The Project Gutenberg eBook of Nausica

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Nausica

Tragedia en tres actes treta de l'Odissea d'Homer

Author: Joan Maragall

Release date: October 15, 2025 [eBook #77061]

Language: Catalan

Original publication: Barcelona: Gustau Gili, Editor, 1913

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77061

Credits: Editor digital: Joan Queralt Gil

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAUSICA ***

Nausica

Tragedia en tres actes treta de l’Odissea d’Homer

Joan Maragall

1913

Aquest text ha estat digitalitzat i processat per

l’Institut d’Estudis Catalans, com a part del projecte

Corpus Textual Informatitzat de la Llengua Catalana.

Anno MCMVIII

Caldes d’Estrac

Día quint de Juliol, a mitja tarda.

Cel pur, aire suau, mar plana i dolça.

El sol brilla per tot, els aucells canten,

i s’ouen veus d’infants en la marina

i, allà dalt, les campanes del diumenge.

Jo, en memoria d’aquella princeseta

que, amb fresques mans i de bon cor, a Ulisses

del desitjat retorn obrí la vía

–potsê, no sens recança–, vull retreure

els mots divins d’Homer en un teatre

per refrescar-m’hi el cor en sos meandres

i fer-me nou lo vell. I en dec l’idea

al poeta més gran de l’Alemanya.

Aixís tal volta, enamorat, intenta

un constructor, de l’immortal bellesa

d’antic palau, fer-ne una estada nova

per hostatjar-hi el seu amor per sempre.

Primer acte

(Vora d’un riu, prop del mar)

NAUSICA: Ont ets, bala, ont ets? Per ’quí és caiguda;

Jo l’he vista rebotre d’esta penya

I caure en l’herba aquí. Ont ets la bala?

Ah! ja’t tinc! ah! ja’t tinc! Ara ja ets meva.

Aniràs a l’espatlla d’una amiga.

Per ’llí t’estàn cercant; vés, escomè-te-les.

Cerquèu, cerquèu que os vé damunt. Va!

Justa! (Ríu).

DONZELLA I: No val! no val! de trascantó no és lícit.

El joc era avisant: tractes són tractes.

NAUSICA: Jo ja he dit, và!

DONZELLA I: Quan al damunt ja’m queia!

I ara, quí l’ha aplegada?

NAUSICA: Ai! que torna!

DONZELLA I: Altre cop sobre meu. No, no: no hi jugo.

NAUSICA: Doncs jo sí.

DONZELLA II: Massa aprop! no me la tiris!

NAUSICA: Doncs la tiraré lluny. Mira si allargo.

DONZELLA I: Ai! que va a caure al riu!… ja hi es!

NAUSICA: Havèu-la!

DONZELLA II: Que han d’haver! Se’n va a mar en poca estona.

NAUSICA: (surt) L’hauré jo ans que hi arrivi.

DONZELLA I: No, princesa,

No’t cansis, massa aprop és la mar brava.

No hi corris que és en va…

DONZELLA II: Sembla una daina.

DONZELLA I: I que està ajogaçada!

DONZELLA II: Sempre, sempre…

DONZELLA I: Sempre no, aquest matí mentres veniem

a rentar, jo l’he vista pensativa.

Menava el carro al pas, tota callada;

duia les rendes en les mans, pro es veia

que tenia el seu cap en altra cosa.

DONZELLA II: Jo del que m’he adonat, mentres rentavem,

Es de que tot sovint s’embadalia

Guaitant l’aigua de fit, i com suspensa

Restava així una estona, mentres l’aigua

Li lliscava entre ’ls dits i l’ona fresca

Li banyava, escorrent-se, el braç immòvil,

Fins que tornava al seu quefê, i amb aire

Se posava a cantâ…

DONZELLA I: I quan esteniem

S’estava allà assentada tota sola,

Mirant al mar sense dir res.

DONZELLA II: Ai! mira,

Pot-ser guaitava si de lluny se veia

La nau ditxosa que portés el príncep

Promès als seus desitjos, perquè ella

De cap dels que la volten s’acontenta.

DONZELLA I: La princesa és de mena somniosa,

Que tant com, segons còm, riu i s’alegra

Per un no res, i tota sola canta,

Aixís mateix té encantaments de sobte

I unes tristeses que ningú ho diria.

DONZELLA II: També moltes vegades l’he observada

Que quan, vora del foc, la reina fila

I li estèm a l’entorn totes feineres

Mentres la dida va contant rondalles

Dels deus i els homes, ella, la princesa,

S’atura de filar de tant atenta

I avença el cos pera millô escoltar-la,

I el rostre se li encén i els ulls li brillen.

DONZELLA I: Més fou aixís encara l’altre vespre,

Quan el bon vell Daimó, al sò de l’arpa,

Cantà les gestes dels valents de Troia,

Que ella talment semblava que hi vivia

I mudava el semblant amb les paraules,

Alegre o trist segons la sort dels hèroes

Esdevenia en el cantar: mig-reia,

Li espurnaven els ulls, o ja restava

Amb la boca entre-oberta com bebent-se

Les paraules alades del poeta;

I devegades s’estremia i feia

Un gesto com volent intervenir-hi

Per socorre a algún hèroe, o vençe a un altre…

DONZELLA II: Es que ella és bona per muller d’un hèroe

I fins d’un immortal.

DONZELLA I: Què dius? blasfemia!

DONZELLA II: No fóra la primera; i què li manca?

Ni el cor ni el seny; i en quant a graciosa

De tot son cos, amb quí compararíau-la

De les dònes mortals? Que no l’has vista,

Quan dança, que tota ella sembla un ritme?

Colorada com és de rostre i llavis,

Sembla una flor gronxada per les aures,

Amb el sabê, endemés, d’ésser formosa.

DONZELLA I: Mirèu-la que ja torna amb les companyes.

DONZELLA II: Mirèu-la ara que ve a pleret i dolça:

Sembla Diana amb son estol de nimfes

Brillant entre elles tant perfetes, única

Per la gran majestat, amb el bell aire

I amb aquest no sé què que té a la cara

Com vel de bonicor que li envolta.

(surt Nausica amb Dimantia)

NAUSICA: Que parlaveu de mi? Os ho coneixia

Amb el posat i els ulls.

DONZELLA I: De tú, princesa. Deiem que eras formosa com Diana.

NAUSICA: Què sabèu de Diana? Mai l’heu vista.

DONZELLA II: Mes sols com tú podèm imaginar-la.

NAUSICA: Perquè m’aimèu; per’ xó’m trobèu bonica:

I quan aponderèu ma boniquesa

Aponderèu el vostre amor, alçant-lo

A un objecte immortal.

DONZELLA I: I tú, al contrari,

Tens un amor encara sens objecte;

Mes tan alt que no més l’encarnaries

En algún immortal que’s deixés veure.

NAUSICA: Còm ho sabs?

DONZELLA I: Oh! m’ho penso; et veyèm trista

De tant en tant, i avui en gran manera

Quan veniem aquí…

NAUSICA: Pleguèu la roba.

Mirèu còm brilla al sol ja sa blancura!

Cert que dèu ésser ben aixuta, entrèu-la

En els panés i amb conte aconduïu-los

Al carro; perquè ja el mig-dia avença

I l’hora del retorn se fa propera.

DIMANTIA: Tu no vens?

NAUSICA: Jo no vinc, estic cançada

I vull reposâ un xic damunt de l’herba

Fins que’m torni la força i l’alegria.

DIMANTIA: L’alegria també? doncs l’has perduda?

NAUSICA: Tinc un esllanguiment…

He jogat massa,

He cantat, he rigut com una folla

I sempre’m passa així… a la fi’m rendeixo.

DIMANTIA: Mes aquest dematí ja m’ho semblaves

Esllanguida i a més meditabonda.

NAUSICA: Aquest matí era per altra causa…

A nit la tempestat fou tant horrenda,

Que m’ha llevat el sòn: no vas sentir-la?

DIMANTIA: Certament que era cosa que espantava:

Combatien els vents xisclant com feres,

Tota l’aigua del cel venia a sobre,

Se sentia la mar desesperada

Revolcar-se en son llit, i el trò de Júpiter

Rodolava pel cel encès en ira.

Talment s’hauria dit que’ls deus lluitaven.

Mes això ha sigut breu: després la furia

Ha minvat com si fós que s’allunyessin

Els combatents, i ja no més sentia’s

La pluja mansament damunt del sostre;

Llavores m’he adormit.

NAUSICA: Mes jo llavores

Era ben desvetllada; i si em desvetllo

Al primer sòn, ja tinc la nit perduda,

Que començo a pensâ en totes les coses

Que m’han passat, i encara en moltes altres

I el pensament me va com un fus: gira,

Gira, i no para mai filant cabories.

Aixís a nit…

DIMANTIA: I doncs, per qué’t llevaves

Tant dematí, cridant a tes serventes

Per venî a rentâ al riu: com si no hi fosses

A temps a tenî a casa roba neta?

NAUSICA: Això… ja t’ho diré… ha vingut d’un sòmit.

DIMANTIA: D’un sòmit? I bé, els sòmits són anuncis

D’algún voler dels deus; i a matinada,

Ho signifiquen més encara, diuen.

NAUSICA: Doncs jo, quan m’he adormit de matinada,

T’he vist a tu, a tu mateixa, amiga,

Al capçal del meu llit que, rient, me deies:

“Ah! Nausica, Nausica, i doncs què penses?

Ai! que mandrosa et posà al món ta mare!

Abandonades tens les teves robes

Sense rentar-les, i entretant jo penso

Que ja s’acosta el dia de tes bodes

En que’t caldrà cobrir amb gentilesa

El teu cos virginal, de llenç blanquíssim,

I que’n facis presents a tes companyes,

Tal com les noies endreçades solen

I tot-hom els hi alaba. Doncs, aixéca’t

I aném-se’n a rentar en la ribera,

Un troç amunt de l’ample mar, i a l’ombra

Totes t’ajudarèm; mes tu no’t torbis”.

Aixís parlares, i mos ulls s’obriren

Desperts, i vaig restar tota admirada

En l’alba que la cambra m’esclaria.

Llavores m’he aixecat ben diligenta,

I he anat a trobâ al pare i a la mare:

La mare estava ja en la llar seguda

Dolçament amb el fus i la filosa

Torcent entre sos dits la llana fina,

Voltada de ses dònes. I el meu pare

L’he trobat presidint en l’alta sala

El seu reial concell. Li he dit: “Pare,

Voldria, si tu ho vols, que m’aparellin

Aquell carro de rodes tant lleugeres

Per anâ a rentâ al riu la meva roba,

I la teva també, que ja t’agrada

Mostrar-te ben polit, rei entre princeps.

També la dels germans: cinc fills te resten

Fadrins encar, que’ls plau entrâ en la dança

Amb vestits de blancura immaculada,

I es refien de mi…” Res més li deia,

Perquè del sòmit i les meves bodes

No li he gosat parlar… Mes ell mirava’m

Mig-rient, i m’ha dit: –Sí, ves-hi, filla–

I ha donat l’ordre. Jo he vingut llavores

A despertar-vos, tot donant-vos pressa,

Mentre enganxaven les lluentes mules

I carregaven les paneres plenes

Amb la roba, i la mare ens amania

L’esmorzâ en un cistell…

Doncs, diga’m ara,

Si aquell sòmit no es prou per capficar-s’hi

Que ni he tingut intent d’emmaridar-me

Ni puc preveure mon marit quin sia.

DIMANTIA: Potsê no ho sabs, i els déus ja te l’acosten…

Mes, què es aquest xisclar de les companyes?

Massa juguen, i es hora d’enllestir-se.

Tu vindrás?

NAUSICA: Jo vindré.

DIMANTIA: No t’entristeixis.

NAUSICA: (sola) “Potsê no ho sabs i els déus ja te l’acosten.”

(somriu somniosa)

Quína en fóra, Nausica, que tot d’una,

Sens saber d’on, t’aparegués un hèroe

Vestit d’una armadura resplendenta,

Brillant de majestat i plè de força,

I en tu posés els ulls fits i amorosos,

I fent un gran suspir obrís els braços (pausa).

Oh! déus! jo qué confosa restaria

Sense gosâ acostar-m’hi, mes al-hora

Sense voler fugir de sa presencia!

Immóvil, com aucella fascinada,

Li estaria al davant també mirant-lo

Parpellejant, i el pit m’onejaria

Depressa; amb les mans juntes, i la boca

Mig oberta, alenant… mes sens paraula (extasiada)

Ell fóra qui’m diria aixís: “Nausica…”

“Nausica…” oh! el meu nom en els seus llavis!

“Nausica…” oh!… i què més? no tinc paraules

Per dir lo que jo sento que’m diria.

Fóra un encís… fóra un encís… oh! es massa

Pel meu cor tant petit… prò, per la pensa…

“Potsê no ho sabs i els déus ja te l’acosten” (transició, riu)

Oh! que soc folla! oh! que soc estranya

D’embriagar-me amb somnis i quimeres!

Doncs, què es això, Nausica? tens la furia

D’una Sibila a dintre teu, que rodas

Fòra de tu i que t’estàs fà estona

Tota sola parlant com una orada?

Oh! l’aixerida, oh! la diligenta,

Que passa l’hora somniant fantasmes,

I fent l’amor amb hèroes invisibles

Amb fills de l’ aire i de la nit.

Ont era? Buf! s’ha fet fonediç (riu enjogaçada).

Deus, no us demano

Coses de l’ altre món; no més servèu-me

Viva la clara font de l’alegria…

(a les companyes que tornen corrent)

Ja vinc, ja vinc, heu enllestit?

DONZELLA I: Detura’t.

DONZELLA II: Ai! si ho sabesses!

DONZELLA III: Quín espant!

NAUSICA: Què passa? Que heu près mal?

Estèu totes trasmudades.

DONZELLA III: Encara’m bat el cor.

DONZELLA II: Jo no’m tinc dreta.

DIMANTIA: Tampoc n’hi hà per tant.

DONZELLA II: Oh! tu no hi eras.

NAUSICA: Pro diguèu-me, què ha estat?

DONZELLA I: Mentres plegavem

La roba, tot de cop…

No, no puc dir-ho,

Que tota jo tremolo.

NAUSICA: Doncs que ho conti

La que puga contar-ho; sou estranyes!

DIMANTIA: Ja t’ho diré lo que he pogut entendre’n:

Diu que mentre plegaven, de la costa,

Per entre’ls joncs, han vist sortir-hi un home.

DONZELLA II: Oh! un home! què sé jo?

DONZELLA III: Un monstre era.

DIMANTIA: Nuu, prò cobert com d’un velló estranyíssim.

DONZELLA I: Eren algues marines.

DONZELLA II: No eren algues.

DONZELLA I: Doncs que eren?

DONZELLA II: Què sé jo.

DONZELLA III: Pell de balena. Era un tritó.

DONZELLA I: La cabellera enorme,

Esbullada, cobria-li la cara.

DONZELLA II: No’n tenia de cara, si era un monstre.

DONZELLA III: Sí que’n tenia; entre l’espessura

Jo li he vist brillâ els ulls.

DONZELLA I: La gran barbaça Li queia sobre’l pit.

DONZELLA II: No ho era barba.

DONZELLA III: Sí, que era rossa, era com d’or…

NAUSICA: Prò, a l’ últim

Què os ha dit? què os ha fet?

DONZELLA I: Ha obert els braços

Tots estesos aixís.

DIMANTIA: Veus? era un home.

NAUSICA: I què os hà dit?

DONZELLA I: No res.

NAUSICA: I an ell vosaltres?

DONZELLA II: Nosaltres hem fugit xisclant…

NAUSICA: Porugues!

DONZELLA II: Sí, porugues… Espera’l!

Era un monstre.

DONZELLA I: Ja de ben lluny, prò tot corrent encara,

Jo que’m giro i el veig que, a unes grans passes

Se’n va a la roba que restava en terra

I agafa aquell mantell tant gran de púrpura,

L’estira aixís amb una revolada

I s’entorna corrents a la marina.

DONZELLA II: Prò tornarà a sortir, n’estic segura.

DONZELLA III: Ai! aném-se’n, Nausica, ont es el carro?

DONZELLA II: Ai! sí, aném-se’n.

DONZELLA I: Aném-se’n.

DIMANTIA: Sí, Nausica, Aném i ho contaràs an el teu pare

I enviarà la gent.

NAUSICA: També ets poruga?

DIMANTIA: Què vols que fem? som dònes.

NAUSICA: Mes la filla D’un rei no ha de fugir.

DIMANTIA: Prò pot anar-se’n.

DONZELLA II: Es que ella no l’ha vist.

NAUSICA: Per’ xó voldria Veure’l.

DONZELLA III: Doncs aquí’l tens.

DONZELLA I: Fugim que torna.

DONZELLA II: Corre, Nausica, vina.

NAUSICA: Jo no fujo (fugen xisclant).

(Nausica, fent un esforç, resta dreta i sola.)

(Surt Ulisses cobert d’un mantell i es detura davant d’ella.)

(Ella el mira pantejant un xic, però serena.)

ULISSES: Ets una reina? ets una deva?

Escolta’m;

Jo diria que ets tú la gran Diana

Tal com en Delos la vaig veure un dia

Entre ses nimfes, dominant-les totes

Més per la majestat que per l’alçada.

Ets la de Delos tú? (s’agenolla)

Escolta’m Dèlia!

NAUSICA: Jo no mes só d’Alcínous la filla

Que reina en aquesta illa amb seny i força;

I a rentâ al riu avui amb mes serventes

He baixat, i han fugit ara espantades

De vèure’t. Tú quí ets, que jo no’t temo?

ULISSES: Ni m’has de temer, ni a ningú. Ditxosos

El pare rei, i la sortosa mare

Que’t tingué, i els germans que se t’assemblen

I tots quants viuen vora teu, divina.

I encara més sortós aquell que un dia

Se t’endurá a la nuvial estada

I dirà seus aquestos ulls purissims

I amb ells el teu esprit i la figura.

Cert que’ls déus presidiren ta naixensa;

Que jo que he vist tant món i tantes terres

I gent de tantes menes, mai tal gracia

He trobat en figura d’una dòna,

Ni m’he sentit de cop en sa presencia

Tant torbat i ditxós ensems com ara.

NAUSICA: Mes, quí ets i qué vols?

ULISSES: Ou-me piadosa.

Jo só aquell que rodant và per la terra

I per la mar, passant treballs, en busca

Del bon camí per retornâ a la dolça

Patria anyorada; cada via nova

Me la trenquen els déus o m’hi deturen

Per gran fracàs o amb impensat obstacle.

Aixís he vist molt món i moltes coses

He pogut observar; i gents diverses

He tractat i he passat perills molt grossos

I he tingut molts afanys patint moltissim.

He vist la mort d’aprop tant com la vida

I he après de tot; mes ai! que de la patria

He servat sempre viva la memoria

I no he deixat ni un dia d’anyorar-la

Fins en aquells millors que la fortuna

Ha otorgat a ma ausencia, i ni una sola

Nit he dormit en sense somniar-la.

(Les serventes comencen a treure el cap i a cridar-se amb el gesto unes amb altres, i poc a poc se van acostant formant un grupu a poca distancia, fins que Nausica les crida.)

Ni un matí m’he aixecat sense la empenta

Del retorn, i esforçant-m’hi tot lo dia,

Sempre hà sigut en và… L’última empresa

Fou d’Ogisa fugint, l’illa encantada

Que no és lluny de la vostra. Vaig sortir-ne

Cap al tard, i donant-me a la mar dolça

Mirava al cel serè ja amb l’esperança

De veure eixî el sol nou damunt mes terres.

Mes tant bon punt la nit s’ensenyoria

Del cel i de la mar, els vents vingueren

Bufant de tot arrèu, se’m feu espessa

La nit encara més, i se m’obriren

Els abims de les ones: la lleugera

Nau per les crestes de les serres líquides

Corria ingobernada o s’estimbava

En les goles profondes, rebotia

Després als cims; i en mig del terratrèmol

Dels trons i els vents i estrèpit de les aigues

Se perdien mos crits anguniosos

Invocant tant als déus com an els homes;

I més quan, a la llum intermitenta

Del trèmol foc del cel, vegí a la vora

Uns grans penyals i que’ls anava a sobre.

Aixís fou; la nau fràgil s’hi estrellava

I jo restí tot sol entre les aigues,

Frenètic, bracejant cercant la riba.

Lo que això và durar jo no puc dir-ho;

Mon seny era perdut que encar lluitava,

D’esma segurament… Els ulls obria

A l’ alba del matí serè, i en una

Platjeta m’he trobat damunt la sorra,

Ran de l’ona amansida que’m besava

Nuu de tot drap, i sols de l’ immondicia

De la mar recobert, i plè de nafres.

NAUSICA: I còm t’has recobrat? i còm venies

Després a pertorbar la nostra sesta?

I que has fet mentrestant?

ULISSES: Alçant la vista,

He ovirat no molt lluny, sota un gran roure,

Un tou de fulles seques entre mates.

M’he alçat, i tremolant de tots mos membres

M’he sepultat dintre del boll exànime.

Llavors una calor benefactora

M’ha invadit, i m’ha entrat una sòn dolça.

D’ella m’han tret uns xiscles d’alegria;

I per entre les mates contemplàva-us

Corrent al sol vora del riu. Llavores,

Per demanar socors, com fera eixia

De mon cau, i havent vist robes exteses

Me n’he volgut cobrir ans que’m vegesseu,

Prò m’heu vist i he fugit prenent eix manto.

A la volta del riu me retirava

Rentant-me tot el còs i les ferides;

I ara venia a demanâ-us clemencia

I socors. Altra volta tes companyes

Han fugit davant meu. Prò a tu, graciosa,

Veig que la pietat t’ha fet valenta.

Sien mercès als deus. I ara et demano

Socors; dona’m vestits de que’m cobreixi;

Do’m pà que’n tinc necessitat; procura’m

Algun repòs, i a l’últim bon guiatje

Per tornâ a casa meva, si els déus volen

Que acabin mos treballs; que ta presencia

Per sí sola me’n sembla ja un auguri:

Tant dolça ets als meus ulls, dòna divina.

NAUSICA: Foraster, tu no’m sembla pas que sies

Un home qualsevulla, i si tal volta

T’han afligit els déus, fà de bon crèure

Que haurà sigut pera millor probar-te;

I que tu sortiràs de tota proba

Més fort i més complert. Aixís, anima’t,

Que tot lo que ara et cal, jo puc donar-t’ho

I ho faré de bon grat, perquè en tú sento

Quelcom de gran, i no és la pietat sola

La que’m mou a assistir-te. Oh! companyes

Acostèu-se, veniu, per què fugieu?

(s’avencen les donzelles)

Un home os fà temor? que per ventura

Hem de veure un ’nemic en cada rostre

Forastê? Els vianants venen de Júpiter,

I tot bé que se’ls fà els déus l’agraeixen.

Ara aquest hà arribat a la nostra illa

Tant quieta i apartada, amb gran miseria;

Donèu-li la vianda que sobrava

En la nostra cistella, i que ell se trihi

De tanta roba que tenim ben nèta

Alguna vesta que escaient li vinga

De les dels meus germans o del meu pare,

Que’n seràn ben contents, n’estic segura.

Ves foraster, i en tant que jo disposo

El retorn a ciutat, i acompanyar-t’hi,

Tu satisfes-te tant com te convinga

De menjâ i de vestî.

ULISSES: Mercès, princesa.

(se’n va amb les serventes)

NAUSICA: Oh! Dimantia, has sentit tot lo que’m deia?

DIMANTIA: Oh! sí, gaire bé tot, que no’t deixàrem

Sinó el primer moment, que eren com folles

I se m’han emportat: prò desseguida

Les he fetes tornâ i ja no’t perdiem

De vista; mes bé prou m’he adonat prompte

Que no’t calia ajuda ni defensa;

Que ell no sols t’implorava humil i miser,

Sinó que era, ademés, un home noble.

NAUSICA: Ho és, Dimantia, ho és, en soc segura.

Es com un rei, Dimantia, és com un hèroe,

Es com un immortal; que no’l senties?

DIMANTIA: Es veu que ha patit molt; no és lo que’t deia?

NAUSICA: Ha patit molt, ha patit molt, Dimantia;

Prò aixís i tot, no has vist quina presencia?

No has sentit quin parlar, quines paraules

Me deia tant de seny i ben portades?

No has observat la pausa amb que’s movia

I amb quina reverencia? I la veu seva

Quin sò té! sembla d’or; no es cert, Dimantia?

Sona el mateix que un cant, diga el que diga,

Mots lleugers i enternits, o bé espantosos,

Aponderant les gestes més horribles.

Mai perd el seu compàs ni una musica

Que té fonda i igual: sembla un poeta

Que amb el cant glorifica les més fortes

Passions i les penes més amargues. Ai!

Dimantia no sé… no sé el que’m passa.

DIMANTIA: Estàs commosa, sí, estàs encesa,

Estàs febrosa i tot. Què tens, Nausica?

Es l’espant, no és vritat? és la sobtada

Troballa d’un estrany, és la conversa

De fets tant estremats, és aquest home

Tant diferent de tots els que sols veure.

NAUSICA: Oh! sí; vivim aquí molt retirades;

No sabèm res del món ni de ses terres,

I tot ens vé de nou; jo me’n voldria

Anar lluny, anar lluny, a la ventura,

I veure moltes altres encontrades

I coneixe la gent dels altres pobles

I que’m passessin coses molt diverses

I estranyes, i perills… Veure com brilla

El sol en cada lloc, les nits de lluna

En la mar solitaria, i les tempestes

Que oprimeixen el cor, i l’arc de l’Iris

Resplendint sos colors entre la pluja.

Ai! Dimantia, vivim massa quietes,

Vivim massa ignorantes, jo’m daleixo;

L’ànima se me’n và pel món.

DIMANTIA: Oh! Calma’t

Corre el món no sol ésser la sort nostra.

La dòna és per la casa, i allí espera

El retorn del marit i li fà amable

El repòs escoltant lo que li conta

Del seu anar pel món; i pacienta

Li cria els fills, i fà que li prosperi

Tot lo que hi du, pel seny amb que ho esmerça.

NAUSICA: (impacienta) Això després, però també cad’una

Es com l’han feta els déus, apropiada

Per un o altre: la muller d’un hèroe

O d’un rei no’s pot pas estar quieta

Com la d’un trist marxant, i li convenen

Altra vida, altra sort; i sinó mira

La sort d’Helena, amb ella tots els pobles

S’han commogut i dividit; per ella

S’ha encès la guerra, han combatut els hèroes

I fins els immortals, ha cremat Troia

I el món va plè de cants. Qui fos com ella!

Robada i duta per la mar, plorosa,

Amanyagada en un i altre reialme,

El seu cor combatut per tants afectes,

Adorada, perduda, recobrada… Ditxosa d’ella!

DIMANTIA: Aném, Nausica, aparta

El teu cor ignoscent d’aquests ensomnis.

Voldries que per tu la gent morissin

I portar malhaurança a tots els regnes

I al marit, i a l’ aimant, i a tants sens culpa?

Aném, que és hora d’ordenar la marxa

I de guiâ aquest home a casa teva

Perquè diga an el rei son nom i orígen

I aón li cal anar…

NAUSICA: (se’n van) Es cert, Dimantia.

Quí serà? d’on diu esse? a tu que’t sembla?

(surten les donzelles amb un cistell buit)

DONZELLA II: S’ho ha acabat ben bé tot; es veu que estava

Afamat.

DONZELLA I: No es estrany: igual faries

Tu en el seu cas.

DONZELLA II: Ai! no, si una tempesta

Me llencés en la mar sotraguejant-me

Com an ell i deixant-me esma-perduda,

De l’espant no menjava per molts dies.

DONZELLA I: Oh! ni mai més, que ja series morta.

DONZELLA III: Prò ell es veu que es fort, sembla una torra!

DONZELLA II: Es tot un home; prò no té paraules

Ni ens ha dit res…

DONZELLA I: Altres afanys tenia.

DONZELLA II: Prò molt bé que ha parlat a la princesa.

DONZELLA I: Es diferent; i a més crec que a nosaltres

Ens dèu tenir malicia, perquè sempre

Fugiem d’ell en compte d’assistir-lo.

DONZELLA II: Això també és vritat; que si s’haguesse

Hagut de refiar de nostra ajuda,

S’hauria mort aquí tot sol de gana

Com un gos rabiós…

DONZELLA III: D’això, tu, dòna, En tens la culpa…

DONZELLA II: Jo? si no’m movia!

Tu ens has fet espantar amb aquells xiscles.

Semblava que’t matessin.

DONZELLA III: Jo xisclava?

DONZELLA II: Sí, dòna, sí…

DONZELLA III: I bé, si cas seria

De sentir te xisclar, que jo ni’l veia.

DONZELLA I: Molt bé que asseguraves que era un monstre.

DONZELLA III: Per’xò mateix que encara no l’havia

Mirat prou bé.

DONZELLA I: Ah! ja! en quant a porugues

No ens podèm riure pas l’una de l’altra.

Aném, aném al carro amb la princesa

Que és hora de marxar…

DONZELLA III: I ell ja s’acosta

Tot vestit de bell nou.

DONZELLA II: Altra presencia

Ara fà d’allavores…

Sembla un princep.

DONZELLA III: Si que té majestat.

DONZELLA I: Ara no fuges. (se’n van rient)

ULISSES: Altre perill fugit, altra aventura

Després de tantes… El furor de Troia

Tant gran com fou, ja dintre meu sols resta

Com un record llunyà i confós. Ma vida

Tant plena allí, tot just hi començava:

Lo que’m semblava fi, era principi,

I el que creguí tòc de retorn, sols era

Senyal de la partida. Lo de Troia

Era empresa de tots: lo que’n seguia

Pera mí, fou de mí tot sol: la guerra

Fou la guerra capdalt de Grecia tota;

Prò mos treballs són els treballs d’Ulisses.

Hi ha hagut prou temps desde que en ells me trobo

Perquè tants reis hagin tornat dispersos

A sos palaus i hagin regit ses terres

En pau molts anys, i alguns encara s’hagin

Enfonzat en l’imperi de les ombres…

Agamemnón!… Aquiles!… Ajax!… misers!

Vostres testes altives colltorçàren-se,

A vostres ulls no brilla el sol; i encara

Ulisses và pel mon; i l’alegria

Del retorn a la patria, que ja es morta

O fallida per tants, sols per mí resta

Dolça a venî al bell lluny de l’esperança.

Mes ara ja és aprop, un déu m’ho dicta

Dintre’l cor. Jo’t veuré muller, Penèlope,

Tant suau i segura en ton afecte,

I a tú també, fill meu, que ja dèus esse

Un home gran com jo; i a vos mon pare

De reveure-us tinc fè damunt la terra,

Que erau fort com un roure. Mes vosaltres

M’esperèu a mi encar? i en ma figura

Hi trovarèu aquell que en la memoria

Devèu tenir tant altrament? Ulisses

T’has fet vell, prò has viscut: la sort accepto

De grat; que si algú ara redonar-me

Pogués els anys que he anat per tantes terres

Patint i aimant, i amb odis i amb victories

I tanta experiencia de les coses

I lo que he après, i lo que he fet…; si em deia

Algú: –Vols tornâ a viure els anys que foren,

I viure’ls en tes terres i en ta casa,

En pau amb la muller i el fill i el regne?

Jo li diria: Nó, la sort accepto,

Accepto mos treballs i les angunies

I la imminent vellesa, perquè’m trobo

Mes ric de mí, mes plè del món, més ànima.

I tu, tendra princesa, tu la última

De tantes deves o mortals que foren

Dolces a Ulisses, tu com cap m’ets cara

Perquè has vingut a mi amb les mans obertes

I amb tota la ignoscencia. Tu no esperas

De mi ni aquella força poderosa

Del braç reial, ni ma famosa astucia

Ni els delits de l’amor, que tot ho ignoras.

No sabs que sia rei! que sia Ulisses;

I fins veient-me obscur i miserable

I monstruós, quan totes fugirien

Tu te’m posas davant, dreta i serena,

Amb l’admiració als ulls, el riure als llavis,

I fins lo que es millô, un xic tremolosa,

Sols perquè’t surt del cor ont els deus regnen.

Oh! dolça criatura…!

NAUSICA: Vina, vina,

Estranger que ja a punt tením la marxa

I et durèm a ciutat, mes no en el carro:

No fos cas que la gent que t’hi vejessin

Amb nosaltres, diguessin tot girant-se:

“Quí es aquest foraster que vé amb Nausica,

D’un aspecte tant noble i admirable?

Potsê es el seu promès, i ella a la costa

L’ha anat a recebir; potsê es un princep

D’una terra llunyana, que venia

Per fer-la sa muller, i ella ho callava;

Potsê es un rei, i en cas quí sab si fóra

Un deu baixat del cel per posseir-la”…

DIMANTIA: Nausica!

DONZELLA I: Què diu ara?

DONZELLA II: Està exaltada.

NAUSICA: I això no m’escauria. Jo mateixa

Que ho vejés d’altra noia, ho trobaria

Molt mal fet que apartada dels seus pares,

Sens haver fet coneixe, amb llur llicencia,

Un home per espòs a tot el poble

Se n’hi anés pels camins en companyia.

Doncs no prenguis a mal lo que’t demano,

Que nosaltres al carro anirèm totes

I tu, d’un trocet lluny, vindràs seguint-nos

Caminant i tot sol: ja podràs fer-ho,

No és erradô el camí, i la ciutat pròxima.

Trobaràs d’aquí a poc una verneda

Molt espessa i frescal; doncs la travessas,

I al sortir-ne veuràs una font viva

Que brolla d’un penyal; pots deturar-t’hi

A beure, que és molt bona, i t’hi reposas,

I aixís ens dones temps de que nosaltres

T’avencèm d’un bon troç; i tu no frissis

Que ja no’t pots errâ, que aixís que tombes

El penyal, la ciutat veuràs extesa

Davant teu: la ciutat veuràs cenyida

D’altes muralles, i dos portes s’hi obren,

Una a llevant, i altra a ponent; i al centre

Hi ha la gran plassa, i al bell mig el temple

Tot ell bastit de pedres ben quadrades,

Dedicat a Neptú, que és patró nostre,

Perquè som gent de mar tots els feacis,

I al temple no hi veuràs per prometences

Arcs ni sagetes, ni escuts, ni llances

Sinó ormeigs de les naus, i rems, i veles

Penjant dels murs i gaire bé cobrint-los.

A l’entorn veuràs gent tota enfeinada

Recusint xarxes o adobant mil coses

Per la pesca i les naus; i estic ben certa

Que alçaràn tots el cap a ta figura;

Mes tu passas de llarg i t’encaminas

Cap al palau del rei, que és a la vora.

No’t caldrà preguntar, crida la vista

Perquè es més alt que tot, fa molta planta

I està molt adornat. Tu te n’hi entras,

Vas a la reina: la veuràs que fila

Vora del foc, voltada de ses dònes;

Te li agenollas al davant, li contas

Lo que’t passa, li dius lo que desitjas

I ella t’acullirà, perquè és molt bona

I et durà al pare, i de llavors pots creure’t

Salvat per sempre més…

ULISSES: I a tu, princesa,

No’t veuré vora d’ella i que m’ajudis

A moure el cor?…

NAUSICA: No caldrà pas; i mira

Jo no sé’l que faré, perquè als meus pares

Els tinc un gran temor; tant que m’estimen

I em complauen en tot, jo poc els goso

Parlar de certes coses…

ULISSES: Bé, princesa,

Faré tot lo que’m dius, i els déus t’ho paguin.

NAUSICA: Aném, aném, companyes, que ja es hora.

Jo vull menar les mules: com un ceptre

Duré les xurriagues; tu sentint-les

Sabràs per hont anèm… veuràs quín aire!

DIMANTIA: No sab lo que li passa (a les altres per Nausica).

NAUSICA: (se’n van totes) I a reveure.

ULISSES: No sé si fou un somni la finida

Tribulació, o si ho és la benhaurança

Present; però quelcòm sento que muda

En mon destí. El sol és a mig dia

I endins del cor m’entra una pau immensa.

NAUSICA: (de dins) Vina, vina, estranger.

Ho sents? (fent sentir les xurriagues)

Avença!

ULISSES: Fou sempre eix crit ma sort.

Avença Ulisses!

Segón acte

(Convit al palau reial)

EL REI: Aixís com fou la libació primera

Per Posseidô, igualment sia-ho la última;

Perquè ell, de tots els déus, es el qui mira

Més que nosaltres.

EURIMEDÓN: Rei, jo’t prego, escolta’m.

A molts dels déus hem honorat fins ara

Amb libacions; mes un hem deixat sense

Que se’n podria ofendre, i a fè es digne

Del nostre agrahiment, i l’oblidar-lo

Ens pot costar molt car qualsevol hora:

Hermes, el déu de peus lleugers, que mena

Les naus a port i fa valer llur carga

I enriqueix als marxants. Cert que’ls feacis

Som gent de mar, i nostres naus lleugeres

Solcant el sí sempre agitat d’Anfítrite

A la mercè del Kroni que en ell regna

Profondament, estèm i ens cal sa gràcia;

Mes, què’n trauriem que la carga incòlume

Entrés a port i fos posada en terra,

Si no trobés allí gent esperant-la

Per pagar-la a bon preu: amb que retorna

La nau amb carga nova i enriquida?

Doncs l’Argicida és el qui’ns procura

El tràfec profitós i ens fa tant pròspera

La vida en aquesta illa benhaurada.

Es ell també qui, amb verga d’or, imposa

Damunt del nostre front una sòn dolça

Fent nous els nostres ulls per la llum nova

De cada dia, i les decaigudes

Forces restaura per més àrdua tasca;

I així els feacis som la gent que serva

Més llarga juventut en tots sos dies

I una tendror com d’immortals al rostre.

Cert que ell també afavoreix als trànsfugues

Que van pel món i busquen la perduda;

Mes això no és obstacle sino estímul

A procurar tenir-lo ben propici:

Que un no sab mai prou bé en què s’ha de veure,

I un déu es sempre companyia bona.

I últimament diré sa major gracia:

Que apartats com vivím de les grans lluites

Que parteixen el món, i de sos hèroes,

Ell és el déu que d’una banda a l’altra

Fa anar les noves, escampant les gestes

I alts i baixos del món per les més llunyes

Encontrades, i fins les llars recòndites;

I aixís nosaltres per les veus volantes

Dels mariners i dels marxants, i encara

Per la boca inspirada dels poetes,

Sabèm on cal anar per enriquir-s’hi

O d’on fugir, i què esperâ i què témer,

I gaudim el dalit de saber coses

Que fins sense profit fa bò d’oir-les.

Ara diguèu-me, doncs, si no és un deute

Ofrenâ an el diví que tant ens dóna.

CORTESÀ I: Es ben cert.

CORTESÀ II: Te raó.

CORTESÀ III: El rei que ho diga.

DIMANT: Oh! Rei, ans que tu dongas la sentencia,

Que tots acatarèm, deixas que parli?

Eurimedón, tu tens bones paraules

I sempre sembla que la raó’t sobra.

Prò aixís com has parlat del fill de Maia,

Podrias semblantment dir coses bones

De tots els déus de un a un: llavores

Foren les libacions interminables:

Que l’Olimp es poblat de déus i deves

I a tots hem d’invocar un hora o altra.

Mes si després de beure al fill de Kronos

Que té en ses mans al mig del mar la illa,

Hem begut a sa esposa que tempera

Amb dolça pietat aquella força,

I al déu escabellat que mena els aires,

I últimament al Retronant que és pare

De tots els déus ensems i tots els homes,

Per què ara, ans de finî amb una postrera

Libació reiterada al patró nostre,

Hauriem d’afegir-ne encara una

Al Kil·leni diví? Per igual causa

Hauriem de libâ al déu de la guerra,

Per si’n vingués, i als dos germans excelsos

Que alternant ses clarors fan nit i dia,

I a Pallas Atenea que’ns assenya,

I encara a d’altres; i a la fi de tantes

Libacions nostre seny, diguèu-me, hont fóra?

CORTESÀ I: Es cert també.

CORTESÀ II: Doncs tu sempre ets de l’últim

Que parla.

CORTESÀ III: Perquè és cert.

EURIMEDÓN: Dimant, escolta:

Tu parlas resolut i així’t fas creure,

Mes ara no tens pas raó: t’invito

A que de tots els déus, de qualsevulla

Dels que has anomenat o bé d’un altre,

Ens digas tants favors o tants aussilis

Que poguèm esperar-ne i ens convinguin

Com jo he dit d’Hermes.

DIMANT: Sols me mancaria

El teu enginy…

CORTESÀ I: Es cert que és com Ulisses

Eurimedón.

CORTESÀ II: Un altre cop l’abones?

CORTESÀ I: Dic lo que sento.

CORTESÀ II: Lo que sents… dels altres.

CORTESÀ III: Pro Dimant te raó.

CORTESÀ II: El Rei.

CORTESÀ I: Oim-lo.

REI: Amics, no os travesséssiu de paraules.

Honrèm als déus com an els deus pertoca,

Serenament; i mal contentariem

A l’un o a l’altre si per l’amor seva

Perdessim la pau nostra, que això fóra

Ofèndre’ls tots plegats. Dimant, escólta’m;

Eurimedón ha fet tant bell elogi

D’Hermes diví, que sembla que en la taula

L’ha fet present; aixís no pot negàr-se-li

L’última libació. Mes sia l’última,

Eurimedón, perquè Dimant mostrava’ns

El gros perill de que’ns abandonessim

A una excessiva devoció en la taula.

Creièm que Posseidón no pendrà agravi

Que aquesta libació sia trasmesa

Al “fill de Zeus”: que tots els déus s’assemblen

I en un són tots si amb ver amor se l’honra.

EURIMEDÓN: Oh! Rei, un lloc al llur costat mereixes.

DIMANT: M’has deixat tot confós.

REI: Ompliu les copes.

A Hermes, al patró dels bons encontres!

(a l’anar a beure entra la Reina)

CORTESÀ I: La Reina!

REINA: Rei! tením de nou a casa.

Com faig sovint, jo resseguia atenta

El bell rengle aurejat de nostres cambres,

I tot de sobte m’he trobat un home

Que hi rodava perdut; aixís que’m veia

–Tu ets la reina –m’ha dit– m’ho assegura

La majestat del port i la del rostre,

I llençant-se a mes plantes desseguida

Agenollat, humiliant la testa

I aixecant les mans juntes m’implorava.

Diu que és un nàufrec que ha arribat a l’illa

Després de molts treballs; que una tempesta

Del retorn procurat amb ansia vana

Molt temps hà, novament trencà la via;

Que’s troba desvalgut aquí, i al veure

L’altesa del palau se n’hi entrava

A demanar socors, guiatje, aussili

Pel retorn a sa patria, i un cop dintre

La grandor del palau, hi ha perdut l’esma.

REI: Però d’on ve i aón va…?

DIMANT: Ah! que no sia

Algún d’aquests que van a la ventura

Per mals fins…

REINA: Oh! i escolta, encara, escolta.

Mentres parlava m’he adonat que duia

Vestits de casa nostra. Preguntáva-li

Còm era això, i m’ha dit que nostra filla

Nausica, vora el riu, amb les donzelles,

L’han trobat, moll encare del naufragi,

I l’han reconfortat i li han dat robes

Per venir fins aquí…

REI: Mes, i Nausica

Què diu? és veritat això que conta

Aquest home? i si ho és, perquè no’l duia

Ella mateixa aquí?…

REINA: La nostra filla

No sé lo que s’ha fet que no la trobo

Per més que l’he cercada.

REI: Oh! déus, alcèm-se,

Que ve tribulació a la nostra casa.

DIMANT: Oh! sí, tots amb el rei.

CORTESÀ I: Mort a aquest home!

REI: No abans d’esclarir be la malifeta.

EURIMEDÓN: Aném, fem-lo parlar. Ont es?

REINA: El tenen Els guardies pres. (surten Eurim. i altres)

NAUSICA: (entrant) Pare, aquí so, no temèu res.

REI: Criatura

Què has fet? què és tot això? perquè fugias?

NAUSICA: Oh! pare, no he fugit, me so amagada,

Que no sabia si us plauria l’hoste

Que he fet venir. Volia que la mare

Intercedís per ell, abans de veure-us

I de que vos sabessiu que jo’l duia.

REI: I doncs perquè l’has dut?

NAUSICA: Me feia llàstima,

I ademés me semblava un home noble.

(amaga el rostre en braços de la mare)

CORTESÀ I: Pobra princesa.

DIMANT: Es un infant.

REINA: (consolant-la) Nausica.

REI: Mes còm l’has dut?

NAUSICA: Jo no l’he dut: li deia

Que’m seguís d’un troç lluny, i que a la mare

Cerqués en el palau, sense esplicar-li

Que jo l’havia fet venî; i llavores,

Contant-li sa miseria, apiadada

Ella’l portés a vos.

EURIMEDÓN: (entra) Donèu llicencia

De que entri el foraster?

REI: Entri en bon’hora.

(Entra Ulisses. Silenci. Pausa en tots)

NAUSICA: Perquè m’has descobert?

Tu que’m semblavas

Tant noble i tant lleal. Traidor!

ULISSES: Princesa,

No jo, el teu bon cor te descobria:

Aquests vestits que’m davas generosa;

Mes si això aquí és un mal, damunt meu caigui.

REI: Això aquí no és cap mal; mes sí que ho era

Voler dissimular-ho. Tanta angunia

I la gran torbació que’n pervenia!

NAUSICA: Pare, perdó: ho he fet per vergonyosa;

Prò més avergonyida me’n veig ara.

ULISSES: Oh! Rei, per pietat!

M’es insufrible

El veure la divina criatura

Confosa per ma causa. Si un culpable

Hi ha en tot això, so jo tot sol; i escolta:

Perquè vejèu d’un cop, tú i la Regina

I la cort que tens ara congregada,

Que la pietat de la gentil princesa

No ha estat posada en tant mal lloc; que ni ella

Ni tu, ni mai ningú pot penedir-se

D’haver afavorit en la desgracia

A un tal com jo, vull descobrî’t ma historia

I mon nom: el que soc i d’on venia

I el per què de l’estat en que ara em trobo.

Que si és ben cert que tinc raons prou fortes

Per amagar-ho fins que’m sia licit

Recobrar l’esplendor de ma naixensa,

Vull oblidar-les, vinga lo que’n vinga,

Deixant tota reserva, amb tal que pugui

Glorificar la generosa empresa

D’aquest cor ignoscent, la sobrehumana

Discreció amb que ha volgut portar-la a terme.

Escoltèu, doncs, jo so…

REI: Estranger, detura’t;

No vull que’s trenqui pas per causa nostra

Un secret al que’t dèus, segons me deias;

No cal, perque tot home que fa via

Es a nosaltres enviat per Zeus

I és hoste benvingut; i menys encara

Te cal a tu que ja amb el sol aspecte

I la paraula i el gran cor que mostras

Declaras l’esplendor de ta niçaga.

A més, vens per la ma de nostra filla

I això ja’t fa sagrat entre nosaltres

A tu i al teu secret; doncs serva’l, dic-te:

No fos que, profanat per culpa nostra,

Ens portés malhaurança. I ara’t prego

Que a mon costat t’asseguis en la taula,

Que beguis amb nosaltres aquesta última

Libació, i amb tu en pau finim la festa.

ULISSES: Rei, obras com qui ets, la llei acato.

REI: A Hermes, al patró dels bons encontres.

(beuen tots)

NAUSICA: Oh! Pare, al foraster no li plauria

Oir tal volta al nostre vell poeta

Contar, com fa sovint, llevant de taula,

Les altes gestes dels valents de Troia?

REI: Es pel teu gust o el d’ell que m’ho demanas?

(a Ulisses)

Perquè has de saber que és fantasiosa

I àvida de cançons la nostra filla,

Com no n’hi ha gaires. Mes si et plau farèm-lo

Aquí avinent al vell Daimó, i’m sembla

Que no’t doldrá l’oir-lo: vell i cego

Porta el foc d’Apolló encès dins l’ànima

I en els llavis la mel de les nou Muses,

I ens es sagrat per’xò.

ULISSES: Res per mi fóra

Tant plaent, ni tant digne trobaria

De vosaltres, de mi, i d’aquesta estada

Que per tota grandesa sembla a posta,

Com oir ressonar-hi la divina

Paraula d’un poeta; i em refio

Que no ha d’ésser-me estrany lo que ara ens parli.

(El rei fa un signe a l’heraud).

NAUSICA: Hoste, foras poeta per ventura?

ULISSES: Princesa, devant teu quí no ho seria?

NAUSICA: (a la Reina) Ai! mare, perquè ho diu això? M’encanta.

REINA: Es home ben criat, filla, no frissis.

EURIMEDÓN: Sab parlâ el forastê: és gran, sens dubte.

DIMANT: Qui ho sab lo que és? Jo hi veig un gran misteri.

(Surt l’heraud acompanyant a Daimó i el deixa junt a una pilastra).

REI: Daimó, tinc assegut un hoste a taula

Que és noble i aima molt la poesia

I voldría sentir els fets de Troia

Contats per tu, que’ls sabs, i a més sabs dir-los.

ULISSES: Poeta, aixís els déus tot bé derramin

Damunt tos cabells blancs, que res hi hauria

Més dolç per mi que oir ta veu augusta

Que’l chor inspira de les nou germanes.

Narra els grans fets dels grecs davant de Troia

Com si els haguesses vist, que és privilegi

Dels poetes com tu, veure les coses

Amb altres ulls que no els mortals, i dir-les

Talment, que un hom les veu amb llum més alta.

DAIMÓ: Foraster, jo en ta veu no sé que hi trobo;

No sé quin dring hi sento d’heroisme

Que’m transporta a aquells aires vius i esplèndits

Ont hèroes i deus ensems lluitaven.

Veig Troia de les portes numeroses

On brilla l’or, febrosa i agitada;

Veig mòure-s’hi, afanyats, als fills de Priam

D’armadures brillantes, i el tumulte

Dels estols defensors, i en la muralla

Al pare venerable d’aquells hèroes,

Al Rei August de blanca cabellera,

Voltat dels qui com ell, per la vellesa,

Hagueren de deixâ el pes de les armes,

Formant consell, i en sos prudents avisos

Alternar, plens de seny i de memories

De llurs fets jovenils. I heus-aquí Helena

Dels braços blancs venir-hi amb son seguici

De donzelles gentils, entre’l tumulte,

Coberta d’un gran vel. Els vells la veuen

Que s’acosta vinclant-se com la palma,

I moderant la veu entr’ells murmuren:

–No cal dir que és ben digna de tal lluita

Tal dòna, i que per penes i fatigues

Que costi a aquests i a aquells, i gent que hi mori

No moren pas en va, perquè es divina

Sa bellesa.– I Priam que li parla,

Girant-se al camp dels grecs amb la mà extesa

Damunt dels ulls, per’mor del sol, i diu-li:

–Diga’m, oh! filla, tu que a tots coneixes:

Dels hèroes grecs quí és aquell que s’alça

Més gran que tots, i amb majestat? Diria

Que és algún immortal.– I la famosa

Dòna respon-li aixís: –Aquest, oh Pare!

Es nostre Agamemnón, fill gran d’Atreu,

I capità dels capitans, illustre

Pel poder, pel valor, per la niçaga:

Rei de molts pobles, i guerrer fortíssim,

Cunyat que fou de mí, la dòna impúdica,

Indigna ja de tal anomenar-lo…–

I abaixa els ulls, sobtat, Helena, i plora;

Mes Priam no hi atén, pregunta encara:

–¿Y aquell altre, al costat, que no li arriva

Sinó al coll, pro que és més ample d’espatlles

I alt de pit, i que es mou amb vehemencia

Bracejant com pastô en mitj la ramada

Aclamant les ovelles, que ara es gira

Agil, resolt, pro amb majestat serena?–

–Aquest –diu ella– és l’enginyós Ulisses,

Home de molta astucia, Rei d’Itaquia,

El primê en el consell, però en res l’últim.–

Ara Antenor, el vell, és qui replica:

–Ja tens raó: d’aquest prou me’n recordo

De quan amb ton marit primer venia

Aquí d’embaixador per reclamar-te.

Se presentaren al Senat de Troia:

Primer parlava Menelàu; Ulisses

S’estava al seu costat, cap cot, immòvil,

Els ulls en terra, que talment l’hauriau

Près per un home temorós o neci;

Mes tant bon punt degué parlar, li eixia

De l’ample pit una gran veu sonora.

Alçà la testa amb majestat, brillaven

Sos ulls d’una alta llum d’intelligencia

I un torrent de paraules lluminoses

De sos llavis brollà, tant assenyades

I de tant bell caient, que no semblava

Pas un mortal: és cert que cap més home

Té una tal eloquencia…

(Ulisses se torba: se cobreix el rostre amb el manto, i cau de cap damunt la taula sanglotant).

REI: Daimó, atura’t:

Quelcom de lo que has dit desplau a l’hoste,

O bé’l pes del viatje i les fatigues

Rendiren son esprit; i també és hora

De cercar cadascú en la propia cambra

Un dolç repòs: demà, a punta de dia,

Acudireu vora la mar brillanta

I en son sí posarem la nau segura

Ben proveida de quant calgui a l’hoste

Per llarg o curt viatje; perquè’m penso

Que és l’afany de tornâ a la llar aimada

Lo que’l combat talment.

(Surten tots menys el Rei, la Regina, Nausica i Ulisses, que resta encara de cap damunt la taula. Nausica resta mirant-lo fixament).

REINA: ¿O bé, no fóra

Un immortal que en’questa humana forma

Errant fòra l’Olimp per mar i terra,

Com diu que ha esdevingut moltes vegades

Per causes que als mortals resten ocultes,

Vingués ara a parâ a la casa nostra

Beneint-la per sempre amb sa presencia?

NAUSICA: Oh! mare, potsê sí: tot ell té un aire

Que’l fà molt diferent dels altres homes

Que solem veure aquí, que atrau i espanta…

…Atrau, més que espantar… però d’un modo

Diferent de l’humana simpatia

Que’ns lliga an els mortals els uns als altres:

Es un volê anâ amb ell, és un rendir-se

El cor tan dolçament, que favor sembla

Que fóra ésser sa esclava.

REI: Tingas compte,

Filla, amb els teus afectes, que’l que mostres

Ara pel foraster, i et veig sincera,

No és pas ben bé d’aquells que els déus inspiren

Als mortals, sinó un altre que ara apunta

En ton cor de donzella, i que m’espanta

Per si aquest fos un déu… Y bé podria

Esser-ho, que nostra illa afortunada

No és llunyana a l’Olimp, i moltes vegades

Hi hà hagut en ella aparicions augustes…

I ara tremolo de que aquesta ho sia.

(Ulisses que, alçant el cap, hà anat fent atenció, s’acosta al Rei, dient apesarat:)

ULISSES: Oh! muda el pensament, Rei, i no cregas

Un instant més que puga ni assemblar-me

Jo als eterns fills del cel. Un mortal semblo,

I un mortal soc i ben mortal, i encara

El més atribulat de quants respiren.

REI: Doncs que és aquest misteri que t’envolta

I aquesta majestat que solitaria

Dús pel món; l’arrivada tempestuosa

A la illa nostra, i perquè’t torbares

Tant i tant al sentî el parlar d’Helena

Damunt dels grecs: o be si el fat te priva

De declarar del tot ta procedencia,

Digas al menys ahont vas i què’t fa falta,

Perquè nosaltres poguèm dar-te ajuda

I conduir-te a l’anyorada terra

On vejeres la llum; que és el fet nostre,

Aquí posats en mig la mar deserta

Que no té guia, ni senyals, ni terme,

Sinó tot ella un tremolô uniforme,

Es el fet dels Feacis dâ guiatje

A qualsevol que a nostra platja arriva

Esmaperdut, i en pau aconduir-lo

Amb nostres naus segures i lleugeres

Que no erren mai camí, ans semblen veure-ls

Amb propis ulls damunt la mar immensa

I emprenen sempre aquell que més convinga

Al qui porten damunt, sense torbar-les

La obscura nit, ni els vents, ni llamps, ni boires.

Tal gracia havèm dels deus, i això ens obliga.

REINA: Mes, no serà ben trist acomiadar-te

Després d’haver-te hagut a casa nostra

I que’ns fores ja aimat, sens poder dir-te

Ni repetir nosaltres, en ta ausencia,

El nom amb que’t cridà la teva mare

Quan eras petitet, i després jove

L’aimada dolçament, i tots els propis;

El nom amb que’t donares a coneixe

En ta ciutat i el món; el que illustrares

Després amb els alts fets que s’endevinen

No més amb ton posat i la presencia?

NAUSICA: (Amb vehemencia). Digas quí ets? d’ont ets?

Dígas-ho, dígas-ho.

ULISSES: Oh! filla, tú pots més que’ls déus i els homes…

Doncs Ulisses jo só, fill de Laertes,

Qual nom va ressonant per mars i terres,

I famós per sos fets ja fins als astres.

NAUSICA: Oh! déus, en va ja no’m parí la mare,

Que he conegut a un hèroe!

REINA: Filla… vina.

ULISSES: El Rei sò jo de la serena Itaquia,

Que és reina entre les illes que la volten:

Duliquia, Samos i Zacintho ombrosa.

Allí vegí la llum, allí mos pares,

Allí el fill, la mullê, els vassalls me esperen,

De vint anys hà que’n vaig partir per’nar-me’n

Amb l’estol grec davant dels murs de Troia.

Troia caigué a la fi: prò allí comencen

Els meus treballs.

REI: Oh! Rei d’Itaquia illustre,

Deixa ara que de nou la benvinguda

Jo’t donga més solemne i germanívola.

Assèu-te aquí en mon reial seti a taula;

Beu en ma copa a tes deitats propicies,

Mana com en el teu en el meu regne

I et servirem com tos vassalls farien.

ULISSES: Rei dels Feacis, vulla el fat que un dia

Jo’t puga rebre igual a casa nostra,

I veuràs si aquest home al qui tant temen

Tanta gent per sa mala anomenada,

Es digne del favor que li dispensas

I té el cor agrait.

REINA: La muller teva

Planyo jo que potsê a les hores d’ara

Te plora mort allà en la llar deserta

Que amb ta sola presencia un jorn omplires,

Mentres nosaltres ens gaudim de vèure’t

I oim aquesta veu tant coneguda A ses orelles…

NAUSICA: (Que ha estat mirant a Ulisses, encantada, sens atendre a res més.) Tu ets aquell Ulisses

Que maquinà l’astucia tan famosa

Del gran cavall de fusta on t’amagares

Amb tos companys, i duts d’esta manera

Pels mateixos troians, que no ho sabien,

A dintre la ciutat, sobtat saltàreu

Del vostre amagatall, duent la guerra A

l cor mateix de la ciutat famosa

I aixís determináreu sa ruina?

ULISSES: Aquell so jo, donzella, aquell, i encara

Altres n’he fet pel món, que si ho sabies…

NAUSICA: Ai! mare, és ell! i a casa nostra! Ulisses!

I és cert, com conten, de que a Polifemo,

El gegant que us tenia per menjar-vos,

Tu li vuidares el sol ull que havia

Al mig del front, amb una teia encesa,

Mentres dormia embriagat, i promptes

Amb els companys saltàreu, i arrapant-vos

Cad’hú a la llana d’un moltó, fugíreu,

I que ell os perseguí fins a la costa

Llençant damunt la nau penyes senceres

Fins a tirar-la a fons, i tu et salvares

Nedant de dia i nit fins l’altra costa?

ULISSES: Es cert, donzella, és cert.

NAUSICA: Tot és cert, mare

Lo que contaven d’ell (excitant-se per graus).

I tu lluitaves

Amb Aiax, tant valent, sobre quí hauria

Les armes resplendents del gran Aquiles

Quan morí aquest, i havent-les tu guanyades

Aiax de rabia es donà mort?

ULISSES: Princesa,

Perquè’m retreus aqueixos fets terribles

Tu que ets tant dolça? Prò per molt que sàpies

De mes gestes, encara te’n diria

Que obriries els ulls meravellada

Sense esma de parlar.

NAUSICA: Sí? Digas, digas.

ULISSES: Jo he sentit el cantar de les sirenes.

NAUSICA: Tu has sentit el cantar de les sirenes? Oh!…

(s’ha anat fent fosc, i sols els raigs moribonds del ponent illuminen un recó de la cambra).

ULISSES: Aquella tarda, Circe, l’encisera,

La dels cabells rutllats, aspres i rossos,

Me prengué per la mà, i allí a la vora

De la nau que enllestia’s per la marxa

Me digué: –Has passat perills molt grossos,

Però cap com aquest que ara t’espera.

Arribareu a un punt de la mar blava

Molt prop de la mansió de les sirenes

Que són unes estranyes criatures

Mig dones i mig peixos: ajegudes

S’estàn en un bell prat de la marina

I atalaien de lluny les naus que passen,

I quan ne veuen una que s’acosta

Se posen a cantar, i et dic que tenen

Un cant tan dolç, tant dolç, que qui l’escolta

Oblida desseguit tot altra cosa

I se n’hi và de dret: mai més al miser

El veurà de retorn la llar en festa

Ni la mullê el rebrà dintre’ls seus braços

Ni els fills li saltaràn entorn ditxosos;

Sinó que amb el cant llur les enciseres

L’atrauràn sens remei fins a tenir-lo

I endúr-se’l enllaçat cap a llurs coves

Ont el devoraràn, i d’això viuen.

Quan t’hi acostis, als companys depressa

Els taparàs amb cera ramollida

Les orelles; mes tu, si vols, escolta

El cant, fent-te lligâ en el arbre mestre,

I digues an els teus que no et deslliguin

Encara que plorant els ho preguessis,

Fins a ésser ben lluny de l’encontrada.–

Així’m parlà amb amor l’encantadora,

I varàrem la nau i férem vela.

Arrivats a l’indret que’m deia Circe,

Vaig fer com ella m’ensenyà, i encara

No havien acabat bé de lligar-me,

Caigué’l vent, la mar tota s’ablania

Restant com adormida, els meus plegaren

Les veles, i amb els rems bateren l’aigua,

Per cap més sò ni cap més plec moguda.

Llavors començà a oir se un cant dolçissim

De moltes veus, tant fines i acordades,

Que a mí’m semblava entrâ en els camps elissis.

NAUSICA: I tu entenias lo que deien?

ULISSES: Deien: “Vina, vina, immortal, vina ací, Ulisses.

Mena la nau a nostra platja. Escolta

El cant suau de nostres llavis dolços

D’on brolla una divina saviesa. Vina,

Ulisses, ací… oh! vina, vina.”

Aixís deien; prò’l cant… inesplicable.

Jo’m debatia en mos lligams fortíssims,

Implorant amb la veu i amb la mirada

A mos companys que, sórts girant la testa

I doblegant-se sobre’ls rems amb força

Que’s vinclaven com arcs damunt de l’aigua,

Se n’enduien la nau com una ploma

Fugint del gran perill, que, miserable,

Sols jo, el més advertit, no reparava…

I aixís se perdé el cant en llunyania (pausa).

NAUSICA: Ai! mare, quína tarda, quína tarda!

REI: Prò explica’ns, si és que’t lleu i vulgues dir-ho,

Quín és aquest mal astre que goberna

Aixís la teva vida i se’t emporta

D’aquí i d’allà, i d’un perill en altre,

Destorbant-te el retorn a casa teva,

I aquest bon astre ensems que en tot t’ajuda

I que a cada mal pas de nou t’aixeca

I en cada lluita’t dóna la victoria

Prò mai del tot.

ULISSES: Mon astre és que soc home,

Estremat en el be i el mal: ofesos

Tinc als déus immortals en moltes coses,

I en altres molt servits; i aixís batallen

Per mi o contra de mi, i vaig fent via

Combatut per corrents molt encontrades.

Mes ara espero que la fi s’acosta

De mos treballs, i una suau vellesa

Promesa m’ha sigut.

NAUSICA: Per quí? vols dir-ho?

(s’ha fet nit, la cambra es fosca)

ULISSES: Per l’esprit de Tirès, el vell oracle,

Sepultat en l’imperi de les ombres

En temps remot.

NAUSICA: N’eixia per parlar-te?

ULISSES: No; que jo he devallat al fosc imperi.

NAUSICA: Tu has estat a l’infern?

ULISSES: Jo el primer home

Só que hi he estat i n’he tornat.

NAUSICA: Ai! pare! Ai! mare! no ho sentiu? (pausa)

ULISSES: Era nit negra,

Que la nau nostra va encallâ en el gèlit

Confí de l’oceà; allí sentírem

L’estrèpit dels dos rius que, udolant, cauen

Dins l’Aqueró. La nit allí es eterna:

Pugi pel cel o baixi el sol en terra

Allí no hi toca mai: allí tot ombres.

(pausa i gran silenci)

D’elles sorgiren prompte a l’ entorn nostre

Pàllides figuracions i vans espectres

Dels que foren un temps formes humanes:

Jovenets morts abans del temps de bodes,

Mares novelles amb el fill tendrissim

Encara al braç, molts homes fets i dònes

Amb el gest del patir imprès al rostre;

Guerrers amb l’arma en la ferida oberta,

Vells decaiguts i velles cordormides…

Entre elles vaig conèixer-hi a la mare.

(pausa i gran silenci)

NAUSICA: (afanyosa) I què més? i què més?

ULISSES: Jo, que m’estava

Allí assegut però amb l’espasa nua

Damunt la fresca sang del sacrifici

Que havia ofert als déus del fosc imperi,

No hi deixava acostâ als pàllits espectres

Que sols tastant-la heuen semblant de vida;

Allò els estemordia, m’imprecaven

Amb el gest, retorcent-se, i entornant-se’n,

I tornant a venir: prò incommovible

Jo havia d’esperâ a Tirès, l’oracle,

Que’m parlés el primer… (pausa)

NAUSICA: (tremolant) Què més, Ulisses?

(Ulisses torna a reprendre la paraula, i aixís que la reprèn, cau el teló ràpid perdent-se les paraules darrera d’ell)

ULISSES: Tot de sopte, dels fons de la negrura,

Sortí un espectre gran de barba blanca

Que s’acostà…

Terç acte

(El Port)

DAIMÓ: (En una terrassa del palau que s’avença a un costat de l’escena.)

Vina, rei lluminós, alçat del mar

Oh! tu que dus la lira d’or, i cantes;

Vina a alegrar la terra, gloriós

Espolsant la daurada cabellera.

Tu, jove eternament, de l’ull brillant

Que aclareix terra i cel amb la mirada;

Tu de l’arc resplendent, que d’un sol tret

Llences innumerables les sagetes;

Tu, que en Delos hagueres ton breçol

I en Delfos parlas an els teus oracles:

Ja que mos ulls no poden sê alegrats

Per ta llum, senti al menys la teva ardencia

I et lloaré més fort que l’altre gent

I en ma veu sentiràs la veu d’un poble.

Tu regnas sol en l’èter resplendent

De ta mateixa llum quan fas el dia,

I tu mateix ets el qui fas la nit

Quan cobreixes ton rostre amb un vel d’astres.

Tu fas florir la terra i brillâ el mar,

Fas granar les llevors, fas els fruits dolços

I coloras i asseques les verdors

I ets el principi i fi de tota cosa.

Ta cítara sonora ompla l’espai

I tot vibra en el món al compàs d’ella:

Les seves cordes baixes fan l’hivern,

Les més altes estiu i primavera;

I les races dels homes amb sos reis

Marxen obedients a ta harmonia.

Doncs, vina a renovar la llei del món;

Alçat, Febos, del mar: fes un nou dia…

(el sol ixent el toca)

Sento damunt del rostre el primer raig;

Damunt dels meus ulls morts, damunt ma boca

Beneida escalfor que m’entra al cor,

Beneida claror que no puc veure.

(Una familia de pescadors, amb els arreus, travessen l’escena dient:)

LA DÒNA: Quina bon’hora fa.

L’HOME: Avui és calma.

NOI GRAN: Ben diferent d’air an aquesta hora,

Que tot se’n ’nava de revés.

LA NOIA: Va a dies…

NOI XIC: Mireu la nau del rei.

LA DÒNA: Còm hi travallen!

(s’aturen)

L’HOME: Penso que avui mateix deurà estar llesta.

NOI GRAN: I quina planta fa! m’hi embarcaria!

NOI XIC: Que lluny s’hi dèu anar amb això, pare.

L’HOME: Per tot allà on se vol es va.

LA NOIA: I no es nega Mai, mai?

L’HOME: Negar-se, prou.

(surten uns altres pescadors)

PESCADOR VELL: Bon dia.

L’HOME: Bon dia.

PESCADOR VELL: Què feu aquí aturats?

L’HOME: Ara ens miravem

La nau reial que’s veu que l’enllesteixen

De valent.

PESCADOR VELL: I perquè?

PESCADOR JOVE: No sé que’s diuen

D’un hoste que té el Rei que avui s’embarca;

I a fe que busquen gent que vulla anar-hi.

NOI GRAN: Pare, deixeu-m’hi anar.

LA DÒNA: Qué dius? ni hi pensis.

Que t’has begut l’enteniment? Tant jove

Que encara tens la llet al llavi!

NOI GRAN: Es cosa

De joves corre el món a la sort.

NOI XIC: Pare Deixeu-li anar.

LA DÒNA: Sí! calla, fill…

NOI GRAN: Vatúa!

L’HOME: Fas falta a casa, noi.

NOI GRAN: Oh! sempre a casa!

PESCADOR VELL: Prou temps que’t queda per tirar-te a perdre.

L’HOME: Be, vaja, anem, anem, ja prou d’histories.

(se’n van)

LA NOIA: (restant un xic arrera) Quína olor fa la mar!

PESCADOR JOVE: Es mar bonança…

(surten uns quants mariners)

MARINER I: Esperem-nos aquí: quant sia hora

Vindrà Dimant i ens guiarà com sempre

En el llençar la nau, que això es empresa

Que vol sê molt manada, i ell n’és l’home.

MARINER II: Sí que ho entén, i és cosa delicada

Posar-la en mar una semblant baluerna

Que no és probada, ni coneix les ones.

MARINER III: I més sent nau del Rei.

MARINER I: (mirant cap a la nau) Es molt ben feta.

Mireu-se quina planta; es una torre.

MARINER II: Al mar jo la vull veure.

MARINER I: ’L que és llavores

Poc ne veuràs la planta, hi seràs dintre.

MARINER III: (a II) Ja t’hi has ben pensat, tu que t’hi pensas

Tant en les teves coses?

MARINER II: Oh! no’t creguis,

Que no’m fa gens de goig de cop i volta

Ficar-me en ’questa nau no coneguda,

I nova, i que és tant alta, i governada

Per un estrany, i no sabê ont ens porta

Ni com hem de tornar, ni quant…

MARINER I: Prò diuen

Que és molt home de mar, valent, i diuen

Que és gran i va perdut.

MARINER II: Doncs si perdia

Les seves naus, també pot perdre aquesta.

MARINER I: Diu que no; els déus se li han tornat propicis.

MARINER II: Prò quí ho diu tot això?

MARINER I: Dimant ho deia

Ara mateix, cercant la gent per ’nar -hi.

MARINER II: I an ell quí li ha dit?

MARINER I: Ja pots pensar-ho,

Es del consell del rei…

MARINER III: Prò, què tants dubtes?

Si tanta temor tens perquè t’embarques?

MARINER II: Que vols que’t diga, és que la mar me tira

I sempre m’ha tirat. (girant-s’hi)

Ah! gran bagaça!

M’hauràs a l’ últim, ja ho conec…

MARINER I: Mireu se,

Ja ve Dimant amb l’altra gent.

MARINER II: Pregúnta-li

Tu si ell ho sab ont hem d’anâ… I pregúntali

Si ho sab del cert que’ls déus li són propicis

An aquest home.

(surt Dimant amb altres).

DIMANT: Ja hi som tots; doncs ara

Anem cap a la nau, que allà ens espera.

MARINER I: Dimant, és cert que tots estem ben promptes

A anar nos-en en mar fins on convinga

Amb el desconegut, ja que hi és destre;

Prò tant mateix n’hi ha alguns, que’ls hi plauria

Saber-ne quelcom més d’aquest viatje

I d’aquest capità, perquè son coses

Que cadascú tira els seus plans.

MARINER II: Som homes,

Dimant, som tots mortals, sabeu? i a casa

Tenim la dona, els fills, i cal contar-ho

Lo que es pot esperar, lo que es pot témer.

DIMANT: No temeu res, ans espereu fortuna

Que un gran com ell mai és ingrat i encara

Os diré més, els déus el protegeixen.

Ont ha d’anar no pot dir-ho a vosaltres;

Prò no serà molt lluny, pel que demana

Per proveir la nau; va a la segura:

Un oracle li ha dit son fet.

MARINER II: Prò diuen

Que la mar sempre li ha sigut adversa,

I tots sabem aquí còm hi arribava

Sense gent, sense nau, llençat per l’ona:

Doncs senyal que té’l déu del mar contrari.

DIMANT: Li ha tingut, però’l que és ara… oiu-me:

Després de molt patir per mar i terra,

Pro sobretot per mar, anà a un oracle,

Atribulat i amb la raó insegura.

L’oracle li digué: Al gran Neptuni

Tens ofès perquè anaves per son regne

I matares a un fill que en terra havia:

Per’xò pateixes tant: ell te va en contra.

Mes ara vol probar si et penedeixes

I amb holocaustes el desagravias.

Tornaràs a la patria, pro amb gran pena.

I amb nau emmanllevada i gent estranya.

MARINER II: Serà aquesta…

MARINER III: Nosaltres.

DIMANT: Que no sapia

Qui ets tu, ni hegui esment de ton llinatje.

Sols així arribaràs. Mes quant arrivis

A casa teva, encara mals t’hi esperen.

MARINER III: Nosaltres a la casa no hem d’anar-hi.

MARINER II: Es clar que no, el deixem en terra i llestos.

MARINER I: Deixeu parlar.

DIMANT: Prò’ls venceràs. Llavores

Agafa un rem ben fet, ben llarg, ben ample

I et poses en camí, terres endintre.

Aniràs caminant i no t’aturis

Fins arrivâ a una gent tant terrassana

Que no conega el mar, ni el menjar sali,

Ni sapia el que són naus, ni rems, ni veles.

I serà la senyal, que anant un dia

Per un camí, encontraràs un home

Que, fixant-se en el rem damunt ta espatlla,

Se pensarà que vas a batre a l’éra

I que aquella és la pala. Quant t’ho diga,

Clavas el rem en terra, que s’hi aguanti

Ben dret i ferm, i allí mateix degollas

Un brau i dos moltons, i els ofereixes

En holocauste al deu del mar. Te’n tornas

Llavores a ta casa, on t’és predita

Una llarga i pacífica vellesa

Voltat de fills i nets, i una mort dolça

Quant sia l’hora, que serà tardana.

Tal fou l’oracle.

MARINER II: Jo ja no m’hi penso, Anem.

MARINER III: Anem.

MARINER I: Els déus ens són propicis.

MARINER III: (a Dimant) Tot això ell mateix os ho contava?

DIMANT: Ho contava an el rei.

MARINER III: (a II) Encara dubtas?

MARINER II: Aquesta mar, aquesta mar que’m tira!

(se’n van)

(Surt Nausica per la part de dalt de la muralla ont està posat Daimó, com cercant, i adonant-se d’aquest, hi va, dient:)

NAUSICA: Ah! mon fidel Daimó, a la fi et trobo.

Còm t’he cercat, còm t’he cercat, poeta!

DAIMÓ: Me’n só vingut a esperâ el jorn, princesa,

I a salutâ aquest sol que no m’aclara

Pro me’n plau l’escalfor: plau-me a aquesta hora

El vent suau, l’olor de la marina

I les remors del poble que’s desperta.

Me representa això la visió dolça

Que tenia altre temps del cel dolcíssim

I el mar color de mel, i la daurada

Platja dels pescadors…

NAUSICA: Oh! si ho sabias

Quín altre encantament a mi m’hi porta,

I quina altra dolçor… quina altra furia!

DAIMÓ: Princesa, què teniu? os sento trèmula,

Febrosa os sento i tot…

Així a l’albada? No dormíreu anit?

NAUSICA: Quí dormiria?

Ni còm dormir pogueres tu, ni els altres,

Ni ningú que’s trobava en sa presencia?

DAIMÓ: En sa presencia? volèu dir de l’hoste?

NAUSICA: (amb gran efusió) Sí…

DAIMÓ: No cregau que per molt gran estona

No hi pensés en la nit: que ses paraules

I el sò de la veu seva, i un misteri

Que hi sentia a l’ entorn, en mi restaren

Fortament, llargament…

Sabeu quí era?

NAUSICA: Ai! si ho sé, ai! si ho sé!… si tu ho sabias…

No ho diràs a ningú? cal molt callar-ho!

No ho diràs a ningú?

DAIMÓ: Jo no més parlo

Amb els déus i amb vosaltres.

NAUSICA: Doncs, escolta…

No ho digas a ningú… El Rei Ulisses!

Aquell mateix Ulisses que tu cantas,

Aquell que expugnà Troia amb ses astucies

I amb son braç… Oh! i encara quantes coses,

Quantes coses a més que li passaren

I que tu no les sabs… ni ningú…

Escolta… Es de presencia gran… els ulls li brillen,

Color d’aram la barba i cabellera,

I tot ell com un déu…

DAIMÓ: Princesa!

NAUSICA: Escolta…

Ha corregut dèu anys després de Troia;

Els immortals l’han perseguit i els homes,

Prò de tot s’és sortit…

Té una manera

De parlâ i de cantar…

DAIMÓ: Prò es ell?

NAUSICA: Escolta…

Ha sentit el cantar de les sirenes;

I tot allò del fet de Polifemo

Es vritat.

DAIMÓ: Cert?

NAUSICA: I la disputa amb Aiax

Es vritat… tot vritat quant d’ell se canta!

DAIMÓ: Oh! déus,

jo us don mercès que en mes velleses

I ans de morir, m’hagi sigut propera

Una presencia tal; anc que la vista

M’hagi sigut negada, oh! còm me fóra

Grat de besar ses mans reials, princesa,

I tocar sos cabells!

NAUSICA: Escolta, escolta…

En la gruta divina de Calipso

Ha sigut encantat dies i mesos;

I fou amic de Circe l’encisera

Que li mostrava la terrible via,

La que en vida no ha fet mai cap més home.

DAIMÓ: Què dius!

NAUSICA: Ha estat dintre l’infern, ell, l’únic,

I hà vist les ombres de les gents que foren,

La de la seva mare. Ell la volia

Abraçar, i ho provà per tres vegades,

I diu que cada volta s’entornava

Els braços vuits al pit, i no estrenyia

Res més que l’aire fosc.

DAIMÓ: Horrible, horrible…

NAUSICA: Les ombres grans d’Agamemnón i Aquiles

Li han parlat, i ell an ells; i li contaren

Les grans tragedies llurs; i ell els hi deia

Lo que resta en el món.

DAIMÓ: Sublim colloqui.

NAUSICA: Sols d’Aiax, diu, que l’ombra encara irada

No li volgué dir res; a ses preguntes

Girà l’espatlla desdenyós, i anà-se’n.

DAIMÓ: I les divinitats?

NAUSICA: Vegé-les, creu-ho.

Mes jo no ho sé pas dir: sols me’n restava

Una terror sagrada…

DAIMÓ: I ara, digas,

Ont el podré trobar per venerar-lo?

En quin lloc on m’embriagui amb la mateixa

Aura immortal que’l seu gran pit respira?

NAUSICA: Ai! massa prompte el sentiràs que passa

(abatuda)

Per qui mateix, cap a la nau ditxosa

Que ha d’emportar-se’l a través l’immensa

Planura de la mar fins a son illa,

Que diu que de la nostra no és remota.

Mes ai! massa que ho és que no’s pot veure.

DAIMÓ: Princesa, us sento trista i afligida.

NAUSICA: Trista sí, afligida no; só lassa (molt abatuda).

DAIMÓ: Voldrieu que restés aquí aquest hèroe?

NAUSICA: Còm podria voler-ho? perquè, digas?

El fill, l’esposa i els vassalls l’esperen

Allà en la seva patria, i ell l’anyora

I anys i anys ha penat en camí d’ella…

Jo mateixa li he obert la última porta.

DAIMÓ: I us en sab greu?

NAUSICA: Oh! no; quin goig més lícit

Que retornar la seva patria als tristos

Que van pel món?

DAIMÓ: Voldriau tal vegada

Anàr-vos-en amb ell?

NAUSICA: (apart) Daimó, ventura

En’quest instant que no em pots veure el rostre.

DAIMÓ: Princesa, què dièu?

NAUSICA: (alt) No, no ho voldria…

No ho sé lo que voldria…

Estic molt lassa.

DAIMÓ: Resteu, resteu en vostra llar, donzella,

Anc que ara us sembli trista i desolada;

Serveu la visió gran del pas de l’ hèroe

Davant dels vostres ulls: tota la vostra

Vida’n serà illuminada; i sia

Vostra sort quina sia, sempre, sempre

En pau reclosa, o be pel món enduta,

En calma, en tempestat, en la vellesa,

En dolors, en salut, en malaltia,

Sempre tindreu a dintre’l cor la dolça

Memoria gran d’aquest moment i hora

En que heu aimat a un hèroe en puresa,

I la seva presencia fugitiva

Haurà signat per sempre més desd’ara

Vostre cor jovenil, blâ com la cera,

Amb segell immortal.

NAUSICA: (amb frisança) Els déus t’escoltin:

Jo me’n vaig.

DAIMÓ: Jo us segueixo: vull trobar-lo.

(mentrestant ha anat acudint gent que passa i torna; uns quants s’aturen dient:)

UN NOI: (que va corrents a un altre) Ja han sortit del palau, s’acosten, vina.

(cap a la platja)

DÒNA I: Aquí s’aturaràn, aquí és l’usança

De donar comiat el Rei als hostes.

DÒNA II: Però per lo que es diu, a aquest jo’m penso

Que’l seguirà fins a la nau mateixa,

Perquè diu que és un princep u hom de guerra

O què sé jo… prò en fi, una gran persona.

HOME I: Lo que és ningú ho sab; ell arribava

Aquí com un perdut, que ni se’l veia,

I ara tot ne va plè.

VELLA: Doncs, quin misteri

Es aquest? Ah! jo hi veig alguna cosa

De dalt en tot això (signant al cel).

HOME II: Què hi veus?

VELLA: (misteriosament) Avisos.

DÒNA I: Oh! ja podria sê; la gran tempesta

De l’altra nit ens el dugué.

VELLA: Creyeu-ho: Aquest és un que no és pas com nosaltres.

DÒNA I: (temorosa) Vols dî algún immortal en sa figura?

VELLA: I que quan els del cel van per la terra,

No és pas bona senyal; alguna’n passa.

HOME II: I què volèu que passi, bona dòna?

Cabòries tot això: els fets s’esdevenen

De sí mateixos.

VELLA: Prò hi hà moltes coses

Que’n són senyals.

HOME II: Quan us faràn el túmbol,

Senyal que sereu morta: aquest no falla.

UN NOI: (que ve corrent de la platja) La nau a punt!

La nau a punt!

DÒNA I: Ja venen

Amb els presents del Rei.

(passan cap a la platja gent amb urnes, arques, armes, vestits, etc.)

DÒNA II: Mireu quin’arca.

DÒNA I: I l’ urna és tota d’or.

UNA NOIA: Quanta riquesa!

HOME II: Lo mateix serà el dia de tes bodes

Si et vols maridâ amb mí.

NOIA: Els déus me’n lliurin;

Ets massa pobre… i enraones massa.

(riuen)

DÒNA I: Encara més presents!

DÒNA II: Que tal dèu ésser

El foraster, que aixís el Rei el tracta:

Ni que fós també un Rei.

NOI: (enfilat) Ja vé, ja venen.

VELLA: No empenyeu. (tots s’arremolinen, burgit)

HOME II: Vull mirar si és déu u home.

NOI: Es el que vé al davant tot sol; còm brilla!

DÒNA I: Fuig! si aquell és l’heraud del rei.

DÒNA II: Mireu-se’l Es el que vé parlant amb la regina.

NOI: Aquell del cabell roig.

NOIA: Quína presencia!

DÒNA I: Ja són aquí, calleu, veiam si parla.

VELLA: Es un déu.

DÒNA II: No empenyeu.

HOME II: Tu empenys.

L’HERALD: Silenci.

(El Rei, la Regina, Ulisses i acompanyament.)

EL REI: Poble Feaci, els déus ahî em portaren

A dintre casa, desvalgut, un hoste

Que la tempesta llençà nuu en la platja.

Es aquest. De son nom i sa niçaga

No ens cal saber: és prou que sia home

I que’ns demani assistiment, i vulla

Tornâ a la patria, a cadascú tant dolça.

An això disposats hem d’estar sempre

Uns per altres els homes; més nosaltres,

A qui els déus van posar en aquesta illa,

De tota aquesta mar dant-nos l’imperi

I una traça tant gran en partir l’ona

Com mai hagi tingut cap altre poble

Per conduî als qui en mar han perdut l’esma.

Doncs ara aquest n’és un; jo per vosaltres

L’he acullit, l’he vestit, damunt ma taula

Li he posat menjâ i beure, baix mon sostre

Ha dormit abrigat, i s’hi refeia.

Mes ara, per tornar-lo a la nadiua

Terra anyorada, poso en mar una alta

Nau, encara per l’ona mai batuda,

Ben proveida, i amb presents que a l’hoste

Facin memoria sempre a casa seva

De l’ hospitalitat que aquí rebia.

(A Ulisses)

I ara, estranger, vullas encara un últim

Present meu acceptar: aquesta espasa

D’aram de molt bon tremp, l’empunyadura

D’argent ben treballat, la veina ebúrnea.

L’hagué mon avi en guerra quan de l’illa

Mestre se feu, i d’ell anà a mon pare,

I d’aquest a-ne mi, i a fe puc dir te

Que’m fou sempre fidel: aixís t’ho sia.

(li dona)

ULISSES: Feacis, poble benfactor, i encara

Tu per damunt de tots, Rei que’ls gobernas

Semblant a un déu pel seny i la bonesa:

Aixís els immortals vos assegurin

El bé que posseiu i vos l’augmentin.

Aixís la mar eternament propicia

Os sia, i l’amor regni en vostres cases,

I la dolça muller vos ho esdevinga

Més cada jorn, i us donga fills nombrosos,

Drets i sans i ben fets, com jo en ma patria

Pregaré als déus, i els cremaré holocaustes

En salut vostra, pel gran bé que’m fereu,

I ensenyaré a mos fills a venerar-vos

I a benehî a través la mar vostra illa.

I aquesta espasa, última penyora

De ton afecte, oh! Rei, jo te l’accepto

Amb gran veneració (la besa) i et faig fermança

Que mai lluna ni sol la veuràn núa

Sinó per causa gran, com ho faríes

Tu mateix; i ni mai te puga doldre

Que te n’ hagis desprès; facin-la inútil

Una pau mai turbada en ton reialme,

I el ferm amor del teu i els altres pobles.

REINA: Oh! foraster, quan ta mullê anyorívola

Vegis venir vers tu, estesa de braços,

Posa en ses mans eixa daurada copa

En que has begut aquí, pensant amb ella.

I li diràs còm ha sigut planguda

Per aquesta també mare i esposa.

ULISSES: Reina, que d’immortal tens la presencia

Amb la riquesa de un gran cor de dòna,

Venturós seré jo si se t’assembla

La que jo anyoro tant, quan la retrobi.

Mes tu viscas tants anys com jo voldría

Per ella, i que l’amor entorn te creixi

I la pau en ton pit.

(Mentres besa les mans a la Reina i abraça al Rei, apareix en la terrassa Nausica amb Daimó.)

NAUSICA: Daimó, jo’t deixo;

També mon comiat vull dâ an el hoste.

DAIMÓ: Princesa no podreu, massa sou trèmula. Resteu aquí.

NAUSICA: Seré ferma i serena

Perquè ho vull.

(baixa els graons amb majestat graciosa)

REINA: (que la veu venir) Filla!

NAUSICA: (al Rei) Deu llicencia, pare? (assentiment del Rei)

(A Ulisses)

Hoste, salut en ton retorn! La patria

Feliç te rebi: quan en ella sias

En pau i amor, alguna volta pensa

En aquesta donzella, prou ditxosa

D’haver-te dat camí.

ULISSES: Oh, princeseta…

(Se li nua la veu. Besa amb devoció la vora del mantell de Nausica i se’n và precipitadament, girant el rostre. Tots el segueixen menys Nausica que resta en escena, immòvil, mirant fixament cap ont ell se’n va. Daimó, dalt la terrassa, i alguns nois del poble enfilats al fons de l’escena.)

(Alguns del poble, els ultims se’n van dient:)

DÒNA I: Còm s’ha commòs.

DÒNA II: Es que la princeseta Ha dit paraules d’or.

DÒNA I: Ai! sí, enternia.

NOIA: I an ell, l’heu vist? La veu se li nuava.

HOME II: (a la vella) ¿Era un déu o era un home?

VELLA: Era un home.

(se’n van)

(Pausa)

(Nois enfilats mirant a la platja)

NOI ENFILAT I: Ja torna a abraçâ al Rei.

HOME II: Ara se gira

Cap a la gent i diu alguna cosa.

(se sent una aclamació)

NOI ENFILAT I: Ah! ja puja a la nau.

NOI ENFILAT II: Oh! guaita, guaita

Quanta bellugadiça en la coberta!

Ja fan rem!

NOI ENFILAT I: Ja fan vela!

TOTS DOS: En mar!

(Salten i se’n van corrents. Se sent una gran aclamació, Nausica se gira i arranca un plor llençant-se sobre’ls graons de la terrassa. Daimó, a dalt, pren la lira i diu amb exaltació:)

DAIMÓ: Muses, a l’hom de gran enginy, deixeu-me

Cantar, a l’hèroe, an aquell que en terra

Tirà de Troia les sagradas torres

I patí sobre’l mar…

(Teló)

3-VII-1910

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAUSICA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

Nausica

Primer acte

Segón acte

Terç acte

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE