään pakoon rajulla vauhdilla. Se ei vain ollut varma siitä, mistä käsin vaara uhkasi, sen vuoksi se jäi siihen seisomaan ja tuijottamaan, leuat liikkumattomina ja jalat jäykkinä.

Kristofer pysähtyi samassa hetkessä, väsymys oli kuin poispuhallettu, hän astui varovasti askeleen syrjään ja painautui hitaasti kanervikkoon. Hän makasi sydän jyskyttäen ja kurkisti varovasti varpujen lomitse koettaen nähdä tulematta itse nähdyksi. Vähän matkan päässä jokin taas liikahti, toinen eläin kohotti päätään ja sen takana vielä yksi — koko mäki oli täynnä lampaita, niitä vilisi kivien ja mättäiden, pajujen ja vaivaiskoivujen välissä, ristin rastin, niitä oli ympäröivässä kanervikossakin. Selkiä pyöristyi maasta, korvia pisti esiin, pieniä suippoja turpia tuli näkyviin, leveitä häntiä ja hoikkia jalkoja, lihava takaruumis, kapea kaula — — — minne Kristofer siirsikin katseensa, se kohtasi elämää ja taas elämää. Toiset makasivat vierekkäin yhdessä röykkiössä, toiset olivat hajallaan siellä täällä, mutta kaikki ne lepäsivät ja märehtivät helteessä ja jauhoivat hiljaa leuoillaan ja katsoivat eteensä unisin silmin. Tuo yksi vain oli pystyssä ja kuunteli — valppaana ja hiljaa väristen, oli kuin se olisi nuuskinut koko ruumiillaan, raisuna ja villinä tunturielämästä, arkana pitkästä, kahleettomasta vapaudesta. Siellä oli jotakin, siellä oli jotakin… ei, muut makasivat ihan hiljaa, vain kimalainen pörisi kanervikossa täyttäen sen unettavalla äänellään. Lampaan kurkkuun pulpahti jokin möykky, alaleuka liikahti, se pureskeli hetken ja lakkasi taas — sitten se laskeutui hitaasti maahan ja torkahti jälleen auringonpaisteeseen.

Kristoferin sydän lämpeni, hän kävi sisimmässään iloiseksi kuin lapsi. Hän tirkisteli varpujen lomitse ja siirsi katseensa eläimestä eläimeen, näki niiden loikovan tuossa rauhallisina ja äänettöminä ja hienontavan ruokaansa suloisesti hyvinvoipina — ne matustivat ajankuluksi siinä levätessään. Se oli hänestä kovin kaunista, ja hän tunsi, miten hellyys kasvoi hänessä, eikä voinut, ei voinut katsoa tarpeekseen, oli kuin hän olisi katsonut jostakin raosta uuteen, luvattuun maahan, missä kaikki oli viattomuutta ja kauneutta ja rauhaa. Eläimet, jotka lepäsivät tuossa — miten hyviä ne olivat, miten tyytyväisiä, miten lempeitä, miten turmeltumattomia luonnoltaan, oli kuin Jumala olisi luonut ne eilen, ne tulivat suoraan Jumalan käsistä eikä ihmissormi ollut niitä saastuttanut, ne olivat samanlaisia tänään kuin luomisen aamuna, Jumala oli päästänyt ne suoraan kanervikkoon, puhtaina ja uudestiluotuina. Kristofer uskalsi tuskin hengittää, ei vain häiritä, hän ajatteli, ei säikähdyttää millään tavoin, maata vain ja kutistua pieneksi ja olla niitä lähellä ja katsella niitä. Oi, hänen tuli niin hyvä olla, hän oli tulvillaan sanomatonta elämänriemua, oli kuin hän olisi ollut polvillaan elämän kynnyksen edessä ja nähnyt sen salaisuuteen. Jumala, hän kuiskasi, anna minun jäädä tänne tunturille, tee niin, että minä saan olla Nilsin luona —

Eläimet alkoivat liikkua, toinen toisensa jälkeen nousi ja maisteli kanervaa ja nuuski mäelle päin, jokin tiuku soi hiljaa ja suloisesti — tuokion kuluttua olivat kaikki jalkeilla ja hajaantuivat hitaasti rinnettä alas. Askel askeleelta ne siirtyivät eteenpäin, takkuisia villaruumiita tunkeutui pensaiden läpi, ruskeita tervaristejä tuli näkyviin ja katosi taas, jonkin kerran näkyi valkeakin, sitten ne tulivat alas notkoon — pitkä, kaartuva jono eläimiä, jotka nousivat nakerrellen mäen ja häipyivät toiselle puolelle. Mutta vasta kun viimeinen oli siirtynyt selänteen yli, hiipi Kristofer varovasti perässä, kunnes taas sai eläimet näköpiiriinsä — sillä tavoin hän seurasi lampaiden kintereillä koko pitkän iltapäivän, kanervikon tuoksuessa hunajalta auringossa ja paarmojen ja kimalaisten suristessa ympärillä. Oi, miten kauniita ne olivat, hän ajatteli ja kuuli, miten kulkunen hyrisi mytyssä ja valitsi yhden eläimistä muka itselleen. Se saisi kulkusen kaulaansa ja kulkisi sitä soitellen tunturilla ja olisi komein kaikista lampaista! Hän liukui mahallaan, hän ryömi polviensa varassa, pari kertaa hän nousi seisomaan pajupensaan takana ja kurkisti varovasti vesojen lomitse. Ja niin hän kulki suoraan muuatta miestä kohti, joka istui kivellä ja tuijotti häneen, hopeanharmaa ukko, jolla oli siniset silmät ja syviä ryppyjä kapeissa kasvoissaan. Musta paimenkoira lepäsi hänen edessään kanervikossa, se makasi pää käpälien välissä ja katsoi herkeämättä Kristoferiin.

— No, mies, kuului hetken kuluttua.

Tämä ihmisääni hiljaisuudessa — Kristofer havahtui, hän seisoi aivan Nilsin edessä ja kohtasi hänen viisaan, tutkivan katseensa. Oli kuin hän olisi herännyt unesta ja nähnyt ympärillään kylmän ja ankaran todellisuuden, hänen asiansa painoi raskaana hänen rintaansa, hänestä tuntui, ettei hän voinut sitä esittää, se kävi yhtäkkiä niin mielettömäksi.

XXIV.

— Minä olen katsellut sinua vähän aikaa, mistä sinä tulet?

— Minä tu-tulen alhaalta laaksosta.

— Sinä tulet laaksosta — mitä sinä täällä sitten teet?

— Minulla oli asiaa —

Siniset silmät katsoivat katsomistaan.

— Sillä ei kai ollut pahaa kiirettä, sinä liikut melko hitaasti.

— Minä en tahtonut peloittaa lampaita.

— Etkö voinut kiertää?

— Minua halutti ensin katsella niitä.

— Hm.

Vanhus antoi päällään merkin.

— Lähemmäksi, mies, minua haluttaa katsella sinua!

Kristofer astui muutaman askeleen, Nils katsoi häneen pitkään.

— Niin arvelinkin, sinä olet Elsen lapsi.

— Niin, minä —

— Odotahan vähän, siellä Ruglandissa, sinähän se tulit yöllä — ja nukuit seisoallasi ha'an veräjällä, sinä menit silloinkin ensin lampaiden luo.

— Niin, minä tulin kysymään, voisinko päästä sinulle paimenpojaksi.

— Niin teit, niin teit —

Siniset silmät tarkastelivat jälleen.

— Ja nyt olet arvatenkin tullut kysymään minulta vielä kerran?

— Niin, niin minä ajattelin.

— Oletko ennen paimentanut?

— En, en ole —

Nils hymyili.

— Etkö ole, no niin, sen näkikin hyvin siitä, miten sinä tulit, minä tahdoin vain koettaa, puhuitko totta. Mitä minun vielä pitikään kysyä — milloin sinä lähdit kotoa?

— Kaksi päivää sitten, minä lähdin iltapäivällä.

— Sitten sinä olet kulkenut nopeasti, mutta yöt, niissä sinä ne olet nukkunut?

— Kuopassa kanervikossa.

— Ja se kävi hyvin?

— Kävi.

Nils viittasi kädellään:

— Istu, sinä voit olla väsynyt.

Kristofer istuutui, jalat tärisivät hänen allaan.

— Sinä tunnet ylämaan ennestään?

— En, en tunne.

— Sinä et tiennyt minun olinpaikkaani?

— Tiesin, että sinä olit jossakin pohjoisessa, tarkkasin laidunmaita, arvelin löytäväni lampaita —

— Ja kun ensin olit löytänyt lampaat, sitten löytäisit toki Nilsinkin, niin kai ajattelit?

— Niin, niin minä arvelin.

— Mutta etkö sinä lainkaan ajatellut sitä, että Nilsillä saattaisi olla tarpeeksi paimenpoikia?

— Sen verran täytyi uskaltaa, mi-minä vain ajattelin.

— Ja ellei se käykään laatuun?

Kristofer ei vastannut heti, hänen syvät silmänsä tuijottivat Nilsiin merkillisin, kipein ilmein.

— Semmoista en milloinkaan tahtoisi ajatella.

Nilskin oli vähän aikaa vaiti, oli kuin hän olisi miettinyt vastausta.

— No, mutta sanohan minulle eräs seikka, kun sinä et ole paimentanut, mistä sitten voit tietää, että tahdot olla paimenena?

— Se on ollut minulla, la-lapsesta asti, minä olen tuntenut sen koko ajan —

— Etkä kuitenkaan ole koettanut?

— Minä tulin kipeäksi, tämä selkä se oli vialla.

— Hm, senhän kyllä näkee — mutta entä sitten kuin tulit taas terveeksi?

Kristofer loi katseensa maahan.

— Minä olin silloin toisten luona, minun äitini oli kuollut.

— Olen kuullut kerrottavan siitä. No, sinä sanoit olleesi toisten luona?

— Minut oli pantu kotoa pois, tarkoitin.

Nils nyökkäsi.

— Sinä olet siis levännyt ja — — entä sitten, mitä sinä sitten teit?

— Minä olin vieraiden hoidettavana tä-tähän asti, ne väittivät, etten minä ollut terve.

— Olit vieraiden hoidettavana tähän asti? Kuka sinusta maksoi?

Kristoferin kasvot kävivät tummanpunaisiksi, Nils näki sen ja väistyi.

— No, se on samantekevää, se ei kuulu minuun, mutta kun rahat loppuivat, niin ne arvatenkin polttivat sormensa ja päästivät sinut heti menemään?

Kristofer katsoi häneen vilpittömästi:

— Ne tahtoivat tehdä minusta su-suutarin.

— Kutka tahtoivat?

— Nimismies tahtoi, hän ja kaitsija —

— Sanoitko suutarin?

— Niin, ne puhuivat siitä.

— Ja sitten sinä lähdit tänne tuntureille?

— Niin, minä en voinut ruveta suutariksi.

— Sinä et voinut ruveta suutariksi —

He puhelivat vähän aikaa asiasta, Nils kysyi hänen ikäänsä, sitten hän istui tuokion tuijottaen ilmaan.

— Olkoon menneeksi, sanoi hän äkkiä kumartuen taputtamaan koiraansa — sinun ei tarvitse ruveta suutariksi, minä opetan sinut, tarkoitan.

Kristofer nousi kiireesti pystyyn:

— Si-sinä siis ta-tarvitset minua?

Silloin Nils hymyili jälleen ja pudisti hopeanharmaata päätään.

— Minulla on kyllä tarpeeksi paimenpoikia, niin että sitä en juuri voi sanoa, mutta minun ymmärtääkseni sinä tarvitset minua!

— Minä saan jäädä?

— Oletko ehkä ajatellut jotakin muuta?

Kristofer katsoi häneen epävarmasti.

— Mitä sinä tarkoitat?

— Millainen ihminen minä olisin, jos antaisin sinun mennä takaisin! Ihmishirviö, totisesti — vai mitä sinä itse tekisit, jos sinä olisit täällä paimenena ja minä seisoisin sinun edessäsi tahtoen päästä paimenpojaksi ja olisin uneksinut siitä koko elämäni? Antaisitko sinä minun mennä takaisin, jos tietäisit, mitä minä nyt tiedän — mennä täältä ylämaasta lampaiden luota alas laaksoon elää kitkuttamaan suutarina? Tekisitkö minulle semmoisen tempun? Et ikinä! Ja olkoon Nils muuten millainen mies hyvänsä, hänkään ei sitä missään tapauksessa tee, ja niin on se asia puhuttu loppuun. Sinä et tahdo olla suutarina, sinä tahdot mieluummin paimentaa — hyvä, sinä saat paimentaa, meillä on tarpeeksi suutareita ennestään. Täällä olen minä nimismies, näetkös, minä olen vuokrannut tämän maan rotkosta tuolla pohjoisessa Rokkeniin etelässä ja hallitsen täällä niin kuin itse tahdon!

Pitkä, kömpelö Kristofer kuunteli suu värähdellen.

— Sa-saanko minä siis olla sinulla paimenpoikana?

— Sinä olet minulla paimenpoikana, ja juuri nyt me alamme paimentaa, meidän täytyy heti lähteä matkaan, jos aiomme ehtiä kiertää ennen yön tuloa, emmeköhän ole puhelleet jo tarpeeksi kauan. Sinä saat oppia »käymään reunan», sen me teemme ainakin kaksi kertaa päivässä, minä olin juuri lähdössä, kun huomasin sinut tuolla mäellä. Sinä etenit niin hitaasti, luulin ensin näkeväni varkaan. Vai koirako sinut ensin huomasi — — miten on, sinä olet ehkä nälissäsi?

— Oh, kylläpähän tässä kerkeää.

— Täytyykin keretä, meillä ei ole aikaa syödä nyt, sinä saat ruokaa, kun päästään perille. Minä asun näet herroiksi, minulla on talo ja keittiö ja keittiömestari ja kokki ja kaikki — erinomaisen komea talo, kuninkaalla ei ole hienompaa kuin minulla, Mydanin linnaksi me sitä nimitämme. Niin, tosiaan, sinusta tuntuu varmaan oudolta, kun joudut muuttamaan tuommoisista laakson pikku mökeistä oikeaan linnaan, sinun käy niin kuin Tuhkimuksen, pääset ylhäisiin oloihin!

Nils oli merkillisen veitikkamaisen näköinen.

— Nimesi, minä en enää muista —

— Kristofer.

— Kristoferhan se oli, tule nyt, me lähdemme heti, pysy nyt minun perässäni ja näyttäydy niin vähän kuin mahdollista äläkä koskaan ole näkevinäsi lampaita, niitä ei pidä häiritä, jos ne vain pysyvät siellä, missä tulee. Ja sitten olet ehkä huomannut, että Meidän Herramme on luonut meidät sellaisiksi, että silmät ovat kallossa, ne eivät ole mahassa eivätkä myöskään polvissa. Koeta sen vuoksi katsoa vain päälläsi ja laita, että kaikki muu on kätkössä — — —

Nils napsautti sormillaan ja lähti menemään katsomatta taakseen. Koirakin ponnahti samassa pystyyn ja seurasi valppaana ja viisaana hänen kintereillään, ja Kristofer tuli onnellisena perässä pää pyörryksissä ja kivistävin jaloin. Hänessä humisi, hän kulki kuin huumeessa — — —

* * * * *

Hämärän tultua Nils pysähtyi ja osoitti kädellään:

— Tuolla näet linnani, poika!

Heidän edessään näkyy pimeässä lohjennut kallioseinämä ja rotkossa pieni maja, kiviröykkiötä muistuttava laitos, jossa on katto ja jonkinlainen ovi tai luukku, se on ikään kuin itsestään syntynyt. Kristofer tuijottaa, ja se näyttää hänestä tutulta — maja, hän ajattelee ja muistaa puu-ukon ja hänen asumuksensa, sydän lyö muutaman kerran kiivaasti. Jumala on opastanut häntä, Jumala on ollut hänen kanssaan, nyt hän itse seisoo oven ulkopuolella, unelma on onnellisesti täyttynyt, leikki muuttunut todeksi.

— Miten hieno se on, sanoo hän hiljaa.

Jokin koira murisee majassa, sitten kuuluu muutamia haukahduksia.

Nils odottaa hetken.

— Taitavat jo nukkua, hän sanoo ja kolkuttaa hiljaa luukkuun — ylös nyt, miehet!

Sisältä kuuluu unista mutinaa, sitten luukku avataan.

Nils hiipii varpaisillaan majaan, Kristofer taivuttaa päätään ja seuraa varovasti perässä.

XXV.

Kuluu viikko ja toinenkin —

Kristofer on ehtinyt perehtyä seutuun ja käy reunan nyt yksinään, hän on tosin nuorin paimenista, mutta Nils on pomo eikä tee eroa, mitä toiset paimenet osaavat, se pitää Kristoferinkin osata. Ei auta muu kuin totella paikalla, ottaa hyvä tahto avukseen ja käyttää sekä korvaa että silmää ja yrittää niin hyvin kuin voi.

Siellä on Kristoferin lisäksi kaksi paimenpoikaa — Jon Ekra ja Tarje Time, molemmat tyyniä ja maltillisia miehiä, jotka ovat paimentaneet lampaita jo monta vuotta. Kumpikaan ei ole luonteeltaan erikoisen puhelias, jos heillä on vapaahetki, niin he tavallisesti vain istuvat ja tuijottavat ilmaan vaieten, vaieten kuin kivet heidän ympärillään. Mitä sitten ajattelevatkin, he puhuvat siitä ylen säästeliäästi, kieli käy täällä tunturilla hitaaksi, vikkelyys siirtyy käsiin ja jalkoihin. Mutta he ovat kumpikin hyväntahtoista väkeä, kun Kristofer puhuttelee heitä, on heidän tapanaan hymyillä ennen kuin vastaavat, ystävällistä hymyä, valloittavaa hymyä. Ja varsinkin Jon Ekra hymyilee kauniisti, hän on pieni pisamainen pallero, tukka vaaleanpunainen ja pörröinen, ikää hänellä on noin kaksikymmentäkaksi vuotta. Kasvot ovat reippaat ja hilpeät, veitikkamaiset ja ylen eloisat — siitä huolimatta Jon Ekra on hiljainen. Hän näyttää aika veijarilta — luulisi hänen alati hautovan kaikenlaisia kujeita ja kepposia ja riemuitsevan niistä mielessään. Jon on peräti poikamaisen näköinen, hänellä on pinnallinen luonne, on ihmisten tapana sanoa nähdessään hänet, Jonin ei auta väittää vastaan. Eikä Jon väitäkään, Jon tekee vain työnsä ja antaa jokaisen pitää luulonsa. Ja mitä kujeita hän sitten hautoneekin, mistä kepposista riemuinneekin — ei niistä ainakaan mitään tule, sellainen Jon on. Tarje on sulkeutuneempi, umpimielisempi ja arempi, hänestä on vaikeampi saada otetta. Hän on tumma ja melko pitkä, hiukan nuorempi kuin Jon, mutta paljon vanhemman näköinen. Kasvonpiirteet ovat terävät ja hienot ja hyvin vakavat, ajattelee Kristofer ja aprikoi, mitä hänessä mahtaa piillä. Tarje on melkein kokonaan mykkä, hän sanoo vain sen vähän, mikä on välttämätöntä sanoa. Se ei juuri ilmaise häntä, ei paljasta hänen ajatuksiaan, ei kerro, kuka hän on. Hän muistuttaa viulua, miettii Kristofer tietämättä oikein itsekään minkä tähden, mutta hän käsittää, että Tarje on paimen koko olemukseltaan niin kuin hän itsekin. Ja hän näyttää viihtyvän parhaiten, kun saa kuljeksia yksinään, silloin hän laulaa kuin laulurastas kirkkaalla, syvällä äänellään, se voi kuulua pitkien matkojen päähän tuulen mukana. Mutta jos hän huomaa jonkun kuuntelevan, tietää, että ihmisiä on lähellä — heti laulurastas säikkyy ja vaikenee, vain paimen on jäljellä, nuorukainen, joka kuljeksii sinne tänne toivoen, ettei kukaan näkisi eikä kuulisi. —

Ja sitten Nils, pomo, kuten he sanovat, ylämaan ja lampaiden kuulu herra. Hän on kyllä vanha ja harmaa, hiukan kurtistunut, hiukan taipunut polvista, mutta merkillisen reipas ja jäntevä, uskomattoman kestävä, ihmeellisen sitkeä. Onpa jo hyvä mies, joka kykenee seuraamaan hänen kintereillään, ja vielä parempi, joka pystyy kävelemään hänet uuvuksiin. Lisäksi hän on hillitty ja rauhallinen, hiljainen toimissaan, mutta siitä huolimatta häntä kunnioitetaan tavattomasti. Kun Nils avaa majan oven, on kuin pappi itse astuisi sisään, paimenpojat väistyvät paikoiltaan, heistä tuntuu äkkiä siltä kuin olisivat tiellä — odota vähän, niin pääset peremmälle. Ja kukin harkitsee nopeasti mielessään, onko unohtanut jotakin sinä päivänä, se on niin konstikasta, päivä on täynnä tehtäviä, voihan sattua, että jotain on jäänyt suorittamatta.

— Tahdotko sinä juustomaitoa, vai keitämmekö me vähän puuroa?

Vie tavallisesti aikaa, ennen kuin Nils vastaa, on kuin hän vieläkin olisi ulkona kankaalla, vain ruumis on tullut sisään. Hän istuu mykkänä ja liikahtamatta rahilla, pää kallellaan ja katsoen katsomistaan seinään — hän katsoo ikään kuin kiven läpi, miettiväisenä, hajamielisenä, kokonaan omissa ajatuksissaan. Mutta hän on kuullut kysymyksen eikä unohda sitä, siitä saa olla varma. Kun hän on ajatellut ajatuksensa loppuun, kohottaa hän hiukan päätään ja siirtää katseensa heihin:

— Jahaa, saattaa hän sanoa — voitte keittää vähän puuroa tänä iltana, mutta älkää tehkö siitä liian paksua.

Nilsiä kunnioitetaan hirveästi. Hänen olemuksensa on niin varma ja voimakas, niin vaikuttava kaikessa vaatimattomuudessaan ja rauhallisuudessaan. Mutta eniten se kai on katseen ansiota — noiden ihmeellisen väkevien, läpitunkevien silmien, jotka ovat vaaleansiniset kuin pienen lapsen. Kun Nils katsoo, on parasta, ettei ole mitään salattavaa, joka tapauksessa on selvintä sanoa asiat suoraan —

XXVI.

Päivä alkaa ennen auringonnousua.

— Herätkää, miehet, sanoo Nils ja nykäisee itsensä istumaan työntäen jalkansa makuulavalta, hän on säännöllisesti ensimmäinen aamulla, hän ei tosiaankaan nuku kauemmin kuin on päättänyt. Kyllä, sanoo hän toisinaan ääneen aivan kuin joku olisi herättänyt hänet — ehkä hänen enteensä — Tarje on kuullut sen usein, ja hänestä on tuntunut kuin joku vieras olisi heidän joukossaan. Hän on kuullut sen myöskin illalla, kun hän on istunut yksin linnassa ja odottanut Nilsin tuloa, Nils on usein niin kauan tunturilla, Herra ties, mitä hän siellä tekee, on jo kauan ollut hämärää, tähdet tuikkivat taivaalla. No, nyt polulla kuljetaan, reippaita askelia, jotka lähestyvät majaa, korkorauta kilahtaa kiveen — Tarje avaa oven, jotta lyhdyn valo pääsee ulos ja auttaa pomoa löytämään perille. Ei mitään — ei ihmistä eikä eläintä, vain pimeys ja yksinäisyys, vain tuuli, joka kohisee kanervassa, ja lakeus, joka leviää äärettömänä hänen edessään.

Nils, kysyy hän hiljaa ja epävarmasti ja säikähtää omaa ääntään ja kiiruhtaa sulkemaan oven. Se ei ollut pomo, ei Nils, vaan hänen rautakenkäinen enteensä, joka tulee edellä, hänen enteensä, joka tulee ilmoittamaan, että pata on nyt pantava tulelle — Tarjen selkää karmii. Minkähän näköinen se on, hän miettii, mistä se tulee ja minne menee? Ja olisikohan se mahtanut tulla, jos maja olisi ollut tyhjänä tänä iltana? Onko se jokin salaperäinen voima Nilsissä vaiko tarkkakuuloisuutta hänessä itsessään? Ja olisivatko koirat huomanneet mitään, jos ne olisivat olleet kotona? Vahinko, että hän on yksin, hän ajattelee ja ottaa lyhdyn alas koukusta ja niistää kynttilää sormin, mutta Jon lähti tänään kylään ruokaa ostamaan ja koirat ovat Nilsin mukana ulkona. Enne — onko se ehkä ajatus? Voiko ajatus pukeutua jonkinlaiseen aineeseen — — hän panee lyhdyn liedelle ja ryhtyy tekemään tulta, siitä tulee turvallista lämpöä, ja se on samalla seurana. Tuokion kuluttua nurkassa leimahtaa, tuohi kiertyy hitaasti liekissä, siinä kitisee ja räiskähtelee, ja ennen kuin huomaakaan Tarje istuu laulaen tulen ääressä ja unohtaa ikävyyden ja yksinäisyyden, unohtaa enteen ja kaiken ympärillään. Mutta seis, tunturilla käydään taas, ripeitä askelia, jotka tulevat suoraan majaa kohti, korkorauta helähtää kiveen — tällä kertaa siellä on todellakin Nils, Tarje avaa oven toistamiseen, niin että valo virtaa ulos:

— Nils? hän kysyy niin kuin ennenkin, mutta tällä kertaa hänen äänensä on reipas.

— Niin, kuuluu ulkoa.

Hopeanvalkea pää ilmaantuu valoon, kaksi pyöreätä olkapäätä sukeltaa esiin, pomo seisoo ilmielävänä oven edessä, koirat heiluttelevat häntäänsä hänen jalkainsa juuressa — nyt ne hiipivät yksitellen kynnyksen yli ja menevät nurkkaan, missä kulho odottaa, ja särpivät hyvällä ruokahalulla. Majassa tuntuu nyt niin kotoiselta ja turvalliselta, niin kaikin puolin mukavalta, Tarje pyörähtelee sinne tänne ja löytää kulpin ja löytää puulusikan, pomo on luultavasti hänkin nälissään. Nyt hän istuu lieden edessä ja syö, istuu siinä vanhana ja ryppyisenä ja kuluneena ja käyttää lusikkaa hiljaa kulpissa ja pistelee höyryävää juustomaitoa poskeensa. Herra siunatkoon sinua, ajattelee Tarje ja katselee häntä niin kuin uskollinen koira, oi Jumala, miten mielellään hän suo vanhukselle ruoan, suo hänelle kaiken hyvän, mitä maailmassa on — —

— Ylös nyt, pojat, kuulitteko!

Kristofer nousee unenpöpperössä ja panee jalkansa lattialle — kyllä, kyllä, vastataan hänen takaansa, kaikki he haukottelevat ja oikovat jäseniään, ai, miten kankeita ne ovat, kunpa saisi nukkua vielä tunnin. Mutta pomo on tunnollinen ja pomolla on kiire, hän tietää, että päivä on lyhyt, ja lyö käsiään yhteen ja hoputtaa heitä. Nyt he kompuroivat ulos hämärään kantaen pyttyjä ja isoja sankkoja, Kristofer on välistä niin väsynyt, että tuskin pysyy pystyssä ja hoipertelee kuin juopunut. Heidän pitää ensin lypsää lehmät, Nilsillä on mukana neljä kappaletta, Dagros, Kranselin, Huldra ja Drople —sitten heiltä ei ainakaan puutu maitoa. Ja sen jälkeen on käytävä reuna ja otettava selko lampaista ja katsottava, että ne ovat sisäpuolella — mentävä selänteitä pitkin, seurattava rajaa, mies kumpaakin puolta, kuljettava puolitoista peninkulmaa, kunnes he kohtaavat toisensa Rokkenissa ja voivat heittäytyä lepäämään vähäksi aikaa. Semmoista paimentamista nimitetään ohjaamiseksi, se on nyt yleisin tapa, mutta siihen aikaan oli toisin, siihen aikaan enimmäkseen pidettiin eläimiä koossa, tunturilla kun usein oli petoja. Nils oli edellisenä vuonna vähitellen muuttanut tapaa, sillä lammas menestyy paljon paremmin, kun se saa kulkea ja toimia oman päänsä mukaan, ohjaamisella oli vain se paha puoli, että saattoi menettää monta eläintä. Niinpä niitä olikin vartioitava sitä paremmin, ja niinpä paimenten täytyi käyttää koipiaan — Mydanin linnasta Rokkeniin ja Rokkenista taas takaisin. Siitä saattoi koitua raskas matka monin ylimääräisin toimin, sillä lammas on usein kovin levoton — varsinkin ensi aluksi tunturille tultuaan — se voi kuljeksia mustalaisen lailla sinne tänne ja tuottaa paimenille paljon mieliharmia. Eikä työtä suinkaan helpottanut se, että iltapäivällä oli käytävä reuna vielä toiseen kertaan.

— Minä tiedän, että se on ankaraa työtä, sanoo Nils — mutta sellaista on olla minulla paimenena ja niin minä sen tahdon, jotta tiedätte!

Hän ei säästä paimenpoikiaan, ja vielä vähemmän hän säästää itseään. Mutta hänelläpä onkin oikea aarre vartioitavanaan, yksitoistatuhatta eläintä, ja kaikki on saatava takaisin, kaikkien on palattava tunturilta siihen taloon, mistä ovat tulleet, Gletneen ja Grobohun, Viknesiin ja Eedeen, Spikkaan ja Søilandiin ja Kvinlaugiin ja Vaageen. Siinä on niin vanhoja eläimiä kuin nuoriakin, siinä on numrnilampaita ja typyhäntälampaita ja sheviotteja, siinä on pässejä ja emälampaita ja vuonia, mustia ja valkoisia, isoja ja pieniä — ja joka-ainoa on uskottu Nilsin huostaan, joka-ainoa annettu hänen säilytettäväkseen. Pomo pitää huolta kaikista ja tietää tarkalleen, montako hänellä on, jokaisella on villassaan merkki ja kaulassaan kaulain, jossa on omistajan nimi. Ola saa olla rauhassa omiensa suhteen ja Jakob ja Simen ja Rars ja Theodor — kaikki järjestään vanhaan Øigaren muoriin asti, jolla on vain yksi lammas, josta hän eroaa vesissä silmin ja sydän särkymäisillään surusta. Kaikki, kaikki voivat olla huoleti, lampaat ovat hyvissä käsissä ja tulevat takaisin niin pyöreinä ja pulskina, että on mahdotonta tuntea niitä.

— Väitätkö sinä, että nuo ovat minun?

Kyllä, nimi on selvästi kaulaimessa, talon ja omistajan, ole hyvä.

— Voi, voi, miten kauniita eläimiä, niin, niin, ilmankos sanotaan, ettei kukaan osaa paimentaa niin kuin sinä.

Tietysti voi sattua, että toisinaan puuttuu joitakin lampaita, on helppo taittaa jalkansa rinteellä tai syöksyä jyrkänteestä alas, jotkut eläimet saattavat myös villiintyä ja jäädä yksin tunturille, kun paimen lähtee pois. Hän ei sitä ehkä heti tiedä, mutta hän koettaa laskea niitä matkalla — mieluummin jonkin porraspuun kohdalla, minkä yli lampaita voi mennä korkeintaan kaksi kerrallaan — hän lukee ja laskee yhteen ja kynsii korvallistaan ja lukee uudestaan. Ei, luvut eivät sovi yhteen, hän saa säännöllisesti liian pienen summan. Ja vihdoin tulee jakopäivä — silloin paimen pääsee vihdoin asiasta perille ja näkee, montako eläintä hän on kadottanut, ja sitten hänen taas täytyy lähteä takaisin. Hänen pitää vielä kerran mennä tunturille, vaeltaa monta peninkulmaa löytääkseen lampaansa. Kenties lammas on mennyt reunan yli ja joutunut toiseen laumaan — ja vihdoin viimein tulee sana, että eläin on siellä ja siellä. Ja sitten on maksettava lunnaat, ja vaikkei se kysykään suuria rahoja, ovat ne kuitenkin harmillisia rahoja, katkeria suorittaa. Mutta pahemminkin voi sattua — lammas on poissa, eikä sitä enää löydy, tunturilla on saattanut olla lammasvarkaita, Herra ties, mitä on tapahtunut. Silloin Nils on maksanut omistajalle tinkimättä äyriäkään.

— Tehkööt muut mitä tahansa, mutta näin on minun tapani, hän on sanonut tahtomatta tietää mistään vastaväitteistä — saatte taipua minun tahtooni.

Mutta sittenpä Nils onkin paimen, joka on hiukan enemmän kuin toiset. On vain raskasta olla hänen palveluksessaan, sillä lammasta on vartioitava kuin silmäterää, lammas ei saa päästä karkuteille, lammasta ei saa hyljätä. Lampaiden vuoksihan täällä tunturilla ollaan — ja ensin parvi, sitten paimen, sanoo Nils. Sillä ihmisellä on järki, ja hän voi vähän odottaakin, mutta lammas paralla on vain villansa, ja se on kuin Eeva paratiisissa ja voi syöstä itsensä turmioon, ellei sitä pidetä tarkasti silmällä, vaan jätetään oman onnensa nojaan. Ja niin paimenpoikain täytyy juosta reunaa, olkootpa lampaat miten hiljaisia ja rauhallisia tahansa — sillä jos he tahtovat paimentaa, niin heidän pitää paimentaa, tunturilla voi sattua kaikenlaista, eikä koskaan voi olla varma, sanoo Nils. Eikä hän itseäänkään säästä, käy reunan joka ainoa päivä, olkoon sää millainen hyvänsä. Ilves liikuskelee silloin tällöin lakeudella, karhukin saattaa jonakin vuonna ilmaantua, eikä kumpikaan hyljeksi herkullista lammasta. Mutta pahin vihollinen on ahma, kavalin eläin maan päällä — yksikin ahma liikkeellä, ja tunturilla on turvatonta peninkulmamäärin. Itse paholainen riivaa ahmaa, syödäkseen yhden lampaan sisälmykset, juodakseen verta janonsa sammuksiin se tappaa huolettomasti joukoittain eläimiä, se raivoaa laumassa ja murhaa murhaamistaan kuohuvassa, mielettömässä verenhimossaan. Siinä on jotakin, mikä muistuttaa ihmistä — niin kuin ihminen ei koskaan saa tarpeekseen, niin kuin ihminen tahtoo hävittää ja koota itselleen kymmenen kertaa enemmän kuin tarvitsee — niin ahmakin tahtoo mässätä toisten hengillä ja repiä ja tuhota. Se tassuttelee ylt'ympäri karvaisin käpälin, julmuus eläimen haahmossa, ahneus ja kyltymättömyys, joka tuntee vain yhden lain — murhata kaikki, jotka ovat sitä itseään heikompia. Ja silloin on rauha tunturilla lopussa, silloin on koottava eläimet ja pidettävä niitä koossa ja siirryttävä sitten hitaasti paikasta toiseen. Ja silloin tulee vielä enemmän työtä, vielä kiireempää, vielä tiukempaa, sillä lampaat tahtovat kulkea oman päänsä mukaan niin kuin ennenkin eivätkä ymmärrä omaa parastaan.

Tänä vuonna ei ole tavattu ahmoja, mutta pohjoisessa on Staale Kvina suunnattomille lammaslaumoineen — sanotaan siinä olevan tuhatneljäsataa eläintä — ja lännessä Per Syrdalen omineen, ja hänelläkin lienee yhtä paljon. Staalen suhteen ei tarvitse olla huolissaan, välillä on kapea järvi, joka muodostaa jonkinlaisen luonnollisen rajan, eläimet eivät mene sen yli, eivät voi sekaantua toisiinsa, mutta pahemmin on länsireunan laita. Staale on sitäpaitsi laatuunkäypä mies, ystävällinen ja hyväntahtoinen, kenties hiukan kerskaileva, hän esiintyy mielellään suurena ja tekeytyy suuremmaksi kuin todellisuudessa on, mutta sen saa häneltä unohtumaan — varsinkin jos osaa kohdella häntä oikealla tavalla. Per Syrdalen sitävastoin — no, Per on ennen kaikkea äkäpussi ja ylen pikkumainen ja kitsas ja itsepäinen, itsepäinen kuin pukki. Mikä on minun, se on minun, sanoo Per Syrdalen, ja sen mukaan hän toimii niin pienissä kuin suurissakin asioissa, ja oikeus kuin oikeus, tuumii hän eikä anna tuumaakaan perään. Niin, niin kyllä, vastaa Nils nyökäten, minä en tietenkään tahdo kieltää sinulta oikeuttasi, mutta emmekö kuitenkin koettaisi sopia tätä parhain päin? Kyllä, jos sinä teet niin kuin minä vaadin ja suoritat minulle lampaista lunnaat, minä olen ottanut ne omalta alueeltani —

Kristofer kuuli eräänä päivänä joka sanan, hän seurasi silloin Nilsiä
Perin luo ottamaan selkoa eräistä lampaista.

— Niin kyllä, sanoi Nils hymyillen — sinä otit ne kahdenkymmenen askeleen päässä reunasta, paimenpoikani näki sen töyräältä, etkö olisi voinut käännyttää niitä takaisin, kun tiesit, miten lähellä ne olivat?

— Minulla oli oikeus tehdä, mitä tein, voitko kieltää sitä?

— En ole lainkaan aikonut kieltää sitä, sanon vain, että olisit voinut käännyttää ne, eihän toki ole välttämätöntä kohdella toisiaan niin kuin sudet?

— Sudet? Minä noudatan lakia — —

— Laki, laki, mitä laki merkitsee? Jos me kohtelisimme toisiamme siivosti, emme tarvitsisi mitään lakia. Tässä me oleskelemme vierekkäin, eikä meidän välillämme ole minkäänlaista aitaa, eihän niin ollen voi mitään sille, että lampaat menevät reunan yli — minun laumastani sinun laumaasi ja sinun laumastasi minun laumaani, eivät lampaat sitä käsitä. Mutta tarvitsemmeko me siihen lakia? Laki on mustalaisia ja maankiertäjiä varten, meidän pitäisi toki voida sopia asia kaikessa ystävyydessä niin kuin hyvät naapurukset ainakin, sinä ajaisit minun lampaani minun puolelleni ja minä ajaisin sinun lampaasi sinun puolellesi. Emmekö voisi yhtä hyvin tehdä niin, sen sijaan että jaarittelisimme laista ja oikeudesta ja hätyyttäisimme alati toisiamme ja oikein vaanisimme tilaisuutta, niin kuin kuninkailla ja keisareilla on tapana? Emmehän me ole valtiomiehiä, meillä pitäisi toki olla parempi järki kuin sellaisilla. Se säästäisi meiltä kummaltakin melkoisesti mieliharmia ja paimenpoikamme pääsisivät paremmille päiville, ja meillä olisi rauha sodan asemesta.

Mutta ei, Per piti kiinni laista ja oli riidanhaluinen ja taipumaton. Oikeus kuin oikeus, hän sanoi, ja Nilsin lampaat olivat menneet reunan yli ja tulleet hänen alueelleen, sitä ei voinut kieltää. Ja Nils tiesi, mitä laki sanoi —

Kyllä, Nils tiesi sen:

— Minä olisin voinut ottaa sinulta monta viime kesänä, jos olisin tahtonut, niin että ei sen puolesta —

— Se on sinun asiasi.

Sitten Nils maksoi, rauhallisesti ja sävyisästi niin kuin ei mitään olisi tapahtunut ja lähti takaisin sanomatta pahaa sanaa. Ja Kristofer seurasi hiukan luppakorvaisena perässä, yhtä kokemusta rikkaampana, ja ihmetteli itsekseen. Että pomo, joka oli niin rohkea ja niin mahtava, että pomo todellakin mukautui tuollaiseen!

Silloin pomo kääntyi, oli kuin hän olisi lukenut Kristoferin ajatukset:

— No niin, Kristofer, voihan olla, että minä olisin tehnyt toisin silloin kuin olin nuori. Mutta sanonpa sinulle erään asian: ensiksikin Per oli oikeassa, jos kohta hän ei menetellyt erikoisen kauniisti, ja lisäksi Per on sitä lajia, että jos hän on oikeassa, niin hänen täytyy saada oikeutta, hän ei millään ehdolla voi antaa perään. Kun minä nyt tiedän sen, minkä tähden minun sitten pitäisi panna kova kovaa vastaan? Tekisikö se Perin taipuisammaksi? Ei, sitä en usko, päinvastoin, päinvastoin. Hyvä, Per saakoon saatavansa, kun ei voi olla ilman sitä, ja minun on paimennettava lampaitani paremmin, etteivät ne mene reunan yli ja anna Perille uutta tilaisuutta. Muuta neuvoa en tiedä — asia ei parane sillä, että minä rupean tekemään vastapalveluksia ja pidätän Perin lampaita ja otan lunnasrahat takaisin. Syntyisi vain kilpailu siitä, kumpi saisi otetuksi enemmän lampaita — mutta minä olen täällä tunturilla paimentaakseni enkä kilpaillakseni Perin kanssa. Ja sen tähden ei sinun pidä koskaan mainita tästä, ei koskaan puhua tästä enempää Jonille kuin Tarjellekaan, he ovat kumpikin nuoria ja kiivaita, se vain ärsyttäisi heitä, ja he ovat jo muutenkin tarpeeksi kiihtyneitä. Sinä sitävastoin olet maltillisempi, sinun kanssasi voi puhua, sinä olet kokenut jotakin elämässä —

Pomo keskeytti hetkeksi.

— Sinähän ymmärrät, mitä minä tarkoitan, Kristofer, minä en ensi sijassa katso oikeutta, ja jos tahdot seurata neuvoani, niin älä sinäkään tee sitä. Koeta, mikäli mahdollista, järjestää asiat siten, ettei sinun tarvitse väitellä oikeudesta, siitä sinä et lihoa ja vielä vähemmän sinun lampaasi, ja lammas on paimenelle kaikki kaikessa, ensin lammas, sitten muut asiat —

Samana iltana Kristofer istuessaan majassa ja kaivaessaan mytystään uutta sukkaparia tuli kajonneeksi kulkuseen — kil, kuului nurkasta hiljaa. Hän kohotti hämillään katseensa — kyllä, kaikki katsoivat häneen, Jon, Tarje ja pomokin.

— No, mies, mitäs sinulla siellä on?

— Oh, kulkunen vain, minä tulin ottaneeksi sen mukaan —

Pomo ojentaa kätensä.

— Uushopeaa, sanoo hän ja katselee sitä ja pudistaa sitä hiukan.

Uushopeaa — he höristävät korviaan, kulkunen kulkee kädestä käteen, aivan kuin se olisi hyvinkin hieno soitin, he kallistavat päätään ja kuuntelevat vuoron perään, oletkos kuullut niin kaunista ääntä!

— Ihan kuin lasia, sanoo Jon kasvoillaan hyväntahtoinen hymynsä.

— Se kuuluisi tunturilla kauas, tuumii Tarje uneksivaan tapaansa.

Pomo nyökkää:

— Niin, se ei tosiaankaan ole huono.

Kristofer nousee äkkiä seisomaan ja katsoo pomoon loistavin silmin.

— Sa-saanko minä panna sen lampaan kaulaan.

Pomo hymyilee.

— Olet siis jo valinnut itsellesi lampaan?

Ja Kristofer vastaa viattomasti:

— En minä ihan tarkalleen ole valinnut, mutta paria, kolmea olen katsellut, niin että jos saisin luvan —

Pomo on jälleen vakava.

— Ajatellaanpa asiaa, Kristofer, hyvä tiuku on täällä kallisarvoinen, sano sinä vain, kun olet päässyt selvyyteen tahdostasi.

XXVII.

Lehmät on lypsetty ja aamiainen syöty, nyt on jälleen käytävä reuna, mies kumpaakin puolta, sitten on taas kaksi jäljellä. Mitä nuo kaksi tekevät? Oh, työtä on kyllä tarpeeksi, on hankittava polttoaineksia, kanervaa ja vaivaiskoivuja ja katajia, seiniä on tiivistettävä turpeella — kenelläkään ei ole aikaa laiskoitella.

— Sinä lähdet minun kanssani, sanoo pomo katsoen Kristoferiin — ja sinä, Tarje, saat tänään pysyä kotona ja olla suutarina ja pohjata, sitä ei enää voi lykätä tuonnemmaksi. Ja Jon saa koettaa kalaonneaan, juustomaitoa on viime aikoina syöty kovin ahkerasti, eikä taitaisi olla pahaksi, vaikka saisi hiukan vaihtelua ruokaan — vai mitä te itse arvelette?

Vähän sen jälkeen on Kristofer matkalla, hän kulkee rauhallisesti etelään päin, vaeltaa tietään pää pystyssä ja katse liihotellen laitumella, yksi koirista seuraa häntä. Ja pomo kulkee pohjoiseen Staalea kohti ja kaartaa sitten länteen — sillä tavoin he saavat laitumen väliinsä ja kiertävät lampaat ja katsovat, että ne ovat huomattavasti reunan sisäpuolella, hampaat ovat nyt muuten rauhallisia, ne ovat jo aikaa päässeet hyvään lihaan eivätkä enää liiku niin pitkiä matkoja kuin ennen, on kuin ne olisivat huomanneet sen rasittavaksi, ruho on käynyt viime aikoina raskaaksi ja villakin, joka on kasvanut uskomattoman nopeasti, painaa ja estää niitä liikkumasta. Tietysti on joukossa huimapäitäkin, joita ei ole luotu tunturilla pidettäviksi, lisäksi on lajissa eroa, toiset pysyvät uskollisesti yhdessä ja ovat kutakuinkin helposti paimennettavissa, toiset kuljeksivat ylt'ympäri yksikseen tai parin kolmen ryhmissä ja hajaantuvat joka suuntaan laitumelle, niin että kadottavat muut näköpiiristään ja tuottavat paimenelle paljon vaivaa. Kristofer on selvillä kaikesta ja alkaa jo saada kokemusta, hän erottaa pässin emälampaasta neljän-, viidensadan askeleen päästä ja tuntee jokaisen lammaslajin ja sen ominaisuudet ja kävelytavan, tietää jo kaukaa, mitä hänen edessään on. Sheviotti on helppo tuntea pitkästä ja leveästä hännästään ja suurista, alaspäin kääntyneistä korvistaan, se on tunturin hienoin lammas, niin komea ja upea, että loistaa, herrasmies kiireestä kantapäähän, sillä on myöskin herrasmiehen kevytmieliset tavat ja paras ja pehmein villa. Sillä lampaiden laita on niin kuin ihmistenkin, niiden joukossa on hienoja ja yksinkertaisia, mahtimiehiä ja korutonta rahvasta. Typyhäntälammas esimerkiksi on sarkapukua käyttävä tasainen ja hiljainen maalainen, pieni ja matala, se ei voi mitenkään ryhtyä kilpasille sheviotin kanssa, lyhyine pukinhäntineen ja pienine korvineen se ei tarjoa, silmälle mitään nautittavaa. Ja villa pysyy itsepintaisesti takkuisena, eläin on kaikin puolin karkea ja yksinkertainen — mutta sittenkin, sittenkin. Mikään lammas ei ole niin hyvä paimentaa, mikään ei pysy niin koossa kuin se. Kun sheviotit hajaantuvat tunturille, yksi sinne, toinen tänne, pysyvät typyhäntälampaat tarkasti yhdessä ja syövät toverillisesti vierekkäin ja viihtyvät toistensa seurassa ja siirtyvät laumana paikasta toiseen. Typyhäntälammas on siinä suhteessa verraton, se ei kai ole sen viisaampi kuin toisetkaan, mutta se osaa käyttäytyä paremmin ja hankkii paimenelle vähemmän harmia. Jos se on tullut liian lähelle reunaa, on se pakko käännyttää, Kristoferin tarvitsee vain näyttäytyä ja nostaa kätensä ylös — tavallisesti koko joukko tekee täyskäännöksen ja seuraa tiuvukasta takaisin eikä aivan pian uudista yritystään. Harvoin on tarpeen usuttaa koira niiden kimppuun, typyhäntälammas on sävyisä ja myöntyväinen, pikku pieneläjä, ajattelee Kristofer ja on jo aikoja sitten ihastunut tuohon vaatimattomaan ja osaansa tyytyväiseen eläimeen, Tavallisesti se on kokonaan musta tai muuten musta, mutta harmaakylkinen, eikä sillä ole mitään, millä komeilla, mutta joskus se on kokonaan sininen — sininen kuin vaeltava savu tai usva, silloin Kristofer muistaa tiuvun ja tietää, mikä sen tulee saamaan, mikä on tunturin kaunein lammas.

Sitten siellä on mustanaama, kuten sitä nimitetään, kaikki tietävät, minkä näköinen se on — päästään musta kuin neekeri, voisi luulla, että se on tullut semmoiseksi käyttämällä laitumenaan vastapoltettua kaskea ja nakertelemalla hiiltyneitä puita ja korventuneita kanervanvarsia, että se on vain noennut itsensä ja voisi jälleen tulla puhtaaksi ja kauniiksi. Se on muuten kelpo lammas — ja varsinkin pässi on komea isoine sarvineen, jotka kiertyvät mahtavina molemmin puolin päätä. Kristofer seisoo usein hiljaa paikoillaan ja katselee sitä — ja pässi seisoo ehkä sekin hiljaa, laiskana ja välinpitämättömänä mäellä ja katsoo eteensä veltoin silmin. Paneutuisiko pitkäkseen, se ajattelee, vai söisikö vielä vähän? Se muistuttaa siinä seisoessaan kuningasta, sillä on ikään kuin kruunu päässään, ja se on ylhäinen ja ylpeä ja hieno, kuninkaalla on vain huono ryhti, kuningas on uninen, kuningas on veltto. Niin kuningas jää siihen seisomaan eikä tiedä, paneutuako pitkäkseen vai syödäkö vielä vähän. Ja kun Kristofer vihdoin menee — kuningas yhä seisoo ja tuumiskelee siinä raskas sarvikruunu päässään eikä vieläkään ole päättänyt, mitä tehdä, ja on edelleen yhtä uninen ja veltto…

— Ihaha, kuuluu mäeltä, kun Kristofer astuu ohi, toinen hevosista hirnuu hänelle; Nilsillä on niitä kaksi tunturilla, ne kapsuttelevat ympäri liekaköysi jalassa ja tuntevat ihmisen pitkän matkan päästä.

— — Ahaha, vastaa Kristofer, ja ellei hevonen ole kovin kaukana tiestä, menee hän hyväilemään sitä, sivelee ystävällisesti sen turpaa ja antaa sille kimpaleen ruokapussistaan. Ja kop, kop, kuuluu hänen takaansa, kun hän jälleen lähtee menemään, Kristofer on ilmeisesti hevosen suosiossa, se yrittää seurata häntä, Mutta liekaköysi on niin raskas ja vaivalloinen, kop, kop, ja sitä on niin vaikea saada mukaan, ja hetken kuluttua hevonen hiljentää vauhtia ja luopuu yrityksestään ja pysähtyy. Ihaha, sanoo se vielä kerran ja kutsuu häntä ja tahtoo saada seuraa, Kristoferilla ei ole liekaköyttä jalassaan, Kristoferin ei pidä mennä niin nopeasti.

Hiljaisessa, viileässä aamussa lepää tunturi syvin varjoin, pitkin sinisin juovin, jotka hiipivät hitaasti mäkien alta, on kuin ne lankeaisivat kirkontorneista, solakoiden runkojen ja latvojen muodostamasta metsästä, joka sulkee tien jossakin tuolla idässä. Ei, kanervamättäistä ne vain tulevatkin, matalasta vaivaiskoivusta, vyörykivestä, maata myöten ryömivästä katajasta — kerran lampaasta tai kahdesta, jotka seisovat Orrobronin ylänteen harjalla ja näkyvät runsaan neljännespeninkulman päähän. Kristofer suuntaa katseensa niihin, sheviotteja, sanoo hän itsekseen ja tietää samassa, että ne ovat kovin lähellä reunaa, paras käännyttää saman tien, tosin idässä ei ole ketään Periä, mutta siellä on autioita ja vaikeakulkuisia seutuja, lammas voi sielläkin joutua kadoksiin. Nuo kaksi seisovatkin pää reunaan päin ja siirtyvät askel askeleelta lähemmäksi — niinpä Kristofer tekee kaarroksen ja menee sitten suoraan lampaita kohti, jotta ne näkisivät hänet ja kääntyisivät itsestään. Koira ymmärtää ja kohottaa päätään — enkö minä saa, se ikään kuin sanoo ja nuuskii tuulta vasten ja vapisee jännityksestä, minä kyllä saan ne lähtemään!

— Tule perässä, sanoo Kristofer puoliääneen — koetetaan kohdella niitä siivosti.

Tuokion kuluttua lampaat käyvät levottomiksi, ne huomaavat paimenpojan tuolla alhaalla, ihmisen, joka tulee heitä kohti perässään koira, se äkäinen pikkuotus, joka on pahempi kuin itse paarma. Ne seisovat vähän aikaa katsellen heitä, sitten ne ottavat suuntäyden ruohoa tai parikin ja jäävät edelleen töllistelemään. Ihminen ilmeisesti lähestyy ja pikkuotus myöskin — no, eihän tässä ole mitään hätää, ne ovat vielä matkan päässä — ja lampaat ottavat vielä yhden suuntäyden. Ne ovat omalla tavallaan uhittelevia, ne seisovat harjalla ja tömistelevät etujaloillaan eivätkä hievahda paikaltaan — ja samassa pelko valtaa ne, ja ne pakenevat viisi-, kuusikymmentä askelta. Sitten ne jälleen pysähtyvät ja mulkoilevat ja ovat taas yhtä järkähtämättömiä ja uhittelevia ja uljaita ja urhoollisia — niin käy pari kolme kertaa peräkkäin, ne juoksevat vain ristiin rastiin, niin etteivät ne oikeastaan siirry mihinkään suuntaan. Hyvä, Kristofer huomaa tulleensa oikeaan paikkaan ja tavanneensa pari pahimman lajin niskoittelijaa, joita itse paholainenkaan ei pystyisi paimentamaan — ja niin hän usuttaa koiran niiden kimppuun:

— Ota ne, Burmand, hän huutaa.

Samassa koira karkaa matkaan, into, joka sen tähän asti on täytynyt hillitä, pääsee purkautumaan, se kiitää viivana mäen yli, vau, vau, suoraan lampaita kohti, jotka seisovat tuolla mulkoillen ja todistellen, hampaat kuulevat äänen, mutta eivät näe oikein hyvin ja pysyvät paikoillaan hiukan liian kauan — hoi! Nyt ne tekevät täyskäännöksen ja ryntäävät tiehensä koira kintereillään, nyt saavat niskoittelijat kivakan kyydin. Ne karkaavat vinosti kukkuloiden yli, ja nyt ne saavat koetella temppujaan, yrittäköötpäs vain nyt pysähtyä tai juoksennella ristiin rastiin — vau, heti on koira niiden kintuissa ja ajaa niitä eteenpäin kiukkuisesti haukkuen. Se taitaa tehtävänsä ja tietää, mistä on kysymys, lampaan ei auta kääntyä eikä juosta syrjään — heti on koira paikalla ja pakottaa eläimen takaisin sille tielle, jota sen on mentävä. Kristofer seisoo sillä välin kukkulalla johtaen ajoa ja huudellen koiralle — hiljaa, Burmand, hiljaa, hiljaa! Sitten hän kutsuu sitä pois ja lähtee taas eteenpäin, tänne, Burmand, tule tänne, tule tänne!

Aamu on hiljainen ja viileä, kaste riippuu liikkumattomana ruohonkorsissa ja kostuttaa jalan joka askelella, idässä kimaltelee Kjetevatnet rannat kaislojen peitossa, etelässä kohoaa Rokken heinähaasian kaltaisena, haasia on vain kokonaan kivestä ja murheellisen alaston ja karu ja harmaa, hiukan ruohoa jossakin halkeamassa, hiukan sammalta, hiukan jäkälää. Se luo länteen peninkulmaisen varjon, sinisen juovan suoraan tunturin poikki, varjon takana välkkyy Kvitjernet niin kuin vastahiotun viikatteen terä. Ja pitkin laidunta kulkee Mydanin ylänne, aurinko paistaa sen ruohotäpliin, sen pajupehkoihin ja vaivaiskoivuihin ja katajiin. Se on sangen pitkä selänne, joka viettää huomaamattomasti Rokkeniin päin, laaja tasanne tunturilakeuden yläpuolella, josta erkanee joitakin sivuhaaroja, Orrebronin ylänne ja Blommelin kukkula, Kristofer tietää joka-ainoan nimen. Täällä on pieniä notkoja tai laaksoja, joissa lampaitten on tapana maata yönsä, toiset siellä, toiset täällä, laumoiksi liittyneinä, aamulla ne sitten siirtyvät ylänteelle ja hajaantuvat päivän kuluessa, kokoontuakseen jälleen illan tullen. Kas, maassa on kapeita polkuja — perehdyttyään tunturiin lampaat tallaavat pieniä teitä makuupaikalta laitumelle ja noudattavat niitä uskollisesti päivästä päivään. Vasta kun ne aloittavat ateriansa, ne jättävät polun ja hajaantuvat ylt'ympäri. Kil, suon takana soi tiuku, Kristofer kuuntelee ja katsoo sinnepäin — hän on jo aikoja sitten oppinut tuntemaan tiuvun soinnista ja tietää, että se on vanhan Øigaren muorin lammas, joka vaeltaa täällä jo yhdeksättä vuotta, ja hän jää seisomaan ihan hiljaa. Aivan oikein, tuolta se tulee pajujen takaa ja sen perässä toinen ja kolmas — karvainen jono lyhythäntäisiä lampaita, joilla on pienet korvat ja takkuinen villa, emälampaita ja vuonia sekaisin, siellä täällä rauhallinen pässi, joka kauan sitten on kesytetty veitsellä ja tallustaa eteenpäin pää riippuen ja on sen näköinen kuin torkkuisi kulkiessaan. Siinä on mustia eläimiä, siinä on valkeita ja harmaita, ja kaikki vaeltavat peräkkäin, kaikki marssivat jonossa halki kanervan, ja jono pitenee pitenemistään. Kristofer katselee henki kurkussa, hänestä tuntuu kuin hän näkisi näyn, niin, kuin hän jälleen katsoisi taaksepäin ja kohtaisi kaukaisen, tuhansia vuosia sitten menneen aamun — kuin raamattu itse lepäisi avattuna hänen edessään, puhuvin kuvin ja elävin sanoin. Eläimet, jotka vaelsivat tuolla, jotka astelivat niin rauhallisesti tietänsä tunturin poikki ja seurasivat tiukua kiemurtelevana viivana, oli kuin ne eivät olisi olleetkaan vain eläimiä, ei vain laitumella käyviä lampaita, vaan eläimiä, jotka Jumala oli hyvyydessään luonut ja uskonut ihmisen haltuun, jotta ihminen puolestaan oppisi olemaan niiden Jumalana — Jumalan eläimiä ennen kaikkia muita hänen luomiaan. Ne kulkivat tuossa kuin joukko oppilaita, kulkivat omassa hiljaisessa, rauhallisessa toimessaan, ja niiden varjot liukuivat maan yli ja seurasivat niiden rinnalla niin kuin vaeltavat henget ja siunasivat maan äänettömillä askelillaan. Ja tunturi lepäsi hiljaisena niiden jalkojen alla, sammalen peittämine kallioineen, pitkine, uneksivine selänteilleen — tunturi lepäsi siinä sanomattomassa kauneudessaan ja kohotti ne kaikki hitaasti sineä kohti niin kuin suunnaton, ojennettu käsi.

Ja Jumala katsoi kaikkia, mitä hän oli tehnyt, ja katso, ne olivat sangen hyvät.

Tuo pieni raamatunhistorian lause pujahtaa Kristoferin mieleen ja sytyttää syvän hehkun hänen sydämeensä. Hänessä liikahtaa aavistus, on kuin jotakin tapahtuisi aivan hänen ihmettelevien silmiensä edessä — kuin valo tunkeutuisi kaikkeen olevaiseen ja paljastaisi sen hänen ihmettelevälle katseelleen. Tuollaisina hetkinä hänestä tuntuu kuin hän suorittaisi pyhää tointa ja paimentaisi itse Jumalan puolesta…

Kuluu aikaa, ennen kuin hän pääsee perille. Ensiksikin on tie jo sinänsä pitkä, ja lisäksi hänen täytyy kulkea selänteitä pitkin nähdäkseen molemmille tahoille. Se on vaellusta mäkeä alas ja taas mäkeä ylös, se rasittaa polvia, ja se hengästyttää. Ja silloin tällöin hän kaartaa, tekee laajan kierroksen lampaiden vuoksi, antaen niiden olla rauhassa siellä, missä ovat. Toisinaan hän myös yrittää laskea, kun näkee lauman jossakin mäellä, koettaa lukea, montako niitä on — pomo on siinä taidossa ihan verraton. Tuossa on kuusikymmentäkaksi, sanoo pomo, ennen kuin Kristofer on ehtinyt viiteentoista, hän näkee laskematta, onko ryhmässä kymmenen vai yksitoista. Niinpä Kristofer kulkee selännettä pitkin ja harjoittelee laskemaan niin kuin pomo laskee: kolmekymmentäseitsemän, hän saa laskettuaan niin nopeasti kuin voi. Mutta ei, kun hän lukee ne tarkemmin, niin niitä ehkä onkin kaksikymmentäyhdeksän tai yli neljäkymmentä. Ja Kristofer ymmärtää, että hänellä on vielä hirveän paljon oppimista ennen kuin hän osaa niin kuin pomo.

Sanajalka huojuu vaaralla pitkin hammaslaitaisin lehdin, jotka muistuttavat syvänvihreitä kukonsulkia, lumirikkoja näkyy siellä täällä hentojen, lehdettömien varsiensa varassa, sara ja ukonparta kasvavat soilla, viimeksimainittu muodostaa joustavia mättäitä, jotka rutisevat jalan alla, ne muistuttavat piikkejään haroittavaa siiliä. Ja kanerva tomuaa joka askeleella, kukat ovat ammollaan varpujen päissä ja varisuttavat pölyä ja tuoksuvat hunajalta, paksua suitsutusta kohoaa ilmaan täyttäen sen makealla lemullaan, ja notkossa lepattaa niittyvilla hyppysellinen villaa varren päässä, se on kuin tulitikun nenässä, pieni soihtu ruohikossa. Niitä on vain niin monta, ja kaikki keinuvat tuulessa ja päästävät silloin tällöin untuvan ilmaan, lentävän tähden, joka on hienointa silkkiä ja kiitää peninkulmia yli tunturin sylissään nukkuva siemen. Kristofer kumartuu välistä taittamaan sellaisen, miten pehmeätä ja hienoa, hän ajattelee ja kääntelee sitä sormissaan, miten herkullista ja valkoista ja puhdasta. Se kasvaa hohtavana suossa ja on suon kasvi ennen kaikkia muita, suon oman hengen luoma, töyhdössään suon tiivistyneet huurut —

Myöhemmin aamupäivällä Kristofer pääsee perille Rokkeniin ja heittäytyy maahan Kvilesteinenin kohdalla, oh, onpa hyvä taas hengähtää vähän. Pomo on jo tullut, hänellä on pieni kahvipannu mukanaan, ja hän on ollut hakemassa polttorisuja, nyt hän ryhtyy tekemään tulta. Heillä on tulisija kivien lomassa, tuokion kuluttua leimahtaa kirkas liekki, se leikkii heidän välillään ja räiskähtelee mukavasti. Tuntuu korventuneen katajan ja kanervan lemua, sitten tunkeutuu höyry pannun nokasta ja kahvin tuoksu sekoittuu savuun.

— No, mies, miten sinun puolellasi oli?

— Kaikki hyvin, minä käännytin muutaman lampaan Orrebronin ylänteellä, muuten olivat eläimet kaikkialla ihan siivosti.

— Sanoitko, että niitä oli useampia?

— Niitä oli vain kaksi.

— Sinä et nähnyt, millaisia ne olivat?

— Näin kyllä —

Kristofer alkaa kertoa, Nils kuuntelee ja katsoo häneen, mutta ei silti unohda pannua.

— Petra siinä käsittääkseni on ollut, Petra ja Olava, osuitpa oikeaan paikkaan, poikaseni!

— Menettelinkö minä oikein?

Kristofer katsoo jännittyneenä pomoon.

— Siltä kuuluu.

Kahvihöyry nostaa läppää, ruskeita pisaroita juoksee pannua pitkin ja tippuu valittaen tuleen, jossa ne vihaisesti sähähtäen hajoavat. Paikasta, missä he istuvat, näkee pohjoisessa Mydanin ylänteen, joka kohoaa hitaasti sineä kohti ja viettää loivasti kummallekin sivulle, kanervan ja vihreiden niittyjen ja paju- ja vaivaiskoivuvesakkojen täplittämänä. Kaukana rinteellä on lammaslauma, niitä näkyy joukoittain soilla, ja ne loistavat kauas kesäauringossa.

— Tunturi on kaunis tänään, sanoo Nils.

Kristofer tuijottaa uneksien eteensä.

— Tunturi on aina kaunis, hän vastaa.

Sitten he saavat kahvia ja ruokaa, ja jos on oikeat ajat ja lammas on oikeassa mielentilassa, voivat he paneutua mukavasti pitkäkseen ja nukkua iltapäivään asti, ennen kuin uudelleen ryhtyvät paimentamaan, mutta usein heidän täytyy lähteä saman tien, käydä reuna takaisin majalle, ennen kuin ovat saaneet niellyksi ruokansa, talsia toistamiseen koko pitkä matka ja tarkastaa lampaat vielä kerran. Mutta nyt he vaihtavat, niin että Kristofer saa lännenpuoleisen reunan, missä Per Syrdalenin alue on, kun taas pomo lähtee itäistä tietä.

Sellaisina päivinä he ovat kotona ennen puoltapäivää ja voivat saada hiukan maitoa ja juustomaitoa ja heittäytyä sitten makaamaan pariksi tunniksi. Nyt on tunturilla paahtavan kuumaa, sää kun on kirkas ja tyyni, ja nyt lampaatkin paneutuvat pitkäkseen ja lepäävät vähän aikaa. Ne eivät enää jaksa liikkua, eivät kuljeksia ruokaansa hakemassa tässä korventavassa kuumuudessa, niillä on liian paksu puku. Ne ovat väsyneitä, kovin väsyneitä, ne tahtovat torkkua vähän aikaa — niinpä ne laskeutuvat makuulle siihen paikkaan, niissä ovat, ja röyhtäisevät möykyn suuhunsa ja alkavat pikkuhiljaa märehtiä ja hankkivat itselleen siten viihtyisän hetken.

Koko tunturi lepää hiljaa, laajalti ympärillä lepää eläimiä katsoen nukkuvin silmin eteensä ja liikuttaen leukojaan edestakaisin ja nauttien palkkaa aamun uurastuksesta. Koko mahtava tunturi lepää ja vaikenee, tiuvut, jotka kilisivät ja helisivät ja vastasivat toisilleen selänteeltä selänteelle, jalat, jotka ponnistelivat polulla, sorkat, jotka kalahtelivat kallioon — kaikki on vaiti, vaiti, vaiti. Kiireet ovat ohi, hiukan alempaa katsottuna näyttää ylänne olevan täynnä vyörykiviä, hiljaisia, pyöreitä, nukkuvia kiviä, jotka ovat vierineet rinteitä alas ja pysähtyneet ruohikkoon ja kanervikkoon, asettuneet sinne, missä parasta oli.

Sitten on taas paimenen aika.

Hän herää ja oikoo jäseniään sisällä majassa, haukottelee muutaman kerran ja verryttelee jäseniään.

— Ylös nyt, Kristofer, meidän pitää lähteä, jos aiomme tehdä kierroksemme iltaan mennessä!

Koirat vingahtelevat ja raapivat ovea, makuulavalta kuuluu nitinää ja natinaa, pomo seisoo jo tuossa permannolla ja ottaa juuri maitokulpin käteensä. Aimo kulaus maitoa ja palanen ohkoleipää — sitten hän on valmis uudelle kierrokselle.

Mutta odotahan, eräänä päivänä hän pysähtyy, ennen kuin asettaa kulpin huulilleen, ja kysyy lyhyeen tapaansa:

— Oletko valinnut itsellesi lampaan?

— Kyllä, Kristofer on valinnut.

— Hyvä, ota sitten mukaasi hyppysellinen suolaa ja pane tiuku taskuun, niin koetamme ripustaa sen —

Samana iltana vaelsi tunturilla muudan typyhäntälammas, sininen emälammas, heilautellen päätään ja säpsähdellen hienoa tiukua, joka helisi sinisessä hämärässä ja täytti sen suloisella hyrinällä…

XXVIII.

Syksy alkaa, päivät käyvät lyhyemmiksi, paimenelle jää vähemmän aikaa, ja hänen täytyy pitää kiirettä, jos aikoo saada työnsä tehdyksi iltaan mennessä — reuna vain on yhtä pitkä kuin ennenkin. Ja lammas, joka viime aikoina on ollut veltto, rupeaa taas liikkumaan ja tulee levottomaksi ja kuljeksii ylt'ympäri.

Se on liikkeellä varhaisesta aamusta, sen täytyy olla tarkkana ajasta, jos aikoo päästä kylläiseksi, ennen kuin yö saapuu — aikaisemmin se toisinaan oli ajettava, ylös, kun se nukkui aivan liian kauan, nyt se itse lähtee makuupaikastaan, jopa ennen kuin tähdet ovat sammuneet taivaalta, kun vielä on melko pimeätä. Yö on käynyt kovin pitkäksi, joskus ihan loputtomaksi, kovin raa'aksi ja kylmäksi, se vaikuttaa kokonaan toisin kuin ennen, se laihduttaa, lammas ei kai sitä täysin käsitä, se tuntee vain heti aamulla herätessään olevansa nälkäinen ja lähtee viipymättä liikkeelle. Yöllä on saattanut pakastaa, lähtiessään laitumelle lammas huomaa maassa valkeata kuuraa, joka sulaa hitaasti ja kylmänä turvan kosketuksesta ja jää riippumaan huuliin kirkkaina helmillä. Lammas kohottaa hämmästyneenä päätään, semmoista ei eilen ollut, mikä ruohon mahtaa olla, se seisoo ja yrittää ajatella — sitten se nuuskii vielä kerran. Mutta sille käy taas samalla tavalla, kaikkialla sama seikka, kuura peittää valkeana mäkeä, suota, vaaraa, sammalta, jäkälää. Itse kanervakin on valkoisena kuurasta, kanerva seisoo tuossa valkein päin aivan kuin se kukkisi toista kertaa, kukat ovat vain valkeita kuin hopea. Lammas astuu muutaman askeleen, sen sorkkien alla natisee — koivuvesakon takana rasahtaa polulla hauras jääruutu rikki, lammas pysähtyy taas nuuskimaan. Jääsirut tiellä — sen se on kokenut ennenkin, jonkinlainen muisto sukeltaa esiin, se alkaa perehtyä asioihin, vähän ajan kuluttua se etsii ravintoa kuurasta tottuneesti kuin jänis, yhtä tyytyväisenä ja karaistuna.

Kunpa ei olisikaan muuta kuin kuura — kuura, joka säilyy maassa muutaman tunnin ja kimaltelee ja narskuu ja maistuu aamulta ja katoaa, kun aurinko nousee — mutta toisinaan on ankaria rajuilmoja, sadekuuroja ja tuulta ja taas sadekuuroja. Notkoissa on runsaasti vettä, sammal ja jäkälä turpoavat kallioilla, suot paisuvat kuin imusienet —niistä ennen pääsi kulkemaan kuivin jaloin, siellä on nyt hyllyviä mättäitä ja ammottavia vesihautoja, joihin mies vajoaa kaulaa myöten tai vielä enemmän. Paimenen täytyy kulkea kiertoteitä, kaartaa oikealle ja kaartaa vasemmalle, ja niin käy reuna pitemmäksi. Sitä enemmän hänen täytyy ponnistella, jos aikoo ehtiä ajoissa perille, parantaa vauhtiaan ja jouduttaa askeliaan, hyvä että hän on nyt kestävä ja harjaantunut tehtävässään — jalat, jotka alussa kävivät kovin kipeiksi ja tulivat täyteen rakkuloita ja pahoja hankautumia, ne ovat nyt saaneet jonkinlaisen sarveiskuoren ja kannattavat häntä uupumatta. Satakoon ja tuulkoon, paimen tekee tavanomaisen kierroksensa antamatta minkään estää itseään, kulkee kenties aamusta iltaan nuttu läpimärkänä ja saappaat lotisten ja saa ruokaa vasta kotiin tullessaan.

Sadeilmalla ei ole hauskaa, mutta vielä pahempi on tuulisella säällä. Sillä lammas tekee silloin laajoja retkiä ja on täynnä oikkuja ja päähänpistoja ja katoaa toisinaan kokonaan. Koettaako se paeta tuulta, vai saattaako tuuli sen jollakin tavoin rauhattomaksi — joka tapauksessa se liikuskelee levottomasti eikä pysy kauan samassa paikassa. On kuin jokin vetäisi ja tempoisi sitä, niin ettei se mitenkään voi jäädä siihen, missä on. Lammas siirtyy kappaleen matkaa ja koettelee vähän aikaa uutta paikkaa, se ottaa suuntäyden ruohoa ja pureksii sitä — ja vielä toisen ja kolmannen, mutta juuri kun se mutustelee, sitä taas vetää, ja se siirtyy uudelleen.

Niin ne hajaantuvat laajalle alalle ja menevät usein kauas reunan yli käyden paimenelle äärimmäisen hankaliksi ja tehden hänen matkansa kaksin verroin pitemmäksi. Tavan takaa hänen on käännytettävä lampaita, laidun, joka aikaisemmin oli enemmän kuin tarpeeksi suuri ja johon vielä olisi mahtunut satoja toisia — laidun on äkkiä käynyt liian pieneksi, liian kapeaksi ja kaikkiin suuntiin liian ahtaaksi. Paimenilla ja koirilla on kaksin verroin työtä, lampaasta on tullut oikea kulkuri, jonkinlainen tunturin vaeltava mustalainen, ja se on omaksunut mustalaisen säännöttömän elintavan. Kristofer toisinaan ihan ui hiessä, hän kiipeilee mäkiä ja kahlaa soita, ja koira seuraa hänen kintereillään märkänä ja korviin asti liejusta ruskeana.

Enkö minä saa, se ikään kuin sanoo, minä kyllä toimitan ne tiehensä!

Blommelin vaaran harjalla Kristofer pysähtyy ja kuuntelee hetkisen — aivan oikein, tuolla mäellä laulaa kulkunen sulavalla ja vienolla äänellä, jonka hän tuntisi tuhansien joukosta…

Päivä kuluu kaikenlaisissa vaivoissa ja vastuksissa ja on vain ihan liian lyhyt. Kristoferilla on asiaa itään ja länteen, ja hän juoksee melkein jalkansa poikki, se on kuin kuninkaan jänisten paimentamista, lampaat ovat varmaan päättäneet kiusata häntä tänään kelpo lailla. Vasta hämärissä hän tulee kotiin, polvet heikkoina ja ruumis velttona, onttona kurkusta kenkiin ja märkänä ihoon asti ja vielä syvemmälle. Mutta liedellä höyryää juustomaito, ja siellä on heraa ja kylmää taimenta — hei poika, siinä hän nyt istuu ja syö, istuu kivellä tulen edessä, vesi valuu hänen vaatteistaan ja muodostaa lattialle lammikon, ja hän syö, syö niin kuin ei koskaan ennen. Ah, se oli hyvää, hän sanoo ja työntää lusikkansa pataan ja ammentaa kulppiinsa vielä kerran, on kuin hän ei voisikaan tulla kylläiseksi, hän nielee ja puree ja nielee taas, mutta siitä ei ole apua, se ei täytä, hyvä että on tarpeeksi, mitä ottaa, että padat ja muut astiat ovat täynnä ruokaa. Hän katsoo anteeksipyytävästi pomoon, tänään oli niin kovasti työtä, lampaat eivät olleet entisellään, ne näyttivät olevan ihan hulluina, hänen täytyi juosta itsensä uuvuksiin! Syö sinä vain, vastaa pomo, muuten et jaksa mitään huomenna, meillä on täällä neljä lehmää, niin että ei meillä juuri ruoasta ole puutetta. Kristofer hymyilee ja syö ja käy käsiksi uudella innolla — no, nyt se alkaa vaikuttaa, polvet eivät enää vapise, näläntunto rinnassa katoaa vähitellen, uutta voimaa virtaa ruumiiseen. Tuokion kuluttua hän riisuu vaatteensa ja vääntää ne yksitellen tulen edessä ja ripustaa kaikki kuivamaan, sitten hän kaataa suoveden saappaistaan ja täyttää ne kanervilla vartta myöten ja lämmittelee vielä tulen ääressä, ennen kuin kapuaa makuulavalle ja kaivautuu sinne mukavaan asentoon.

Kenties hän nukkuu heti, mutta saattaapa hän myöskin maata vielä jonkun aikaa valveilla katsellen ympärilleen avoimin silmin ja huvittelee hiukan, ennen kuin vaipuu uneen. Liekki lepattaa hiljaa liedessä, on kuin nurkassa istuisi orrellaan loistava lintu, punainen kukko, joka viuhtoo siivillään. Ja joka kerta kuin se kohottaa siipensä, hohtaa koko tupa, kulpit ja kulhot sukeltavat varjosta esiin ja katoavat jälleen kauhojen ja pyttyjen lomaan, valo kiertää emaljiastioita ja sammuu ja syttyy ja sammuu taas. Maitohylly tulee näkyviin, viilipytyt seisovat rivissä sievin, kuoritusta pajusta tehdyin vantein, välistä näyttää jokin keltainen hierin ohuita hampaitaan. Kristofer antaa katseensa liukua ylt'ympäri, varjot häilyvät hiljaa seinällä, on kuin seinä itse olisi levoton, kivet heilahtelevat muurissa, katoavat ja tulevat takaisin entiselle paikalleen. Ja kaiken yläpuolella nuokkuu katossa kaurajauhoja sisältävä nahkasäkki niin kuin jättiläismäinen ampiaispesä, se on ripustettu siihen koukkuunsa, jotta tunturihiiri ei pääsisi sen kimppuun. Kyllähän se raukka kovin tarpeessa on, se ei suinkaan elä ylellisyydessä, mutta se likaa jauhot — ei siis ole muuta neuvoa kuin kätkeä ne mahdollisimman hyvin. Niin mielellään kuin sille soisikin ruokansa, täytyy täällä paaduttaa sydämensä ja ajatella ensi sijassa itseään. Ja niin pannaan nahkasäkki korkealle kattoon, missä hiiren on vaarallista liikkua, vieläpä sidotaan lujasti kiinni ja ripustetaan nuoraan, ai, ai.

Kristofer tuntee sen jo hyvin ja on nähnyt sen monta kertaa. Kun hän vain makaa hiljaa lavalla, kun vain majassa on rauhallista, tulee tunturihiiri esille kolostaan. Se sipsuttelee vähän aikaa lattialla, se on tottunut löytämään joitakin rippeitä, murusen ohkoleipää tai kalanruodon, se ei suinkaan ole nirso, vaan syö hyvällä ruokahalulla kaiken, mitä löytää. Tuokion kuluttua se on maitohyllyllä, se kiipeää koivupylvästä myöten saaden tuohesta jalansijaa — eiköhän se täältä löytäisi jotakin? Se etsii kaikkialta, nousee takajaloilleen viilipyttyä vasten ja nuuskii kauhoja ja astioita, siellä tuoksuu hienolta ruo'alta, ah, lähellä on varmaan jotakin herkullista. Mutta kaikki on suljettu, kaikki ruoka on peitetty kannella, puulevyillä ja siteillä lautasilla, tai sitten se on pantu sellaiseen paikkaan, että sinne on mahdotonta päästä. Se nuoleskelee hiukan erästä kulppia, jonka reunan yli on valahtanut maitoa, se on kovin makeankipeä, se himoitsee hillittömästi herkkuja, juustomaitokimpaletta tai jotakin muuta. Kristofer näkee sen vilaukselta, kun valo lankeaa hetkeksi hyllyyn, näkee, miten se sipsuttelee sinne tänne ja pitää kiirettä ja koettaa hankkia jokapäiväistä leipäänsä ja pitkittää elämäänsä niin kauan kuin mahdollista. Elämä on sille suunnattoman tärkeä, niin köyhä kuin se onkin, niin kurjaa ja ankaraa kuin sen olo onkin — se koettaa sittenkin elää, pitkittää surkeata olemassaoloaan, pysyä tunturihiirenä ja syödä petäjäistä koko talven ja nähdä nälkää ja palella ja kärsiä kaikenlaista kurjuutta. Nyt se nousee pystyyn seinää vasten ja tirkistää ylös nahkasäkkiin — kannattaisikohan yrittää, se miettii ja tuntee jauhonhajun ja nuuskii kuonollaan. Hetken kuluttua se on matkalla nahkasäkkiä kohti, se risteilee sinne tänne kivien lomitse, se osoittautuu viisaaksi ja kokeneeksi, nyt se on tukilla, missä säkki riippuu, ja hiipii hiljaa jauhoja kohti. Se on ihan kuin pieni ihminen, uskaltaa elämän elämän vuoksi, panee sen alttiiksi yhden ainoan jauhoaterian tähden. Kunpa se nyt vain pääsisi koukkuun asti, sitten se voisi pudottautua kuin kivi säkin päälle. Ei, se ei pääsekään pitemmälle, eteen tulee ruostunut sahanterä — piste ja sadun loppu. Hiiri seisoo vähän aikaa paikoillaan, se painaa päänsä kallelleen ja vilkuilee säkkiin, koettaisiko hypätä, se ajattelee, heittäytyä vinosti tukilta ja päästä sittenkin säkille?

Mutta juuri kun se siinä miettii, romahtaa punainen kukko orreltaan suoraan alla olevaan kekälekasaan. Tuli tarttuu heti, se leimahtaa säihkyväksi liekiksi, niin että maja käy äkkiä kirkkaan valoisaksi, räiskyvä kipinäsade kohoaa liedestä — sitten kekälekasa sähisten luhistuu. Säikähdyksissään hiiri tipahtaa tukilta — kupsis, kuuluu hiljaa lattialta, siinä se juoksee koloonsa semmoista vauhtia, että repii nahan kolvistaan ja tuntee sen vielä kahdeksan päivää myöhemmin…

* * * * *

Majassa on pilkkosen pimeätä.

Ehkä ulkona sataa, Kristofer kuulee tippumista, katto on kaikkea muuta kuin tarpeeksi tiivis, vesi tunkeutuu turpeen läpi ja lankeaa yksitoikkoisessa tahdissa maahan pienin, pehmein läjähdyksin. Hän kuuntelee vähän aikaa pisaroiden tuloa ja miettii, missä vuoto oikeastaan on, ehkä oven luona, tuolla nurkassa, sitten hän muistaa lampaat, jotka makaavat ulkona tällaisella säällä — paljaalla maalla rankkasateessa ja ilman minkäänlaista suojaa. Lammas parka ei voi pitää itsestään huolta, ei millään tavoin hankkia itselleen suojaa, se kulkee ehkä hiukan edestakaisin niskaansa ravistaen ja pää riipuksissa, mutta se ei viihdy, se seisoo ja tirkistelee sateeseen ja tuntee itsensä tottumattomaksi ja avuttomaksi —lopulta se paneutuu pitkäkseen. Ja sade valuu sen päälle tiheänä ja harmaana lohduttomalta taivaalta, lirisee ja lorisee tuntikausia. On märkää yllä ja märkää alla, kosteus kuiskii sen ympärillä pimeydessä, se koskettaa turpaa, se kutittaa silmiä — hrrr, nyt se hiukan ravistaa päätään, tiuku kilisee hiljaa mäellä, kilisee ja helisee ja mykistyy jälleen.

Kristofer näkee kuvan selvästi edessään ja kääntyy levottomana seinään päin, hän tuntee katkeraa tuskaa lampaiden vuoksi, täällä hän makaa itse, ja hänen on mukava olla, lavalla on kuivaa ja lämmintä, ja hiilet hehkuvat uunissa, mutta lampaitten täytyy viettää yönsä taivasalla tuulessa ja sateessa ja tulla toimeen niin hyvin kuin voivat. On kuin hän olisi jättänyt ne pulaan ja pelastanut vain itsensä, hän tavallaan häpeää, hänestä tuntuu kuin hänen pitäisi olla lampaiden luona, viettää yönsä samanlaisissa oloissa kuin eläimet, joita hänet on asetettu hoitamaan ja vartioimaan, joiden herra hän on, joiden palvelija hän on —

Tip, tip, pisarat putoavat, irtaantuvat ja putoavat hiljaa läiskähtäen. Kristofer koettaa vähän aikaa lukea niitä ja päästä siten ajattelemasta lampaita — ei, sitten hän lukeekin lampaita, ne lepäävät tuolla mäellä, typyhäntälampaita ja sheviotteja sekaisin ja siellä täällä paksu mustanaama. Ne makaavat niin kärsivällisinä sateessa ja painautuvat yhteen ja lämmittävät toisiaan, ja kaikilla on silmät auki, ja ne katsovat eteensä kostein silmin. Mutta tuo katse on syvästi murheellinen — kaikki, mitä ne nyt tuntevat ja ajattelevat, keräytyy siihen ja luo siihen ilmettä ja luo siihen sielua, se käy ihmeellisen kipeäksi ja rukoilevaksi, niiden pieniin, tyhmiin kasvoihin syntyy inhimillisiä piirteitä, jotka kuvastavat surua. Nyt pari niistä kohottaa päätään ja katsoo häneen sateen läpi, niin että hän tuntee sen syvällä sydämessään — Gunhild ja Emma, hän ajattelee ja muistaa äkkiä nuo kaksi vähämielistä sisarusta ja näkee heidät samassa edessään. Kaksi muuta kohottaa päätään — siinä on taas Gunhild ja Emma. Kaikki ne ovat Gunhildeja ja Emmoja, niillä on heidän surullinen ilmeensä, heidän hennot, köyhät kasvonsa ja heidän veltto, surkastunut järkensä. Hänen sydämensä käy kovin raskaaksi ja mielensä murheelliseksi, hänestä tuntuu kovin katkeralta, ja hän kääntyy vielä kerran vuoteessaan.

— No, mies, kuuluu pimeästä — etkö saa unta tänä yönä?

Se on pomon ääni, ei vihainen, vaan ystävällinen ja hyvä.

— En, vastaa Kristofer — minä ajattelen lampaita.

— Vai niin on laita.

Kristofer odottaa vähän.

— Luuletko, että niiden on kovin paha olla.

— No, eihän niillä kovin hyväkään olo ole, mutta tiedäthän, että ne kestävät jonkun verran, niillä on lämmin puku nyt.

— Etkö luule, että ne palelevat?

— Ei niin paljon, että se merkitsisi mitään.

— Mutta saavatko ne sitten nukutuksi?

— Oh, kyllä ne aina välillä nukkuvat.

Kristofer makaa siinä epäillen, mutta hän ei uskalla kysellä enää.
Sitten hän taas kuulee pomon äänen:

— Se on varma, Kristofer, sinun ei tarvitse epäillä sitä. Minä tiedän sen, näetkös, minä makasin kerran lampaiden luona, siitä on nyt monta vuotta, minä olin hyvin huimapäinen siihen aikaan enkä peljännyt sairastuvani, niinpä lähdin eräänä yönä sateeseen ja painauduin tiheimpään joukkoon. Ne olivat tarhassa, siitä on nyt noin kolmekymmentä vuotta, minulla oli vain sata kappaletta ja paimensin niitä Kvitaan tunturilla, jos olet kuullut puhuttavan siitä. Ja kyllä ne todellakin nukkuivat, Kristofer, vaikka sinä yönä satoi lujasti. Tietenkään ne eivät nukkuneet hyvin, vaan heräsivät usein ja liikahtelivat ja tunsivat olonsa epämukavaksi, mutta ne nukkuivat joka tapauksessa ja ne nukkuivat paljon paremmin kuin minä. Siellä oli näet kovin kuuma maata, eläimet olivat painautuneet tiukkaan toisiaan vasten, niiden villa oikein höyrysi, huh, poika, miten ahdasta siinä oli!

Kristofer uskaltaa vielä yhden kysymyksen:

— Mutta minkä tähden sinä siellä nukuit, eikö sinulla ollut majapaikkaa?

— Minä olin kovin nuori siihen aikaan, näetkös, minä ajattelin jokseenkin samaan tapaan kuin sinä ja tahdoin katsoa, oliko lampaiden kovin paha olla.

Molemmat vaikenevat.

Tip, tip, kuuluu pimeästä, pisarat putoilevat tahdissa maapermannolle, irtaantuvat ja putoavat loppumattomana sarjana ja läjähtävät hiljaa ja pehmeästi maahan hajotessaan…

XXIX.

Lähtöpäivä lähestyy, lampaita ei enää voida paimentaa ohjaamalla, ne on kotimatkan vuoksi totutettava pysymään koossa, sen vuoksi niitä nyt paimennetaan yhdessä paikassa, kuusi, seitsemän päivää kussakin. Yöt ovat sitäpaitsi käyneet pimeiksi, tunturilla voi olla petoja, ilves tekee laajoja retkiä, kaikenlaisia kulkureita saapuu sinne tuntien, että heidän aikansa on nyt tullut — — parasta, että paimen on eläinten luona ja pitää niitä silmällä niin hyvin kuin voi. Hei, paimenpojat juoksevat sinne ja tänne, ovat liikkeellä päivänkoitosta hämärään asti, heillä on kiireempää kuin koskaan ennen, he nukkuvat vaatteet päällään ja ehtivät tuskin syödä. Ja joka ilta he seisovat suolapussi kädessään ja huhuilevat ja houkuttelevat, tulkaa jo, ilta on, eläimet on kerättävä, ajettava hiljaa kokoon makuupaikalle, ne eivät enää saa nukkua missä hyvänsä. Ja heti kun ne heräävät aamulla, heti kun ne nousevat, on myöskin paimenen oltava paikalla. Hänen on seurattava niitä laitumelle, yhtenä päivänä itään, toisena länteen — — viikon kuluttua on sitten taas vaihdettava paikkaa. Siten paimen siirtää leiriä, niin että lampaat pääsevät aina uudelle laitumelle ja saavat uutta, tuoretta ruohoa ja pysyvät yhtä pyöreinä ja lihavina kuin ennenkin. Sillävälin niiden jäljissä versoo uudelleen — missä hampaat ovat jyrsineet ja repineet, missä sorkat ovat polkeneet ja tallanneet, niin että maa näytti ylt'ympäri jään turmelemalta, siellä vihertää ja versoo ja kasvaa uutta ruohoa. Niinpä paimen voikin käytettyään koko aluetta laitumena aloittaa uudelleen toisesta päästä.

Mutta lammas on nyt tottunut toimimaan oman päänsä mukaan, menemään, minne tahtoi, ja nukkumaan, missä tahtoi, ja nyt tulevat paimen ja paimenpojat ja rehkivät ja raatavat aamusta iltaan ja käännyttävät sen joka puolelta — se vastaa siihen omalla tavallaan, käy vastahakoiseksi ja oikulliseksi ja pyrkii alati piiristä pois. Se on ennen saanut luvan, se ajattelee eikä ymmärrä omaa parastaan, niinpä se nytkin tahtoo saada luvan, se ei tahdo kulkea parvessa, toisten pariin tungettuna, se tahtoo kulkea omin päin, niin kuin itse parhaaksi näkee. Ja yhtäkkiä se poikkeaa syrjään aikoen hiipiä karkuun — vau, vau, silloin on koira siinä, tuo pikkuinen lentävä äkäpussi, josta ei millään pääse, tai sitten ilmestyy paimen paikalle. Ne ovat liikkeellä kaikkina aikoina, ne juoksentelevat edestakaisin, ja tähystelevät ympäröiviltä selänteiltä, juuri kun on kulussa luullen, ettei kukaan huomaa, ja aikoo pyrkiä tuonne vesakkoon ja koettaa olla viattoman näköinen — juuri silloin ilmestyy eteen olento, ihminen, jolla on pää ylinnä ja kaksi heiluvaa jäsentä sivuillaan. Se seisoo siinä korkeana ja katsoo käskevästi, ei auta muu kuin totella — ja niin lammas hiljaa kääntyy ja taivaltaa hitaasti takaisin. Parempi onni ensi kerralla, se ajattelee eikä suinkaan aio antaa perään, aika neuvon tuo, se ajattelee ja haukkaa kimpun ruohoa mäestä, kyllä kai se sentään loppujen lopuksi saa ihmisen narratuksi. Mutta seuraavalla kerralla käy samalla lailla, ihminen on taas tiellä — ja vähitellen lammas rauhoittuu. Onhan silläkin ymmärrystä, painostus vaikuttaa siihen, ikuinen silmälläpito ja ikuinen vastarinta — lopulta se mukautuu varsin hyvin ja käy yhä taipuvaisemmaksi. Senhän on hyvä olla, sillä on ruokaa ja sillä on seuraa, se alkaa tottua toisiin, jopa viihtyä laumassa — ja kun paimenpoika huhuilee illalla ja tiuvukkaat lähtevät liikkeelle, seuraavat kaikki halukkaasti mukana ja kokoontuvat rauhallisesti makuupaikalle, pimeän tihetessä hiljaa tunturilla.

— Tulkaa jo, ilta on!

Äänet kajahtelevat ympärillä, pomon voimakas, hiukan särähtävä toitotus, Tarjen kirkas, täyteläinen houkutus, joka kuuluu illassa valoisalta laululta ja jolla on asiansa ihmisillekin, ja silloin tällöin Jonin taidokas joiku kiemuroineen ja koukeroineen. Myöskin Kristofer koettaa ja panee parhaansa ja venyttää äänen mahdollisimman pitkäksi:

— Tulkaa jo, ilta on!

Nyt tulevat koiratkin mukaan, ne seisovat etujalat lujasti maahan painettuina ja haukkuvat niin kuin pienet, paksut mörssärit, lampaiden on ymmärrettävä, että tämä tarkoittaa totta, tulkaa heti, muuten käy hullusti. Ja joka taholta yhtyy kaiku leikkiin, se vastaa hilpeästi kukkuloilta ja vuorenseinämistä, syntyy äänekäs melu, joka liikkuu edestakaisin, tunturilla — sitten kuuluu taas pomon ääni:

— Hiljaa!

Hälinä lakkaa, koirat vaikenevat, on kuin itse pimeäkin pidättäisi hengitystään, mykkä tarkkakuuloisuus vallitsee kaikkialla. Sitten huhuaa Tarje vielä kerran, hänen kirkas äänensä kohoaa hiljaisuuteen ja täyttää sen sointuaalloilla ja herättää mielihyvää sekä ihmisissä että eläimissä. Ja hys — nyt kapisee joka taholla, nyt kuljetaan polulla, nyt tallustellaan mäellä, tuolla soi vieno tiuku, sen ääni kuuluu kirkkaana ja puhtaana ilman halki, se on Kristoferin vanha kulkunen — sitten kapisee ja kupisee taas niin kuin ennenkin. Kuuluu vilisemällä pieniä ääniä, ja vilinä kasvaa ja äänet vahvistuvat, hoikat sääret tömisevät rinnettä alas, sorkat kalahtelevat kallioon — tuolla pyyhältää pari lammasta suon poikki, ja risut ritisevät niiden jalkojen alla. Ne muistuttavat pimeässä villaisia varjoja, ne tulevat pitkinä, vaeltavina jonoina, tulevat juosten toinen toisensa perässä, kil, kil, kilisevin tiuvuin, ne keräytyvät hiljaa makuupaikalle, missä suola-annos odottaa. Silloin tällöin jokin vuona ynisee — se päästää iltaan valittavan äänen, se on eksynyt emostaan ja tuntee olevansa yksinäinen ja hyljätty, ympärillä on pelkkiä vieraita, sitä töykitään ja puristetaan — silloin se avaa peloissaan suunsa ja ynisee pientä, avutonta yninäänsä. Emo tuntee sen heti ja vastaa korkealla, kutsuvalla äänellä — täällä, täällä, se ikään kuin huutaa, ja sen ääni värisee vuonan vuoksi, ja vuona valittaa ja vaikeroi uudelleen. Toisia emoja puuttuu puheeseen, ne ymmärtävät heti, mistä on kysymys, ja niissä herää äidinvaisto ja myötätunto, nyt ne rupeavat joka taholla määkimään ja houkuttelevat ja kutsuvat ja valittavat kuorossa. Ja koko ajan kipisee ja kapisee, koko ajan tömisee tunturi askelista, koko ajan vaeltavat varjot pysähtymättä eteenpäin…

Ilta on tullut, melu lakannut, lauma lepää makuupaikassa, nyt on vihdoinkin paimenen aika. Kirveeniskuja kajahtelee kumeasti pölkkyyn, sankko kalisee jossakin pimeässä — tuolla tulevat paimenpojat maitoa tuoden, nyt rupeaa saamaan ruokaa. He ovat muuttaneet Mydanin linnasta ja asustavat nyt ison paaden alla idässä, Kjetevatnetin laitumen kohdalla, kahden päivän kuluttua heidän on taas muutettava ja asuttava pienen pienessä majassa etelässä — — Kuoreenkoloksi he sitä sanovat. Muuten on paasi kyllä hyvä, katto on tiivis, olkoonpa sää millainen hyvänsä, ja he ovat muuranneet seinän itäpuolelle ja tiivistäneet sen tarkasti turpeella ja sammalella. Paasi on vain niin pieni — varsinkin nyt, kun Kristofer on tullut lisäksi, sen alla on juuri sen verran tilaa, että he pääsevät kääntymään, juuri sen verran, että he saavat sinne mahtumaan itsensä ja irtaimistonsa, talousastiat ja sankot ja padat ja nahkasäkin, kaikki tarvitsee oman paikkansa.

Tulisija on taivasalla, neljä puolipyöreätä siirtolohkaretta, jotka on vyörytetty yhteen, niin että pata joutuu jonkinlaiseen kuoppaan tai koloon — tuli kohoaa sieltä iloisena ilmoille räiskähdellen ja kipinöitä syytäen. He polttavat kanervaa ja katajia ja vaivaiskoivuja, työntävät ne huolellisesti kivien lomaan ja katsovat, miten liekki käy ahnaasti käsiksi, miten varvut saavat eloa ja vääntelehtivät tulessa, miten ne hulmuavat suhisevin lehdin — sinisin ja sinipunaisin lehdin, joita puhkeaa joka kohdasta ja jotka liehuvat ja lepattelevat ja vaihtavat väriä ja vaihtavat muotoa. Hehkuvia sanajalkoja tulee näkyviin, punaisia heinäsirkkoja hyppii ilmaan, kultaisia hyttysiä lentelee savussa ja laskeutuu kädelle ja pistää kipeästi. Toisinaan tuli on kuin suhiseva pensas, joka värisee ja kasvaa mäellä ja muuttuu olennoksi, jolla on elävät jäsenet, se hapuilee ympärilleen, se hengittää ja lähettää ilmaan sinisiä puuskahduksia, se mutisee ja murisee ja puhuu ääneen…

Jon ja Tarje liikkuvat edestakaisin ja hoitavat tulta tottunein käsin, he ovat repineet kasoittain kanervaa ja vaivaiskoivuja ja koonneet ne yhteen, Kristofer on kokkina ja pitää huolta ruoasta. Se ei vaadi kovin suurta taitoa, heillä on vielä vähän juustojuoksutinta tiiviissä rakossa, Kristofer hellittää nuoraa ja ottaa lusikallisen ja pudottaa sen pataan ja sitoo taas rakon kiinni seuraavaksi kerraksi — sitten maito juoksee, heti kun kiehuu, ja keräytyy isoiksi kokkareiksi, hauraiksi ja paksuiksi juustomöykyiksi, jotka painavat kauhassa ja tuoksuvat voilta. Se on juustomaitoa, jota paimen rakastaa ja jota ilman hän ei voi olla — joka on ravinnut häntä ja ollut hänen ruokanaan ammoisista ajoista saakka ja antanut hänelle voimia ja antanut hänelle terveyttä kestämään kovaa elämäänsä. Jäännös on heraa ja kelpaa juotavaksi, se sammuttaa janon ja vilvoittaa veren — senpä tähden paimen ei sitäkään hyljeksi.

Maito on keitetty, he istuvat tulen ympärillä kullakin höyryävä kulppi käsissään ja puhaltelevat juustomaitoon. Liekki lepattaa sinne tänne, se luo keltaisen kajastuksen ympärilleen, kasvot tulevat pois varjosta, Tarjen uneksivine ilmeineen, Jonin hyvät pojankasvot veitikkamaisine hymyineen — vähän edempänä pomon pää, harmaahapsisena ja valkeana pimeää vasten, syvin rypyin ja lujin piirtein. Hän istuu hiljaa kiveen nojaten ja liikuttaa lusikkaa vanhasta tottumuksesta, istuu ja tuijottaa tuleen ja mietiskelee, mieli on vielä ulkona tunturilla, vain ruumis istuu heidän parissaan, mykkänä ja painavana kuin tammihirsi. No, nyt hän huokaa ja kohottaa päätään ja katsoo ympärilleen — hohhoh, hän sanoo ja ikään kuin palaa elämään ja muuttaa takaisin ruumiiseensa ja ottaa sen uudelleen haltuunsa.

— Annahan vielä vähän juustomaitoa, Kristofer, se maistui niin siunatun hyvältä tänä iltana.

Kristofer antaa hänelle täyden kauhallisen, Jon puhaltaa tuleen ja panee hiilille paksun kanervakimpun, räiskyvä kipinäsade kohoaa ilmoihin — sitten vyöryy punainen liekki perässä ja nuoleksii ilmaa ja sähisee ja leikkii, varjojen häilyessä levottomasti ympärillä. He istuvat ihan nuotion ääressä, pomo, Kristofer, Tarje ja Jon ja tuntevat viihtyvänsä maan päällä — heillä on ruokaa ja juomaa yllin kyllin. He istuvat rauhallisesti yhdessä ja lepäävät kiireisen päivän jälkeen ja lämmittelevät vähän, ennen kuin menevät nukkumaan. He ovat ihmisiä, luomakunnan herroja — heidän ympärillään on tunturi ja yksinäisyys, on pimeys ja yö ja tuhat arvoitusta, suuri, salaperäinen luonto. Niin he istuvat siinä puhellen keskenään, pieni tuttavallinen ystäväryhmä, joukko paimenia korvessa, niin kuin paimenet ennen heitä tuhansien vuosien aikana, he istuvat siinä taivas päänsä päällä ja maa jalkainsa alla, äärettömyys ympäröi heitä, iankaikkisuus suhisee heidän korvissaan ja valaa mieleen unta ja rauhaa.

Vähän matkan päässä makaavat heidän eläimensä, ne makaavat ääneti ja liikkumatta hajanaisissa ryhmissä ja lämmittävät toisiaan, lähekkäin, kylki kylkeä, villa villaa vasten. Vielä on jokin lammas valveilla ja liikuttaa leukojaan edestakaisin ja märehtii hiljaa yössä, se ei kai ajattele eikä pohdiskele, se tuntee vain velttoa mielihyvää, kylläistä tyytyväisyyttä ja rauhaa. Sen on hyvä olla, se ei palele, se ei kaipaa mitään, ympärillä lepää sen sukulaisia ja ystäviä, se makaa hyvässä seurassa ja tuntee olevansa turvassa. Kenties se säpsähtää jotakin ääntä, punaista, räiskyvää valoa, joka luo siihen hohdettaan mäeltä, ja kohottaa päätään ja katsoo — paimen istuu siellä tulen ääressä, tuo pitkä, tarkkasilmäinen ihminen, joka on niin usein sulkenut siltä tien. Eikö muuta, se ehkä ajattelee, sitten se painaa päänsä jälleen alas, tuulenhenki sivelee lempeästi sen selkää — tuokion kuluttua se taas nukahtaa.

Kristofer istuu ihan hiljaa, on kuin koko hänen mielensä olisi avoimena ja syleilisi kaikkea vienossa kaipauksessa — kuin olevainen paljastaisi itsensä hänelle ja täyttäisi hänet onnen aallolla, ylimaallisella ja nimittämättömällä riemulla. Hänen sielunsa polvistuu nöyränä ja hartaana, Jumala voisi nyt tulla, hän ajattelee, ja istuutua hiljaa heidän joukkoonsa ja tarttua ruokaan hyvin käsin ja syödä juustomaitoa ja juoda heraa ja katsoa heihin siunaavalla katseellaan. Hän on ehkä jo matkalla, hän erottaa tulen ja vaeltaa sitä kohti, vaeltaa paljain jaloin kanervan halki, kuule, risut rapisevat suloisesti, varvut taipuvat nöyrästi jalan alla ja ojentuvat jälleen ihmetellen pystyyn. Kuka minun päälleni astui, ne miettivät — —

— Nyt on ollut kaunis kesä, sanoo pomo puolittain itsekseen.

Tarje kohottaa katseensa tulesta.

— Niin, semmoista ei ollut viime vuonna. Me kahlasimme silloin lumessa, ja sää oli kurjaa kuin marraskuussa.

Kristoferin mielenkiinto herää.

— Mutta lampaat, miten niiden kävi? Eivätkö ne palelleet pahasti?

— Siitä saat olla varma, mutta pahempi oli sittenkin ruoan laita, ne eivät näet löytäneet ruohoa, ne kulkivat etsiskellen lumessa ja työntelivät päätään siihen, sitten ne ikävystyivät niin, että seisoivat vain yhdessä rykelmässä ikään kuin olisivat luopuneet kaikista yrityksistä.

— Ja se saattoi käydä päinsä.

— Sen oli pakko käydä.

Kristofer katsoi pomoon.

— Eikö ollut mitään keinoa auttaa niitä?

— Ei ollut, Kristofer, ylänne oli kauttaaltaan valkeana lumesta, täytyi vain odottaa ja toivoa, että pian tulisi muutos.

— Ja lampaat selviytyivät siitä?

— Kyllä, ne selviytyivät siitä, mutta tiedätkö, vaikea niiden oli. Ja varsinkin vuonien, ne huusivat toisin ajoin niin haikeasti, että tuntui oikein kurjalta. Mutta mitäpä me mahdoimme? Ei auttanut muu kuin paaduttaa itsensä —

He ovat kaikki vähän aikaa vaiti, sitten nostaa Jon katseensa:

— En voi sille mitään, mutta minusta ei ole oikein, että eläinten täytyy kärsiä.

Kristofer katsoo taas pomoon, mitähän pomo siitä ajattelee?

Pomo tuijottaa tuijottamistaan nuotioon.

— Niin minustakin, minä vain en ole niin varma siitä, että se on tarkoitus, näen kyllä, että ne kärsivät, mutta täytyykö niiden kärsiä — He istuvat tuokion miettien vastausta, eivät oikein ymmärrä sitä, mitä hän tarkoittaa?

Pomo selittää.

— Tarkoitan vain, että jos jokin asia on niin tai näin, ei silti vielä ole varmaa, että se on alun perin aiottu sellaiseksi.

— Ei, niinhän se on, sanoo Jon epäröiden — mutta sittenkin.

— Se on hullua, käännettiinpä sitä miten päin hyvänsä, tahdot sanoa, minä ymmärrän sinut kyllä. Mutta jos luulet, että minä voin kääntää sen oikealle tolalle, niin usko vain minun puolestani!

Jon punastuu korviaan myöten, hymy katoaa hetkeksi, hänen terveet, pisamaiset pojankasvonsa saavat yhtäkkiä aikuisen ja raskaan ilmeen.

— Minä en vain voi käsittää, minkä tähden Jumalan on tarvinnut tehdä niin. Minun on kovin sääli eläimiä, ne ovat minusta niin turvattomia — katsokaa nyt noita lampaita, minä muistan hyvin, miten viime vuonna oli —

Hän kumartuu hämillään tulen puoleen ja kaivelee sitä kepillä. Tarje tulee hänelle avuksi:

— Minäkin muistan, miten viime vuonna oli, enkä myöskään käsitä, miksi Jumalan piti tehdä niin, eikö hän olisi voinut lykätä lumentuloa siksi, kunnes lampaat olisivat ennättäneet alas laaksoon? Niidenhän oli pakko olla täällä ylhäällä, ne olivat toki aivan syyttömiä. Ja sitten ne saavat niskaansa semmoisen sään — niin, sinähän tiedät, millaista se oli, muistathan sen vuonan, jonka löysimme. Mutta sanoppas minulle eräs seikka — minkä tähden lampaiden piti kärsiä? Eihän siitä voinut mitään hyötyä olla, että ne kulkivat täällä palellen ja nähden nälkää, lammas ei voi tulla kääntymykseen niin kuin syntinen ihminen, eikä liioin olisi ollut kenellekään vahingoksi, jos se olisi säästetty lumelta. Minä olisin säästänyt sen, jos minä olisin ollut kaikkivaltias — — ei, en minä ymmärrä sellaista, en ymmärrä!

— Niin, vastaa pomo hiljaa — en minäkään ymmärrä, en osaa selittää sen paremmin kuin sinäkään.

Hän on vähän aikaa vaiti.

— Mutta juuri senvuoksi, etten ymmärrä, en myöskään voi tuomita sitä. Ennen kuin voin tuomita jotakin asiaa, täytyy minun olla siitä perillä ja käsittää se kokonaan ja mieluimmin vielä itsekin osata tehdä sen kaltaista, silloin minä voin lausua mielipiteeni ja moittia asiaa ja löytää virheitä. Mutta tästä minä en käsitä mitään, tässä asiassa en ole viisaampi kuin lammas, joka ei tahdo alistua paimennettavaksi, vaan haluaa alati mennä omia teitään.

Tarje nöyrtyy heti, hänen hienot kasvonsa käyvät pehmeiksi ja lempeiksi.

— Minä tahtoisin vain kovin mielelläni ymmärtää.

— Minäkin tahtoisin, Tarje. Mutta kun minä en voi, kun vaikeus on liian suuri — — minusta on kuin kulkisin polkua ja siinä olisi esteenä kivi, raskas lohkare, joka on vyörynyt rinteeltä. Minä en voi järkähdyttää sitä paikaltaan, minun täytyy Jumalan nimessä antaa sen olla, saan luvan kiertää ulkopuolelta. On parempi minulle, että väistyn syrjään ja kierrän ja pääsen perille, kuin että jäisin tappelemaan kiven kanssa ja antaisin sen siten pidättää minua. On parempi niin minulle itselleni kuin lampaillekin, että annan kiven olla siinä, missä on, ja etsin sen sijaan tunturiruohoa ja asetun sellaiseen paikkaan, että lampaat saavat ruokaa.

Hymy on jälleen ilmestynyt Jonin kasvoille, hän istuu pää kallellaan ja suun vaiheilla veitikkamainen ilme ja on sen näköinen kuin miettisi jotakin kepposta, silmät eivät hetkeksikään väisty pomosta. Tuokion kuluttua hän nousee ja hakee jotakin paaden alta — hatun, joka on reunojaan myöten täynnä muuraimia.

— Olkaa hyvät, jos tahdotte.

Kuu on noussut tunturin yläpuolelle — on kuin pimeys olisi valunut pois, kuin ajan vesi olisi kääntynyt ja virtaisi hiljaa takaisin itseensä. Sen tilalle kohoaa hopea-aalto, valovirta vyöryy tähtiä kohti ja upottaa ne lumenkylmään syliinsä. Rajat kasvavat, ääriviivat häipyvät, rauha ja etäisyys astuvat maan päälle — hiljaisuus vallitsee idästä länteen, taivaankappaleesta taivaankappaleeseen, pimeyden ajattomiin kuiluihin asti. Iankaikkisuus hengittää maahan ja koskettaa sitä salaisuudellaan —

Kristofer istuu, ja hänen on hyvä olla.

Silloin tällöin hän kohottaa katseensa ja katsoo hellästi tovereihinsa: Jon ja Tarje ovat siinä niin nuorina ja silmät toivoa loistaen ja pomo, joka istuu kiveen nojaten, vuosien merkitsemänä, ryppyisenä ja kuluneena — valkohapsinen vanhus, ikään kuin elämän itsensä siunaama. He istuvat ja syövät muuraimia, hattu on maassa, tavan takaa joku heistä ojentaa kätensä ja täyttää sen nuotion valossa — kun hän jälleen vetää sen puoleensa, on kuin se olisi täynnä hehkuvia hiiliä.

Kristoferkin syö.

Suon keltainen, lasimainen hedelmä — jokainen marja sulaa suussa ja täyttää sen hapahkolla mehullaan. Pienen pienessä verhiössään se on kuin rykelmä helmiä, kesä on täyttänyt ne taikavoimallaan, kaikki tunturin ja suon nesteet paisuvat niiden särkyvän kuoren alla.

Tist, kuuluu kanervikosta, kirvinen siellä uneksii matkastaan — se puhuu unissaan ja herättää itsensä.

XXX.

Nyt on paimentaminen tältä vuodelta lopussa, nyt he ovat kaikki kotimatkalla, ihmiset ja eläimet vilisevässä jonossa, hevoset selkätaakkoineen, lehmät pitkine ja leveine vatsoineen ja riippuvine utareineen, jotka laahaavat kanervikossa, ja lampaita ryhmittäin sekä edellä että jäljessä. Mydanin ylänne jää taakse tyhjine leireineen ja paljaiksi kaluttuine laitumineen, märkine, nuokkuvine niittyvilloineen ja sara- ja ukonpartamättäineen. Rokken kohottaa lakensa taivasta kohti, se on niin kuin suunnaton heinähaasia, joka on seisonut siinä tuhansia vuosia ja käynyt harmaaksi pelkästä ikävästä, sen takana on Blommelin kukkula tiheine kataja- ja pajuvesakkoineen. Harjalla on valkoinen siirtolohkare, valtava lammas, joka on asettunut tähystelemään ja katsoo lauman jälkeen kokonaisen päivän…

Kotikylästä on tullut kaksi miestä, Aasuld Smedland ja Tore Fidjene, he ovat tulleet hoitamaan hevosia, he saapuvat tarkalleen samana päivänä joka vuosi ja auttavat paimenta tavaroitten kuormituksessa ja kuljetuksessa. Niin he kulkevat siinä neljään mieheen ja ajavat laumaa hitaasti tunturin poikki, ajavat ja lepäävät ja ajavat taas. Meno on otettava rauhallisesti, täytyy tuumia yksinkertaisesti ja sievästi — ellen tule tänään, tulen huomenna, eläimillä pitää olla aikaa syödä ja vähän levähtää matkalla. Ne ovat kyllä kesän kuluessa käyneet voimakkaiksi ja vikkeliksi, mutta ne eivät kaikki ole yhtä voimakkaita, eivät kaikki yhtä vikkeliä, toiset ovat myöskin laiskempia kuin toiset ja tallustavat eteenpäin hitaasti ja vastahakoisesti. On kuin ne viivyttelisivät joka paikassa, kuin tahtoisivat alati hengähtää, minkä tähden niiden on muutettava, ne ehkä ajattelevat, eikö niiden ole hyvä siellä, missä ovat. Hei, paimenpojat laukkaavat ylt'ympäri koirat takanaan ja huutavat ja huhuilevat ja ikään kuin kehoittelevat niitä, katsokaakin, että lähdette heti! Nuoret lampaat ovat myöskin vähemmän kestäviä ja väsyvät helpommin kuin vanhemmat — niin lauma vähitellen jakautuu, syntyy etujoukko, joka alati on johdossa ja aika ajoin ihan näkymättömissä, ja takajoukko, joka viivyttelee ja jää jälkeen ja on vaikea ja raskas saada liikkeelle. Kenties ne joutuvat toisistaan erilleen ja kohtaavat uudelleen vasta myöhään illalla. Etujoukko on saapunut pienelle kivimajalle, jossa heidän tapansa on yöpyä, nuotio roihuaa jo pimeässä — — kop, kop, takajoukko tulee perässä, sitten ne taas sulautuvat yhteen.

Ja niin he etenevät tunturia pitkin runsaan peninkulman tai kaksi päivässä, millainen tie ja maasto kulloinkin on, vaeltavat hitaasti majapaikasta toiseen tiukujen kilistessä ja koirien haukkuessa. On kuin pieni kansa olisi vaeltamassa, matalakasvuinen, nelijalkainen ja paksuja turkkeja käyttävä, harmaita, mustia, valkeita ja sinisiä, ja siellä täällä astuu jättiläinen pitkin, hoikin hämähäkinjaloin ja ohjaa niitä hitaasti päämäärää kohti ja katsoo, että kaikki käy hyvin.

XXXI.

Staale on vielä tunturilla, mutta Per Syrdalen on lähtenyt. Hän on hiukan heidän edellään, noin kolme tai neljä päivämatkaa, Aasuld ja Tore kohtasivat hänet Hjortlandissa, isäntä itse oli pysähdyttänyt hänet, ruohorahoista oli kysymys. Isäntä seisoi eukkonsa ja poikiensa kanssa pihalla ja sulki tien Per Syrdalenilta, jonka oli mentävä siitä läpi, Aasuld ja Tore nauravat ja kertovat ja lyövät reisiinsä ja nauravat taas.

— Voi armias aika, he sanovat — sitä oli hauska kuulla, poika!

Per oli ollut kelpo lailla harmissaan ja riidellyt kuin rajuilma ja sadatellut ja soittanut suutaan, hän tahtoi tapansa mukaan tinkiä lukumäärästä ja päästä niin halvalla kuin mahdollista. Tässä hän tuli kahdeksansataa eläintä mukanaan, ja sitten hänen pitäisi maksaa tuhannesta? Laske, sanoi isäntä vain ja oli yhtä kiukkuinen. Ei, Perillä ei ollut aikaa, Perin täytyi päästä heti läpi, se oli hänelle äärettömän tärkeätä, oli jo myöhäistä ja —

— Laske, sanoi isäntä uudelleen.

Sitten he olivat alkaneet laskea. Isäntä ja eukko väistyivät vähän, niin että lampaat juuri pääsivät kulkemaan välistä, Per laski niin nopeasti kuin saattoi, ja muudan paimenpojista piirsi tikulla loven maahan joka tusinalta. Sitten heidän piti lukea lovet ja laskea, paljonko niitä kaiken kaikkiaan oli — niin kuin lampaita laskettaessa tehdään. No niin, lampaita pujahteli läpi, ja paimenpoika piirteli — mutta sitten eukko äkkiä huutaa:

— Sinä piirrät samaa lovea, senkin kettu!

Aasuld ja Tore ihan hirnuvat, hei, poika, miten hauskaa se oli:

Per hyppi ja loikki vihasta, mutta miten hän hyppikin ja miten hän potkikin, putosi hän aina samaan paikkaan, eikä hänen auttanut muu kuin pysyä siinä. Isäntä ja eukko ja heidän poikansa — se oli kuin puskemista kovaan vuoreen.

— Oikeus kuin oikeus, karjui Per, niin kuin tapansa oli.

— Aivan niin, vastasi isäntä — ja sen vuoksi laskemme vielä kerran!

Ja Perin täytyi antautua, ja he löysivät uuden tikun ja alkoivat laskea uudelleen. Mutta tällä kertaa isäntä piirsi merkit, ja kun he olivat suorittaneet yhteenlaskun, ei lampaita ollut kahdeksansataa, niin kuin Per oli ilmoittanut, eikä tuhat, niin kuin isäntä luuli, vaan lähes tuhatneljäsataa, ja Perin täytyi maksaa joka-ainoasta.

Miehet pitävät hauskaa siinä kulkiessaan. Oikeus kuin oikeus, he sanovat matkien Periä ja ovat pelkkää nuoruutta ja iloa, siinä hänelle kävi niin kuin tahtoi, siinä se poika sai oikeutta, jota aamusta iltaan kärttää —

* * * * *

He laskeutuvat tunturia pitkin, ihmiset ja eläimet pitkässä jonossa. Korkoraudat kilahtelevat kallioon, hoikat jalat tepastelevat ja tömistävät, tunturilta ikään kuin kohoaa tuuli, pauhu, jonka sorkkien kopina, kihisevä hälinä ja kiireiset pikkuäänet synnyttävät. Varpuja taittuu ja oksia murtuu, kiviä vierii ja risuja ritisee, kuuluu eläinten ääniä ja ihmispuhetta —-ikuinen levottomuus ja tohina joukon päästä toiseen. Rokken on aikoja sitten kadonnut näkyvistä, Blommelin kukkula kuin vajonnut maan alle, askel askelelta he vaeltavat eteenpäin, kyynär kyynärältä — peninkulma peninkulmalta he jättävät taakseen kallioita ja soita. Väliin he tulevat jollekin korkealle selänteelle ja näkevät kauas tunturin yli:

Kaikkialla loistaa ja kimaltelee, lammikolta, lampia ja solisevia puroja, karumpana sinessä ehkä hopeakieli, joka näyttää värisevän auringossa — Herra ties, mikä järvi se on! Pyyh, tunturikurmitsa valittaa suolla, se istuu ruskealla mättäällään ja puhaltaa ohueen huiluunsa — pehmeä, täyteläinen, sointuva sävel, jossa on koko syksyn alakuloinen kauneus, sen syvä kaipaus ja lempeä rauha.

Ja taas he vaeltavat, ihmiset ja eläimet, kulkea tallustelevat tunturia pitkin — hevoset ja hevosmiehet etunenässä ja paimenet ja lehmät ja lampaat perässä, koirien keikkuessa joka puolella. Silloin tällöin jokin eläin äännähtää, se on väsynyt kulkemaan, uupunut kuin sotamies raskaassa marssissa — eivätkö toisetkin ole väsyneitä? Olemme, olemme, vastataan ympäriltä, laumasta kohoaa moniääninen kuoro, karkeita bassoja ja hentoja tenoreja, me emme enää suuria jaksa! Muudan käheä ruotimuori puuttuu puheeseen, sen ääni värisee huolesta, ja se venyttää rukoilevasti puhettaan, oi hyvä Jumala, se ikään kuin sanoo ja tekeytyy niin vanhaksi ja raihnaiseksi kuin voi, voi selkääni, voi sää-ä-ä-ääriäni, voi hy-y-y-yvät ystävät, levätään vähän tä-ä-ä-ässä!

Rauhattomuus leviää, häly kasvaa — mutta keskellä rauhattomuutta, keskellä nielua astelee iso, vaaleansininen emälammas, jolla on kaulassaan helisevä kulkunen, ja käskee järjestykseen ja kehoittaa levollisuuteen. Se kulkee siinä niin vakaana ja arvokkaana, niin tanakkana ja koko olemukseltaan itsetietoisena jonkinlainen rumpali rumpuineen ja palikkoineen — ja kulkunen soi ja kutsuu ja laulaa kirkkaalla, hopeankirkkaalla äänellään ja vetää tiheän jonon mukaansa. Kuule, mäeltä kuuluu kiinteää poljentaa, typyhäntälampaita sieltä tulee lyhyin hännin ja pienin korvin, karkeita talonpoikaiseläimiä, maan ikivanhan karjanhoidon vahvistamia ja karaisemia. Herra tietää, ettei sellaisessa ole mitään katselemista, sen villa on kankeaa ja takkuista, se on kuin kanervamätäs, koko eläin, mutta se on ollut köyhän miehen rikkautena ja on vaatettanut ja elättänyt häntä satoja vuosia. Se kulkee tuossa uskollisena palvelijana, köyhyyden ja ankarien elinehtojen merkitsemänä, kotilieden kärsivällisenä orjana — — ja paimenpoika harppailee vieressä ja kuuntelee tiukua silmät säihkyen eikä väsy tuijottamaan lampaaseen, ei kyllästy näkemään ja kuulemaan.

Myöhemmin päivällä he lepäävät hiukan, eläimet ja ihmiset paneutuvat pitkäkseen ja torkkuvat tunnin tai pari. Ilmassa on hiljaista, tunturilla on hiljaista — sitten lankeaa varjo äänettömästi maahan, kanahaukka liitelee auringonpaisteessa pyrstö jäykkänä kuin peräsin ja katsoo allaan näkyviä eläimiä. Se tekee sinessä laajan kaaren ja tarkastaa joka-ainoan — liian isoja, liian paksuja kaikki — se purjehtii eteenpäin halki hiljaisuuden, yli lakeuden, niin kauas kuin pääsee…

Mutta matka on pitkä ja aika niukka. Täytyy ennättää jakopaikalle, jonne lampaiden omistajat tulevat — täytyy olla perillä jakopäivänä, kuten paimenet sitä nimittävät, niin ettei omistajain tarvitse odottaa, vaan saavat eläimensä heti. Niin makealta ja hyvältä kuin tuntuukin maata, niin kankeat ja jäykät kuin jalat ovatkin — tuokion kuluttua kulkue on jälleen liikkeellä, ja ihmiset ja eläimet matelevat edelleen ja jättävät taas kappaleen tunturia taakseen ja pääsevät taas kappaleen matkaa eteenpäin. Sitten nostavat hevoset päätään ja hirnuvat, ensimmäinen uudisviljelys tulee näkyviin, ensimmäinen tunturitalo sukeltaa esiin, pieni ja alaston ja matalaullakkoinen, siellä on turvekasoja nurmikolla kuivamassa ja kanervikossa pieniä poltettuja ruutuja. Tuolla viittoo joku mies kädellään, siellä on tunturitalonpoika polvillaan suossa ja kaivaa ja ponnistelee henkensä edestä, siellä hän on vuodet läpeensä ja taistelee köyhyyttä vastaan aamusta iltaan ja koettaa elättää itsensä ja perheensä ja hankkia heille lämmintä ja ruokaa ja vaatteita. Puolen vuotta hän seisoo tuolla maassa — jonkinlainen kaksijalkainen ojamyyrä — ja elää elämänsä kärsivällisesti loppuun, karvaan, katkeran, ilottoman elämänsä. Kristofer heiluttaa vastaukseksi lakkiaan, ja talonpoika seisoo ojassa lapioonsa nojaten, pienenä ja köyhänä ja harmaana, ja katsoo laumaa ja hengähtää hetken. Siinäpä komeita eläimiä, hän ehkä ajattelee, kunpa olisi kymmenen, kaksitoista sellaista — kunpa saisi valita vapaasti laumasta!

Sitten hän huoahtaa ja sylkäisee kouriinsa ja kumartuu jälleen työhönsä.

XXXII.

Sinä iltana he tulivat suurelle kanervakukkulalle. Kristofer muisti sen läpi elämänsä.

Sillä kohdin oli laakso, joka jakoi tunturin kahtia, ja laaksossa oli järvi suhisevine rantakaisloineen ja pienen pienine saarineen, joilla kasvoi kanervaa ja mäntyjä, He olivat tehneet tulen rannalle ja lypsäneet lehmät ja aterioineet, sitten he olivat käyneet pitkäkseen maahan, kaivautuneet jänisten tavoin kanervikkoon sarkanuttuja peittoinaan ja nukkuneet melkein heti.

Keskellä yötä Kristofer heräsi, oli kuin hän olisi ollut kaukana poissa ja palannut äkkinykäyksellä itseensä. Niin, hän sanoi ja avasi silmänsä ja huomasi yhtäkkiä olevansa maassa, kanervakukkula päänsä päällä ja järven kiila jalkainsa juuressa. Oli alakuun aika ja kuutamo — taivaalta lankesi vinosti valo, joka sekunnin murto-osassa ikään kuin paljasti olevaisen ihmeet ja näytti hänelle esineiden omat kasvot, ennen kuin ne ehtivät kätkeytyä häneltä. Oli kuin ovi olisi ollut raollaan jossakin, kuin hän aivan odottamatta olisi päässyt katsomaan jostakin aukosta ja olisi nähnyt kaiken sellaisena kuin se todella oli. Silmänräpäys vain — sitten oli kaikki ohi, sitten Kristofer istui valveilla kanervikossa, sokeana olentona niin kuin tuhannet muut, niin kuin Tarje ja Jon tuossa, niin kuin hevoset ja lehmät ja lampaatkin. Tuon vaaksanmittaisen ajan hän tiesi järkähtämättömän varmasti, että kukkula oli kutsunut häntä, sillä hetkellä se oli luonnollista, hän ymmärsi sen eikä ihmetellyt, kukkula ei ollut vain kukkula, mikään ei ollut vain oma itsensä, vaan jäsen ja välikappale, kuuluen ikuiseen ja erottamattomaan yhteyteen. Vain silmänräpäys — sitten ovi sulkeutui, sitten Kristofer istui ikään kuin ulkopuolella ja katsoi ympärilleen ihmettelevin silmin eikä käsittänyt, mikä hänen oli, eikä voinut sitä sanoin selittää. Oli kuin hänen aistinsa olisivat surkastuneet, hän oli voimattomana omassa itsessään, omassa karkeassa lihassaan eikä voinut murtautua sen läpi eikä poistaa sen esteitä ja rajoja. Jäljellä oli vain hämärä muisto, sumea vaikutelma, epäselvä tunto. Tällä paikalla oli hänelle jotakin asiaa, se oli ikään kuin kajonnut hänen kohtaloonsa, mutissut ihmeellisen sanan hänen korvaansa, hämärän sanan tulevaisuuden kirjasta.

Pomo herätti hänet aikaisin aamulla, järvi nukkui vielä laaksossa, kaislikko kaarsi sitä nuokkuvin töyhdöin, ruoho ja kukat torkkuivat ympärillä. Vain kanervakukkula oli valveilla, se kohotti punaisen tuliharjan taivasta kohti ja hehkui hiljaa ja suloisesti aamuruskossa, oli kuin se olisi liekehtinyt, kuin se olisi seisonut siinä hiljaa rukoillen, aamun ihmeen hurmaamana, ylevässä ja sulkeutuneessa rauhassa. Kristofer katsoi hämmästyneenä ympärilleen, tuo hämärä tunto heräsi jälleen eloon hänen sisimmässään, istuessaan siinä lypsämässä hänestä tuntui kuin hän ei saisi häiritä, kuin paikka jollakin tavalla olisi pyhä.

Kun Jon vähän aikaa sen jälkeen meni ohi sankkoa kantaen, kohotti
Kristofer katseensa ja kysyi:

— Mikä tuon ylänteen nimi on?

— Helluntaikukkulaksi sitä tavallisesti sanotaan.

Helluntaikukkula, ajatteli Kristofer, nimi otti häntä hiljaa kädestä ja vei hänet ajassa taaksepäin, kaukaiseen ja kadonneeseen maahan…

Vähän myöhemmin he olivat taas matkalla, hevoset astuskelivat etunenässä huojuvat taakat seljässään, korkeat, pyöreät, komeat eläimet, jotka kohosivat paljon yläpuolelle pääjoukon ja korskuivat kulkiessaan voimansa tunnossa. Ne astuivat kuin päälliköt kulkueen edellä, takana tulivat rahvaanmiehet pieninä ja harmaina, tuli yhteinen kansa taapertaen niiden perässä, sarkapukuisena, köyräniskaisena, matalajalkaisena ja sipsuttavin askelin. Kristofer käänsi päätään — kukkula hehkui juureen asti, aamurusko oli astunut alas, Jumala itse oli vaaralla ja katseli heräävää maata. Hevoset hirnuivat taas, se kuulosti välkkyviltä torventoitauksilta, jotka kaikuivat helisten kirkkaassa aamussa, ne nostivat kasteisia päitään ja antoivat niiden taas vaipua raskaasti huoaten. Jonkin matkan päässä pyrähti kanervikosta sininen urosteeri — silloin Kristofer käänsi päätään ja katsoi taakseen vielä kerran. Helluntaikukkula hehkui yhä, yhä hän tunsi pyhän mielessään ja tajusi olevansa salaisesti sidottu paikkaan itsekään sitä käsittämättä.

Samana päivänä he tulivat alas laaksoon.

He olivat vaeltaneet pitkin Noitatunturia, missä Kristofer poikavuosinaan kohtasi lauman ensimmäisen kerran, se lepäsi tuolla siirtolohkareineen ja loi varjon kanervikkoon, ilta oli taas tulossa. Muisto kävi jälleen eläväksi hänen mielessään, kuvia ja sanoja sukelsi esiin — hän seisoi alhaalla suolla puolukkakori kädessään ja tuijotti lumottuna selänteelle ja näki eläinten vilisevän näkyviin. Äiti seisoi vähän syrjempänä, Kristofer ei voinut nähdä hänen kasvojaan, äiti oli pannut puolukkakorin maahan ja seisoi puoliksi selin häneen.

Sinun olisi pitänyt ottaa hänet, äiti!

Hän kuuli oman innokkaan äänensä ja näki äitinsä punastuvat kasvot, kun hän kumartui korinsa puoleen, oli kuin tuo punastus olisi ollut heijastusta korista — kuin punaiset marjat olisivat lainanneet sen runsaudestaan.

Rakas äiti, sanoi hän itsekseen, hänet valtasi kummallinen häveliäisyys, oli kuin hän olisi muistellut jotakin, joka hänen olisi pitänyt aikoja sitten unohtaa.

Tuokiota myöhemmin he olivat Hjortlandissa. Ruohorahat, ajatteli Kristofer, hän näki isännän tulevan talosta, nyt alkoi varmaan riita ja rettelöinti. Mutta ei, isäntä oli lempeä ja ystävällinen, ei puhettakaan rahoista Nilsiltä:

— Minun piti sanoa terveisiä Periltä, virkkoi hän puristaen hilpeästi pomon kättä ja iski silmää — hän meni ohi muutama päivä sitten ja maksoi saman tien sinun puolestasi, niin ettei sinun tarvitse pysähtyä täällä!

Pomo oli yhtä leikkisällä tuulella ja löi isäntää olkapäälle:

— Saatpa kertoa terveiseni ja kiitokseni, muuten tämä on ihan liian hullua!

— Ei mikään ole toki niin hullua, ettei siitä ole jollekin hyötyä —

Sitten he eivät pääse pitemmälle metsän vuoksi, mäntyjä ja kuusia kasvaa suoraan edessä ja pakottaa heidät kääntymään alas kylään päin. Vähän ajan kuluttua tuli laakso näkyviin tummana ja häilyvin suo-usvin, pieniä talorykelmiä sukelsi esiin, pimeästä kuului lasten huutoa ja laulua, ensimmäiset valot pilkottivat sumusta unisesti väreillen — Rugland laveine vainioineen ja suurine, vieraanvaraisine huoneineen, läävineen ja talleineen ja karjahakoineen, sekä ihmiset että eläimet saivat siellä kunnollisen katon päänsä päälle.

Heidän takanaan ylenee rinne jäykin seinämin ja huimaavin jyrkäntein. He pääsevät kulkemaan erästä rotkoa myöten ja tulevat rymisten suoraan taloa kohti.

Veräjän saranat narisevat —

— Tervetuloa, sanoo joku — hauska nähdä sinua!

Heidän yläpuolellaan lepää tunturi illassa niin kuin suunnaton varjo, niin kuin ihmeellinen, kaukainen uni.

XXXIII.

Jakopäivä on ohi, lauma on pirstottu ja hajoitettu ja kadonnut, omistajat ovat tulleet paikalle ja poimineet eläimen toisensa jälkeen itselleen — sulloneet ne yhteen pieniin aitauksiin ja vihdoin vieneet kukin taholleen. Mustanaamat ja sheviotit ja typyhäntälampaat, vähitellen niistä on saatu selvä, toinen toisensa jälkeen ne on kuljetettu lammaslaumasta pois ja koottu pieniin aitauksiin. Kovat kourat ovat tarttuneet villaan ja laahanneet toisen toisensa jälkeen pois — seiso siinä, kunnes luku on täysi! Se on ollut kuin markkinapaikka, ihmisiä on tullut ja mennyt, kaikenlaista kansaa on tungeksinut, rahalla varustautuneita ostajia, kulkukauppiaita, kellonvaihtajia —ja Per Syrdalen etsi tietysti vaihtomahdollisuuksia silmät pystyssä ja nenä ikään kuin kynnellisenä. Ja keskellä melua ja tohinaa ja hälinää ovat lampaat seisoneet ja odottaneet ja käyneet yhä enemmän pyörälle päästään, tietämättä, mitä tehdä, ja käsittämättä, mitä tämä kaikki merkitsi. Ja tavan takaa ne ovat muistelleet ylänteitä, soita, kanervikkoa ja tunturiruohoa, tunturiruohoa — ja sitten ne ovat tunteneet olevansa nälkäisiä, voi miten nälkäisiä ja raihnaita ja kuluneita, ja nuuskineet maata ja ynisseet ja itkeneet epätoivosta ja surusta. Niiden valitus kuulosti niin alakuloiselta ja lohduttomalta, oli kuin lampaat olisivat rukoilleet, ne ovat seisoneet ja katsoneet aidan yli — paimen, eikö paimen mahda tulla? Ei, paimen ei tule, vieras tulee sen sijaan ja tarttuu siihen raaoin käsin ja vetää sen kovakouraisesti pois. Tänään on vain outoja, melua ja kiirettä kaikkialla, kaikki on toisin kuin ennen, joka suhteessa kerrassaan murheellisesti…

Kristoferistakin on tuntunut siltä, hän on koko päivän käyskennellyt edestakaisin jäsenissään merkillinen levottomuus ja seurannut mellakkaa raskain silmin ja katsellut tapausten kulkua mieli raskaana. Nyt hän istuu kivellä tuijottaen erään sinisen lampaan jälkeen, jota ne juuri vievät pois, se näyttää menevän niin vastahakoisesti, niin hyljättynä ja alakuloisena, että tuntuu oikein surkealta. Kun hän aamulla otti tiuvun sen kaulasta, täytyi hänen silittää sen selkää, oli kuin hän olisi pettänyt sen jollakin tavoin, luovuttanut sen vieraisiin käsiin, jättänyt sen kovan kohtalon kouriin — se oli katkera hetki. Ja tuolla lammas nyt taapertaa tiehensä, hänen ystävänsä, hänen kesäinen ylpeytensä tunturilla, ja Herra tietää, mitä siitä tulee ja minne se joutuu.

He tulivat aamulla Vatneen, missä pomon koti oli, sinne he jättivät lehmät ja hevosten kuormat, pieni sinisilmäinen äijä oli pihalla ja otti ne vastaan. Oli helppo nähdä, että siinä oli veli, hän oli vain paljon vanhempi, iho oli ikään kuin löyhemmällä ja syvemmissä rypyissä ja laskoksissa, ja tukka oli pitempi ja valkeampi. He puhuivat vähän aikaa yhtä ja toista, sitten veli ikään kuin huokasi:

— Minä käyn nyt vanhaksi, poika, olisi selvintä, että sinä lopettaisit paimentamisen!

Pomo pudisti päätään.

— Minä en voi lopettaa.

— Et, et, sanoi veli hiljaa — niin kai se on. Sinä näyt saaneen uuden paimenpojan?

— Niin, se on muudan, jonka minä tunsin ennestään, olen luvannut opettaa hänet.

Veli ojensi kätensä.

— Et kai viivy kauan poissa?

— Aion tulla takaisin ensi viikolla, minun täytyy vain pikimmältään käydä kylässä.

— Tervetuloa sitten!

Sitten hevosmiehet hyvästelivät ja jatkoivat matkaansa hevosten keralla, iltapäivällä menivät Jon ja Tarje. He olivat aikalailla hämillään, he olivat tavanneet sukulaisiaan ja kiiruhtivat lähtemään — voi hyvin, he sanoivat ja ojensivat hiljaa kätensä. Sitten oli vain Kristofer jäljellä, hän kulki ja vilkuili pomoon, ei tiennyt, mitä tehdä, ei tiennyt, mihin ryhtyä, hänellähän ei ollut mitään paikkaa, minne mennä. Vielä oli joitakin lampaita jäljellä, muuten olivat ha'at ja aitaukset tyhjiä, maa poljettu ja alaston ja musta. Mutta ihmisillä oli yhä kiirettä, heitä oli kokoontunut pomon ympärille puhelemaan, muutamilla oli paloviinaa, ja he olivat kohtalaisesti humalassa.

Kristofer meni lampaiden luo ja jäi katsomaan niitä miettiväisesti.

Käsi laskeutui hänen olkapäälleen.

— No niin, poika, nyt me olemme kahden jäljellä.

Pomo seisoi ihan hänen takanaan hämärässä ja katsoi häneen vaaleansinisillä silmillään.

— Sinä pysyttelet aina lampaiden luona, näen minä, niin, eikä se juuri tyhmintä olekaan, lammas voi olla viisaampi kuin ihminen.

Hän nyökkäsi päällään joukkoa kohti, joka räyhäsi ja lauloi kuorossa.

— Niin, mitä minun pitikään sanoa: tältä kesältä on nyt homma lopussa, ymmärrätkö, minä en tarvitse paimenpoikaa ennen kuin kesäkuussa tulevana vuonna, jos sinä sitten tahdot jälleen lähteä paimeneen. Siihen on runsaasti kahdeksan kuukautta, pitkä aika, Kristofer, ja paimenpojan palkka ei ole iso.

Siniset silmät katsoivat katsomistaan.

— Onko sinulla paikkaa, missä voit olla, oletko sinä ajatellut itsellesi jotakin?

Kristofer kostutti suuta kielellään.

— E-en, en ole ihan, tai kyllä minä olen a-ajatellut —

— Mutta et ole keksinyt mitään, tarkoitat, niinpä niin.

Kristofer rohkaisi mielensä.

— Niin, kun ne o-ottivat talon, muuten olisin ehkä voinut mennä kotiin.

— Minä ymmärrän hyvin.

Pomo seisoi vähän aikaa ajatuksiinsa vaipuneena.

— No niin, Kristofer, enpä sitten tiedä muuta neuvoa kuin että sinä saat jäädä minun luokseni — minä tahdon toki nukkua yöllä, minua ei huvita maata valveilla, on ikävää maata valveilla, aika matelee käsittämättömän hitaasti —

Kristofer katsoi häneen viattomasti:

— Minä luulin sinun nukkuvan hyvin?

Pomo hymyili.

— Niin, ei minulla ole mitään valittamisen syytä, mutta jos me nyt eroaisimme näin, jos minä menisin matkoihini, tarkoitan, ja jättäisin sinut tähän seisomaan — mitenkähän unen silloin kävisi? Minä tunnen Nilsin, tiedä se, hän valvoisi ja ajattelisi sinua koko yön ja miettisi, miten sinun olisi käynyt. Mahtaakohan Kristoferilla olla kattoa päänsä päällä, jospa hän näkee nälkää ja palelee — ja millainen paimen sinä oikeastaan olet, kuu saatoit sillä tavoin jättää hänet? Ei, saatpa säästää Nilsin siitä, saatpa mieluummin lähteä hänen kanssaan, kyllä me neuvot keksimme.

Kristoferin kasvot värähtelivät, hän ei antanut leikin johtaa itseään harhaan, hän käsitti heti.

— Kiitos, sanoi hän lämpimästi ja haparoi kädellään Nilsiä kohti — sinä olet vain ihan liian hy-hyvä.

— Ei mitään kiittämistä, Kristofer, minulla on kyllä työtä sinulle, ja, älä luulekaan muuta — — no, meidän täytyy lähteä, minun on vietävä nämä jäännökset kylään; minä harjoitan sivussa hiukan kauppaa, paimenen ansiot eivät näet liikoja lihota, ja syksy ja talvi ovat pitkät —

He vaelsivat hitaasti hämärän halki, eläimet olivat nälkäisiä ja nykivät suuhunsa syysheinää ja pysähtyivät joka kohdassa, missä näkivät ruohoa. Ihmeellinen, pienikumpuinen pimeä maisema lähestyi heitä joka taholta, pienet kukkulat estivät näkemästä, tammivesakko tuli ihan tielle asti, välistä oli kuin he olisivat kulkeneet jonkinlaisessa kuilussa, jonka vuori sulki syleilyynsä. Sitten se ikään kuin päästi heidät ja madaltui — ja Kristoferin ihmettelevien silmien eteen avautui laaja lakeus, joka kaukana yhtyi taivaaseen ja häipyi sinisenä sen tummaan piiriin. Se lepäsi siinä viettävin mäin ja kummuin, pelloin ja vainioin ja ruskein mätässoin, pitkiä kiviaitoja kulki sen poikki jakaen sen pitkulaisiin kaistaleisiin, pieniin nelikulmioihin niin kauas kuin hänen silmänsä kantoi. Mutta yli mäkien, yli kumpujen vaelsi illassa raskas kohu — aivan kuin avaruuden akkunasta virraten.

Nils pysähtyi käsi korvan takana.

— Kuule merta, Kristofer, tulee varmasti myrsky, meidän täytyy kulkea niin nopeasti kuin voimme ja katsoa, että saamme yöksi katon päämme päälle.

* * * * *

Viikon kuluttua he tulla rämpivät Vatneen, koko heidän matkansa ajan oli satanut, ja he olivat märkiä ihoon asti.

— Tervetuloa, kuului ovelta, veli seisoi siellä sukkasillaan, liidunvalkea pää kallellaan, pienenä ja raihnaana ja väljäihoisena.

— Olipa hyvä, että vihdoinkin tulit!

Pomo puristi lujasti hänen kättään.

— Olet ehkä odottanut?

— Niin, minusta sinä viivyit melko kauan.

Tuokion kuluttua kuului taas:

— Sinä jäät kai nyt vähäksi aikaa kotiin?

— Niin, se on aikomukseni — muuten meitä on tällä kertaa kaksi, minä otin nuorimman paimenpojan mukaani —

Veli kääntyi Kristoferiin päin, silmät siirtyivät häntä tutkimaan viisaina, arvostelevina ja valppaina.

— Hän on varmaan hyvä paimenpoika, kun et henno päästää häntä luotasi.

— Sinäpä sen sanot, sinäpä sen sanot —

Pomo rykäisi voimakkaasti.

— Mutta jos hän nyt suostuisi jäämään, mitä sinä siihen sanoisit?

Veli katsoi Kristoferiin, katse tutki häntä pohjaa myöten.

— Jos hän tahtoo olla, saa hän minun puolestani.

Niin oli Kristoferin elämä toistaiseksi turvattu eikä pomon tarvinnut maata valveilla ja kääntelehtiä vuoteessaan ja pohtia unettomana hänen kohtaloaan.

XXXIV.

Pitkä talvi, pitkä kevät —

Kristofer on sinä aikana kuljeksinut talossa ja toimitellut kaikenlaisia töitä, auttanut noita kahta vanhusta niin hyvin kuin on voinut, pilkkonut halot ulkona vajassa, ruokkinut hevosen ja lehmät, käynyt aamuisin riihessä puimassa ja vienyt sitten jyvät myllyyn. Talo ei ole aivan pieni, siellä on ollut yhtä ja toista tehtävää, työtä on riittänyt hyvin vielä yhdelle miehelle. Toisinaan hän on myöskin ollut mukana metsässä ja kokeillut hirrenajajana — sekin on käynyt laatuun. Kristofer on selvästi huomannut, että vanhukset ovat olleet tyytyväisiä, häntä on aina silloin tällöin kehaistukin:

— Oikein, Kristofer, on pomo sanonut — sinähän olet semmoinen mies, ettei maan päällä parempaa!

— Ihan niin, on veli lisännyt — olin tyytyväinen, kun sinä lopetit paimentamisen ja tulit sen sijaan Vatneen.

Mutta miten lujasti Kristofer onkin ahkeroinut ja miten hyvä hänen onkin ollut Vatnessa aika on kulunut häneltä matelemalla, päivät ovat olleet tuskallisen pitkiä, viikot toisinaan vallan loputtomia. Tunturi, ajattelee hän aamusta iltaan, povessa herää ikään kuin jano, kirvelevä kaipaus syvällä mielessä, hän antaa kirveen ja varstan vaipua maahan ja muistelee kesää ja vaipuu ajatuksiinsa ja näkee tunturin edessään kaikessa ihmeellisyydessään ja kuulee sen tuhatkielisen houkutuksen.

Kun he ensimmäisen kerran olivat kirkossa ja virsi pauhasi kupulaessa, olisi Kristofer voinut itkeä ääneen. Hän istui katsoen kuoriin päin vielä hiukan hämmentyneenä matkan vaikutelmista — sitten tulivat sävelet ja ottivat häntä kädestä ja ikään kuin nostivat hänet yläpuolelle väkijoukon, yläpuolelle kirkon ja laakson ja kaiken. Helluntaikukkula oli yhtäkkiä hänen edessään, sellaisena kuin hän oli nähnyt sen tuona aamuna — kuin aalloten valoa kohti koko maisema keräytyneenä ympärilleen, aamurusko lepäsi liekkinä harjalla, pajut nuokkuivat alhaalla varjossa, kaislat nukkuivat vedessä. Ja itse hän vaelsi kukkulaa kohti, ylös valoa kohti, oli kuin hänellä olisi ollut pyhä asia, kuin hän olisi ollut matkalla Jumalaa tapaamaan. Sävelet herättivät sen hänessä eloon, sävelet loihtivat sen hänen silmiensä eteen, oli kuin hän vieläkin olisi ollut poikanen ja maannut vuoteessaan ja pudistellut kulkusta — muisto pulppusi lähteen tavoin hänen mieleensä ja virtasi solisten sen läpi. Ruumis istui kyllä kirkon penkillä, mieli vain oli kaukana tunturilla, kanervikon ja soiden parissa, se muistutti häntä olemassaolostaan, se hengitti häntä kohti, se nousi hänen unelmiinsa ja hänen ajatuksiinsa ja veti hänet mukaansa vastustamattomalla voimalla.

Sävelet vaikenivat, yksi ja toinen ryki ja yski, Kristofer suoristi hiukan selkäänsä ja näki kuorin sukeltavan esiin, oli kuin hän olisi jollakin tavoin herännyt. Vierestä kuului samassa huokaus, pomon olkapäät liikahtivat, ja hän risti hiljaa kätensä — oli kuin hänkin olisi herännyt.

Lokakuussa he hakivat paimenrahat, niin kuin tapa oli. He kulkivat jalan talosta taloon ja haalivat palkan vaivalloisesti kokoon, kruunun joka eläimeltä. He viipyivät poissa monta päivää, he kiertelivät polkuja ja ajoteitä, vaelsivat ylös sisämaahan ja alas merelle päin — toisinaan he olivat ihan rannikolla, missä talot vapisivat tuulessa valkeita suolatahroja ruuduissaan ja paksut olkilatomukset seiniensä ulkopuolella. He kävivät Perin luona ja kävivät Paalin luona, he kävivät vanhan Øigaren muorin luona — pomolla oli kaikki päässään, ja hän muisti suorimman tien heidän luokseen, muisti, miten monta lammasta heillä oli, ja saattoi mihinkään kirjaan ja paperiin katsomatta sanoa, paljonko hänellä oli saamista. Ja jos joku pyysi lykkäystä, kun hänellä ei juuri sillä hetkellä ollut rahoja käsillä — hyvä, hän vain nyökkäsi ja painoi senkin mieleensä ja tuli uudestaan paluumatkalla ja muistutti saatavastaan vielä kerran.

He kantoivat rahoja repussa — kun ihmiset suurelta osalta maksoivat pikkurahassa, kävi se päivä päivältä raskaammaksi, kuparia ja hopeaa oli kasoittain pohjalla, ja se kilisi ja kalisi joka askelella. Niin he kulkivat hikoillen auringonpaisteessa ja katsoivat päivää, joka loisti heidän ympärillään, ja kantoivat reppua vuorotellen ja ponnistelivat kumpikin aikansa. Ja välillä he hiukan lepäsivät, pudottivat repun tienoheen, niin että rahat jysähtivät, ja asettuivat itse nurmikolle viereen. Syksy oli sinä vuonna hyvin kaunis, meri oli räiskyvän sininen, ilma kirkas ja lempeä ja hiljainen, peruna oli juuri nostettu, ylt'ympäri tuoksui tuoreelta mullalta. Ylempänä kohosi metsä kultaiselta alustalta, ja pilvet vaelsivat sen yllä niin kuin valkoiset purjeet.

Kun he eräänä tuollaisena päivänä taas kulkea laahustivat, virkahti pomo yhtäkkiä:

— Tänään on tunturilla kaunista, poika!

Kristofer havahtui.

— Minäkin ajattelin juuri tunturia.

— Orrebronin ylänne, Kristofer, ja Kjetevatnet ja Mydanin linna, antaisin vaikka mitä saadakseni tänään olla siellä ylhäällä.

Ääni värisi liikutuksesta.

— Mikään ei ole niin kuin tunturi, poika, kun kerran olet oppinut sen tuntemaan, et pääse siitä enää irti. Sinä et voi elää muualla, et voi kestää toisissa paikoissa, et voi olla ilman sitä. Kun tulet niin vanhaksi kuin minä — — minä ikävöin, ikävöin, ikävöin, Kristofer, niin että olen toisin ajoin ihan sairas enkä voi edes niellä ruokaani.

Pomo kallistui sivulle päin ja kohotti peukalolla hihnaa säästääkseen hiukan olkapäätänsä.

— Mammona ja mammonan orja, sanoi hän hiljaa.

Äkkiä hän pysähtyi keskelle tietä.

— Minä olisin tyytyväinen, minä kantaisin mieluummin täysikasvuista pässiä tunturilla kuin tätä taakkaa, jota nyt kannan!

He palasivat Simonpäiväksi, veli tuli tapansa mukaan ja hääri sukkasillaan heidän ympärillään ja koetti auttaa heitä. Kasvot olivat kovin pienet, kovin kuihtuneet, ruho kovin laiha ja kuiva ja hento, hyvät silmät katsoivat heihin huolestuneina, ikään kuin kysyen:

Jäätte kai te nyt kotiin joksikin aikaa?

Niin, Kristofer oli jälleen Vatnessa, niin hän taas liikkui vanhusten parissa ja ruokki hevosen ja lehmät ja pilkkoi halkoja vajassa ja auttoi piikaa lypsyssä ja muussa sellaisessa. Ja sitten hän istui naskali ja pikilanka kourassaan ja opetteli korjaamaan kenkiä — sitäkin täytyi paimenen osata, sekin taito oli tarpeen tunturilla — istui yksinään pienessä kamarissa ja pisteli sormiinsa ja katseli ulos mäelle, missä kaksi saarnivanhusta seisoi huokaillen ja kevättä ikävöiden. Ja sisällä tuvassa istuivat pomo ja veli ja sytyttivät tulen uuniin ja huokailivat hekin, niin, sisällä tuvassa istuivat molemmat vanhukset ja kohtasivat väliin toistensa katseen ja lukivat toistensa kaipauksen ja olivat kuin kaksi saarnivanhusta hekin. Ja talvi tuli, loputon talvi pitkine iltoineen ja äänettömine pimeineen, se ikään kuin syöksyi ulos taivaasta ja täytti avaruuden maailman ääriin asti ja sammutti valon ikuisiksi ajoiksi.

Silloin Kristoferin sydän vavahteli, silloin hänet valtasi levottomuus, kaipaus, joka painoi mielen polvilleen, se kivisti, se kalvoi hänen povessaan — silloin hän tiesi, että tunturi kutsui, että hänen laitansa oli niin kuin pomonkin, ettei hän enää koskaan pääsisi siitä irti.

XXXV.

Kevät tuli tuoden suojasään ja tuulen, purot kyntivät aurojen tavoin maata, pikkupojat laskivat mahlaa koivuista — kaikki maan nesteet liikkuivat suurella kiireellä. Kissat puhkesivat raitoihin, voikukat loistivat maassa, saarnivanhukset seisoivat talon edessä paisuvin silmuin valmiina särkemään kuoret ja päästämään ruskeat lehtikimput esiin. Kaikkialla katkottiin siteitä, maa oikoi jäseniään unen jälkeen, ikään kuin väänsi talven yltään ja lepäsi nyt valppaana ja reippaana ja nuorena. Elämä alkoi jälleen elää, luomakunta hengitti voimansa tunnossa, varsia ja korsia kohosi aurinkoa kohti, ihmiset ja muurahaiset juoksentelivat sinne tänne, ja niillä oli jos jonkinlaista kiirettä. Nuo kaksi vanhustakin, jotka istuivat tuvassa, tunsivat kevään itsessään ja tajusivat sen kuohun ja toivon.

— Jos voisin lentää, sanoi pomo eräänä aamuna, hän seisoi pihalla ja katsoi pääskysiä — nousisin heti maasta, Kristofer, ja rientäisin saman tien tunturille!

Heidän takaansa kuului hiljainen huokaus, veli oli tullut ovelle ja seisoi siinä tapansa mukaan sukkasillaan ja katsoi hänkin säätä.

— Sinä lähdet siis tänäkin vuonna?

Vielä kerran kuului hiljainen huokaus:

— Minä en voi muuta, minä en voi, poika!

Eräänä päivänä koputettiin iloisesti ovelle — Jon ja Tarje tulivat reppu seljässä, kasvot ruskeina ja sauva kädessä, kiitoksia viimeisestä ja tervetuloa! Heidän silmänsä nauroivat ja loistivat, he astuskelivat vastapohjatuissa saappaissaan kirkkain, laulavin korkoraudoin eivätkä voineet istua riemulta, eivät syödä jännitykseltä. Huomenna oli keräyspäivä, huomenna ne tulivat lampaineen, sitten vilisi eläimiä kaikkialla — he hyppivät ja loikkivat ja keinuivat jaloillaan, hei, Kristofer, miten hauskaa sitten olisi!

Hevosmiehet tulivat tunnilleen, Aasuld ja Tore, samat kuin viimeksikin — ja samana päivänä he lähtivät nousemaan laakson halki, pitkä jono ihmisiä ja eläimiä, jotka tungeksivat pelkästä innosta ja hoputtivat toisiaan eteenpäin. Hevoset, lampaat ja lehmätkin — kaikki ne tiesivät, mistä oli kysymys, muistelivat edellistä kesää ja muistivat tunturin ja olivat kuin kärsimättömiä lapsia eivätkä mielestään päässeet kyllin nopeasti eteenpäin. Paimenien täytyi pidättää niitä, vuonat eivät voineet seurata mukana — niin kävi kulku ylös Ruglandiin, mistä varsinainen karjatie alkoi.

Neljä, viisi päivää myöhemmin he näkivät Mydanin ylänteen taivasta vasten, harjalla ohut lumijuova. Sivulla vähän matkan päässä kohosi Rokken tunturista niin kuin suunnaton heinähaasia, sen takana oli Blommelin kukkula tiheää vesakkoa kasvavine rinteineen, harjalla oli valkoinen kivilohkare — valtava lammas, joka makasi siellä ja vartioi ja oli katsonut heidän jälkeensä, kun he lähtivät, ja se tuijotti heitä kohden nyt, kun he tulivat.

Ihaha, hevoset hirnuivat, ylänne levisi peninkulmaisena, ruoho nousi vihreänä lumeen asti — paimenelämä alkoi jälleen.

XXXVI.

Neljänä vuonna Kristofer oli mukana, neljä kesää hän oli paimenpoikana Nilsillä ja paimensi hänen karjaansa Mydanin ylänteellä ja seurasi häntä tunturille ja seurasi häntä takaisin, neljä täyttä kesää hän oli siellä nauttien kaikesta sydänkesän rikkaudesta ja elämästä. Ja neljä talvea hän oli Vatnessa ja kulki siellä vanhusten parissa ja oli melkein kuin talon poika, molemmat vanhukset olivat hänelle isänä.

— Sinä et saa mennä, sanoi pomo joka kerta, kun he tulivat tunturilta alas — minun pitäisi lähteä kylään myymään, minä tarvitsisin sinua vielä vähän.

Ja kun he olivat käyneet kylässä, täytyi Kristoferin edelleen jäädä heidän luokseen, tällä kertaa veli tarvitsi häntä:

— Ymmärräthän, Kristofer, hän on tottunut sinuun nyt, minä en uskalla tulla yksinäni kotiin!

Ja joka kerta Kristofer vastasi, kasvot punaisiksi sävähtäen:

— No, kun te tahdotte pitää minut, niin —

Neljä kesää ylhäällä tunturilla ja neljä talvea alhaalla laaksossa, ne eivät tosin tehneet Kristoferia kovin vanhaksi, mutta ne muuttivat häntä kuitenkin. Pitkät, rasittavat matkat lauman mukana, yöt paasien ja kallioseinämien suojassa, kun tuuli ja sade tunkeutuivat heidän kimppuunsa, niin että he maatessaan hytkyivät kuin sammakot, suuret rajuilmat tunturilla, kun myrsky lakaisi lakeuden yli, niin että maa tuntui tärisevän — kaikki se jätti jälkensä häneen. Se painoi leimansa ruumiiseen, se painoi leimansa sieluun, se toi uurteita kasvoihin ja kypsytti hänet ennen aikojaan, se suolasi hänet harmaalla aherruksellaan ja karaisi hänet, niin että hän lopulta oli kuin harmaakivi ja pystyi olemaan yhtä kärsivällinen kuin se. Kärsivällisenä kuin kivi, kärsivällisenä kuin maa, ei herrana, vaan palvelijana, palvelijana — niin Kristofer eli elämäänsä, ja niin hänestä tuli Jumalan nöyrä välikappale.

Nousumatkat varsinkin olivat raskaita.

He olivat tottumattomia kävelemään, ja ruokajärjestyksessä tapahtui muutos, maitoa aamulla, maitoa illalla — maitoa, maitoa joka-ainoalla aterialla. Tämä maidonpaljous saattoi heidät janoisiksi, he joivat tunturilla jääkylmää vettä, laskeutuivat toisinaan vatsalleen ja hörppivät solisevista puroista ja lähteistä. Ja joka vuosi he kävivät niin heikoiksi polvistaan, heti kun olivat tulleet ylös tunturille, että kulkivat hoippuen tietään ja luulivat kaatuvansa väsymyksestä, lyyhistyvänsä joka askeleella maahan. Heidän silmissään musteni, sydän jyskytti levottomasti rinnassa, he tunsivat olevansa kuihtuneita ja kuluneita, onttoja kaulasta polviin asti, he hikoilivat, he läähättivät, he ähkyivät ääneen.

— Maito sen tekee, sanoi pomo — se menee ohi kahden, kolmen päivän kuluttua.

Ja joka vuosi kävikin niin, että väsymys äkkiä katosi ruumiista. Tuli päivä, jolloin he tunsivat olevansa erinomaisen terveitä, täynnä elämää ja voimia, kuin uudestisyntyneitä ihosta ytimiin, he olivat ikään kuin saaneet uudet suonet ja uuden veren, joka kiersi niissä — uuden tahdon ja uuden hengen.

— Maito sen tekee, sanoi pomo taas, hän asteli reippaasti kuin kaksikymmenvuotias nuorukainen —

Saattoi sattua, että he tulivat liian aikaisin perille, talvi oli ehkä ollut ankara, ja kevät oli viivästynyt, he vain eivät voineet odottaa. Tunturilla oli vielä tulva-aika, purot juoksivat vuolaina jokina, porraspuut olivat menneet veden mukana, suot ja kanervikot olivat kokonaan veden peitossa — silloin he tulivat eläimineen, ja heidän piti päästä eteenpäin hinnalla millä hyvänsä. He kiertelivät itään ja kiertelivät länteen, kulkivat suurin kaarroksin, niin että tie oli kahta vertaa pitempi kuin ennen, he kulkivat selänteitä ja kallioita pitkin, ja eläimet maistelivat kanervaa ja ammuivat ja määkivät ja tahtoivat ruokaa. Mutta täytyihän heidän joskus laskeutua alaskin, ja siellä lepäsi vesi odottamassa, laajoja tulvan valtaan joutuneita alueita, joiden keskeltä koivut ja pajut kohosivat. Silloin täytyi koko joukon astua veteen, hevosten ja ihmisten ja lampaiden ja lehmien, ne kahlasivat ja loiskivat ja aivastelivat ja joutuivat yhä syvemmälle. Silloin tällöin jokin lehmä pysähtyi ja katsoi arkana ja neuvottomana ympärilleen, vesi ulottui mahaan asti, se näytti arveluttavalta — olisiko kääntyä takaisin maihin? Mutta sitten tuli paimen ja hoputti sitä eteenpäin, ei ollut aikaa harkita, se aivasti ponnekkaasti ja kahlasi edelleen, raskaasti ja hitaasti.

Pahin oli lammas parkojen laita, ne olivat niin pieniä, etteivät ylettäneet pohjaan, niiden täytyi sen sijaan ruveta uimaan, ja ne polskuttivat vedessä ohuilla tikkujaloillaan ja pysyivät pinnalla villan avulla ja pitivät päätään koholla. Eivät ne muuten niinkään huonosti uineet, kun vedessä vain ei ollut virtaa, selviytyivät ne oikein hyvin. Mutta jos niiden piti mennä puron tai muun juoksevan veden yli ja panna kova kovaa vastaan —- ei, silloin niiden jalat olivat liian hoikat, ei auttanut, vaikka ne kuinka sätkivät ja ponnistelivat, ne ajautuivat vain virran mukana ja väsyttivät itsensä turhan päiten ja pyöriskelivät vaahtolauttojen ja risujen keskellä. Paimenen täytyi pelastaa ne, ottaa yksi toisensa jälkeen kaulaimesta ja kuljettaa toiselle puolelle niin nopeasti kuin saattoi.

Eräänä keväänä oli erityisen hankalaa. He olivat saapuneet eräälle joelle parin päivämatkan päähän Ruglandista — leiripaikka oli heti toisella puolella, mutta joki oli leveä ja melko syvä. Ellei olisi ollut niin myöhäistä, olisivat he voineet ajaa eläimet veteen ja kenties päässeet suhteellisen vähillä vaivoilla, mutta nyt oli ilta tulossa ja vesi oli kylmää ja ilma tuimaa, lampaat olisivat yöllä kärsineet ankarasti ja kylmettyneet ihan jäykiksi, se olisi ollut vahinko. Niinpä he kantoivat lampaat joen yli, ottivat ne kuin lapset syliinsä ja nostivat mahdollisimman korkealle ja siirsivät toinen toisilleen ojentaen joen yli. He seisoivat siinä rivissä kuusi tuntia, kahlasivat vyötäistään myöten jäisessä vedessä, neljä askelta eteenpäin ja neljä takaisin, kahlasivat siinä koko kesäyön ja kantoivat, kantoivat otsansa hiessä. Käsiä pakotti, olkapäitä pakotti, hengitys kävi puuskuttaen sisään ja ulos — pässejä ja emälampaita ja vuonia, tuhatkaksisataa eläintä kaikkiaan, niin ne pääsivät kuivin nahoin majapaikalle ja olivat tuskin kostuttaneet takajalkojaan.

Että terveys kesti, että keuhkot kestivät!

He kulkivat samoissa vaatteissa iltaan asti, mitäpä niitä kannatti vaihtaa, kaikkialla solisi vettä — pari sataa askelta edempänä oli kenties taas puro.

Samana vuonna oleskeli tunturilla karhu.

He olivat saaneet tietää siitä, ennen kuin lähtivät matkalle, ja he pitivät laumaa koossa Rokkenin kohdalla, Kristofer oli juuri keittämässä kahvia ja aikoi luikata Tarjelle, joka oleili jonkun matkan päässä — silloin maa äkkiä alkoi tömistä hänen takanaan, ja lopen säikähtäneitä eläimiä juoksi ylt'ympäri. Kristofer käänsi päätään — paksu peto tallusteli häntä kohti karvainen pentu vieressään, samassa hän tiesi, että se oli karhu. Se oli vajaan kahdenkymmenen askelen päässä, se oli tullut suoraan lammasparveen itsekään siitä tietämättä.

Kristofer nousi pystyyn, hän kuuli huutavansa lujalla äänellä. Karhukin kuuli sen ja työnsi käpälällään pennun syrjään, se näki korkean ihmisen sukeltavan äkkiä maasta ja muisti heti lapsensa. Sitten se loi Kristoferiin katseen — se oli sellainen, että hänen polvensa vapisivat, oli kuin voima olisi kokonaan kadonnut hänestä, kuin hänen ruumiissaan olisi ollut keihäs, jonka jäykkä varsi piti häntä paikoillaan. Sitten hän tunsi jossakin kohdin kipua, hänen sormiaan poltti, ja hän muisti seisovansa pannu kourassa — ja äkkiä hänet valtasi kiivas viha, hän tempasi jalkansa maasta irti ja astui muutaman askelen karhua kohden, pelon hyytäessä hänen sydäntään.

— Ole varuillasi, poika, kuului hänen takaansa.

Kristofer ei välittänyt mistään, kipu, pelko, karhun näkeminen — hänestä tuntui, että hänen täytyi saada siitä loppu, ja hän heitti pannun kaikin voimin. Pan, kuului kalliosta, tulikuuma kahvi räiskyi ylt'ympäri samassa olivat koirat paikalla ja juoksivat kohti raivokkaasti haukkuen. Karhu oli istunut kalliolla — niin kuin suunnaton emäjänis, välähti Kristoferin mielessä — nyt se laski etujalkansa maahan ja lönkytti tiehensä niin kuin ihminen nelinkontin, pentu vieressään, ja oli seuraavassa hetkessä selänteen takana.

— Hyvin tehty, Kristofer!

Pomo tuli juosten hänen luokseen ja löi häntä voimakkaasti olalle, niin että hän tunsi polviensa notkahtavan.

— Että sinussa on semmoinen sydän, sitä en olisi koskaan, koskaan uskonut!

Kristofer seisoi siinä hampaat loukkua lyöden.

— Mi-minä en tiennyt, mitä tein, minä pe-pelkäsin niin hirveästi!

— Mutta sinä heitit pannun, poika, miten uskalsitkin tehdä sen?

— Se oli niin kelvottoman kuuma, minä po-poltin sormeni siinä.

— Niin, mutta sinähän heitit sen suoraan karhua kohti?

— Minä ajattelin vähän säikähdyttää sitä —

Heillä oli siitä hauskaa koko kesän, ja he puhuivat siitä alituisesti. Kun he istuivat illalla majassa ja Kristofer laastaroi sormiaan, joissa oli pahoja rakkuloita ja haavoja, saattoi pomo virkahtaa:

— Kyllä minä olen kuullut karhun kimppuun käytävän seipäin, mutta että sen kimppuun käytäisiin kahvipannulla —

Silloin Tarje ja Jon nauroivat ääneen, mutta Kristofer näytti olevan hämillään, hän ei ollut varma siitä, tekivätkö he hänestä pilaa.

— Minähän olen selittänyt

— Niin olet, niin olet, mutta nyt minä selitän erään seikan.

Pomo oli hetken vaiti.

— Olkoonpa sen asian laita miten hyvänsä, mutta sinä päivänä sinulla oli onnea, Kristofer, sinä päivänä sinä teit paremman teon kuin itsekään nyt käsität.

* * * * *

Tapaus tuli tietysti muidenkin tietoon, Tarje ja Jon veivät sen kylään käydessään ruokavaroja hakemassa, sitten se levisi itsestään. Oletko kuullut moista, sanoivat ihmiset ja kyselivät ja tutkistelivat ja purivat merkin nimeen, sepä oli paimenpoika se. Juttu kulki suusta suuhun, talosta taloon läpi laakson, se saapui Kristoferin kotikyläänkin. Oletko kuullut, sanottiin sielläkin — tottahan he pojan muistivat, muistivat hänen silmänsäkin, eikö tohtori ollut kerran sanonut —

Sinä vuonna Kristoferista tuli kuuluisa mies, josta maine kulki kauas jo ennen kuin hän tuli tunturilta alas ja saattoi itse kertoa jonkin sanan.

XXXVII.

Ja sitten sekin kesä meni, ja sitten oli jako ja lammaskauppa — jäännökset vietiin kylään ja ansaittiin silläkin tavoin muutama lantti. Ja sitten oli kestettävä talvi, täytyi istua sisällä kahden vanhuksen seurassa, jotka kumpikin elivät omissa ajatuksissaan, ja palauttaa muistiinsa kesän elämä alusta loppuun ja hillitä kaipauksensa niin hyvin kuin se kävi laatuun. Ja sitten tuli kevät ja keräyspäivä, ja niin he taas lähtivät tunturille — joka vuosi kävi samalla tavalla.

Ja joka vuosi kulki muudan sininen emälammas ylpeänä Mydanin ylänteellä kantaen kaulassaan kilisevää kulkusta ja johtaen erästä lammasryhmää. Ja joka vuosi muudan paimenpoika irroitti kulkusen jakopäivänä ja pisti sen taskuunsa sydän raskaana, säilyttääkseen sen seuraavaksi kerraksi.

Ja joka kevät, heidän lähtiessään, seisoi Vatnessa valkeatukkainen äijärähjä silmissään orpo ilme ja tuijottaen avuttomana heidän jälkeensä.

Ja joka syksy, heidän palatessaan tunturilta, nuo silmät jälleen olivat siellä ovella ja katsoivat heihin huolestuneina:

Minä olen niin vanha nyt, ne ikään kuin sanoivat, ette kai enää mene sinne ylös.

* * * * *

Kun he eräänä tuollaisena syksynä palasivat tunturilta, seisoi pomo kauan veljeensä katsoen, sitten hän laski kätensä hänen olkapäälleen, niin kuin tapansa oli, ja sanoi hellästi hymyillen:

— Tämä oli viimeinen kerta. Minä jään nyt kotiin sinun luoksesi, poika.

XXXVIII.

Se syksy oli Kristoferille kiireinen syksy.

Ensin täytyi hänen ja Jonin lähteä tunturille — kokonaan takaisin Mydanin ylänteelle — etsimään joitakin lampaita, jotka olivat kadonneet heiltä. Ja sitten hänen täytyi lähteä myymään, ajaa satakunta eläintä kylään ja puhua kokeneesti markkinoista ja hinnoista ja osoittaa olevansa myöskin kauppias. Ja kun lokakuu tuli ja paimenrahat oli haettava, täytyi hänen taas lähteä matkaan; hän vaelsi pomon reppu olallaan ja aukaisi toisinaan pienen vihkon ja kirjoitti siihen lyijykynällä jonkin luvun ja piti kirjaa joka-ainoasta äyristä.

— Sinä tulet yksin, sanoivat ihmiset tuntien hänet ennakolta — ei kai
Nils ole sairastunut?

Ja saatuaan vastauksen he panivat pöytään ruokaa ja juomaa ja pakottivat hänet istumaan vähän aikaa.

— Odota vähän, he väliin sanoivat ja toivoivat hyvää puhekumppania — sinäkö se tarjosit karhulle kahvia?

— Oh, ei se ollut mitään.

— Kyllä vain, kerrohan meille nyt —

Ei, Kristoferilla ei ollut aikaa:

— Minä lu-luulen, että se saa jäädä toiseen kertaan, Nils py-pyysi minua toimimaan nopeasti.

Syksy puhalsi hänen ylitseen, Kristofer kulki tuulessa eteenpäin kallistuneena ja näki maiseman ympärillään madaltuvan, kunnes kaikki oli yhtä tasankoa. Mäet ja kummut laskeutuivat vähitellen, lopulta hän oli ihan meren rannalla, missä talot vapisivat tuulessa ja olivat paksujen olkiturkkien peitossa. Hän tuli Viknesiin, hän tuli Grobohun — ja ellei hän muistanut jokaista taloa niin kuin pomo, olivat ne hänellä kuitenkin vihkossaan, ja hänen tarvitsi vain katsoa siitä. Gletne, Langeland, Spikka ja Fede — ne olivat kaikki yhdessä rivissä, ja lampaat ja saatavat ja omistajat myöskin. Ja kun joku oli maksanut, piirsi Kristofer kirjaan viivan ja löi sen kiinni ja sanoi:

— Ja si-sitten minun piti kertoa terveisiä Nilsiltä ja sanoa, että hän lopettaa nyt paimentamisen.

Tupa kävi silloin tavallisesti ihan hiljaiseksi.

— Sinun piti kertoa terveisiä Nilsiltä —

He kysyivät moneen kertaan, eivät voineet uskoa kuulleensa oikein.

— Kuka nyt sitten tulee paimeneksi?

Kristofer pudisti päätään.

— Minä en tiedä.

Mutta kotona Vatnessa istuivat pomo ja veli ja katsoivat ulos syksyyn, joka lankesi talon ylitse, ja keskustelivat hiljaa asioistaan ja kohtasivat välistä toistensa katseen ja koettivat nähdä toistensa mieleen.

— Sinä luulet nyt voivasi asettua kotiin, Nils?

— Voin toki, voin toki.

— Sillä sinähän tiedät, ellet voi —

— Älä ajattele sitä asiaa, olenhan sanonut.

— Ei, ei, mutta jos se on sinulle vaikeata —

— Oh, sinä tiedät, että minäkin olen jo vanha, minä voin tarvita lepoa, poika.

— Niin niin, niin niin.

Veli huokasi hiukan.

— Mitä minun pitikään sanoa, älä huoli myydä taloa — kun minä olen mennyt pois, tarkoitan.

Silmät tutkivat jälleen toisiaan, hellinä, lempeinä ja sinisinä.

— Älä sinä puhu semmoisia, sinä elät vielä kauan.

— Minä en elä kesään, Nils, ja sen tähden tahtoisin mielelläni tietää — minun olisi silloin niin hyvä olla, jos tietäisin, että sinä ottaisit talon, minä en tahtoisi valittaa mistään.

Nils katsoi ulos ikkunasta.

— Hyvä on, minä en myy taloa.

— Kiitos.

Veli huoahti taas.

— Entä Kristofer, mitä hänelle teemme?

— Oh, kyllä siihen neuvo keksitään.

— Etkö luule, että hän suostuisi jäämään tänne taloon?

— Minä en ole puhunut hänen kanssaan, mutta enpä uskoisi sitä.

— Ei, ei, niin kai se on — — mutta jospa hän haluaisi paimentaa?

— Ajattelin auttaa häntä, jos niin olisi.

— Niin niin, niin niin.

Tuokiota myöhemmin Nils käänsi päätään:

— Sinä saatat olla väsynyt, sinun pitäisi panna maata.

— Ellei aika sitten käy sinulle pitkäksi?

— Ei toki, minä voin istua hetkeksi lukemaan.

Kristofer tuli takaisin, pomo luki rahat ja silmäili hiukan tuota pikku vihkosta, sitten hän sulki kaikki erääseen lippaaseen.

— Erinomaisesti suoritettu, Kristofer, minä en olisi itsekään voinut tehdä sitä paremmin.

Pari päivää myöhemmin Kristofer istui yksin kamarissa, missä hänen tapansa oli suutaroida, paikkaillen hiukan saappaitaan — silloin tarttui joku hiljaa säppiin, pomo tuli huoneeseen ja sulki oven perässään ja istuutui rahille.

— Minulla olisi vähän puhuttavaa sinulle, ja veljeni nukkuu paraikaa tuvassa, niin että saatoin yhtä hyvin lähteä sinun luoksesi.

Kristoferin kasvoja kuumotti.

— O-ole hyvä, hän sanoi nousten seisomaan.

— Sinähän olet ymmärtänyt, Kristofer, että minulta on nyt työ lopussa. Minä en voi lähteä enää, veljeni on käynyt vanhaksi ja heikoksi — niin, olet kai nähnyt, miten hänen laitansa on. Mutta samalla minä tunnen olevani vastuussa sinusta enkä kai myöskään voi päästää sinua menemään. Sinä olet tullut minun luokseni, ja minä olen luvannut opettaa sinut, sitäpaitsi minä tunsin sinun äitisi — no niin, tahtoisin nyt kysyä: etkö ole muuttanut mieltäsi, tahdotko edelleenkin olla paimenena?

— Minä en ole mu-muuta ajatellut.

— Hyvä, nyt olemme siis selvillä siitä asiasta. No, sinä olet ollut minun palveluksessani neljä kesää, ellen väärin muista, ja käyttäytynyt kaikin puolin hyvin. Sinä veit lampaat kylään, sinä hait paimenrahat, ja kummankin sinä suoritit yksin, ja kummankin sinä suoritit erinomaisesti — — mitä sanot, etkö aloittaisi nyt omaan laskuusi?

Kristoferin sydän hytkähti, hän ei ollut odottanut kysymystä ja jäi seisomaan lattialle puolipökerryksissä.

— Se e-ei toki käy, minä o-olen liian nuori.

Pomo kumartui rahillaan eteenpäin.

— Minä en ollut sinua vanhempi, kun ryhdyin paimentamaan omaan laskuuni, mutta minä aloitin tietysti pienestä, minä aloitin sadalla lampaalla —

Kristofer katsoi häneen hämmästyneenä:

— Sadalla lampaalla, niinkö sanoit?

— Niin, ja minä olin ihan yksin koiran kanssa.

— Ja se kä-kävi?

— Se kävi oikein hyvin. Kolme tai neljä vuotta myöhemmin minulla oli viisisataa lammasta, ja minä olin suurin paimen tunturilla ja tarvitsin paimenpojan avukseni.

Kamarissa oli hetken aikaa hiljaista.

— Entä le-lehmä, oliko sinulla se?

— Minä tulin toimeen vuohilla, se kävi ihan yhtä hyvin. Ja kuitenkin me olimme kauemmin tunturilla kuin nykyisin ollaan — täyteen neljä kuukautta, Kristofer — me emme vain menneet niin ylös. Sehän ei ollut välttämätöntä, kun meillä oli niin vähän eläimiä, me emme tarvinneet niin isoja laitumia. Ja vuohenmaito on erinomaisen hyvää, kun sinä vain totut sen makuun, siinä ei ole mitään vikaa. Mutta jos sinä tahdot lehmän —

Pomo oli hyvin veitikkamaisen näköinen, — — niin ei siitäkään mikään estä, tarkoitan.

Kristofer hämmentyi ja punastui yhä enemmän.

— Ta-tarkoitatko täyttä totta, Nils?

— Minä tarkoitan, mitä sanon, Kristofer, sinä voisit tehdä sen, minkä minäkin olen tehnyt, ja aloittaa pikkuhiljaa omin neuvoin ja olla tästä lähtien oma herrasi. Sinä saat merkillistä voimaa ja tahtoa, kun tunnet seisovasi omilla jaloillasi ja olet vastuussa siitä, mitä teet, semmoinen kasvattaa sinua. Mutta ellei sinulla ole halua —

Kristofer haroi tukkaansa vapisevin, hikisin käsin.

— Jos sinä luulet, että minä voin uskaltaa.

— Uskaltaa, niinkö sanot? Se, joka meni yksinään karhua vastaan, se uskaltaa kyllä yksinään tunturille, siitä ei epäilystäkään.

Molemmat olivat vähän aikaa vaiti.

— Niin, koiria sinä saisit minulta.

Kristoferin silmät leimahtivat.

— Entä miten monta la-lammasta luulisit minun voivan ottaa?

— Sitä ei ole ihan helppo sanoa, kolme- tai neljäsataa, se riippuu monesta seikasta, siitäkin, missä saakka sinä paimentaisit. Sillä sinun pitäisi ensin lähteä tunturille katsomaan sopivaa laidunmaata —

Samassa Kristoferin mielessä välähti, ettei hänen tarvinnut etsiä, että hän jo aikoja sitten oli löytänyt laitumensa ja muisti sen ensi hetkestä asti:

Helluntaikukkula, hän ajatteli ja näki sen kohoavan silmiensä edessä ja kuuli äänen, joka kutsui yöllä, ja käsitti, että hänen kohtalollaan oli silloin ollut salainen sanoma hänelle. Se kätketty ennakkotietämys syvällä hänen sisimmässään, jota ihmiset nimittävät aavistukseksi, oli salaa säilyttänyt paikan muistissa ja oli tahtonut muistuttaa häntä siitä, kun hän tuli.

Pomo oli noussut rahilta.

— No, sillähän ei ole mitään kiirettä, Kristofer, siitä ei voi tulla mitään ennen kevättä, ajatteleppas tällä välin asiaa, kunnes pääset selvyyteen itsestäsi.

— Minä luulen, että voin vastata heti, se ei siitä mu-muutu, vaikka odottaisinkin vähän aikaa.

Kristofer katsoi pomoa silmiin, ja pomo ajatteli mielessään, että niin kaunista ja syvää katsetta hän ei ollut milloinkaan nähnyt.

— Jos on niin, että minuun luotetaan, että minä saan kootuksi lampaita, ta-tarkoitan, ja vuokratuksi sen ylänteen, jota ajattelen — niin minä yritän keväällä ja teen niin kuin sinä olet neuvonut.

Pomo tarttui hänen käteensä.

— Sinä saat vuokratuksi, mistä tahdot, Kristofer, sen päivän jälkeen, jolloin tarjosit karhulle kahvia, sen puolesta sinun ei tarvitse peljätä. Mutta sitten sinä et saa odottaa kauan, toiset voisivat näet ehtiä ennen — ota jo huomenna hevonen ja lähde heti tunturille. Nils menee sinusta takuuseen, voit sanoa.

* * * * *

Kävi niin kuin pomo oli sanonut.

Kristoferille luvattiin alue heti, kun kuultiin hänen tahdostaan, hän viipyi kuitenkin vielä tunturilla ja osoitti haluamansa laidunmaan ja sopi rajoista.

Ja kävi myöskin niin kuin veli oli sanonut.

Keväällä, vähän sen jälkeen kuin käki oli tullut, hän paneutui vuoteeseen kuolemaan ja sammui sinne mitään äännähtämättä.

XXXIX.

Ja niin Kristofer on jälleen tunturilla, paimentaa taaskin ylänteellä, mutta tällä kertaa se ei ole Mydanin ylänne, vaan Helluntaikukkula, ja järvi, joka lepää notkossa ja halkaisee maiseman kiilan tavoin, on Staalvatnet ruokoineen ja kaisloineen. Eikä hän enää ole paimenpoika, Kristofer on nyt itse pomo, ja hänellä on sekä lampaita että vuohia, kolmesataa eläintä. Vastuu tuntuu suunnattomalta, ah, miten se välistä puristaa sydäntä, hänen on pidettävä huolta toisten menestyksestä, toisten omaisuudesta, toisten tavarasta. Parasta olla varovainen, hän ajattelee ja pitää laumaa koko ajan koossa ja siirtyä hitaasti sen mukana paikasta toiseen ja lukee eläimensä joka ilta.

Alkuaikoina hän ponnistelikin ankarasti —

Nils oli lähettänyt hänen mukaansa miehen, jonka oli määrä auttaa asumuksen järjestämisessä, ja mies saikin aikaan majan — pienen kivipesän kukkulan juurelle, jossa he oleskelivat yhden viikon ajan. Mutta tuskin mies oli lähtenyt, kun puoli majaa sortui maahan, ja niin oli Kristoferin taas alettava alusta. No, hän sai sen kyllä jollakin tavoin pystyyn, mutta kun sitten alkoi sataa, kävi ilmi, että se täytyi siirtää, sen halki valui vettä, ja maapermanto tuli pehmeäksi suoksi. Nyt hän rehki kivien kimpussa vyöryttäen niitä mäkeä pitkin ja aikoen rakentaa uuden majan. Hän ei ollut harjaantunut eikä hän ollut kätevä eikä hän jaksanut nostaa kovin painavia taakkoja. Ja sade valui hänen ylitseen, tiheä, viileä kesäsade, joka kasteli hänet ihoon asti. Niinpä hänen täytyi väliaikaisesti tulla toimeen ilman majaa, kaivautua johonkin kallionkoloon koirat ympärillään ja nukkua hampaat louskuen, kunnes jälleen tuli kaunis sää ja auringonpaiste.

Maja valmistui muutamaa päivää myöhemmin, ja tällä kertaa se pysyi pystyssä kuukauden, sitten hänen oli vielä kerran siirrettävä sitä. Ja nyt hän sijoitti sen nojaamaan erääseen kivilohkareeseen, joka oli loivalla mäellä rannan puolella, ja siellä se on vielä tänäkin päivänä. Se ei ole kovin upea asunto, eikä se ollut paljon parempi ennenkään — katto ja seinät olivat kyllä tiiviit ja hän oli saanut itselleen liedenkin, mutta hänellä ei ollut ovea eikä muutakaan luukkua. Tuuli puhalsi majan läpi — oviaukosta sisään ja lieden kautta ulos — tuhka ja noki sirottui ylt'ympäri. Siitä huolimatta Kristofer oli tyytyväinen ja asui siellä koko kesän, hän asetti vain aukon kohdalle kanervalla täytetyn säkin, sitten oli kaikki kutakuinkin hyvin.

Alussa hänellä oli paimenpoika, muudan nuorukainen alhaalta laaksosta, joka oli pyytänyt päästä mukaan. Mutta poika nähtävästi ikävystyi paimentamiseen, hän kävi alakuloiseksi ja alkoi kaivata pois ja valittaa ruoan huonoutta ja terveyttään, niinpä Kristofer lopulta päästi hänet menemään. Sen sijaan hän sai järjestetyksi asiansa sillä tavoin, että Hagelandista tuli väliin ihmisiä tänne ylös tuoden mukanaan ohkoleipää ja suolaruokaa, sitten he jäivät sinne yöksi tai pariksi ja laskivat verkon järveen ja saivat kokonaisen kantamuksen kaloja, ennen kuin lähtivät. Tavallisesti he tulivat lauantai-iltana, väliaikoina hän kulki yksinään ja järjesteli eläintensä oloa mukavaksi, hänellä oli satoja tehtäviä. Hän raastoi katajia ja kanervia polttoaineiksi, hän vyörytteli kiviä kokoon lammastarhaksi — päivät päästään hän kulki ja raatoi katse maassa, mutta mieli ylöspäin suunnattuna. Ja silloin tällöin hän pysähtyi katsomaan kukkaa, joka loisti häntä kohti mäeltä, se ei tehnyt työtä, se ei ponnistellut — oh, mutta sillä oli hiljainen tehtävänsä, se hymyili itsensä ihmisten sydämiin ja täytti ne kauneudella ja valolla. Ja kotoinen tuntu humisi häntä vastaan, oli jälleen niin kuin lapsuusvuosina, hän oli nytkin hyvien ystävien parissa, jotka tunsivat hänet ja soivat hänelle hyvää.

— No, sanoi hän toisinaan ääneen, oli kuin häntä olisi huudettu.

Ja kun aurinko illalla laski, kokosi hän onnellisena laumansa ja ajoi sen hiljaa makuupaikalle ja istuutui lypsämään vuohia.

Koirat olivat asettuneet pitkäkseen mäelle, ne makasivat kuono käpälien välissä ja korvat valppaasti höröllä ja kuuntelivat suihkua, joka lankesi sankkoon ja muistutti ääneltään pitkän viilan vetäisyjä. Perhosia ja hyttysiä tanssi järven päällä, kaloja hyppi puronsuussa, taivaanvuohi määki korkealla ilmassa, missä se liiteli edestakaisin, ja suolta kuului aivan kuin ison, kalkuttavan seinäkellon ääni:

Tiktak — tiktak — tiktak — tiktak —

Kristofer saattoi unohtaa lypsyn, kädet vaipuivat syliin, katse kävi merkillisen kaukaiseksi ja lempeäksi — kesken hänen vähäisen ja köyhän työnsä oli kuin taivas olisi avautunut hänen päänsä päällä, kuin iankaikkisuus olisi laskeutunut hänen mieleensä. Hän ei istunut yksinään tunturilla, hän istui keskellä äärettömyyttä, ääretön hyvyys ympäröi häntä, ääretön hyvyys hengitti häntä kohti ja täytti hänet sanomattomalla onnella, syvällä ilolla niin kuin ei koskaan ennen. Hän ei enää istunut erillään, hän, ihminen, ei enää ollut yksin, eläimet, maan matoset, kalat, jotka hyppivät tuolla järvessä — ääretön hyvyys katsoi kaikkien puoleen, ääretön hyvyys oli olemassa kaikkia varten.

Muudan koirista nousi hitaasti ja asetti käpälänsä hänen polvelleen, se oli nälissään ja pyysi ruokaa.

Kristofer havahtui — sitten hän taputti koiraa ystävällisesti päälaelle ja lypsi loppuun niin nopeasti kuin saattoi. Siip, siip, kuului sankosta, oli kuin olisi vedelty terävällä viilalla…

Yö tuli uiden tunturin yli.

XL.

Jo ensimmäisenä kesänä, jonka vietti siellä, Kristofer ryhtyi suureen työhön, jota hän jatkoi monta vuotta.

Hän alkoi perata vuorta, polttaa rinteellä kaskea ja luoda sitä uudestaan tulella ja kuokalla ja tehdä siitä laidunta. Sillä oli rehevä kanervaturkki, jossa siellä täällä näkyi vihreitä läikkiä, nyt piti vihreän saada kasvaa ja levitä, läikkien kohdata toisensa ja keräytyä yhdeksi ainoaksi viheriäksi niityksi —

Kristofer työskenteli vähitellen ja varovasti. Hän poltti kaskeksi pieniä aloja kerrallaan ja siirsi toimintapaikkaansa sään ja tuulen mukaan, multa ei saanut vieriä pois, sen piti pysyä rinteessä kiinni, kunnes ruoho tuli ja sitoi sen uudelleen. Niinpä hän jätti viettävimpiin kohtiin sinne tänne kanervaa pitämään kiinni — ja aina välillä hän kävi paimentamassa lampaita jättäen koko työn sikseen. Sillähän ei ollut mitään kiirettä, lampaat tulivat näissäkin oloissa hyvin toimeen, hän ei myöskään tarvinnut useampia niin kauan kuin paimensi yksinään ja oli ilman paimenpoikaa kuten nyt.

Hän kävi siihen mieluimmin käsiksi illalla.

Kun tuuli oli tyyntynyt, kun lampaat olivat laskeutuneet levolle makuupaikkaan, jätti Kristofer koirat majalle ja tallusti tiehensä kirves ja kuokka kädessään. Tuokion kuluttua leimahti mäellä tuli, paksu savu vyöryi ilmaan ja asettui niin kuin pilvi vaaran yläpuolelle, kanervikko alkoi ritistä ja rätistä, punainen liekki nuoleskeli ympärille ja tarttui ahnaasti tupsuun toisensa jälkeen — sitten tuli Kristofer kuokkineen paikalle ja pakotti sen väkivalloin maahan. Hän juoksenteli sinne tänne savussa ja tallasi väliin jonkin kekäleen multaan, hänen silmiään kirveli, ja niistä valui vettä — siitä huolimatta hän viihtyi siinä. Maan tuoksu, kanervan tuoksu, savu, joka ahdisti kurkussa ja tarttui hänen vaatteisiinsa — se tuntui kaikki samalla kovin hyvältä. Hän kulki hyräillen hiljaa itsekseen ja pääsi erikoiseen, lämpimään tunnelmaan, hyvinvoinnin tunne levisi hänessä, oli kuin hän olisi kulkenut ystävällisessä unimaassa, joka kietoi hänen aistinsa sumuun, ja kuin hän olisi kyntänyt mäkeä hehkuvin auroin…

Toisinaan tuli sai yliotteen.

Maa oli kuivaa ja kanervan juuret syvät, miten Kristofer hosuikin kuokallaan tukahduttaakseen liekin, se yhä vain eteni. Itse mäki alkoi savuta, itse multa paloi ympärillä. Maanpintaan avautui hehkuvia rakoja, sihisevä liekki leimahti ilmoille — Kristoferin täytyi lähteä hakemaan vettä kostuttaakseen multaa, siitäkään ei tahtonut olla apua, vieläkin siellä hehkui ja ritisi ja savusi. Silloin hän ei uskaltanut lähteä pois, hän makasi yönsä tulta vartioiden ja nukkui yhdellä silmällä kerrallaan ja hypähti pystyyn pienimmästäkin äänestä. Saattoipa vielä aamullakin savuta, saattoi savuta monta päivää, paksua, kosteata, tukahduttavaa savua, joka tuntikausia lepäsi liikkumattomana ilmassa ja haihtui vasta, kun tuli tuulta.

Eräänä tuollaisena päivänä, jolloin mäki paraikaa savusi, tuli hänen luokseen ihmisiä, kaksi marjankerääjää korit käsissään, vanhanpuoleinen nainen ja hänen tyttärensä, kahden-, kolmentoista ikäinen tyttönen.

— Hyvää päivää, he tervehtivät, ja nainen lisäsi muutaman sanan:

— Me tulimme oikeastaan katsomaan, missä paloi, me näimme, että täältä nousi pahasti savua, ja luulimme sitä kulovalkeaksi.

Kristofer katsoi heihin epävarmasti — ei, he eivät olleet tuttuja, he olivat molemmat vieraita.

— Oh, minä vain kaskean hiukan ka-kanervaa, ajattelin hankkia itselleni vähän paremman laitumen.

Nainen silmäili hiukan ympärilleen, vai täällä hän siis oleili —

— Me olemme kuulleet puhuttavan sinusta, ymmärrätkö, niin että meitä halutti käydä sinua tervehtimässä, me olemme muuten sinun lähimmät naapurisi.

Hän katsoi Kristoferiin vaanivasti:

— Sinä et tiennyt, että sinulla on naapureita tunturilla?

— En, en tiennyt.

Ilme kävi heti huolettomaksi:

— Niin, me asumme tuolla Toftelandin ylänteellä, niukan neljännespeninkulman päässä kai, minä ja tyttäreni.

Kristofer vilkaisi tyttöön, tämä seisoi vähän kauempana äidin takana ja katsoi häneen vakavin silmin, miettivin, hiljaisin ja kirkkain, niin kuin vain lapsi voi katsoa. Hän ei juuri ollut kaunis, mutta kuitenkin —

— Te asutte ihan yksinänne?

— Niin asumme.

Äiti ei selittänyt enempää, sen sijaan hän alkoi tiedustella lampaista, montako hänellä oli, ja mitä lajia ne olivat, kieli kävi uskomattomalla nopeudella. Hän oli täynnä ylistelyjä ja imarruksia, ja kaikki, mitä Kristofer sanoi, oli oikein, ja kaikki, mitä hän teki, oli paikallaan. Sitten tuli lyhyt pysähdys.

— Mitä minun pitikään sanoa: minun olisi mentävä kylään näitä marjoja viemään, eikä tyttö jaksa niin kauas — hänhän voisi kyllä mennä kotiin, mutta sitten hänen täytyy istua siellä yksinään — eikö hän saisi jäädä tänne siksi, kunnes minä tulisin takaisin hakemaan häntä?

— Ky-kyllä, tietysti hän saa — —

Tuli hiljaisuus, kun äiti oli mennyt, Kristofer seisoi vähän aikaa katsellen lampaiden jälkeen ja tunsi olevansa kovin tottumaton ja hämillään, silmät kääntyivät taas tyttöön.

— Mi-mikä sinun ni-nimesi on?

— Lina.

— Te taisitte löytää paljon ma-marjoja?

— Kyllä, me löysimme ne, jotka sinä näit.

Hän ei osannut enää muuta kysellä, sen sijaan hän viittasi kädellään:

— Minun täytyy kai lähteä paimentamaan —

Mutta sitten hänelle selveni, ettei hän voinut lähteä tytön luota ja jättää häntä yksikseen, niinpä hän lisäsi:

— Tahdotko ehkä tulla mukaan?

Miettiväisiin silmiin tuli eloa.

— Saanko minä? tyttö sanoi ja hymyili hänelle.

— Mikset sinä sa-saisi?

— Niin, minä en ole oppinut paimentamaan.

Kaikki Kristoferin ujous oli poissa, oli kuin heistä olisi yhtäkkiä tullut hyvät ystävät.

— Minä o-opetan sinut!

Hän kulki edellä tietä näyttäen, ja tyttö seurasi hiljaa perässä. Kristofer kuuli koko ajan hänen askelensa, kuuli, miten hän kulki ja hengitti hänen takanaan, kuuli hameen laahaavan kanervikossa — pieniä, hyviä, hiljaisia ääniä, jotka pujahtivat hiljaa korvasta sisään ja ikään kuin koskettivat hänen sydäntään. Siellä ei kulkenut eläin, ei, se oli ihan toista, siellä oli pieni ihmislapsi, pieni tyttö yksinään tunturilla — hänessä heräsi hellyys.

— Minä kä-kävelen ehkä liian nopeasti?

— Et toki, kulje vain!

Tuokion kuluttua he olivat kukkulan harjalla ja katselivat Toftelandin ylännettä kohti, Kristofer oli nyt käynyt oikein puheliaaksi.

— Isäsi, missä hän on?

— Minulla ei ole isää, ne sanovat, että minä olen äpärä.

— Huh, puuskautti hän ilmaan, hänen polvensa olivat pettää.

— Kuka niin sanoo?

— Siellä laaksossa ne sanovat, ja äitikin sanoo niin.

— Mutta Herran nimessä, miten sinun ä-äitisi voi semmoista puhua?

— En tiedä.

Hän ei tiennyt sitä, hän ei ollut lainkaan selvillä elämästä, huomasi vain, että jotakin oli hullusti, ja sitten hän oli niin pieni ja hento, Kristoferista tuntui, että hän olisi voinut puhaltaa hänet pois —

— Sinun ei kai ole hy-hyvä olla?

— On kyllä, hyvä minun on.

Sinä pikkuinen mato, Kristofer ajatteli ja katsoi Toftelandin ylännettä kohti, joka lepäsi tuolla paljaana ja harmaana auringonpaisteessa, peninkulman päässä kylästä tai enemmänkin, mitäpä hyvää sinulla saattaa olla? Nuo pari sanaa ja äänensävy — Kristofer näki mielessään tytön kulkevan yksinään ja odottelevan äitiään puolen päivää, kulkevan siellä ilman minkäänlaisen elollisen olennon seuraa ja kestävän kuitenkin. Väliin hän leikki vähän palikalla, sitoi ehkä jonkun rievun sen ylle ja loi siten itselleen nuken ja lauloi ja hyssytteli ja hankki siitä vähäisen ilonsa. Köyhä Kristofer, joka seisoi siinä, hän häpesi itseään, tunsi itsensä hävettävän rikkaaksi, hänestä tuntui, että hänen piti tehdä jotakin hyvää, antaa tytölle jotakin, mitä tahansa, ottaa suuresta ylellisyydestään ja jakaa Linan kanssa ja nähdä hänen iloitsevan.

— Tule, niin lähdemme lypsämään, hän sanoi — sinä saat juoda niin paljon kuin tahdot!

Äiti tuli vasta myöhään illalla, he olivat sillä välin paimentaneet eläimiä ja istuivat nyt puhellen majan ulkopuolella ja katselivat kaloja, jotka polskuttelivat puronsuussa, ja kuuntelivat hyttysiä, jotka surisivat ja lauloivat.

— Näen kai sinut uudelleen, oli Kristofer kysynyt yrittäen laskea hiukan leikkiä — minulla ei ole paimenpoikaa, tiedätkö sen?

— Oh, kyllä me tapaamme.

— Sitten minä voisin ottaa vähän enemmän eläimiä, minullahan on laidunta jos kuinka. Ja sitten minä ostaisin yhden vuohen lisää.

Tyttö katsoi häneen epävarmasti:

— Mutta eikö sinulla ole tarpeeksi vuohia?

— On kyllä, mutta kun minä saisin paimenpojan, pitäisi minun näet saada enemmän maitoa.

Silmät loistivat riemusta.

— Kun äiti vain päästäisi minut!

— Eikö sinun äitisi päästäisi?

— Äiti tahtoo, että minä lähtisin vieraitten ihmisten palvelukseen, että minun pitäisi hankkia paikka laaksossa, niin, ei siitä juuri nyt tule —

Silloin täytyi Kristoferin tehdä niin kuin pomo teki ja taputtaa tyttöä hiukan olalle.

— Sinä pikku raukka!

Hän katsoi heidän jälkeensä, kun he menivät, äiti astuskeli hiukan kumarassa edellä seljässään suuri mytty, hän oli ollut tekemässä kauppoja, myynyt marjansa kylässä ja saanut ruokavaroja tilalle. Ja pikku Lina tepasteli perässä hoikilla, ruskeilla jaloillaan, nyt hänen piti mennä kotiin Toftelandin ylänteelle, kotiin palikkansa ja riepunsa luo, joilla hän sai koettaa hiukan huvitella.

Kanervikossa hän käänsi päätään, se kouraisi Kristoferin sydäntä.

Äpärä, hän ajatteli, sehän oli samaa kuin heittää kivellä pientä lasta —

* * * * *

Hän ei nähnyt Linaa enää sinä kesänä, vaikka hän poltti ahkerammin kuin ennen, vieläpä koetti saada savun erikoisen paksuksi ja mustaksi, niin että se näkyi pitkien matkojen päähän. Vasta seuraavana kesänä — — mutta silloin oli niin moni asia toisin. Silloin Lina kävi rippikoulua pappilassa ja hänen täytyi kerran viikossa kulkea edestakaisin matka tunturin poikki, ja silloin oli Kristofer muuttanut laaksoon ja oli ostanut kotitalonsa takaisin.

Vatnessa oli jälleen ollut kuolemantapaus, Nilskin oli mennyt pois.

XLI.

Se tapahtui merkillisesti. Kristofer istui illalla majassa ja lämmitteli leimuavan kanervatulen ääressä ja näki varjojen häilyvän ympärillään ja seurasi liekin leikkiä seinällä — silloin kuului pimeästä käyntiä, reippaita askelia, jotka lähestyivät majaa, nyt korkorauta kilahti kiveen. Nils, hän heti ajatteli ja luuli olevansa Mydanin ylänteellä ja aikoi avata oven, ei, siinä olikin vain kanervasäkki, hän istuikin yksinään Helluntaikukkulalla eikä odottanut kenenkään vierailua, ennen kuin hevosmies tulisi avuksi tavaroita kuljettamaan — ja siihen oli vielä monta päivää.

— Onko siellä joku, kysyi hän ääneen ja tempasi kanervasäkin puoleensa, jotta valo pääsi vapaasti virtaamaan ulos.

Kukaan ei vastannut, kukaan ei tullut, siellä oli vain pimeys ja yksinäisyys, vain tuuli, joka kahisi kanervikossa, ja vesi, joka mutisi hiljaa rannassa — ja tunturi peninkulmamäärin kaiken ulkopuolella.

Sitten hän istui ajatellen Nilsiä ja muisti hänen rautakorkoisen enteensä, muisti, mitä Tarje oli kertonut, ajatukset kiertelivät hänen päässään eivätkä ottaneet rauhoittuakseen. Tahtoikohan Nils hänestä jotakin, vaelsikohan hänen mielensä tunturilla, ja olikohan sillä jotakin asiaa hänelle? Ahdistava raskasmielisyys valtasi hänet, se tuli hiipien majan ylitse ja loi varjonsa suoraan seinän läpi, hän kohotti monta kertaa katseensa, hän pani enemmän kanervia tuleen ja yritti karkoittaa ikävyyden. Kokonaisen tunnin hän istui kuunnellen — sitten hän laskeutui hiljaa makuulavalle ja koetti pakottaa ajatuksensa lepoon, se ei ollut mitään, se ei ollut mitään, vesi se vain tuolla aaltosi hiljaa rantaan, laine se vain loiskahti kiveä vasten… Vihdoin uni tuli, hän alkoi torkkua — silloin hän kuuli askelten jälleen tulevan. Kristofer ponnahti pystyyn, hän oli heti ihan hereillä, minä lähden huomenna, hän ajatteli ja pyyhkäisi hiukset otsaltaan ja huomasi olevansa märkänä hiestä.

Hän jätti majan ja lauman sikseen ja pääsi iltapäivällä Ruglandiin — siellä hän sai kuulla, että Nils oli sairas. Ja vaikka hänelle ei ollut lähetetty sanaa, sopi hän erään talon miehen kanssa siitä, että tämä kävisi hakemassa karjan, ja meni itse edeltäkäsin niin nopeasti kuin saattoi. Hän tapasi sanantuojan matkalla — mies, jonka oli määrä auttaa häntä tavaroitten kuljetuksessa — ja sai terveiset Nilsiltä itseltään. Nils oli todellakin sairastunut ja oli maannut jo useita viikkoja, oli vain kysymys siitä, ehtisikö Kristofer ajoissa perille. Sanomatta sanaakaan Kristofer otti hevosen ja ratsasti edelleen suoraan Vatneen.

Nils makasi vuoteessaan, kun hän tuli, merkillisen vanhentuneena, merkillisen valkeana, Kristofer ähkäisi nähdessään hänet, kasvot olivat käyneet niin pieniksi, ihan kuin veljellä kuollessaan, oli kuin veli olisi vieläkin maannut siinä.

— Sinä tulit nopeasti, sanoi sairas hiljaa.

Kristofer ei voinut heti vastata, hänen täytyi ensin rohkaista mielensä.

— Mi-minä otin hevosen, niin se kävi nopeammin.

Siniset silmät katsoivat häneen, oi miten hyvinä ja viisaina ja lempeinä:

— Minä arvelin sinun viipyvän kauan tänä syksynä, sen vuoksi lähetin sinulle sanan, ettet tulisi liian myöhään. Minä olen maannut ja pysytellyt hengissä, minä en näet tahtonut kuolla ennen kuin sinä tulit. Se tuli perille, eikö niin?

Kristofer pakotti itkunsa takaisin.

— Kyllä, se tuli perille.

Hän alkoi vavista koko ruumiiltaan, kädet hapuilivat peittoa pitkin, silmät olivat tulvillaan kyyneliä.

— Sinä et voi tarkoittaa sitä, sinä et voi ta-tarkoittaa sitä —

— Älä välitä, kuului vuoteesta — minä makaan tässä niin kuin minun tuleekin, minulla ei ole mitään hätää, puhukaamme sinusta, mies, sen vuoksi minä lähetin sanan. Onko sinulla ollut hyvä kesä — onko sinun käynyt hyvin, tarkoitan?

— Kiitos, on, kaikki on käynyt hy-hyvin.

— Ja eläimet, miten niiden laita on, et ole ehkä kadottanut monta?

— En ole kadottanut yhtään, minulla on ka-kaikki jäljellä.

— Sinulla on kaikki jäljellä?

Siniset silmät kirkastuivat, koko kasvot kirkastuivat.

— Minä olen muuten kuullut, että sinä olit ilman paimenpoikaa, minähän saan aina hiukan tietoja, vaikka makaan kuin rasiassa, se on niin somaa, tutut pistäytyvät väliin katsomassa ja istuvat ja puhelevat vähän aikaa, no, sinä selviydyit siitä huolimatta?

— Si-siellä oli tavattoman helppo paimentaa, niin hienoja laitumia, lampaat eivät juuri voineet eksyä.

Nils makasi vähän aikaa hymyillen.

— Sinä olet siis tyytyväinen, sinä tahdot edelleenkin paimentaa? Et ole vihainen Nilsille, joka sai sinut aloittamaan omaan laskuusi?

Kristofer siveli jälleen peittoa, hänen silmistään tippui kyyneliä.

— Minun on ollut niin hyvä olla tunturilla, minä en tahtoisi lo-lopettaa mistään hinnasta!

— No, sitten on kaikki hyvin, sitten on kaikki juuri niin kuin minä olen toivonut, poika, kuulehan sitten vähän minua. Näetkös, Kristofer, veljeni ja sitten tämä Nils — — — niin, he eivät aina eläneet sovussa, kumpikin veti omaa köyttään, ja ehkä Nils veti enemmän. Mutta eräästä seikasta he olivat yhtä mieltä, he eivät tahtoneet päästää taloa käsistään, ennen kuin kumpikin olivat kuolleet. Veljeni toivoi aina — no, se riittää, mutta sitten minä olen järjestänyt niin, että sinä saat kaiken, mitä minulta jää, luulen, ettei sinulla silloin tule olemaan puutetta. Tahdon vain sanoa erään asian — sinun pitää myydä, Kristofer, sinä et saa istua täällä, niin kuin veljeni vaati minulta, hän ei ymmärtänyt, mitä teki, vaikka hän oli kuin vuona, niin hyvä. Sinun pitää luvata minulle, että myyt, sinun pitää paimentaa edelleen, niin kuin minäkin halusin. Tunturi, katsos, tunturi, Kristofer, ei mikään ole niin kuin tunturi, sinä et pääse siitä irti, vaikka pakenisit maanääriin, kun kerran olet löytänyt sen. Tunturi — minä olen siellä joka-ainoa yö, kuljen siellä ylt'ympäri suossa ja kanervikossa, minä makaan majassa ja kääntelehdin lavalla ja katselen hiirtä, joka kapuilee hyllyllä, minä istun aamulla kanervikossa ja lypsän ja kuulen, miten maito ruiskuaa sankkoon, minä käyn reunaa myrskyssä ja rankkasateessa ja minusta tuntuu kuin kuulisin virren, minä näen lampaat ruohikossa ja se on minusta kovin kaunis näky! Sinä et saa lähteä tunturilta, sinun pitää vain myydä talo, sitten olet vapaa ja voit tehdä niin kuin tahdot. Lupaathan sen minulle, Kristofer?

Vapiseva käsi työntyi esiin.

Kristofer tarttui siihen, hän kykeni tuskin vastaamaan itkultaan:

— Kun si-sinä niin tahdot, Nils — minä en vain ymmärrä — minä en o-osaa sanoa — sinä olet ihan liian hy-hyvä minulle — minä en käsitä, että sinä voit keksiä semmoista —

Käden ote kävi lujemmaksi, sitten kuului hiljaa ja pehmeästi:

— Minä pidin sinun äidistäsi, Kristofer.

— Sinä pidit äidistä?

Kristofer kohotti päätään, hänen silmistään ikään kuin putosivat suomukset.

— Mutta hyvä Jumala —

— Siitä ei voinut tulla mitään, minä olin jo niin vanha, minä olin kaksikymmentä vuotta vanhempi, minä en edes koskaan maininnut siitä.

— Hän ei ti-tiennyt mitään?

— En tiedä, minä olen sitä usein pohtinut, sepä siinä oli, että hän tuli uudelleen.

— Tuli uudelleen, sinä sanot?

— Kolme vuotta peräkkäin tapasin hänet ylhäällä tunturilla — no, sehän saattoi olla sattumaa — juuri Helluntaikukkulan kohdalla, missä sinä paimennat, hän oli siellä marjassa.

— Etkä sinä sanonut mitään?

— Minä en katsonut voivani puhua mitään, hän oli niin nuori ja viaton, kahdeksantoista vuotta ensimmäisenä kesänä, arvelin, että minun oli vaiettava, jätettävä hänet rauhaan.

— Entä si-sitten, miten sitten kävi?

— Minä näin hänet ensimmäisen kerran Ruglandissa, hän tuli sinne tanssimaan paimenpoikien kanssa — — — ehei, ei siitä olisi voinut tulla mitään.

Silloin Kristofer puuskahti:

— Voi, oli paha, ettei siitä tullut mitään!

Hän kumartui sairaan puoleen ja puristi molemmin käsin hänen kylmää kättään:

— Nils, Nils, si-sinä et olisi saanut vaieta — äiti piti myöskin sinusta!

Ja sairaan katsellessa hämmästyneenä ja käden vavistessa Kristoferin käsissä virtasi sanoja hänen ylitseen:

— Se ei ollut sattumaa, että ä-äiti oli silloin tunturilla, hän odotti siellä sinua, tiesi, että sinä tulit sitä ti-tietä — voi, että sinä et sitä ymmärtänyt! Äiti ei koskaan unohtanut sinua, Nils, äiti oli tunturilla joka vuosi, kun hän vain pä-pääsi lähtemään, hänen piti poimia ma-marjoja, hän sanoi. Oli vain niin merkillistä, että hän viivytteli sitä niin kauan, kaikki muut olivat jo po-poimineet, kun hän vihdoin jouti lähtemään. Minä ymmärrän nyt paljon sellaista, jota en e-ennen ymmärtänyt, minähän olin kerran mukana, me seisoimme suolla ja näimme, kun sinä tulit, minä sanoin vielä äidille, että hänen olisi pitänyt ottaa sinut, en ti-tietänyt, miten totta minä puhuin —

Pielukselta kuului nyyhkytyksenä:

— Ei, ei, Kristofer — niinkö sinä sanot.

Sitten levisi kasvoille kalpeus, silmät sulkeutuivat jälleen.

— Jätä minut nyt vähäksi aikaa yksin.

Kristofer nousi hiljaa:

— Ethän to-toki käynyt kipeäksi?

Silmät avautuivat raolleen, oli kuin niistä olisi säteillyt valoa.

— Minun tuli vain niin hyvä olla — minä tulin vain niin iloiseksi — sinä olet antanut minulle äitisi takaisin — minä olen saanut semmoisen rauhan — minä unohdan nyt tunturin ja kaikki, poika — —

Nils kuoli päivää myöhemmin, Kristofer istui hänen luonaan loppuun asti, ja hänen piti vain kertoa äidistä — yhä uudelleen. Oli kuin hän olisi istunut pienen lapsen luona ja puhunut sille niin kauniisti kuin saattoi ja täyttänyt sen mielen sanomattomalla ilolla, ennen kuin se sulki silmänsä ja nukahti kiitollisesti hymyillen.

XLII.

Pitkä talvi on taas mennyt lannistavine pimeineen ja kahleineen —

Ja jälleen Kristofer kulkee polkua pitkin, joka eroaa maantiestä ja kapuaa sitä pikku mökkiä kohti, joka kerran oli hänen kotinsa ja joka on tullut hänen kodikseen vielä kerran. Se seisoo yhä yhtä järkkymättömänä ylhäällä rinteellä ja katsoo alas laaksoon ja kylään, se ei liioin ole ränsistynyt, siinä on koko ajan asunut ihmisiä, kunnon ihmisiä, ahkeria ihmisiä. He tahtoivat vain päästä Amerikkaan, niin että myivät oikein mielellään, Kristofer tuli oikealla hetkellä ja sai mökin ensi sanalla — ja nyt hän on juuri muuttanut sinne.

On vielä alkukevättä, lehvät mätänevät maassa, kaikkialla lirisee ja tippuu vettä, ja puro, joka tulee tunturilta ja kulkee polun poikki talon yläpuolella, on niin paisunut, että sen yli on vaikea päästä; ei, paimenaikaan on vielä pitkä matka — siitä huolimatta Kristofer on tunturilla pari kertaa viikossa tai useamminkin. Hän ei jaksa istua kotosalla, hänen täytyy käydä järjestämässä majaa ja katsomassa, ettei se ole kaatunut nurinniskoin, hänen täytyy käydä korjaamassa kattoa, tukea sitä ehkä seipäällä ja paikata ja tiivistää sitä turpeella. Hänen täytyy saada, tarha valmiiksi, vyöryttää kiviä yhteen ja aidata lampaille tilava haka, hänen täytyy polttaa kaskea — seisoa Helluntaikukkulan harjalla ja katsoa Toftelandin ylänteelle päin ja ikään kuin tiedoittaa savulla, että on tullut takaisin. Kukapa tietää, Lina voisi tarvita jotakin, uuden hameen, uudet kengät. Niinpä hän kulkee sinne ja tallustaa polkua pitkillä hämähäkinjaloillaan, vaeltaa mäen yli ja rinnettä ylös tunturille ja on illan tullen perillä. Hänellä on kirves tai kuokka kädessään, ja ehkä Lina tarvitsee ruokaa, kukapa tietää, hän on niin pieni ja hento ja hoikka, niinpä hänellä on myös ruokapussi repussaan, paksu ruokapussi, josta riittää moneksi ateriaksi. Ja polku ryömii sorassa, polku kiemurtelee kanervikossa ja vie hänet perille ja tuo hänet takaisin, johdattaa häntä iloisesti, minne hän meneekin…

* * * * *

Mäellä kasvaa pieni pensaikko, haapoja ja pihlajia ihan sekaisin ja siellä täällä jokin raita, ne seisovat siinä ja astuvat toistensa varpaille oksat irroittamattomasti toisiinsa kietoutuneina ja taistelevat paikasta ja valosta ja ilmasta ja ovat taistelleet jo pitkät ajat. Kristofer tuntee ne hyvin, ne ovat kuin jonkinlainen ihme hänen lapsuusvuosiltaan, hän ei voi kulkea välinpitämättömästi niiden ohi, tavallisesti hän pysähtyy ja vaipuu ajatuksiinsa ja muistaa, että ne oli aiottu aidaksi, että ne kerran olivat ohuita pikku vesoja, vihreitä tikkuja, jotka hän istutti maahan ja jotka juurtuivat siihen. Vahinko, että ne ovat noin tiheässä, hän ajattelee ja mittaa hoikkia runkoja katseellaan, kunpa hän vain olisi tiennyt — on kuin hänen pitäisi hyvittää pieni vääryys niiltä ajoilta, jolloin hän oli lapsi. Ja eräänä aamuna kulkiessaan siitä ohi hän leikkaa vesan veitsellään ja vie sen mukanaan tunturille — — eikä hän huomaakaan, kun jo on pistänyt sen maahan katsoakseen, osaako hän niin kuin ennen.

Nyt on juuri oikea aika.

Laaksossa lapset tekevät pillejä, he kostuttavat vesan hyvin suussaan ja panevat sen sitten polvelleen ja koputtavat kuoreen veitsen kahvalla ja vääntävät sen pois vihreänä putkena. Nykäys veitsellä, tulppa päähän — sitten sen ääni vierii pitkiä matkoja. Kristofer kuulee sen mäellään, on kuin kevät soittaisi hänen korvaansa, hartaus herää hänen mielessään, lapsuusaika tulee niin lähelle häntä kaikkine unelmineen ja kaikkine iloineen, jonkinlainen hellyys puhkeaa hänen sisimmässään, hän elää sen kaiken uudelleen ja on taas poika niin kuin ennen. Ja sitten hänen täytyy heti hioa veitsensä ja koetella terää ja yrittää sillä heti, hänen sormensa ihan syyhyvät — ja siinä hän taas kulkee vesa kädessä ja tekee niin kuin poikavuosinaan ja koettaa, versooko vesa.

Niin Kristofer alkoi istuttaa, niin hän rupesi siirtämään vesojaan tunturille, ylös valoon ja ilmaan, ikään kuin hyvittääkseen tehdyn vääryyden. Ja nyt hän istuttaa joka päivä, kunnes vesoissa silmut puhkeavat, nyt hän pistää istukasoksia kaikkialle tunturille, haapoja, raitoja ja pajuja ja pihlajia. Hän kulkee siellä istuttaen eikä mielestään saa tehdyksi sitä tarpeeksi hyvin, hän kulkee pienet vihreät puikot kädessään ja pistelee niitä huolellisesti maahan pitkin polun vartta, eikä niistä tiedä kukaan muu kuin hän. Ja joka päivä tulee uusia, joka päivä hän pääsee pitemmälle, joka kahdennellakymmenennellä askelella tai niillä main hän pistää uuden puikon maahan, missä sen on määrä seisoa ja kasvaa puuksi. Joidenkin vuosien kuluttua, hän ajattelee, tulee niistä suhiseva aita halki tunturin, vihreä rivi niin kauas kuin silmä kantaa. Kun Linan on lähdettävä viemään marjoja laaksoon — — — Kristofer kumartuu katsomaan, juurtuvatko vesat, hän vaeltaa polkua rakkauden kaipuussaan ja purkaa rakastamisen kykyään ja herättää vesat rakkaudellaan elämään. Hänen vanha leikkinsä lapsuuden päiviltä on saanut syvemmän sisällön ja loiston…

Niin hän taas eräänä aamuna seisoo pensaikon kohdalla aikoen leikata siitä joitakin vesoja ja ottaa ne taas mukaansa — silloin hän kuulee mäeltä puhetta, naisen äänen, joka soimaa ja parjaa, niin että vuori kaikuu, ja käy yhä selvemmäksi.

— Mitä sinä teet, se huutaa — eikö sinulla ole silmiä päässäsi, kunnoton, tahdotko sinä, että minun pitäisi kantaa sinua, vai mitä sinä oikeastaan ajattelet? Minä tässä raadan ja koetan pukea sinut säädyllisesti, niin että voit näyttäytyä ihmisten joukossa, ja sitten sinä menet selvällä päivänvalolla putoamaan puroon ja kastat itsesi läpimäräksi!

Pieni vapiseva tytönsuu vastaa:

— Minä en voinut sille mitään, äiti, purossa oli niin paljon vettä, minä en voinut hypätä niin kauas —

Kaksi ihmistä tuli näkyviin polulla, vanhanpuoleinen nainen ja nuori tyttö. Kristofer tunsi heidät heti, mutta hän ei tahtonut näyttäytyä, ei tahtonut saattaa Linaa häpeämään, ei millään ehdolla tahtonut nöyryyttää häntä. Hän jäi seisomaan tiheikön taakse ja kuuli äidin taas soimaavan:

— Olenko minä sanonut, että sinun piti hypätä, olenko minä sanallakaan käskenyt sinua?

Ääni värisee kiihtymyksestä:

— Sinun olisi pitänyt riisua jalastasi ja kahlata, sinä aasi, ja teekin se nyt heti.

Lina tottelee viipymättä, hän istuutuu kanervikkoon ja vetää kengät ja sukat jalastaan. Sitten hän katsoo äitiin silmät kyynelissä:

— En kai minä voi mennä paljain jaloin papin luo?

Äiti riistää sukat käteensä ja vääntää niitä keskellä polkua:

— Olisitko sinä ehkä liian hyvä siihen?

Hänet valtaa raivokas viha, hän heilauttaa sukkia ilmassa ja läimäyttää
Kinaa vasten kasvoja:

— Se olisi häpeä, sanon minä — niin kuin sinua ei olisi jo ennen tarpeeksi häväisty, sinä kurja äpärä!

Kristofer hätkähti, se osui suoraan hänen sydämeensä, vaikka oli tarkoitettu Linalle, niin että hän olisi voinut huutaa ääneen. Mutta hänen täytyi vain seisoa siinä ja tukahduttaa itkunsa ja suuttumuksensa ja antaa vääryyden tehdä tehtävänsä. Hänen täytyi vain seisoa siinä vaieten ja nähdä vääryyden tapahtuvan ja antaa sen tapahtua ikään kuin se ei olisi ollut mitään. Oi, hän olisi voinut juosta esiin ja ottaa Linan syliinsä ja lohduttaa häntä ja taputella häntä, sen sijaan hän seisoi paikoillaan ja puri huultaan ja antoi käsiensä riippua, ja hänestä tuntui kuin hän olisi jättänyt Linan pulaan liikuttamatta sormeakaan hänen avukseen —

Äänet häipyivät rinnettä alas, Kristofer jäi seisomaan veitsi kädessä ja tuijottamaan avuttomana eteensä. Hän seisoi siinä äkkiä ihmeellisen yksinäisenä, kovin tarpeettomana lämpimine sydämineen, hän seisoi siinä ikään kuin kädet täynnä hyväilyjä eikä tiennyt, kenelle ne antaa.

Hänen sydäntään riipaisi, hän näki edessään pienet kärsivät kasvot ja kuuli pienen vapisevan suun sanovan:

— Minä en voinut sille mitään, äiti, purossa oli niin paljon vettä, minä en voinut hypätä niin kauas —

Vähän myöhemmin hän heilui mäellä kirves kädessä, hakkasi tammia ja koivuja ja karsi ne ja raahasi pois, välillä saha kitisi ja leikkasi, hänellä oli ilmeisesti kiire, hänhän ei kerta kaikkiaan ollut kätevä, mutta Linan piti joka tapauksessa päästä riisumasta jalastaan puron vuoksi.

Hän odotteli koko aamupäivän, kurkisti aina välillä puiden lomitse alaspäin puuhatessaan siellä rinteellä ja sijoittaessaan kiven tai kaksi polulle siihen kohtaan, mistä puro kulki. Saattoihan sattua, että Lina tulisi yksinään, että hän tulisi edeltäkäsin, kukapa tiesi, silloin hän ehtisi tervehtiä häntä ja kiittää viimeisestä, jos ei muuta. Mutta ei, äiti oli taas mukana, äiti astui vieressä, niinpä hän taas kätkeytyi pensaikon taakse.

Hän näki Linan osoittavan kädellään —

Puroon oli ilmestynyt porras, rivi hohtavia koivunrunkoja, jotka loistivat metsän hämärässä. Ne olivat paksujen tammipölkkyjen varassa, siinä oli pieni silta polun kohdalla, molemmin puolin oli jonkinlainen kaidepuu, kaksi pitkää, pehmeätä pihlajariukua.

Hän näki, että Lina käänsi päätään, että silmät tutkivat metsää uteliaina ja jännittyneinä — että koko pikku kasvoja kirkasti suloinen hymy.

Vielä kauan sen jälkeen kuin hän oli kadonnut näkyvistä, Kristofer seisoi katsoen siltaa kohti, missä koivun rungot hohtivat, ja hän oli näkevinään jonkinlaista heijastusta ja tunsi sydämessään pienen onnen eikä kyennyt riistäytymään irti —

* * * * *

Viikon kuluttua hän jälleen odotteli rinteellä kumartuneena kiven taakse — — hän tuli kyllä, mutta äiti oli mukana. Vielä kerran hän seisoi kiven takana, ja vielä kerran kävi samoin, sitten tyttö eräänä aamuna tuli yksinään, tuli polkua pitkin silmät loistaen ja reippain pikku askelin ja suu hyräillen.

Kristofer kiiruhti esiin kiven takaa ikään kuin peljäten tulevansa liian myöhään:

— Minä tahdoin va-vain tervehtiä sinua!

— Kiitos vain, sanoi Lina pysähtyen.

Kristofer ojensi kätensä:

— Olipa hauska nähdä sinua taas, minä olen mu-muuten nähnyt sinut aikaisemminkin, minä olen ollut täällä mäellä, mi-minä en vain tahtonut tulla näkyviin.

— Sitä minä ajattelinkin.

— Miten sinä semmoista saatoit ajatella?

— Kas, minä näin sinut vilaukselta, sinä seisoit tuon kiven takana.

Kristoferin henkeä salpasi.

— Entä äitisi, nä-näkikö sinun äitisikin minut?

— Ei, äiti ei nähnyt mitään, äiti ei tiedä mitään.

Nyt hän taas saattoi hengittää vapaasti.

— Sinä käyt rippikoulua, hän kysyi ja koetti olla kuin hänellä ei mitään erikoista asiaa olisikaan.

— Niin käyn.

Silloin hän hyppäsi siihen suoraa päätä:

— Minä odotin sinua tu-tunturilla, menneenä kesänä, tarkoitan, minkä tähden si-sinä et enää tullut?

— Minä en voinut tulla, minä leikkasin jalkani viikatteeseen.

Silloin hänen taas täytyi tehdä niin kuin Nils:

— Pikku raukka, hän sanoi ja taputti tyttöä varovasti olalle — enpä ole kuullut niin hullua!

Vähän myöhemmin hän osoitti taloa:

— Minä asun tuolla nyt, se on i-isän talo, minä ostin sen viime talvena.

— Niin, me olemme kuulleet siitä.

Äkkiä hän tarttui tyttöä käsivarteen.

— Lina, sano minulle eräs asia, sinun äitisi ei kai ole hy-hyvä sinulle?

— On kyllä, sanoi Lina urhoollisesti ja koetti hymyillä.

— Ei, si-sillä minä olin täällä silloin ja kuulin, minä seisoin tuon pensaikon takana, minusta tuntui, e-etten voinut tulla esiin —

Silloin tytön silmät kävivät pelokkaiksi, pikku kasvot muuttuivat ihan valkoisiksi.

— Ei, ei, sinä et saanut! Älä ole tietävinäsi siitä mitään!

— Se on selvä, vastasi Kristofer niin rauhallisesti kuin saattoi — sinun ei tarvitse peljätä, minä en ma-mainitse siitä koskaan sanaakaan!

— Muuten hän voisi taas ottaa viikatteen!

— Viikatteen, mitä sinä sanot — eihän sinun ä-äitisi toki —

— Kristofer, älä sano mitään!

— En, en, se-senhän tiedät, mutta minä en ymmärrä, minä luulin, että sinä itse haavoitit itseäsi —

— Ei hän kai sitä tarkoittanut, mutta hän on toisinaan ihan hullu!

— Ja se-semmoista voi tapahtua?

Kun hän näki, että tyttö taisteli itkua vastaan, lisäsi hän muutaman sanan:

— Ellet sinä olisi ollut tyttö, tytön kanssa on niin vaikea, jos sinä vain o-olisit ollut poika, olisin minä voinut ottaa sinut paimenpojaksi, sitten olisit päässyt pois äitisi luota, sitten me olisimme vo-voineet olla alati yhdessä. Me olisimme asuneet kesällä majassa ja paimentaneet lampaita ja kalastaneet järvellä, ja me-meidän olisi ollut niin hyvä olla, ettet uskokaan! Me olisimme voineet siirtää toista se-seinää, niin että olisi ehkä tullut vähän enemmän tilaa, minä olisin my-myös voinut tehdä muutaman ra-rahin, niin että olisimme voineet istua ja lämmitellä iltaisin ja keittää maitoa tai puuroa padassa, ja meidän olisi ollut yhtä hyvä olla kuin itse ke-keisarin.

— Oi niin, se olisi ollut mainiota, Kristofer!

Kristofer katsoi häneen neuvottomana.

— Kunpa voisin auttaa sinua, Lina, kunpa vain tietäisin ne-neuvon, sillä näin ei saa käydä. Etkö sinä ole ajatellut mitään itse?

Tyttö näytti hiukan viivyttelevän vastausta.

— Kun minä vain pääsisin Amerikkaan.

Kristofer yritti hymyillä, vaikka hänen jalkansa pyrkivät pettämään.

— Amerikkaan, niinkö sinä sanoit? Minä kun lu-luulin, että sinä tulisit minulle paimenpojaksi.

Kaksi kosteata silmää katsoi häneen.

— Minähän olen vain tyttö riepu, sinä tiedät, millaista se on, jos minä vain olisin ollut poika —

— Sinä olisit silloin tullut, sanoi Kristofer lempeästi.

— Minä olisin tullut heti.

Syntyi hetken vaitiolo,

— Lina, sanoi Kristofer ja katsoi häneen ja muisteli, miten Nils oli sanonut, hänestä tuntui kuin hän olisi leikannut valtimoaan — sinä pä-pääset Amerikkaan. Minä ta-tahdon toki nukkua yöllä, minua ei huvita maata valveilla —

Ei, siihen se häneltä loppui.

— Minä autan sinua, minä vain ta-tarkoitan, minulla on rahaa, Lina, sen pu-puolesta ei ole hätää. Puhutaan siitä joskus toiste, sinä saat tulla tapaamaan kesällä tunturilla — — niin, minä lu-luulen, että sinun nyt pitää lähteä, jotta et tule liian myöhään.

Lina tahtoi sanoa jotakin, mutta Kristofer viittasi vain kädellään ja meni takaisin mäkeä ylös, hän tahtoi olla vähän aikaa yksin.

XLIII.

Kil, kuuluu ylhäällä tunturilla, siellä kulkee sininen emälammas kaulassaan kulkunen, se pudistaa säveliä ulos ilmaan, missä ne hyrisevät kuin kultaiset mehiläiset, ja kaluaa maata ja pureksii ruohoa ja käy päivä päivältä pyöreämmäksi. Ja laajalti sen ympärillä on nuoria lampaita ja vuonia, mustanaamoja ja typyhäntälampaita ja sheviotteja, niitä seisoo ryhmissä vesakossa, ja ne siirtyvät hitaasti rinnettä ylöspäin, seuraten kanervikossa olevia vihreitä kaistaleita, missä tunturiruoho seisoo hienona ja silkkisenä ja houkuttelee niitä ylöspäin askel askelelta. Tunturi viettää taas kesää sinisin varjoin ja väräjävin auringonpaistein, alastomin kallioin ja lavein soin, missä niittyvilla kohottaa mättäiden lomasta kuontaloaan tuuleen ja nuokkuu ja keinuu päivät päästään. Jälleen on kesä tunturilla, joka leviää laajana taivaan alla pitkin, uneksivin ääriviivoin ja lepää itsensä unohtavassa rauhassa — on vain kulunut vuosia viime kerrasta.

Maja on entisellään notkossa ja nojaa mustaan kivilohkareeseen, joka on yhtenä sen seinistä, siinä ei ole tapahtunut mitään muutosta. Kristofer tahtoo olla ilman paimenpoikaa, niin että hänellä on mielestään tarpeeksi tilaa. Ja vähän matkan päässä on tarha, se on hyvä olemassa, kun syksy lähestyy ja yöt käyvät pimeiksi ja pitkiksi, silloin hän ajaa eläimet illalla kotiin ja voi olla paljon levollisempi niiden suhteen, ne ovat nyt ikään kuin hänen silmälläpitonsa alaisina, ja hän voi käydä niitä katsomassa, milloin haluaa. Niitä on tullut vähän lisää, puolisensataa ehkä, muuten lauma on kutakuinkin entisen suuruinen, hän ei tarvitse useampia elääkseen, niin kauan kuin hän puuhailee täällä yksinään. Hän suoriutuu kaikesta yksin, yhdessä molempien koirien kanssa, ja hän voi järjestää olonsa niin kuin hyväksi näkee. Ja jos joskus jotakin käy hiukan hullusti, ei siitä niin väliä ole, hänhän siitä joutuu kärsimään, Kristofer vain eikä kukaan muu — ja se kyllä menee.

* * * * *

Helluntaikukkulalla savuaa vielä — varsinkin jos ilta on kaunis ja tyyni ja tuuli on laskeutunut levolle kanervaan. Mutta savulla ei enää ole mitään asiaa, sillä ei ole vietävänä mitään sanaa, olkoonpa se miten paksu ja musta hyvänsä. Se on vain siellä ja liikkuu ilmassa ja tuoksuu kanervalta ja korventuneelta katajalta ja kutsuu hiljaa hänen muistojaan ja herättää nukkuvan unen hänen mielessään. Lina, ajattelee hän hiljaa ja muistelee kesää ennen hänen lähtöään ja muistelee viimeistä päivää, jolloin hän tuli. Lina, ajattelee hän jälleen ja kulkee edestakaisin savussa ja polkee kekäleet tarkasti multaan, silmiä kirvelee, ja niistä valuu vettä, pikku Lina —

Hän istui niin pienenä ja hentona rinteellä ja katsoi häneen kirkkailla silmillään ja koetti kiittää häntä hiukan.

— Sinä olet ollut niin hyvä minulle, hän sanoi — kaikki nuo kustannukset, että sinä todellakin tahdoit, Kristofer, en voi käsittää, että sinä voit olla sellainen kuin olet —

Kristofer tahtoi ikään kuin työntää sen asian syrjään.

— Ei siitä nyt kannata pu-puhua.

Lina säpsähti hiukan äänensävyä.

— Nyt, sanoi hän ihmetellen sanaa — — mitä sinä tarkoitat?

Kristofer istui kaivellen sammalta.

— Siitä ei ku-kuitenkaan olisi voinut tulla mitään.

— Mistä ei olisi voinut tulla?

— Meidän välillämme, ta-tarkoitan.

Oli kuin Lina olisi jähmettynyt siinä istuessaan.

— Herran nimessä, Kristofer, tarkoitatko sinä, oletko sinä ajatellut —

— En tietenkään, sanoi hän nieleskellen minähän en ole sen näköinen, minähän en ole lu-luotu muiden ihmisten kaltaiseksi.

— Oh, sinä olet niin hyvä!

Linan olkapäät alkoivat vavahdella, hän heittäytyi kanervikkoon ja puristi Kristoferin käden omaansa.

— Jos sinä tahdot, että minä jään, Kristofer, voit saada rahasi takaisin, minä jään, jos sinä vain tahdot!

— Ei, vastasi Kristofer taistellen itsensä kanssa — se olisi kovin vä-väärin, sinun pitää matkustaa, niin kuin olet a-aikonut.

— Enkö minä saa olla sinun luonasi?

— Si-sinun pitää matkustaa, olen sanonut.

— Mutta jos minä joskus tulen takaisin?

Kristoferista pusertui kuin huutona:

— Sinä et saa tu-tulla takaisin, sinun pitää jäädä sinne, minne menet, sanon minä, sinun pitää lu-luvata se minulle!

Vähän ennen kuin Lina illalla lähti, Kristofer kysyi matalalla äänellä:

— Saanko panna käteni sinun kaulallesi, Lina?

Lina painautui hänen puoleensa ja sulki hiljaa silmänsä.

— Sinä saat tehdä ihan niin kuin tahdot — — —

Kanervikossa ritisee ja rätisee, punaisia liekkejä leimahtaa savun seasta, pitkiä liekkejä, jotka ovat kuin käyriä miekkoja — Kristofer iskee kuokan maahan ja kurittaa tulta ankaralla kädellä. Se on ehkä uppiniskainen, se on syöpynyt syvälle multaan ja säilyy siellä verisenä sohjuna, punaisten rohtimien kaltaisena ja kytee ja polttaa ja ponnistautuu kerran toisensa jälkeen esiin. Hän voi kulkea siellä tuntikausia, kulkea kuokkien maata peitoksi ja polkien sen kovaksi kengillään — juuri kuin hän luulee tulen lannistuneen, avautuu pintaan halkeama, ja siitä leimahtaa taas. Silloin hän tekee niin kuin usein ennenkin on tehnyt, hän jää tulen luo ja taistelee sitä vastaan, kunnes tietää voivansa olla rauhassa — sitten hän paneutuu jäniksen tavoin pitkäkseen kanervikkoon ja nukkuu, kunnes aamu herättää hänet.

* * * * *

Nuo aamut kukkulalla —

Voi sattua, että hän on unohtanut, missä on, että hän avaa silmänsä selkoselleen ja näkee taivaan päänsä päällä ja upottaa katseensa lempeään sineen. Hän makaa seljällään kanervikossa, pieni olento alhaalla tomussa, ja tuijottaa olevaisen ihmeisiin ja on kuin ensimmäinen ihminen maan päällä ja näkee sen nuorilla, vastaheränneillä silmillä. Huntu on ikään kuin vedetty syrjään, taivas on avoimena, hän näkee vilisemällä ruusuja, jotka puhkeavat luojan käsistä ja täyttävät avaruuden niin kauas kuin silmä kantaa. Katso, valoa ja värejä tulee tulvimalla, kuule, kultaiset sävelet soivat, jokin pikkulintu alkaa visertää, toinen vastaa vähän matkan päästä — tuokion kuluttua kohoaa maasta valtaisa riemu, hurmioituneiden äänien kuoro sineä kohti, kiitoksena elämästä ja elämän ilosta. Kristofer nostaa päätään — kuikka soutaa kaislikosta, se kyntää veteen hiljaisen vaon, se ikään kuin vetää perässään kahta kultaharkkoa, jotka vyöryvät pitkin sinertävän mustaa samettia… Kil, kuuluu alhaalta notkosta, lampaat ovat nousseet, muutamat seisovat nuuskien kastetta, tuolla ne tulevat hitaasti polkua myöten, rinnettä ylös laitumelle, pitkä jono vaeltavia eläimiä. Ne kulkevat siinä niin kauniina, niin hyvinä, niin lempeinä, kulkevat siinä rauhallisessa toimessaan, Jumala on luonut ne juuri nyt, ne tulevat suoraan hänen käsistään — — tämä on maan ensimmäinen aamu, tämä on kuin itse luomisen päivänä!

Kristofer nousee hiljaa.

Hänessä humisee hurmio, kaikki hänen aistinsa ovat avoimina, hän kuulee monenlaisia ääniä ympäriltään. Kivet puhuvat, pajut puhuvat, tähtirikko, joka hymyilee tuossa, multa, jota hän polkee — kaikki, kaikki. Tule meidän kaltaiseksemme, kuiskaa kanervikko, tule meidän kaltaiseksemme, kuiskaa kaislikko. Kristofer kuulee sen ja ymmärtää sen lähtiessään taas suorittamaan tehtäväänsä, rauhallista, hyvää tointaan. Kyllä, vastaa jokin hänessä, se on hartauden ääni, hartauden, joka täyttää hänen sydämensä, joka johdattaa häntä laupiaasti polkua ylöspäin ja kasvaa päivä päivältä hänen sisimmässään. Tuollaisina hetkinä hänestä tuntuu kuin hän olisi saavuttanut itse elämän päämäärän ja tajunnut sen syvimmän tarkoituksen.

Kristofer vaeltaa tunturilla, katse liukuu pitkin lakeutta, joka lepää avoimena auringossa ja valossa niin kuin on levännyt tuhansia vuosia.

Kauimpana kohtaa taivas. Taivas kohtaa joka taholla; missä kulkeekin, hän kulkee taivasta kohti —

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK POLKU ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- POLKU

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- XXVIII.

- XXIX.

- XXX.

- XXXI.

- XXXII.

- XXXIII.

- XXXIV.

- XXXV.

- XXXVI.

- XXXVII.

- XXXVIII.

- XXXIX.

- XL.

- XLI.

- XLII.

- XLIII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE