Onnellinen aviomies
Date: 2025-11-03T00:00:00+00:00
Keywords: Comedy plays; German drama -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Onnellinen aviomies

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Onnellinen aviomies

Kolminäytöksinen huvinäytelmä

Author: Karl August Görner

Translator: E. Piirinen

Release date: November 3, 2025 [eBook #77168]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kirja, 1920

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77168

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN AVIOMIES ***

language: Finnish

ONNELLINEN AVIOMIES

Kolminäytöksinen huvinäytelmä

C. A. Görnerin mukaan suomeksi sovittanut

Lauri Suonperä [Erland Piirinen]

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1920.

HENKILÖT:

HEIKKI TUULISPÄÄ, taiteilija ylimalkaan.
PETÄJÄ, hänen enonsa.
REINO AARNIO, taidemaalari.
ELLI, hänen vaimonsa.
LAURA, tämän sisar.
TAAVA, palvelijatar.
AJURI.

Näyteltävä reippaasti. Näytöksen väliajat hyvin lyhyet.

Huom.! Kaikissa näytöksissä on sama näyttämö.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Näyttämö esittää tilavaa huonetta peräovineen, jonka molemmilla puolilla on ikkuna; vasemmalla yksi ja oikealla kaksi sivuovea. Vasemmalla peräikkunan edessä maalausjalusta, jolla on suuri maalaus käännettynä niin, ettei maalattava kuva näy yleisölle; sen vieressä tuoli ja pieni pöytä, jolla on värilaatikko. Oikeanpuolisen peräikkunan edessä pöytä sanomalehtineen, viereisessä nurkassa uuni ja sen edessä korkea varjostin. Oikealla etualalla pöytä, jolla on ompelutarpeita; vasemmalla samoin isompi pöytä, jolla on kirjoitusneuvot, kirjoja ja piirustuslauta. Tuoleja tarpeen mukaan. Kuvastin seinällä. Peräoven vieressä oikealla takki ja miehen hattu tuolilla. Avoimesta peräovesta näkyy osa puutarhaa. Oikea ja vasen näyttämöltä.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

AARNIO (Kevyessä työpuvussa, istuu perällä ikkunan luona vasemmalla maalausjalustan edessä, kädessään pensseli ja paletti; maalaa. Elli istuu oikealla pöydän luona ja ompelee).

ELLI (Puhuu kielevästi hyväntahtoisen opettavalla äänellä miehelleen, kuitenkaan katsomatta mieheensä). Saat varmasti nähdä, Reino-kulta, että minä olen oikeassa. Ellei meitä vaimoja olisi, joutuisitte té miehet ihan perikatoon. Kevytmielisyydellänne kun ei ole mitään rajoja! Kuka pitää kodin järjestyksessä? Vaimo! Miehet antavat täyden vallan intohimoilleen ja hakevat huolettomana huvituksia. Heistä on yhdentekevää pysyykö talous kunnossa vai ei — Ei, ei, Reino! Kaunistele käytöstäsi miten tahdot, mutta sydämesi syvyydessä täytyy sinun tuntea, että minä puhun totta. Ja mihin tällainen elämä sitte lopulta johtaa? Kapakoissa käyminen rikkoo kodin onnen, tuo surua ja huolta perheeseen. Miksi sinunkin aina vain pitää mennä kapakkaan? Piristyäksesi työn jälkeen muka, nähdäksesi ihmisiä, joiden kanssa voit vaihtaa ajatuksiasi, virkistääksesi henkeäsi! Mutta, rakas Reino, jos sinun välttämättä täytyy vaihtaa ajatuksia jonkun kanssa, niin voithan sen tehdä minun kanssani, sehän on ihan luonnollista — minä olen sinun vaimosi ja minähän voin antaa sinulle parhaat maalausaiheet, koska ei kukaan muu tunne sinua niin hyvin kuin minä. Tai luuletko sinä, että minä olen niin ymmärtämätön, etten soisi sinulle mitään virkistystä? Ei, rakas Reino, sittenhän minä en enää olisi täydellä järjellä! Ei! Kyllä sinun pitää mennä ulos, sinun pitää virkistyä, mutta — minun kanssani, jos tahdot virkistää sieluasi. Minä ymmärrän sen paremmin kuin kaikki nuo herrat, joihin sinä lopulta kuitenkin ikävystyt. Ja mitä hyötyä sinulla on siitä, Reino? Tyhjä rahakukkaro ja täysi pää! Ja minun pitää sitten sitä päätäsi aina parannella. Eilenkin tulit pää kipeänä kotiin, mies kulta. Se tapahtuu tosin harvoin, mutta se tapahtuu kuitenkin ja on paha merkki. Olemmekin olleet vasta kaksi vuotta naimisissa ja sen vuoksi sinä et vielä istu ulkona niin usein, mutta mikä sinulla nyt on virkistyksenä, tulee sinulle kohta tavaksi; sinä et voi enää luopua kapakkaelämästä, ja sitten on onnettomuus täydellinen. — Älä väitä vastaan sanallakaan, rakas Reino — olen varma siitä, ettei sinulla ole mitään sanomista puolustukseksesi!

AARNIO (On koko tämän puheen aikana keskeyttämättä maalannut kuulematta vaimoaan tai katsomattakaan häneen; puheen lopulla hän ottaa kellonsa esille ja sanoo sitten hyvin levollisesti). Kello on kohta yksitoista. —(Rupeaa jälleen maalaamaan rauhallisesti).

ELLI (Jatkaa saarnaansa, kuten ennen). Jos sinä olisit yksin maailmassa, niin sinua ei voisi moittia, mutta sinähän olet aviomies ja perheenisä! Sinulla on hyvä, rakas ja kaunis vaimo — ja kaikkein suloisin vuoden vanha tytär, joka on aivan sinun näköisesi, ja siksi on sinun pyhin velvollisuutesi pitää huolta tästä lapsesta. Sinun täytyy nyt jo supistaa tarpeettomia menoja, säästää kauniisti myötäjäisiä tyttärellesi, sillä jos ei hänellä ole mitään, jää hän lopulta vanhaksi piiaksi, ja se olisi kamalaa. Ei, ei, paras Reino! Älä puhu sanaakaan — sinä tunnet, että minä olen oikeassa, ole siis vain vaiti.

AARNIO (Hetken kuluttua). Ei pälkähtäisi päähänikään vastata mitään sinun puolituntia kestäviin kotiripityksiisi. (Nousee ylös ja panee pois pensselin ja paletin).

ELLI. Niin, kun et voi vastata mitään.

AARNIO (Yhä hyväntahtoisesti ja hellästi). Aivan oikein! — Joko olet lopettanut, Eli kulta, vai onko sinulla ehkä vielä jotakin sydämelläsi?

ELLI. Oi, Reino! Jos minä tahtoisin sanoa kaikki, mitä minulla on sydämelläni, niin en saisi sitä viikossakaan sanotuksi. Mutta minä säästän sen sopivaan tilaisuuteen.

AARNIO (Vaihtaa työtakkinsa toiseen, ovenpielessä olevaan). Tee se, rakas enkelini!

ELLI (Kummastelevan näköisenä). Aiotko mennä ulos? (Nousee ja panee pois työnsä).

AARNIO (Puuhaten pukunsa kanssa, edelleenkin hyvin rauhallisesti ja levollisesti). Tiedäthän, että minun täytyy mennä rouva Hanhivaaran luo jatkamaan hänen muotokuvansa maalaamista.

ELLI. Hm! Sinuahan vetää kovasti tuon rouvan luo.

AARNIO. Eipä juuri. Mutta muotokuva on nyt kerran aloitettu ja —

ELLI. Tuo rouva on kai hyvin kaunis?

AARNIO (Kohauttaen olkapäitään). No — mukiinmenevä. Hieman elähtänyt, mutta — (haukotellen) muuten varsm miellyttävä.

ELLI (Yhä peittäen mustasukkaisuuttaan). Vai niin? Sinähän puhut hänestä suurella innostuksella.

AARNIO (Ihmetellen). Minäkö? Eikö mitä! — Sinä vain luulet niin.
(Naureskellen). Innostus on minulle yleensä tuntematon asia.

ELLI (Huoaten). Niin, valitettavasti.

AARNIO. Miksi valitettavasti, Elli kulta?

ELLI. Koska minua ilahduttaisi, jos sinä edes minun takiani joskus hurmaantuisit.

AARNIO. Oh, sehän on ihan toinen asia, rakas lapsi! Sinun takiasi minä aina olen hurmaantunut, sinä et vaan huomaa sitä, se on minussa sisällinen ilmiö. (Ottaa hattunsa). Hyvasti nyt, rakkaani. (Panee hatun päähänsä).

ELLI (Tarttuu nopeasti hänen käteensä vetäen hänet etualalle). Reino, sinä tekisit minut äärettömän onnelliseksi, kun tänään jäisit kotiin etkä menisi tuon tyhmän rouvan luo.

AARNIO. Mutta minunhan täytyy; tuo muotokuva —

ELLI. Eihän tuo muotokuva juokse pois, vaikka oletkin tämän päivän kotona. — Toivoisin hartaasti, että ne naiset, jotka maalauttavat kuvansa, tulisivat sinun luoksesi sen sijaan että sinun aina pitää juosta heidän luoksensa.

AARNIO. No, muttia ajattelehan nyt vähän. Tämä meidän kesäasuntomme on lähes tunnin matkan päässä kaupungista. Piitäisikö nyt jokaisen —?

ELLI (Nopeasti keskeyttäen). Sen kyllä voi järjestää, kun tahtoo. Olethan sinä jo siksi kuuluisa maalari, että sen, joka tahtoo käyttää sinun taidettasi ei myöskään pidä pelästyä tuota pientä matkaa. Minä saan joka kerran pistoksen sydämeeni, kun tiedän, että sinä olet tekemisissä naisten kanssa, enkä minä voi olla sinun luonasi. Oh! sinun olisi pitänyt ruveta eläinmaalaajaksi.

AARNIO. Oho, Elliseni! Tuo kuulostaa melkein siltä kuin sinä olisit mustasukkainen.

ELLI (Nauraa). Minäkö mustasukkainen? No, miksikä en! Mutta sinä tiedät, kuinka paljon minä sinusta pidän, ja että olen onnellinen ainoastaan silloin, kun sinä olet luonani.

AARNIO. Olethan sinä hyvä, kelpo vaimo.

ELLI. Niin, Reino. Sellainen minä olen todellakin! Ja sen takia sinä et tänään mene tuon rouvan luo — eikö totta?

AARNIO. Ei suinkaan tässä sitten mikään auta. Ja olkoon minun puolestani — voinhan jäädä kotiinkin tällä kertaa.

ELLI (Ottaa hatun häneltä ja panee sen pöydälle). Miten hyvä sinä oletkin!

AARNIO. Täytyyhän minun nyt kerran tanssia sinunkin pillisi mukaan.

ELLI (Neuvoo). Olisi suureksi hyödyksi sinulle, kun aina tekisit niin. (Istuutuu). Tule tänne — asetu tuohon minun eteeni — tahdon puhua sinun kanssasi muutaman oikein järkevän sanan.

AARNIO. Vai niin — vielä kerran? (Istuutuu hänen luokseen). No — tässä minä nyt olen.

ELLI. Katsohan — sinä olet hyvä, oikein oivallinen mies —

AARNIO. Mikä tässä muukaan auttaa —

ELLI. Mutta sinä annat viekoitella itsesi hyvin helposti.

AARNIO (Hymyillen). Eihän kukaan ole edes koettanut tehdä sellaista.

ELLI. Onpas, Reino kulta! Sinun rakas ystäväsi —

AARNIO (Nousee ylös). Ah — joko taas tahdot alkaa siitä! Sinä olet jo sata kertaa vaatinut minua lopettamaan seurusteluni Heikin kanssa ja minun on täytynyt yhtä monta kertaa kieltäytyä sitä tekemästä.

ELLI. Siinä et ole menetellyt ollenkaan oikein, rakas Reino.

AARNIO. Olenpa kyllä — aivan oikein. Unohdatko sitte kokonaan, mitä
Heikki on tehnyt minulle?

ELLI. Korvaa se hänelle ja anna hänen mennä.

AARNIO. Kuinka sinä puhut, Elli kulta! Sitä ei voi ensinkään korvata! — Kaksi vuotta sitten, kun velat melkein masensivat minut ja olin vähällä joutua vararikkoon, tuli Heikki kuin pelastava enkeli ja antoi minulle kaikki, mitä hän enoltansa sai — tekipä minun takiani velkojakin —

ELLI. Jotka sinä aikoja sitte olet maksanut takaisin.

AARNIO. Niin kyllä! Mutta siitä huolimatta en milloinkaan unohda, mitä hän on tehnyt. Ellei häntä olisi ollut, en olisi milloinkaan voinut mennä naimisiin kanssasi. Niin! — Ja sinun kai täytyy myöntää, että se olisi ollut suuri onnettomuus sinullekin.

ELLI. Niin, no niin — mutta —

AARNIO. Anna siis Heikin olla rauhassa — hän on meidän onnemme perustaja.

ELLI. Epäilemättä! Kun ei hän vain olisi niin ylimielinen ja kevytmielinen ihminen —

AARNIO. Sellainen hän kyllä on! En luule, että löytyy toista niin kevytmielistä ihmistä koko maailmassa.

ELLI. Kun hän tulee taloon, kääntää hän heti kaikki ylösalaisin.

AARNIO. Ja kun hän on poissa, kääntyy kaikki taas entiselleen ja eurooppalainen tasapaino on paikoillaan.

ELLI. Siskoani hän alituiseen pistelee ja härnää.

AARNIO. No, siskosi kyllä osaa antaa sanan sanasta, kaksi parhaasta.

ELLI. Mutta tuo alituinen kinastelu —

AARNIO. Ketä rakastaa, sitä kurittaa.

ELLI. Mokomaakin rakkautta.

AARNIO. Eipä tiedä. Rakkaus ilmenee usein hyvin omituisessa muodossa. Katsohan vain meidänkin avioliittoamme. Minusta olisi muutoin varsin hauskaa, jos Heikki tulisi langokseni.

ELLI. Minusta ei.

AARNIO. Mutta ennenhän sinä tulit niin hyvin toimeen hänen kanssaan.
Mitä hän nyt on sitten tehnyt sinulle?

ELLI. Sitä ei sinun tarvitse tietää, Reino. Sinä et kuitenkaan luopuisi hänestä, joten siitä asiasta ei enää maksa vaivaa puhua.

AARNIO. Hyvä on, Elliseni! (Itsekseen). Lyönpä vetoa, että ennenkuin kymmenen minuuttia on kulunut, on hän taas Heikin kimpussa.

LAURA (Tulee keskeltä).

TOINEN KOHTAUS.

Edelliset. Laura.

LAURA (Kolme kirjettä kädessään, nauraa). Hahhahhaa! Eipä hullumpaa! Voi nauraa itsensä ihan kuoliaaksi! — Ah, kas vain, lanko! Oletko sinä vielä täällä?

AARNIO. Siltä näyttää.

LAURA. Sinunhan piti mennä kaupunkiin, rouva Hanhi —

ELLI (Keskeyttää nopeasti). Mieheni jää tänne.

AARNIO. Niin, — minä jään tänne.

LAURA. Vai niin! (Niiaa kujeillen Ellille). Herra käskee, (niiaa sysään
Aarniolle) rouva tottelee! Hahhahhaa!

AARNIO (Ellille). Näetkös nyt, joudumme vielä lasten ivailtaviksi!

ELLI. Tiedäthän sinä, Reino, että hän jaaritteleé pelkkiä mielettömyyksiä! (Lauralle, hyväillen Aarniota). Sellaista miestä kuin minun Reinoni et sinä saa koskaan.

LAURA. En minä sellaista haluakaan.

AARNIO (Osoittaen itseään). Tällaiset rypäleet riippuvatkin liian korkealla.

LAURA. Eipä suinkaan! Kyllä niitä on aivan nenän edessä, mutta minä en huoli.

ELLI (Osoittaen kirjeitä). Mitä sinulla on kädessäsi?

LAURA (Pitää kirjeitä korkealla). Narreja nuorassa.

ELLI. En ymmärrä.

LAURA (Aarniolle, pitäen kirjeitä korkeealla). Rastaita ansassa.

AARNIO (Hyvin rauhallisesti). En minäkään ymmärrä.

LAURA. Sitten täytyy minun surkutella teidän käsityskykyänne.

AARNIO. Kiitän.

LAURA. Ei kestä. — Tässä on kolme rakkauskirjettä.

AARNIO ja ELLI. Sinulleko?

LAURA. Minulle tietenkin.

ELLI (On ottanut pöydältä sukkalankavyyhdin). Reino, pitelehän tätä vyyhtiä.

AARNIO. Kyllä, lapseni. (Ottaa vyyhdin).

ELLI (Kerii).

LAURA. Eilen konsertissa seurahuoneella huomasin — ihan sattumalta, sen vaikka vannon — kuinka eräs pitkäkoipinen luutnantti, joka seisoi vasemmalla käytävällä, tähysteli minua. Niin usein kuin minä — ihan sattumalta, sen vaikka vannon — katsoin sinnepäin, alkoi hän kierrellä viiksiään (näyttää), ja kun katsoin toisen kerran, oli hän niin hävyttömän rohkea, että heitti minulle hymyillen lentomuiskun.

AARNIO. Siis älä milloinkaan kiemaile vasemmalle päin, muutoin —

ELLI (Nopeasti). Älä viisastele.

LAURA. Syvästi liikutettuna tästä sankaruudesta käänsin minä katseeni salin päinvastaiselle puolelle —

AARNIO. Oikealle —

ELLI. St!

LAURA. Jossa minä — myöskin ihan sattumalta — huomasin erään nuoren ylioppilaan, joka alkoi tehdä minulle samoja sormi- ja suuliikkeitä.

AARNIO. Se oli varmasti joku teoloogi! Ne istuvat aina oikealla ja —

ELLI. Mutta, Reino hyvä, pidä nyt suusi kiinni!

LAURA. Mutta siinä ei ollut vielä kaikki, sillä ylioppilaan takana huomasin minä Kokkosen paitakaupan puotilaisen, joka tietenkin luuli katseeni tarkoittavan häntä ja alkoi mulkoilla hartaasti sekä pitää kaikennäköistä sormipeliä.

AARNIO. Kas vain! Eipä luulisi, että löytyy niin järjettömiä miehiä.

ELLI. Herran nimessä, Reino, ole nyt ääneti! Et sinä ole aikoinasi ollut yhtään parempi.

AARNIO (Hyväntahtoisesti). En, Elliseni, en todellakaan. Minä olin aina —

LAURA. Ei mitään synnintunnustuksia. — Jos olette narreja, ajattelin, niin kohdellaan teitä myöskin kuten narreja. Katsoin vuoroin oikealle, vuoroin varemmalle — joten luutnantti oli ihastunut, ylioppilas hurmaantunut ja puotilainen seitsemännessä taivaassa.

ELLI. Ilkimys!

AARNIO (Kohauttaen olkapäitään). Naisväen tapaista!

LAURA. Konsertin loputtua tuo kolmikko seurasi minua.

ELLI (Nopeasti). Luutnantin minä huomasin.

AARNIO. Minä myös — hän kulki vuoroin edellämme, vuoroin jälessämme.

LAURA. Hänen virkansahan onkin käydä leikkisotaa.

AARNIO. Nyt minä myös ymmärrän, miksi niin usein kuulin takaamme yskimistä ja aivastusta.

LAURA. Sitä tekivät nuo toiset kaksi. He tahtoivat, että minun piti katsoa taakseni, mutta minäpä en tehnytkään heidän mielikseen. Vasta puutarhan portilla katsahdin taakseni vartiostooni ja — katosin.

ELLI. Ellen erehdy, olin vielä huomaavinani neljännenkin veijarin.

LAURA (Välinpitämättömästi). Paljon mahdollista. Nykyäänhän juoksentelee veijareita kaikkialla.

AARNIO (Nauraa, Ellille). Ehkä se olikin sinun ihailijoitasi?

ELLI (Pisteliäästi). Olisiko se niin mahdotonta?

LAURA. Kuulkaahan loppuun tämä juttu! — Tänä aamuna sain hyt nämä tärkeät asiapaperit, joissa luutnantti vannoo hehkuvaa rakkauttaan, ylioppilas vakuuttaa kuumaa uskollisuuttaan ja tiskinuorukainen lupaa tyhjentää palavan nenkensä jalkojeni juureen, jos armollisesti soisin heille auringonkatseeni! Luonnollisesti lupaavat kaikki kolme syvintä vaiteliaisuutta.

AARNIO. Niin. Ja mitä muuta?

LAURA. Minä vastaan kirjeisiin ja pyydän kaikkia kolmea samaan aikaan tulemaan Kaivopuistoon toivossa, että luultavasti saavat tavata minut siellä.

AARNIO. Ethän toki!

LAURA. Mutta kun luultavasti ei lähimainkaan ole varmaa, niin pysyn minä kotona ja laitan noille kolmelle rakkauden ritarille pitkän nenän. (Istuu kirjoituspöydän ääreen).

ELLI (Lakkaa kerimästä ja ottaa Aarniolta tähteenä olevan langan). Älä anna leikin mennä liian pitkälle, Laura, siitä voi olla ikäviä seurauksia.

LAURA (Kirjoittaa). Eikö mitä! Minä kyhään kirjeet muuttamalla käsialaani, ja sitten en pane mitään nimeä alle, vedän vain ristin.

AARNIO. Sinä oletkin ainainen risti.

LAURA. Vai niin? Ethän sinä ole minun mieheni?

AARNIO. En, Jumalalle kiitos! (Ottaa sikarin ja tulitikkuja taskustaan, vaimolleen). Estä tuo hullutus, Elli hyvä. Saamme lopulta koko rykmentin, ylioppilaskunnan ja kauppa-apulaisyhdistyksen niskaamme.

ELLI (Katsoen ankarasti). Aiotko polttaa täällä?

AARNIO. En täällä. Sinähän et kärsi sitä. Aion mennä vähän puistoon johonkin varjoisaan paikkaan, jossa voi rauhassa ajatella. Eikö se ole hyvä sinustakin?

ELLI (Hyväillen). Tiedäthän, että minusta on kaikki hyvää, mitä teet, Reinoseni! Pidä oikein hauskaa. (Saattaa häntä). Mutta älä ole liian kauan ulkona — täsmälleen kello yksi syödään — ja älä nuku taas penkille, kuuletko? Sinulta ehkä varastetaan kello.

AARNIO (Ovella) Minä en nuku milloinkaan.— näyttää vain siltä, kun tavallisesti suljen silmäni silloin kun minulla on uusia suunnitelmia mielessäni, — (viimeisten sanojen aikana on hän mennyt ulos ovesta ja sytyttänyt ulkopuolella sikarin) ja että minulla aina on uusia suunnitelmia. (Katoaa).

ELLI (Ovella) Niin, niin, minä tiedän! Mene vain, mene!

KOLMAS KOHTAUS.

Elli. Laura.

LAURA (Kirjoittaa). Siinä vasta mies!

ELLI (Palaten takaisin). Ei sinun tarvitse sanoa sitä niin ivallisesti.
Hän on sellainen kuin kaikkien miesten pitäisi olla.

LAURA (Huoaten). Niinpä kyllä!

ELLI. Ja olisi täydellinen, jos hän voisi jättää tuon hirveän tupakoimisen.

LAURA. Herran tähden, ota häneltä vielä sekin, ja — niin — nyt ovat kirjeet valmiit. (Sulkee ne).

ELLI. Toivottavasti et lähetä niitä, sisko.

LAURA. Aivan varmasti! Minun täytyy kostaa häpeä, nuorelle tytölle tehty loukkaus.

ELLI. Eiköhän koko syy ole sinussa? Olenhan usein sanonut sinulle, ettet saa pitää sellaista silmäpeliä joka taholle, vaan katsoa kauniisti, kunniallisesti ja säädyllisesti suoaan eteesi, kuten —

LAURA. Kuten hanhi, joka ei osaa laskea viiteen. Siitä ei tule mitään!
Kun Jumala on kerran antanut meille silmät, niin tulee niitä käyttää.

ELLI. Entä seuraukset? Saa julkeita rakkaudentunustuksia.

LAURA. Siihen ei ole syynä meidän, vaan narrien silmät, jotka luulevat näkevänsä silmissämme sellaista, mitä niissä ei ole. — Minä vihaan kaikkia miehiä — lukuunottamatta yhtä ainoaa —

ELLI. Ja kuka on tuo onnellinen?

LAURA. Hän on mies sanan täydessä merkityksessä — enempää en sano.

ELLI. Onko sinulla salaisuuksia, joita et sano siskollesi?

LAURA. On.

ELLI. Ja miksi?

LAURA. Koska siskoni on naimisissa.

ELLI. Tyhmä tyttö! Mitä tahdon salata Reinolta, sitä ei hän saa tietää.
— Eihän se vain ole Heikki Tuulispää?

LAURA (Nauraa). Tosiaankin! Oikeaan osuit! (Painavasti). Mutta sinä tunnet hänet — hänen verensä on jäätä — sydämensä kiveä! Ah, Elli, jospa hän rakastuisi minuun. (Hyppää ylös, tavallisella äänellä). Niin, hänen laistaan minä tahtoisin silloin oikein piinata ja kiusata.

ELLI. Siis se ei ole hän?

LAURA. Ei, ei todellakaan.

ELLI. Mutta eihän meidän talossamme käy ketään muita mieshenkilöitä —

LAURA. No sitten täytyy sinun hakea ihannettani talon ulkopuolelta.

ELLI. Sinä kiusaat minua! Tuulispää on oikeassa, kun hän sanoo sinua tontuksi.

LAURA. Minä taas sanon vuorostani häntä paholaiseksi, ja sinun täytyy olla yhtä mieltä kanssani siitä, että tuo nimi sopii hänelle oivallisesti.

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. Palvelijatar. Sitten Heikki Tuulispää ja ajuri.

PALVELIJATAR. Rouva, tuolla ulkona on ajuri, jonka rattailla on suuri matka-arkku. Herra Tuulispää laskeutui juuri pois niistä.

ELLI (Suuttuneena). Hyvä Jumala, mitähän hän tekee täällä näin aikaisin?!

LAURA. Sanokaa sille ilkiölle, ettei kukaan ole kotona.

HEIKKI (Tulee samassa ja kuulee viimeiset sanat). Anteeksi — olkaa rauhassa, neiti Ei kukaan, mutta minä en anna lähettää itseäni mihinkään. (Ellille). Missä Aarnio on?

LAURA. Kuulitteko äskeiset sanani?

HEIKKI (Nopeasti ja kiihkeästi). Että tahdoitte vähän valehdella?
Kuulin kyllä.

LAURA. Myöskin sen, että sanoin teitä ilkiöksi?

HEIKKI. Tietenkin! (Katsoo kelloaan). Ja olen siitä hyvin ihastunut.

LAURA. Tosiaanko?

HEIKKI. Tietysti! (Herttaisesti). Sydämen kyllyydestä suu puhuu. (Ellille). Onko Aarnio kotona? (Lauralle). Että minunlaisenikin ilkiö on teille kallis ja rakas — —

LAURA. Miten äitelää!

ELLI. Sallitteko nyt minunkin vähän puhua tai —

HEIKKI. Tahdon ensin saada matkatavarani talteen. (Ajurille, joka tuo suurta arkkua). Pankaa sinne perälle ja palatkaa sitten arapialaiskoninne luo.

AJURI (Panee arkun perälle). Vai arapialainen? Kyllä se on vain tavallista hämäläistä maatiaisrotua —

HEIKKI. No? Mitä vielä odotatte?

AJURI Rahaa.

HEIKKI. Niin — se on totta! Tässä — (Koettelee kaikkia taskujaan). Tässä — kaksi ja puoli markkaa. — No, eipä hullumpaa! Olen unohtanut rahakukkaroni.

LAURA (Nauraa). Ei kai tämä ole ensi kerta —

HEIKKI. Mitä?

LAURA. Kun te unohdatte jotakin.

HEIKKI. Eikä myöskään viimeinen. (Ellille). Oletteko niin ystävällinen ja maksatte minun puolestani — kaksi ja puoli markkaa — kolmen kuukauden vekseliä vastaan.

ELLI. Tahdotte nähtävästi väkisinkin päästä naurettavaksi — (Ajurille).
Saatte palvelijalta kyökissä. (Ajuri ja palvelija poistuvat).

HEIKKI. Sydämelliset kiitokseni! Olen Teille velassa kuolemaani asti.

ELLI. Hyvä, hyvä! (Osoittaa arkkua). Mutta mikä tuo sitten on?

HEIKKI. Se on matka-arkku. (Katsoo kelloaan).

LAURA. Aiotteko matkustaa?

HEIKKI. Siitä myöhemmin! Mutta minähän tässä kiireissäni unohdan kaikki! Olkaa niin ystävällisiä ja olettakaa, ettette ole minua vielä ensinkään nähneet, että minä juuri tulin. (Kumartaa). Hyvää huomenta, arvoisat naiset!

LAURA. Kun te ilmestytte, ei voi olla puhettakaan hyvästä huomenesta.

HEIKKI. Aivan oikein, silloin koittaa paras huomen. (Katsoo kelloaan).
Mutta missä Aarnio sitten on? Minun täytyy puhua hänen kanssaan.

ELLI. Hän ei ole kotona.

HEIKKI (Huutaa). Ei ole kotona?! Mutta miksi sanotte sen mimille nyt vasta?

ELLI. Ettehän ole tässä antanut minulle edes suunvuoroa.

HEIKKI. Paljon mahdollista! Mutta — (katsoo kelloaan) minä olen kuin kuumilla hiilillä. — (Ellille). Ei suinkaan hän vain ole mennyt kaupunkiin?

ELLI. Ehkä on mennyt.

HEIKKI. Sitten minä olen hukassa! (Kulkee kiivaasti edestakaisin).

LAURA. Mikä teitä vaivaa? Tehän olette kuin elohopea!

HEIKKI. Niinpä kyllä! Mutta minä lasken kuumalla ilmalla. Katsokaa vain minua, tuskanhiki on nytkin otsallani kuin kaste ruusunlehdillä.

LAURA. Tosiaankin, sisko! Paholainen on oikeassa. Hän näyttää siltä kuin —

HEIKKI. Ei mitään vertauksia,- tonttu! Vertauksenne ovat aina kuin kärpäspaperi, kun kerran niihin takertuu, saa rimpuilla itsensä kuoliaaksi. (Katsoo kelloaan). Aika rientää — minun täytyy saada Aarnio käsiini! (Aikoo mennä).

ELLI. Odottakaa- Minä lähetän hakemaan häntä. (Lauralle). Mitähän tuolla on nyt niin kovin tärkeää asiaa? (Menee keskiovelle ja viittaa ulos).

PALVELIJATAR (Tulee ovelle).

ELLI (Puhuu hänen kanssaan).

PALVELIJATAR (Poistuu taas nopeasti).

ELLI (Palaa takaisin).

LAURA. Mitä pahaa nyt sitten on tapahtunut — herra paholainen!

HEIKKI. Hirveitä asioita, pikku tonttu! Saatte tietää sitten, kun olen puhunut Aarnion kanssa, sillä valitettavasti täytyy teidänkin saada tietää salaisuuteni.

LAURA. Valitettavasti?

HEIKKI. Kuten sanoin. (Ellille). Oletteko löytänyt hänet?

ELLI. Lähetin juuri hakemaan. (Istuu pöydän luo ja ottaa käsityönsä).

HEIKKI (Vilkkaasti). Miksi ette heti tuonut häntä mukananne? (Kulkee kiivaasti).

ELLI. Hourailetteko?

LAURA. Milloinka tekin oikeastaan alatte tulla'järkiinne?

HEIKKI. Heti kun olemme menneet naimisiin.

LAURA. Oi voi! Sitten ei parannuksestanne ole paljon toivoa.

HEIKKI. Niin uskon itsekin! Minä varon ryhtymästä kanssanne semmoiseen narrinpeliin —

LAURA (Leikillisesti). Eikö minussa sitten ole mitään miellyttävää?

HEIKKI. Ei teistä ainakaan ole naimisiin —

LAURA. Miksi ei?

HEIKKI. Koska ette milloinkaan osaa vastata myöntävästi. Te olette kuin vastahakoinen akka — joka aina känää vastaan.

LAURA. Niinkuin tekin.

HEIKKI. Te vihaatte kaikkia niehiä.

LAURA. Ja te kammotte kaikkia naisia.

HEIKKI (Vilkkaasti). Se ei ole totta! Päinvastoin! Minä rakastan heitä kaikkia, ja jos tahtoisin, saisin koko naissukupuoen jalkojeni juureen.

LAURA. Ettekä vain mene naimisiin?

HEIKKI. Se on vain puhdasta jalomielisyyttä. Koska en tahdo riistää maailmalta sen parasta koristusta, naisväkeä. Sillä jos nain yhden, niin kuolevat kaikki muut kiukusta, kuten kärpäset syksyllä. — Eih! Minä en ota ketään, ja niin jäävät kaikki naiset elämään, eikä helvetti häviä maan päältä. (Kulkee kiivaasti).

LAURA (Itsekseen). Odotapas! Tämän saat vielä maksaa! (Ääneen). Te olette todellakin erinomainen ihminen!

HEIKKI. Eikö totta? Eikä minusta sentään vielä ole tullut edes salaneuvosta?! (Katsoo kelloaan). Mutta missähän se Aarnio viipyy? (Istuu uupuneena arkulle ja pyyhkii otsaansa).

ELLI. Miksi istutte arkulla?

HEIKKI. Kun ei minulle ole tarjottu tuolia.

ELLI. No, mutta ettehän te tavallisesti kursaile.

LAURA. Mutta palatkaamme taas tuohon arkkuun —

HEIKKI. Minä olen jo tässä.

LAURA. Onko teillä matka edessänne?

HEIKKI. Päinvastoin — se on takanani.

LAURA. Tuo on hieman hämärää puhetta.

HEIKKI. Anteeksi — päinvastoin tavattoman selvää ja kirkasta kuin sähkövalo. (Hyppää ylös).

LAURA. Ettekö tahtoisi selittää tarkemmin?

HEIKKI. Vieläkö tarkemmin? Näettehän, että tulen tänne tavaroineni ja asetun asumaan luoksenne?

ELLI (Hypähtää ylös). Mitä? (Panee työnsä tuolille).

LAURA. Ettekö ole maksanut vuokraanne ja onko teidät sen vuoksi häädetty asunnostanne?

HEIKKI. Miten hienosti sanottu! Tarkoitatte kai, että minut on räjäytetty ilmaan? Niin hullusti ei asianlaita sentään vielä ole, mutta se voi kyllä tapahtua milloin tahansa. Ihminen kuitenkin toivoo niin kauan kuin elää. (Juhlallisesti Ellille). Siis teidän luoksenne minä nyt majani rakennan —

ELLI (Nopeasti). Minulla ei ole huonetta.

HEIKKI (Nopeasti). Rakastavaiselle sydämellekö? Siitä kyllä sovimme!
(Lauralle, juhlallisesti). Teidän luoksenne tahdon turvakotini perustaa.

LAURA. Pidättekö minua tasavaltana?

HEIKKI. Tietysti! Tehän rakastatte vapautta, mutta ette suo sitä muille. — Mutta pila sikseen, sillä minä olen aivan huutavassa hukassa, (tarttuu Lauran ja Ellin käteen) jos te, ystävälliset kodin jumalattaret, suljette minulta vieraanvaraisen ovenne.

ELLI ja LAURA (Vetävät pois kätensä ja huutavat yhtäaikaa). Ai!

HEIKKI. Oliko se ilohuuto!

ELLI (Melkein itku kurkussa). Tehän pusersitte käteni miltei murskaksi.

HEIKKI. Noo, minä puristan sen taas eheäksi.

LAURA (Samoin itkemäisillään). Julmuri! Kun ihan siniseksi puristaa käteni!

HEIKKI. Sittenhän tulette lemmenkukan näköiseksi. (Aikoo taas tarttua
Ellin ja Lauran käteen).

ELLI ja LAURA (Vetäytyvät syrjään). Te olette narri!

HEIKKI (Katsoo kelloaan). Kolme neljännestä jo kulunut.

PALVELIJATAR (Tulee keskeltä).

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset. Palvelijatar.

PALVELIJATAR. Rouva hyvä, herraa ei löydy mistään. (Menee).

KAIKKI. Eikö?

ELLI (Suuttuneena). Hän on sittenkin mennyt kaupunkiin.

HEIKKI (Huutaa). Kaupunkiin?! Nyt saan mennä vaikka hirteen! (Vaipuu tuolille, jossa on Ellin työ).

ELLI (Huutaa). Mutta mitä ihmettä te teette? Minun työni!

HEIKKI (Vetää työn esiin). Kaipaa vain vähän silittämistä.

LAURA (Ikkunan luota). Tuollahan Aarnio on —

ELLI ja HEIKKI. Missä?

LAURA. Puutarhassa.

HEIKKI (Hypähtää ylös). Hih! Nyt voin jälleen palata elämään. (Rientää ikkunaan).

LAURA (Ellille). Mitenkä sinun miehesi on uskaltanut, ilman sinun lupaasi —

HEIKKI (Ikkunan luona viittoillen ulos). Heh! Pst! Hän istuu kaalimaassa kuin jänis korvat pystyssä! — Tulehan tänne! Pian! Herra varjele! Hän kulkee hitaasti kuin etana!

ELLI (Pisteiiäästi). Niin kevytjalkainen ja hinterä kuin te ei hän toki ole.

HEIKKI (Yhä ikkunan luona). Riennähän nyt! Vaara uhkaa! Mitähän tästä tulee?!

LAURA. Ei ainakaan mitään järjellistä.

KUUDES KOHTAUS.

Edelliset. Aarnio.

AARNIO. Onko tuli irti! Pitääkö minun hakea ruisku?

HEIKKI (Rientää Aarnion luo). Ruisku, eikö mitä! Aarnio — ystävä — minä en nykyään enää ole ihminen!

AARNIO (Hyvin rauhallisesti). Etkö? No mikä sitten?

HEIKKI. Sammakko — tarhakäärme — lutikka — mitä vain tahdot.

LAURA. Mielipuoli.

HEIKKI (Lauralle). Tehkää minulle tämä ainoa kerta mieliksi ja kunnioittakaa minua joskus toiste noilla henkevillä huomautuksillanne — nyt minulla ei ole aikaa kuunnella. (Aarniolle). Ellet sinä ojenna minulle pelastavaa kättäsi —

AARNIO. Kerrohan salaisuutesi —

HEIKKI (Vauhdikkaasti). Heti paikalla— (KatsahtaaLauraan, joka hymyilee hänelle).

LAURA. No?

HEIKKI. Tuon tontun läsnäollessa takertuvat sanat kurkkuuni.

LAURA. Nyt minä jo tosiaankin suutun.

HEIKKI. Se onkin hartain toivomukseni.

LAURA. Te olette parantumaton. (Niiaa hänelle lyhyesti, kääntyy nenäkkäästi ja menee nopeasti sivuovesta vasemmalle).

HEIKKI. Tulkaa pian takaisin.

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Heikki, Elli, Aarnio.

ELLI (Ivallisesti). Tahdotteko ehkä, että minäkin poistun?

HEIKKI. En suinkaan, arvoisa emäntä ja pienokaisenne äiti. Tehän soitatte uudessa oopperassani ensi viulua. (Aarniolle). Ja sinä säestät —

AARNIO. No, annahan kerrankin pamahtaa! Mikä sinua vaivaa?

HEIKKI. Rikas eno —

AARNIO. Sen me tiedämme.

HEIKKI. Jonka ainoa perillinen minä olen, ja jonka perinnön varalta jo olen tehnyt melkoisia velkoja —

AARNIO. Valitettavasti.

HEIKKI. Jotka hänen on täytynyt maksaa jo kaksi kertaa.

AARNIO. Ja viimeisellä kerralla uhkasi tehdä sinut perinnöttömäksi, ellet rupeaisi kunnolliseksi ihmiseksi —

HEIKKI. Pikkukaupunkimaisia käsityksiä! Mutta kun minun elämänkäsitykseni tähtää korkeammalle, ja kun minusta velaton ihminen aina näyttää siltä kuin — kuin liivi ilman etupuolta, niin olen lainaillut väsymättä.

ELLI. Se on väärin.

HEIKKI. Herra nähköön, mikä nyt sitten on oikein tässä matoisessa maailmassa? — Peittääkseni vajausta, mutta näyttääkseni samalla myöskin enon silmissä velattomalta, on täytynyt keksiä kaikennäköisiä välttämättömiä menoja. Enon luuvalo ei ole sallinut hänen vuosikausiin ilman apua astua viittäkään askelta talon ulkopuolelle — ja siksipä rohkenin minä mennä kihloihin erään ihastuttavan tytön kanssa —

AARNIO. Sinäkö?

ELLI (Yhtaikaa). Tekö?

HEIKKI. Jonka kanssa minä yksitoista kuukautta sitten menin naimisiin.

AARNIO ja ELLI. Mitä?

HEIKKI. Siitä huolimatta olen kuitenkin tähän päivään asti pysynyt väärentämättömänä nuorenamiehenä.

AARNIO. Mutta Heikki! Sepä vasta kepponen!

HEIKKI. Muu ei auttanut, ystäväiseni! — Eno lähetti kihlausta ja naimista varten melkoisia summia, ja minä olin maailman onnellisin aviomies, sillä minulla ei ollut vaimoa.

AARNIO (Huokaa). Ah!

ELLI (Nopeasti). Miksi sinä huokaat, Reino?

AARNIO. Kun ihminen voi olla ilman vaimoakin — onnellinen!

HEIKKI. Avioliitto, kuten tiedätte, aiheuttaa melkoisia menoja, Ja siksipä olen saanut enolta joka kuukausi niin suuren summan, että olisin voinut sillä elää huolettomasti, ellen olisi periaatteitteni mukaan tehnyt uusia velkoja.

AARNIO. Kevytmielinen ihminen! —

ELLI. Sellainen on puolustamatonta —

HEIKKI. Ei tässä moitteet auta, arvoisa emäntä. Nyt olen pulassa kuin
Daniel jalopeurain luolassa, ja tarvitsen siis vain apua enkä nuhteita.
(Ottaa kirjeen taskustaan ja antaa sen Aarniolle). Lue!

AARNIO (Lukee). »Uusikaarlepyy, heinäkuun 14 päivänä —»

HEIKKI (Keskeyttää). Uusikaarlepyy! Se on skandaali! Kuinka voidaan kirjoittaa semmoisesta paikasta. — Oijoi — lue vain edelleen —

AARNIO (Lukee). »Uusikaarlepyy, heinäkuun 14 päivänä. — Rakas sisarenpoikani! Olen, Jumalan kiitos, taudistani kokonaan parantunut. — Uusi lääkärini on perusteellisesti parantanut minut —»

HEIKKI. Kuuletteko? Perusteellisesti! Ja minä kun en voi kärsiä mitään perusteellista.

AARNIO (Lukee). »Niin että minä jo viikon ajan olen juossut ympäri iloisena kuin sirriäinen —»

HEIKKI. Kuin sirriäinen! Äh!

ELLI. Teidän pitäisi iloita enonne parantumisesta, herra Tuulispää!

HEIKKI. Sen minä tekisinkin, jollei se tulisi minulle niin yllätyksenä!

AARNIO (Lukee). »Minä tulen siis 24 päivänä Helsinkiin —»

HEIKKI (Toivottomasti). Tänään!

AARNIO (Lukee). »Viivyn siellä kolme päivää ja asun sinun luonasi.»

ELLI. Oi voi!

AARNIO (Lukee). »Iloitsen kuin lapsi saadessani tutustua rakastettavaan rouvaasi —»

HEIKKI. Miten lapsellista!

AARNIO (Lukee). »Joka, kuten kirjoitat, on sinun elämäsi onni —»

HEIKKI (Ellille). Minä olen todellakin kirjoittanut niin.

AARNIO (Lukee). »Olikin jo aika, että sinä lurjus tulit järkeväksi ihmiseksi! Olisin muuten jättänyt sinut oman onnesi nojaan —»

HEIKKI (Sieppaa kirjeen). Ne ovat perheasioita, jotka eivät kuulu tähän juttuun. Ja tästä pannakirjasta piti minun vielä maksaa kaksikymmentä penniä lisämaksua. No mitä te nyt sanotte?

AARNIO ja ELLI. Emme mitään.

HEIKKI. Ette mitään? — Se on ennenkuulumatonta. — Te ette sano mitään — (katsoo kelloaan) Ja hän tulee tunnin kuluttua —

ELLI. Mitä se tekee?

HEIKKI. Mitäkö se teke? Voinko minä puistaa rouvia hihastani? Saanko minä kokoon talouden tyhjästä ilmasta? Jos hän huonrn itsensä petetyksi, tekee hän minut perinnottomaksi ja minä saan kaupunkilaisten huviksi täräyttää luodin otsaani.

ELLI. Niin — mutta miten sitä voi auttaa?

HEIKKI. Te voitte — teidän täytyy auttaa! (Aarniolle). Sinä olet ainoa ystäväni. Eno aikoo viipyä täällä vain kolme päivää — se on varma — sinulla on kesäasunto, paljon huoneita, sinulla ei käy vieraita — sinä lainaat minulle koko taloutesi —

AARNIO. Minäkö?

HEIKKI. Niin — taloutesi ja rouvasi.

ELLI (Pistävästi). Herra Tuulispää — olkaahan nyt siivolla.

HEIKKI. Ainoastaan lyhyeksi ajaksi — vain kolmeksi päiväksi!

ELLI (Kiivaasti). Minä en anna lainata itseäni!

HEIKKI. Miksi ette? Aarniohan saa teidät taas takaisin —

ELLI (Pontevasti). En milloinkaan!

HEIKKI (Aarniolle). Minä takaan joka tapauksessa —

AARNIO. Kuulehan, Heikki, minun on kiittäminen sinua paljosta —

HEIKKI. Se on sivuseikka! Minä tarvitsen rouvan enkä kiitosta.

AARNIO. Mutta sellainen pila —

HEIKKI. Voi taivasten tekijä! Ja tuo on olevinaan ystävä! Hän näkee minun killuvan tulivuoren aukossa ja viivyttelee heittämästä minulle pelastusköyttä! No niin! Tulkoon sitten tulivuorenpurkaus ja haudatkoon se minut, kuten ennen Pompeijin kaupungin, jotta minut taas myöhemmin voitaisiin kaivaa esille!

AARNIO. Ellei — ellei muu auta niin — niin luovutan minä mielelläni talouteni sinulle —

ELLI. Mitä?

AARNIO. Mutta — mutta en vaimoani.

ELLI. Ei, sitä ei minun mieheni tee — ei mistään hinnasta.

HEIKKI. Tahdotteko tappaa minut? (Katsoo kelloaan). Puolen tunnin kuluttua on vihollinen täällä — minä tulen aivan hulluksi. (Kulkee kiivaasti).

AARNIO. Mitä arvelet, Elliseni? Me olemme hänelle suuresti kiitollisuuden velassa — ja voisimme kai tehdä hänelle mieliksi.

ELLI. Taivas varjelkoon!

HEIKKI (Syöksyy hänen jalkoihinsa). Tässä minä makaan teidän jaloissanne — se on ensi kerta, kun minä alennan itseni ja polvistun naisen edessä — säälikää minua!

ELLI (Vähän epäiltyään). No, hyvä sitten — olkoon menneeksi! Minä luovutan teille asuntomme niin kauaksi aikaa kuin enonne on täällä, mutta rouvaksenne en rupea —

HEIKKI (Hypähtää ylös). Ettekö?

ELLI. Teidän täytyy hakea toinen rouva.

HEIKKI (Murheellisesti). Mistä minä sen saan? Enhän minä voi juosta pitkin katuja ja kysyä jokaiselta: Tahdotteko olla -niin ystävällinen ja olla olevinanne minun rouvani?

ELLI. Koettakaa saada siskoni myöntymään tuumaanne.

AARNIO. Ai, niin — se on totta! Hän kyllä näyttelee erinomaisesti tämän ilveilyn!

HEIKKI. Tonttuko? Ei! Hän syöksisi minut pulasta toiseen. Mehän olemme alituiseen sotakannalla kuin kissa ja koira.

AARNIO. Sitä parempi! Sittenhän se näyttää ihan luonnolliselta avioliitolta.

ELLI (Nopeasti ja lyhyesti). Puhutko ehkä kokemuksesta?

AARNIO. Taivas varjelkoon — kuinka minä sellaista voisin? Mehän elämme kuin paratiisin yrttitarhassa.

HEIKKI. Tässä ei auta mikään muukaan. Syö lintu tai kuole! No niin! Olen tehnyt päätökseni. (Ellille). Rientäkää rakastettavan sisarenne luo ja kertokaa tuolle tontulle minun toivoton tuumani; mutta saatte nähdä — hän ei suostu, voidakseen loukata minua.

LAURA (Tulee vasemmalta).

KAHDEKSAS KOHTAUS.

Edelliset. Laura.

LAURA (Tullen nopeasti). Erehdytte! — Minä suostun.

HEIKKI ja AARNIO. Siinä hän onkin.

ELLI (Nauraa). Sinä tiedät siis?

LAURA. Kaikki, minä olen kuunnellut.

HEIKKI. Kauniin sielun avomielinen tunnustus! On kuunnellut! Hänellähän on naisten kaikki hyvät ominaisuudet. (Lauralle). Te siis suostutte?

LAURA. Suostun.

HEIKKI. Todellako?

AARNIO. Hyvä!

ELLI (Yhtaikaa). Vai suostut?

LAURA. Kristityn velvollisuus on (viittaa Heikkiin) olla paholaisen pelastavana enkelinä.

HEIKKI (Epäluuloisesti). Kunnioitan kristityn velvollisuuttanne, mutta sen takana piilee jotakin — minä en luota teihin.

LAURA (Vakavasti). Älkää pelätkö mitään! Minäkin voin vaadittaessa vakavasti auttaa säilyttämään maailmalle niin jaloa miestä. Sanokaa vain mitä minun on tehtävä valepuolisonanne, ja jättäkää sitten kaikki muu minun huolekseni.

HEIKKI. Tehtävänämme on saada eno siihen luuloon, että olisi ollut parempi, etten olisi mennyt naimisiin. Teidän täytyy siis olla vuosisatamme kelvottomin vaimo, oikea äkäpussi, ja mennä niin pitkälle, että eno itse tahtoo meidän eroamme. Kun tämä onnistuu, on ilveily lopussa ja minä olen pelastettu. Siis, olkaa häijy, oikein riivatun häijy!

LAURA (Hymyillen). Ei se onnistu minulle.

HEIKKI. Onnistuu kyllä — teillähän on hyvät taipumukset siihen.

LAURA. Todellako?

HEIKKI. Aivan todella! Ja jos se olisi teistä alussa liian vaikeaa, niin voittehan te ottaa esimerkkiä sisarestanne.

ELLI (Närkästyneesti). Mitä?

HEIKKI (Nopeasti). Anteeksi — minä sanoin väärin! (Suutelee Ellin kättä). Minun piti sanoa, sisaristanne; tarkoitin siis koko naissukua.

LAURA. Tulette yhä kohteliaammaksi. Mutta asia on sovittu. Tässä käteni! — Toivomuksenne täyttyy, teen elämänne helvetiksi.

HEIKKI (Suutelee hänen kättään). Hyvyyden enkeli! — Kuinka minä olen käsittänyt teitä väärin niin pitkän aikaa? (Aarniolle). Hänhän on puhdasta sokeria!

AARNIO (Nyökäyttää päätään). Niin — parasta palasokeria.

ELLI (Tarttuu miehensä käsivarteen). Ja minkälaista osaa pitää meidän näytellä ilveilyssänne?

LAURA. Hyvin helppoa. Aarnio on Tuulispään lanko, sinä olet hänen kälynsä ja meillä on yhteinen talous.

HEIKKI. Niin juuri. (Tarttuu Aarnion käteen). Lanko — (tarttuu Ellin käteen) käly — (tarttuu Lauran käteen) yhteinen talous. No, tästä tulee herttaisia perhekohtauksia!

AARNIO. Kunhan ei vain lopulta leikistä tulisi tosi ja te menisitte — —

LAURA. Älä huolehdi minun takiani, lankokulta.

HEIKKI. Minulle ei voi milloinkaan sellaista tapahtua!

AARNIO. Sinulleko? Viisaammatkin miehet ovat polttaneet sormensa.

HEIKKI. Minä käytän kintaita! Vuohennahkarukkasia! Mutta — minähän unohdan taas pääasian. (Katsoo kelloaan).

AARNIO. Vanha vikasi! Sinä unohdat kaikki!

HEIKKI. Minulla on kiire jo! Täytyy mennä asemalle parantunutta enoa vastaan! (Lauralle). Olkaa te sillä aikaa ystävällinen ja harjoitelkaa häijyn rouvan osaa. (Aarniolle). Uudesta sinisestä takistani puuttuu kaksi nappia, ompele ne sillä aikaa, puolen tunnin kuluttua tuon enon tänne riemusaatossa. (Ellille). Hyvästi käly! (Lauralle, hyvin iloisesti). Hyvästi, eukkoseni! Anna minulle lähtömuisku. (Kurkoittaa suutaan).

LAURA. Kaksikin, hävytön! (Lyö häntä korvalle). Kas siinä!

HEIKKI. Hyvä! Mainiota! Harjoitusliikkeitä suureen avioliittosotaamme!
(Tarttuen poskeensa). Tunnen, että voitto on meidän! (Rientää pois).
Hyvästi!

AARNIO ja ELLI (Nauravat).

LAURA. Saadaanpas nähdä, kuka tässä viimeksi nauraa? (Uhkaa sormellaan
Heikin jälkeen).

Esirippu.

TOINEN NÄYTÖS.

Sama näyttämö. Matka-arkku on poissa.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

(AARNIO ja ELLI tulevat ensimmäisestä huoneesta oikealta. Aarnio molemmat kädet selän takana edellä, Elli seuraa. Keskustelun aikana kävelee Aarnio levollisesti edestakaisin ja Elli jäljessä).

ELLI (Hyvin kielevästi, kuten ensimmäisen näytöksen alussa). Ei, Reino, mikä on liikaa, se on liikaa! Jos tätä jatkuu näin, olen minä vuorokauden kuluttua kuollut! Ystäväsi käyttäytyy kuin talon isäntä ja on niinkuin hän sietäisi meitä vain armosta ja säälistä. Sitä minä en saata kunnollisena perheenemäntänä kärsiä — senhän sinä toki käsität?

AARNIO. Niinpä kyllä.

ELLI. Selitä siis hänelle hänen käytöksensä sopimattomuus ja sano, että hän korjaa itsensä ja setänsä niin pian kuin mahdollista pois täältä, sillä sen minä sanon sinulle, Reino, minä en päästä talouskomentoa pois käsistäni — minä olen taloudestani edesvastuussa!

AARNIO. Mutta, rakas ystäväni, kun kerran olemme alkaneet, täytyy meidän myöskin jatkaa.

ELLI. Kuka ensin myöntyi? Sinä tietysti! Minä annoin vain myöten siksi, kun minä aina noudatan sinun tahtoasi, koska kaiken pitää käydä sinun mielesi mukaan. — (Nyyhkyttää).

AARNIO. Ohoh! Luullakseni sentään —

ELLI. Sinun ei tarvitse luulla mitään, rakas Reino! Ei yhtään mitään! Täytyyhän minun tietää se paremmin, kun kerran olen sinun vaimosi! No niin, jollei sinun herra Heikkisi mene pois pian, niin ilmaisen enolle koko ilveilyn ja silloin on kaikki lopussa — sano se hänelle!

AARNIO (Tyynesti). Kyllä sanon.

LAURA (Myssy päässä, tulee toisesta sivuovesta oikealta).

TOINEN KOHTAUS.

Edelliset. Laura.

LAURA (Nopeasti). Pian sisko, kyökkiesiliina!

ELLI. „Mitä varten?

LAURA. Älä kysy! Minähän olen talon rouva! Eno on hyväntahtoinen, vanha herra, joka sydämestään harrastaa sisarenpoikansa onnea. Tule vain, tule, saat nähdä sitten! (Vetää Elliä ensimmäiseen sivuhuoneeseen oikealle).

ELLI (Mennessään kääntyen Aarnioon). Muista, Reino, mitä sanoin sinulle. Kerro herra Heikillesi minun ajatukseni!

LAURA ja ELLI (Menevät).

AARNIO (Yksin). Yhä vain »herra Heikkisi!» Hänen päässään on vain Heikkejä! — Kieltämättä on avioliitto erinomainen keksintö, mutta minusta tuntuu kuin tämä keksintö sentään kaipaisi tuntuvia parannuksia. (Poistuu keskiovesta).

PETÄJÄ ja HEIKKI (Tulevat sivuovesta vasemmalta).

KOLMAS KOHTAUS.

Petäjä. Heikki.

PETÄJÄ. Niin, poika, sinä olet tehnyt minut onnelliseksi, kun vihdoinkin olet tullut järkeväksi ja ottanut itsellesi vaimon.

HEIKKI. Eno kulta! Tiedättehän, että tarkoitukseni on ollut aina tuottaa teille iloa.

PETÄJÄ. No, no, annetaan olla. Ilo, joka minulla tähän saakka on ollut sinusta, on maksanut minulle suunnattomasti.

HEIKKI. Rakas eno, taiteilijakin on etupäässä kuitenkin ihminen. Pieni huvittelu silloin tällöin —

PETÄJÄ. Enhän ole milloinkaan vaatinutkaan sinusta tupajussia, mutta kaikella pitää olla rajansa, poika kulta!

HEIKKI. Tietysti! Se on minunkin tunnuslauseeni, rakas eno. Naimisissa ollessani en ole kertaakaan ollut kotoa poissa ilman vaimoani. (Itsekseen). Se onkin totta.

PETÄJÄ. Se miellyttää minua. Mutta sinulla onkin sangen suloinen vaimo.

HEIKKI. Niinkö?

PETÄJÄ. Hellyys ja lempeys kuvastuvat hänen kasvoistaan — silmistä hymyilee väärentämätön totuus — ruusuposket ja purppurahuulet —

HEIKKI. Ohoh, eno, tehän tulette ihan runolliseksi.

PETÄJÄ. Luuletko sinä sitten, että meiltä maaseutulaisilta puuttuu luonnontieteellistä kauneusaistia? Ooh, kyllä käsitän — sinun Amaliasi on mallikelpoinen vaimo.

HEIKKI. Amalia? Kuka se on?

PETÄJÄ (Nauraa). Sinä veitikka? Sinun vaimosi tietenkin.

HEIKKI. Hänkö? — Hänen nimensähän on Laura.

PETÄJÄ. Mitä hulluja! Amaliahan!

HEIKKI (Nauraa). Mutta eno, totta kai minä tiedän, mikä on minun vaimoni nimi on?

PETÄJÄ (Nauraa). Mutta poika, kai minäkin osaan lukea sentään?
Kirjeessä, jossa ilmoitit naimisestasi, puhuit vain Amaliastasi.
(Koettelee taskujaan). Pitäisihän minulla olla vielä se kirje — (Ottaa
esiin kirjeen).

HEIKKI (Nopeasti). Vai niin, aivan oikein! (Itsekseen). Hyvänen aika, tuon minä olin jo aikoja sitten unohtanut! (Ääneen). Antakaa vain olla — nyt minä muistan. Hänen nimensä on oikeastaan myöskin Amalia — Laura ja Amalia. Ymmärrättekö?

PETÄJÄ. Aivan hyvin! Useampia ristimänimiä — —

HEIKKI. Juuri niin! Kun on tusinan verran kummeja — niinkuin minun Laurallanikin. Kas tuossa hän tuleekin — rakas, ahkera vaimoni — todellinen perheenemäntä. — (Pyyhkii hikeä otsaltaan, hiljaa). Tämä juttu alkaa tulla jännittäväksi.

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. — Laura suuri kyökkiesiliina edessä, kädessä suuri valkoinen vati ja vispilä.

LAURA (1:sen oven luona oikealla). Häiritsenkö?

PETÄJÄ. Varjelkoon! Lähemmäksi vain!

LAURA (Tulee lähemmäksi ja vispilöi). Eno on jo muuttanut pukuaan?

PETÄJÄ. Heitin vain pois matkatakin. (Kohteliaasti). Täytyyhän vähän somistaa itseään nuoren rouvan takia.

LAURA. Oi, eno on matkatakissaankin komea mies.

PETÄJÄ. Niinkö? (Heikille, myhäillen). Sangen ymmärtäväinen nainen!

HEIKKI (Nyökäyttää päätään). Hm!

LAURA. Mutta mitenkä kaulusliina on? (Heikille, antaen hänelle vadin). Ukkoseni, vispilöi sinä sillä aikaa. (Enolle). Kaulusliina on kokonaan vinossa — kumartukaa vähän —

PETÄJÄ (Kumartuu).

LAURA (Sitoo liinaa). Ei — miltä se nyt näyttää — (Heikille). Vispilöi toki —

HEIKKI (Vispilöi).

LAURA (Enolle).. Noin — noin — nyt se on parempi. Huomaan jo, että minun pitää laittaa se joka aamu.

PETÄJÄ (Ihastuneesti). Tuntuukin niin suloiselta, kun sinun pehmoiset samettihyppysesi sivelevät partaani. — (Autuaallisesti Heikille). Poika, hän on oikea kullannuppu! (Laualle). Ja sinulla on kyokkiesiliinakin? Keitätkö sitten itse?

LAURA. Tietysti. Minähän olen emäntä ja paikkani on kyökissä. Eikö totta, Heikki?

HEIKKI. Tietysti — tietysti —

LAURA. Hänelle ei maistu mikään ruoka, ellen minä ole sitä valmistanut.

HEIKKI (Hämillään). Niin kyllä — varsinkin jos minun täytyy sitä vispilöidä.

LAURA (Petäjälle). Mutta sanokaa nyt, eno kulta, mistä ruokalajeista enin pidätte? Ainoastaan niitä tuodaan pöytään.

HEIKKI (Nopeasti). Eno ei mitenkään salli, että sinä hänen tähtensä niin — niin rasitat itseäsi.

LAURA (Silittäen Petäjän poskea). Mutta kun minä nyt tahdon? Mitä?

PETÄJÄ (Mielissään). Niin, kun hän nyt tahtoo rasittaa itseään? Heh?

LAURA (Nyyhkien). Niin ei kukaan sää kieltää sitä minulta!

PETÄJÄ. Ei — ei yksikään sielu! Siis lihasoppaa, jossa on maksapalleroita, haukea piparjuurikastikkeen kanssa, vasikanpaistia vihanneksien kera ja sitruunahyytelöä — kas siinä parhaimmat mieliruokani.

LAURA (Iloisena lyöden käsiään yhteen). Ihanaa! Ihanaa! Niillä syötetään enoa kuin papukaijaa.

PETÄJÄ. Ja kutkutetaanko kaijan päätäkin?

LAURA (Silittää hänen poskiaan) Tietysti!

HEIKKI (Salaten suuttumustaan). Laura, kallis puolisoni — saanko sanoa sinulle pari sanaa!

LAURA (Menee hänen luokseen). Mitä tahdot, ukkoseni?

HEIKKI (Hiljaa ja kiireesti). Te kiemailette liikaa vanhuksen kanssa.

PETÄJÄ. Onko teillä salaisuuksia? Miehesihän vääntelee naamaansa kuin söisi hän karvaita manteleita? (Nauraa hytkyttäen). Hähähä! Ei suinkaan hän ole minulle mustasukkainen?

LAURA (Nauraa). Sehän olisi taivaallista! (Leikillisesti). Tunnusta, ukkoseni, tunnusta! Oletko sinä mustasukkainen?

HEIKKI (Nauraa väkinäisesti). Minäkö? (Vispilöiden). Sitä tässä vielä puuttuisi!

PETÄJÄ (Nauraa). No, no! Älä vain istu liian varmasti satulassa! On niitä'esimerkkejä.

LAURA. On kyllä. (Uhaten leikillisesti). Ja eno näyttää olevan hyvin vaarallinen mies.

PETÄJÄ (Mielissään Heikille). Kuuletkos?

HEIKKI (Nyökäyttää päätään ja vispilöi). Hm!

LAURA. Hänen silmistään loistaa ihmeellinen hehku.

PETÄJÄ (Ylpeänä Heikille). Hehku!

LAURA. Petäjä-eno on varmaan nuorena ollessaan ollut koko paholainen?

PETÄJÄ. Niin — oikein aika paholainen — ja nuoruudesta on vielä vähäsen jäljellä.

LAURA. Lopetahan jo vispilöiminen, kyllä se nyt riittää.

HEIKKI (Itsekseen). Vihdoinkin! (Panee vadin pöydälle).

PETÄJÄ. Niin, ja mene noutamaan minun piippuni.

LAURA (Vilkkaasti). Mitä? Polttaako eno?

PETÄJÄ. Tietysti! Kotona en päästä piippua milloinkaan sammumaan.

HEIKKI (Hämillään ja arasti). Niin — mutta täällä se ei käy —

LAURA (Teeskentelemättömästi). Miksi ei?

HEIKKI (Hiljaa hänelle). Ajatelkaahan toki — teidän sisarenne — hän nostaa heti äika hälyytyksen, kun tuntee savun hajua. (Ääneen enolle). Vaimoni ei voi sietää savua, rakas eno —

LAURA. Kuka niin sanoo? Niin tosiaan kun sinä tupruutat — mutta enon mieliksi koetan tottua siihen. Missä piippu on?

PETÄJÄ (Näyttää huonettaan vasemmalla). Tuolla!

LAURA. Tuon sen heti paikalla. (Juoksee huoneeseen).

PETÄJÄ (Heittää Lauran jälkeen lentomuiskuja). Enkelini! Sepä vasta nainen! Laittaa kaulusliinan, keittää ruoan, tuo piipun. — (Syleillen Heikkiä). Poika, kuinka onnellinen sinä oletkaan?!

HEIKKI (Syleilyn aikana uhkaa ovelle päin Petäjän selän takana). Hirviö!

PETÄJÄ (Päästää hänet). Häh?!

HEIKKI (Väkinäisen ystävällisesti). Hirveän — onnellinen tahdoin sanoa!
(Itsekseen). No, tästä vasta hyvä tulee!

LAURA (Tulee takaisin kädessään tulitikkulaatikko ja pitkä puppu). Kas niin, tässä minä taas olen.

PETÄJÄ (Tavoittaen piippua). Annappas tänne, aarteeni!

LAURA. Ei! Mitä minä teen, sen teen täydellisesti. (Pistää piipun suuhunsa; Heikille, antaen tulitikut). Sytytäpäs tämä, poika!

HEIKKI. Jahah. (Sytyttää).

LAURA. No nyt se palaa! (Vetelee muutamia savuja).

PETÄJÄ. Älähän! Mutta et suinkaan sinä — (Ihastuneesti). Herranen aika, hän polttaa!

HEIKKI. Valitettavasti!

LAURA (On saanut piipun hyvin palamaan). No eno, jatkakaa nyt — (Aikoo pyyhkiä piipun imukkeen esiliinaansa).

PETÄJÄ (Ottaa häneltä piipun ja pistää suuhunsa, polttaa). Ei — anna vain olla — ah — miten hyvältä tämä maistuu!

LAURA. Sellaista huvia voitte saada useamminkin.

PETÄJÄ (Tarttuu häntä leukaan, herttaisesti). Pikku velho — minä luotan sanaasi.

LAURA (Tehden samoin). Enkä minä sitä milloinkaan riko.

HEIKKI (Vetää Lauran syrjään, hiljaa). Tonttu! Mitä te oikeastaan teette? Teidänhän piti olla epämiellyttävä.

LAURA (Hiljaa). Sitten myöhemmin, rakas paholainen. Enhän minä sitä heti voi näin päätä pahkaa.

PETÄJÄ. Näin ihanteelliseksi en ollut ajatellut avioliittoanne.

HEIKKI. En minäkään.

PETÄJÄ. Te kai rakastatte toisianne äärettömästi?

HEIKKI. Oi — paljon enemmänkin vielä!

PETÄJÄ. Se on hyvä. Mutta miksi se Käppärä sitten oli niin naimistanne västaan?

LAURA ja HEIKKI (Katsovat toisiinsa ihmeissään ja kysyvästi). Käppäräkö?

PETÄJÄ (Lauralle). Minä tarkoitan isääsi.

LAURA (Ihmeissään). Isäänikö?

PETÄJÄ. Tietysti! (Äkäisesti). Sinähän kirjoitit minulle, ettei Lauran isä, vanha herra Käppyrä, tahtonut antaa suostumustaan teidän avioliittoonne —`?

HEIKKI (Hyvin hämillään). Minäkö?

PETÄJÄ. Tuhat tulimmaista — (Hakee taskustaan). Minulla on kirje vielä.
— (Vetää esiin kirjeen).

HEIKKI (Keskeyttäen kiireesti). Niin, niin, aivan oikein! (itsekseen).
— Hitto vieköön kaikki hätävaleet. — (Ääneen). Niin — olette oikeassa —
hän oli itsepäinen mies, tuo vanha herra Käppärä — (Hiljaa Lauralle).
Muistakaa nimet. Auttakaa toki.

LAURA. Niin, niin! — (Hiljaa Heikille). Kuinka minä voin auttaa? Enhän tiedä koko asiasta hölynpölyä.

HEIKKI (Hiljaa, toivottomasti). En minäkään tiedä sen enempää!

PETÄJÄ (On pistänyt taas kirjeen taskuunsa). Siis hän oli todellakin niin vihoissaan? (Ravistaa päätään). Hm! Hm. (Säälivästi Lauralle). Lapsi raukka. (Lempeästi ja tuttavallisesti). Onko se sitten koskenut sinuun niin kovin? (Heikille). Mutta luonnollisesti tyttö rakasti sinua min suuresti, että hän kärsi nurkumatta tuskansa.

LAURA (Itsekseen). Tuskansa?

HEIKKI (Itsekseen). Kunpa vain tietäisin, mitä hän taas tarkoittaa.

PETÄJÄ. Oliko muuri korkea?

LAURA ja HEIKKI. Muuri?

HEIKKI. Niin oikein — muuri oli 300 kyynärän korkuinen. Mutta — antakaa näiden muistojen olla rauhassa, eno kulta! Vaimoni tulee niin surulliseksi —

PETÄJÄ. Minähän olen itsekin vuodattanut kyyneliä, kun luin kuvauksesi siitä. (Lauralle). Se mahtoi olla julmaa. Kuinka voikaan piestä lasta sillä tavalla.

LAURA (Hymyillen, hiljaa Heikille). Minua on siis piestykin?

HEIKKI (Hiljaa). Siltä näyttää. Mutta minä en muista sitä enää varmasti.

PETÄJÄ (Lauralle). Sitte kiipesit sinä yli muurin — Heikin syliin.

LAURA. Ai niin? — Niin — minä kiipesin.

PETÄJÄ (Heikille). Ja sitten tuli vanhus —?

HEIKKI. Aivan oikein — hän kiipesi myöskin.

PETÄJÄ (Lauralle). Ja sinä lankesit hänen jalkoihinsa —

LAURA (Hämillään) Minäkö? — Niin — minä — luulen —

PETÄJÄ (Hyväntahtoisesti). No, no! Ei sinun tarvitse sitä hävetä. Rakkaus sovittaa paljon. (Heikille). Tämän jäikeen myöntyi vanhus ja te menitte naimisiin.

HEIKKI. Niin! — Tämä tietenkin on kaikki minun kirjeessäni?

PETÄJÄ. Sanasta sanaan.

HEIKKI (Itsekseen). Mitä hittoja olenkaan kyhännyt kokoon. Vastaisen varalle täytyy minun hankkia itselleni kopiokone.

PETÄJÄ (Lauralle). Mutta onko vanhus nyt sovinnossa kanssanne, kun hän näkee miten onnellisia olette? Olen todellakin utelias tutustumaan tuohon ihmeelliseen vanhaan veitikkaan.

HEIKKI (Itsekseen). Hän näyttää elävän vielä?

PETÄJÄ (Heikille). Hänen pitää saada tietää minunkin mielipiteeni.
Lähetäpäs heti hakemaan häntä —

HEIKKI (Itsekseen). Appiukko saa kuolla. (Ääneen). Se ei käy helposti päinsä.

PETÄJÄ. Kuinka niin?

HEIKKI. Koska — koska hän on lähtenyt matkalle.

PETÄJÄ. Kylpylaitokseenko?

HEIKKI. Kauemmaksi — manalaan.

LAURA (Syrjään). Aika veijari!

PETÄJÄ. Siis kuollut?

HEIKKI (Murheellisen näköisenä). Kuollut kuin kivi. — Mutta, eno kulta — minun vaimoraukkani — hänen suuri surunsa —

PETÄJÄ. Olet oikeassa, poika. Siis — ei sanaakaan enää siitä.

LAURA (Itsekseen). Tämähän on kauheaa! — Minun pitää mennä pois, muuten voin vielä paljastaa koko ilveilyn. (Ääneen). Eno hyvä, älä pahastu, mutta minun pitää mennä kyökkiin. — (Ottaa vadin ja vispilän).

PETÄJÄ. Mutta tule pian takaisin, kaunokaiseni.

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Niin, tulkaa pian takaisin ja esiintykää vihdoinkin luonnollisessa, vastenmielisessä hahmossanne.

LAURA. Kuten käskette. Tätä seuraavalla esiintymiselläni voitan kyllä sietämättömyyden palkinnon. Mutta valmistakaa enoa edeltäkäsin, ettei muutos tuntuisi niin suurelta. (Ääneen). Palaan taas pian luoksenne! (Menee vispilöiden oikealle).

VIIDES KOHTAUS.

Petäjä. Heikki.

PETÄJÄ (Katsoen Lauran jälkeen, liikutettuna). Lahjakas olento. — Kelvollinen — ei mitään tehdastyötä, kuten tämän aikuiset naiset yleensä ovat. Kunnollista tavaraa!

HEIKKI. Niinpä kyllä. Siinä sitä on koko elämän ajaksi.

PETÄJÄ. Poika, jollet kanna häntä käsilläsi, niin totta toisen kerran — vaimosi on jalokivi, jumalatar!

HEIKKI. On kyllä — se tahtoo sanoa noin ensi silmäyksellä, rakas eno.

PETÄJÄ. Minun silmäni eivät petä milloinkaan.

HEIKKI. Voisihan sentään sattua, kun lähemmin tutustuu —

PETÄJÄ. Mitä sillä tarkoitat? (Panee pois piipun).

HEIKKI. Te olette tähän asti nähnyt vaimoni vain hyvällä tuulella, mutta varokaapas vain, kun hän sattuu pahalle päälle.

PETÄJÄ. Tarkoitat siis?

HEIKKI. Että hän on nainen, joka luonnostaan on aina vastahakoinen ja riitainen. Olettehan itse kuullut.

PETÄJÄ. Minäkö? Tähän asti en ole huomannut vielä mitään.

HEIKKI. Se ei merkitse mitään! Hän kyllä osaa peittää nämä vikansa mestarillisesti; hän korjaa kaulusliinanne, sytyttää piippunne — mutta sillä aikaa minun täytyy vispilöidä. — Voi eno kulta, sellainen osoittaa siveellisesti laiminlyötyä, turmeltunutta luonnetta.

PETÄJÄ (Nauraa). Sinä olet narri! Minä olen ihastunut vaimosi herttaiseen, hyvään, mainioon luonteeseen.

HEIKKI. No, silmänne avautuvat kyllä aikanaan. Pankaa se mieleenne.

PETÄJÄ. Älä höpise! Tahdot nähtävästi kiusata minua. Mutta minä olen varma siitä, että sinä olet maailman onnellisin aviomies.

HEIKKI (Ihmeissään). Häh?

ELLI (Tulee oikealta).

KUUDES KOHTAUS.

Edelliset. Elli.

ELLI (Nopeasti). Oliko mieheni täällä?

HEIKKI (Menee häntä vastaan). Ei, käly-kulta.

PETÄJÄ. Kas vain, saahan teitäkin joskus nähdä? Tehän olette yleensä kovin näkymättömissä.

ELLI (Lyhyesti). Paljon talouspuuhia. Mutta mikä täällä oikein haisee?

HEIKKI (Itsekseen). Oi voi!

ELLI. Hyi! Onko joku polttanut tupakkaa täällä?

PETÄJÄ (Osoittaen itseään). Minä olen — jollette pahastu.

ELLI. Tehkää se tästä lähin ulkona — puutarha on hyvin iso — minä en anna mielelläni savuttaa ikkunanverhojani. (Menee kiireesti keskeltä).

PETÄJÄ. Puh! Tuo näyttää olevan pahansisuinen nainen.

HEIKKI. Päinvastoin, rakas eno, Elli on hyvä, rakastettava, vaatimaton, herttainen —

PETÄJÄ. Kylläpä sinua kaikki — Hyh! Sinähän puolustat häntä kuin asianajaja —

HEIKKI (Itsekseen). Tämä on onnellinen ajatus! Sitä voidaan käyttää hätätilassa. (Ääneen). Niin, eno, minä puolustan häntä, koska — koska hän ansaitsee sen. Niin — jospa minunkin vaimoni olisi sellainen — sitten — Oih!

PETÄJÄ. Vaivaako sinua rinnanahdistus?

HEIKKI (Osoittaa sydäntään). Kyllä! Tässä — tässä se on! Ah! — Niin — siinä se on nainen. Kiireestä kantapäähän nainen. Mutta minun pitää ottaa selkoa, mihin tuo rakastettavin nainen menee. Hyvästi, eno! — Hän on liian viehättävä, ja hänen mielenlaatunsa — mielenlaatunsa! Hyvästi! Minä palaan taas pian. (Syöksyy kiireesti ulos keskiovesta).

PETÄJÄ (Katsoo hänen jälkeensä hämmästyneenä ja päätään ravistaen).

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Petäjä yksin.

PETÄJÄ. Hitto tätä käsittäköön. Joka kirjeessä sanoo hän minulle, kuinka onnellinen hän on, ja nyt — Ellei hän ole onnellinen, min on se hänen, oma vikansa. Minä tunnen naiset! Hänen vaimonsa on oikea mallinainen — todellinen aarre —

LAURA (Tulee oikealta).

KAHDEKSAS KOHTAUS.

Laura. Petäjä.

LAURA (Tullessaan). Ukko! Ukko kulta! — (Petäjälle). Onko hän mennyt pois?

PETÄJÄ. On, sydänkäpyseni! (Painavasti). Hän juoksi juuri kälyrouvan jälkeen.

LAURA. Ellinkö? (Välinpitämättömästi). Kai hän sitten kohta palaa.

PETÄJÄ. Niinkö luulet?

LAURA (Nauraa). He eivät voi olla viittä minuuttiakaan yhdessä kinastelematta ainakin tusinaa kertaa.

PETÄJÄ. Niinhän se on, ketä rakastaa, sitä myös kurittaa.

LAURA. Ah, eno hyvä, heidän välillään ei ole rakkauden jälkeäkään.
(Löyhyttelee nenäliinallaan).

PETÄJÄ. Sitä parempi. Mutta, lapsi kulta, sinullahan on kuuma kuin —

LAURA. Se tuli kyökin hellasta, eno hyvä. Minun piti puhaltaa tulta näin — (näyttää hänelle) puh — puh — puh — Siitä kyllä tulee punaiseksi.

PETÄJÄ (Silittäen hänen poskiaan). Sinä hyvä lapsi! Sinä olet todellakin harvinainen olento. Poika ei ollenkaan ansaitse sellaista vaimoa.

LAURA. Miksi ei? Hän tekee mitä minä tahdon, ja minä teen mitä hän tahtoo, ja niin vietämme maailman onnellisinta avioelämää.

PETÄJÄ. Todellako? Eikö miehesi joskus tee pieniä syrjähyppyjä?

LAURA. (Tuttavallisesti). Hän ei voi, eno kulta, vaikka hän tahtoisikin. Minä pidän ohjakset hyvin kireällä.

PETÄJÄ. Se on oikein!

LAURA. Emme ole milloinkaan vielä kinastelleet. Jos hän joskus aikoo suuttua, niin kohtelen minä häntä oikein lempeästi ja hellästi, suutelen rypyt hänen otsaltaan ja silloin alkaa hän myhäillä ja kaikki on taas hyvin.

PETÄJÄ (Syleillen häntä ihastuneesti). Sinä luomisen mestariteos!

LAURA. En olisi ikinä voinut saada parempaa miestä kuin minulla nyt on!
Mutta — yksi vika hänellä on —

PETÄJÄ. Ahaa! Nyt tulee arka kohta.

LAURA (Tuttavallisesti enon korvaan). Hän on vain liian mustasukkainen.

PETÄJÄ (Salaperäisesti). Mustasukkainenko?

LAURA. Kuin turkkilainen.

PETÄJÄ. Tuo pakana! — Onko hänellä sitten aihetta siihen?

LAURA. Eikö mitä, eno hyvä! Minä en anna hänelle mitään aihetta sellaiseen — en tosiaankaan! Mutta — minkä minä sille mahdan, jos jokin mies katselee minua? Olenhan toki vielä katseltavan arvoinen.

PETÄJÄ. Tietenkin!

LAURA. Ennen pidin pääni pystyssä, kun joku herra puhutteli minua, mutta nyt minun täytyy aina luoda katseeni alas.

PETÄJÄ. Vaatiiko miehesi sitä?

LAURA. Vaatii kyllä! Mutta se onkin hänen ainoa vikansa.

PETÄJÄ. Se vika hänestä kitketään pois — luota vain siihen.

LAURA. Eno hyvä! Jos se teille onnistuu, niin minä olen onnellisin aviovaimo taivaan alla!

PETÄJÄ. Luoko hänkin sitten aina katseensa alas, kun joku kaunis tyttö tai rouva katsoo häneen?

LAURA (Vapaasti). Minä en ole milloinkaan kiinnittänyt huomiotani sellaiseen, mutta luultavasti hän niin tekee.

PETÄJÄ (itsekseen). Ah, millainen enkelimäinen luottamus!

LAURA (Vähän hämillään). Eno hyvä — te voitte tehdä minulle hyvin suuren palveluksen.

PETÄJÄ. Vaikka kymmenen, rakas lapsi!

LAURA (Yhä hämillään ottaen esiin kolme kirjettä). Minä olen kirjoittanut kolme kirjettä, joista mieheni ei pitäisi saada tietää mitään.

PETÄJÄ (Uteliaasti). Salainen kirjeenvaihtoko?

LAURA (Nyökäyttää päätään). Hm! (Kuiskaten hänen korvaansa). Kolmen ihailijan kanssa —

PETÄJÄ (Huutaen). Sinähän olet oikea per—

LAURA (Painaa kätensä hänen suulleen). St! Sitä ei saa kukaan tietää —

PETÄJÄ. Ja siinä pitäisi minun olla avullisena?

LAURA. Niin, sillä teihin minä luotan. Katsokaas, kolme inhoittavaa ihmistä on jo kahden viikon ajan kiusannut minua typerillä rakkaudentunnustuksillaan, ja olivatpa niin julkeita, että kirjoittivat minulle.

PETÄJÄ. Mutta sehän on vastoin kaikkea säädyllisyyttä!

LAURA. Tosiaankin! Minä olen nyt vastannut ja sanonut ajatukseni.

PETÄJÄ. Niinkö?

LAURA. Olen uhannut, että ilmoitan kaikki miehelleni, mutta hänen ei kuitenkaan tarvitse tietää asiasta rahtuakaan, sillä minä en tahdo tuottaa hänelle turhia huolia.

PETÄJÄ. Nyt minä ymmärrän. Kirjeet pitää lähettää.

LAURA. Minä en enää voi niitä säilyttää. Mieheni nuuskii joka päivä kaikki tavarani.

PETÄJÄ. Onko hän niin epäluuloinen?

LAURA. Valitettavasti! Hänen ainoa vikansa.

PETÄJÄ. Anteeksi — nyt niitä vikoja on jo kaksi: mustasukkaisuus ja epäluulo.

LAURA. Mutta nehän johtuvat toisistaan, rakas eno, siis vain yksi vika.

PETÄJÄ (Itsekseen). Hän puolustaa aina Heikkiä. Oikein kunnon vaimo!

LAURA. Ottakaa siis kirjeet huostaanne siksi, kunnes saan tilaisuuden lähettää ne.

PETÄJÄ. Se käy kyllä päinsä, kullannuppuseni! Anna tänne. (Ottaa kirjeet ja panee ne taskuunsa). Täältä hän ei löydä niitä. Näin siunausta tuottavassa työssä olen mielelläni avullinen.

LAURA (Panee kätensä hänen olkapäilleen, nojaa päätään hänen rintaansa ja katsoo häneen herttaisesti). Ah, eno kulta — kuinka hyvä te olette.

PETÄJÄ (Suutelee hänen otsaansa). Sinun läheisyydessäsi täytyy jokaisen olla hyvä!

HEIKKI (Tulee keskeltä).

YHDEKSÄS KOHTAUS.

Edelliset. Heikki.

HEIKKI (Kiireesti). Eno!

LAURA. Siinä hän nyt on!

PETÄJÄ (Ivallisesti). Ohoh — Takaisinko jo?

LAURA (Hyvin herttaisesti Heikille). Missä sinä olet ollut, ukko kulta!

HEIKKI (Hiljaa Petäjälle). Kuuletteko nyt?

PETÄJÄ. Mitä sitte?

HEIKKI. Kuinka ivallisesti hän sanoi »missä sinä olet ollut?»

PETÄJÄ (Hiljaa). Narri! Sehän oli vain puhtaimman rakkauden ilmaisu.

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Oletteko jo alkanut?

LAURA (Samoin hiljaa). Olen kyllä!

HEIKKI (Hiljaa). Minä olen myöskin keksinyt uuden jutun. (Ääneen). Missäkö minä olen ollut? (Hiljaa Lauralle). Nyt teidän täytyy olla häijy. (Ääneen). Siskosi luona, rakas lapsi, puutarhassa —

LAURA (Välinpitämättömästi). Vai niin.

HEIKKI (Painavasti). Rakastettavan Ellin luona —

PETÄJÄ (Itsekseen). Luulen todellakin, että hän on rakastunut kälyynsä.

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Alkakaa nyt — tai minä joudun epätoivoon.

LAURA (Hiljaa). Heti paikalla.

HEIKKI (Hiljaa Petäjälle). Vaimoni on hirveän mustasukkainen.

PETÄJÄ (Hiljaa, nauraa). Sinä olet narri!

LAURA (Hyvin vakavasti Heikille). Minun pitää todellakin kerran puhua sinun kanssasi oikein vakavasti. Tulehan tänne.

HEIKKI (Hiljaa enolle). Katsokaahan! Nyt puhkeaa rajuilma. (Ääneen mennessään Lauran luo). Mitä tahdot, rakas lapsi?

LAURA. Kumarru!

HEIKKI (Kääntää kasvonsa enoon päin). Katsokaa nyt — (tekee liikkeen kädellään) nyt pamahtaa! (Kumartuu Lauran puoleen).

PETÄJÄ (Itsekseen). Eihän hän suinkaan?

LAURA (Vääntää Heikin kasvot puoleensa). Katso minuun — noin. (Enolle). Herra varjele, miten kiihtynyt hän taas on. (Heikille). Siitähän sinun kallis terveytesi kärsii. (Pyyhkii nenäliinallaan hänen otsaansa varoen ja herttaisen hellästi). Minä surisin itseni kuoliaaksi, jos sinä tulisit sairaaksi.

PETÄJÄ (Ihmeissään). Enkeli vaimon hahmossa! (Hiljaa Heikille). No, missä rajuilma nyt on?

HEIKKI (Hiljaa enolle). Hän kainostelee teidän läheisyydessänne.
(Hiljaa Lauralle). Käärme! Sehän on vastoin sopimusta.

LAURA (Hiljaa). Tämä on ansaittua kuritusta! Teidän ei turhaan tarvitse sanoa minua tontuksi. Mutta rauhoittukaa. Minä esitän kohta luonteeni toisiakin puolia.

HEIKKI (Tarttuen hänen käteensä). Varmastiko?

LAURA (Puristaa hänen kättään). Ihan varmasti.

PETÄJÄ (On katsellut heitä, iloisesti). No, oletteko nyt sopineet?

LAURA. Täydellisesti.

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Väittäkää vastaan! (Ääneen). Rakas lapsi, eno ei ole tyytyväinen huoneeseensa — hän tahtoisi asua mielellään tässä huoneessa.

LAURA (Enolle). Onko se totta?

PETÄJÄ. On, kaunokaiseni. Täällä on ilmavampaa ja siksi huomautin aikaisemmin —

LAURA (Tuumien). Hm! Hm! Ei ole erittäin helppoa —

HEIKKI (Hiljaa enolle). Siinä näette nyt!

LAURA. Tästä kulkevat kaikki läpi, enolla ei olisi hetkeäkää rauhaa.

HEIKKI (Kiivaasti). Mutta minä tahdon, rakas lapsi! (Hiljaa Lauralle).
Haukkukaa nyt!

LAURA (Hiljaa). Heti! Teidän pitää vain kiivastua vielä enemmän.

HEIKKI (Kuten ennen, kovalla äänellä). Minä tahdon — sillä tavoin — ilman vastaansanomista!

PETÄJÄ (Lepyttäen). No no! Rauhoituhan.

HEIKKI (Kovasti). Minä tahdon niin! Ymmärrätkö? (Enolle). Nyt hän suuttuu!

LAURA (Lempeästi). Sinun tahtosi on minulle aina sama kuin käsky. Se järjestetään heti. (Menee).

PETÄJÄ. Poika, sinähän nolaat itsesi vallan perinpohjin!

HEIKKI (Huutaa). Hei! — Seis!

LAURA (Palaa takaisin). Tässä minä olen.

PETÄJÄ. Kuuliainen kuin lammas.

HEIKKI (Itsekseen). Tästähän tulee ihan hulluksi!' (Ääneen). Sinä näytät aivan unohtavan, että olemme vuokranneet tämän asunnon yhdessä Aarnion kanssa ja että sinun sisaresi mielipidettä on myöskin kysyttävä.

LAURA. Niin, niin, sen seikan minä ihan unohdin.

PETÄJÄ. Mutta miksi ette ole vuokranneet erikoista asuntoa itsellenne?

HEIKKI. Kun me jo muutenkin tulemme sinulle kovin kalliiksi rakas eno, niin tahdoimme säästää —

PETÄJÄ. Mitä turhia! Teidän pitää elää huolettomasti! Te vuokraatte vielä tänään itsellenne toisen asunnon.

LAURA (Iloisesti). Oi niin, ukkoseni! Sitten voimme elää oikein rauhassa ja onnellisina toistemme kanssa!

HEIKKI (Hiljaa). Krokotiili! (Ääneen). Se ei käy laatuun — enohan aikoo olla luonamme vain kolme päivää — siis —

LAURA (Leikillisesti). Kun minä pyydän oikein kauniisti, viipyy hän kyllä kauemmin.

PETÄJÄ (Hyvin ihastuneesti). Niin, sen hän tekee!

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Tehän olette ihan riivattu!

PETÄJÄ. Minä viivyn luonanne kokonaisen viikon.

HEIKKI (Vaipuu tuolille, huutaen). Herranen aika!

LAURA ja PETÄJÄ (Juoksevat hänen luokseen). Mikä nyt on?

HEIKKI (Hiijaa Lauralle). Koko viikon, ooh! — (Ääneen). Pistää niin — tästä — (Painaa sydäntään).

LAURA (Itkien). Katsokaas, eno, kaikki johtuu —

HEIKKI (Nousten nopeasti). Teidän — sinun ymmärtämättömyydestäsi!

LAURA (Teeskennellen itkua). Minunko ymmärtämättömyydestäni?
Kuulkaahan, eno, ansaitsenko minä sellaista moitetta?

PETÄJÄ (Samoin itkunsekaisesti). Et. sellaista sinä et ansaitse.
(Heikille). Polvistu hänen eteensä!

HEIKKI (Nolona). Mitä?!

PETÄJÄ. Tee synnintunnustuksesi ja rukoile anteeksiantoa. Vai pitääkö minun tehdä se? — Polvistu!

HEIKKI. Kuten käskette, (Polvistuu). Minä polvistun. (Makean happamasti). Anteeksi!

LAURA (hyvin hellästi). Mutta, ukko kulta, eihän sinun tarvitse niin alentua — minä pyydän, nouse ylös.

HEIKKI. Taivas varjelkoon! Kun minä nyt kerran olen polvillani tässä, niin jäänkin tähän.

LAURA (Hyvin hellästi). No, sitten — täytyy minunkin polvistua. Nöyryys on naisen kaunein koristus. (Polvistuu Heikin eteen).

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Pirun penikka!

PETÄJÄ (Astuen heidän väliinsä). Hehhehhee! Sinä olet hyvin herttainen, iloinen olento! (Vetää molemmat ylös). Nouskaa ylös — antakaa kättä toisillenne.

LAURA (Ojentaa kätensä). Tässä!

PETÄJÄ (Heikille). Purista hänen kättään!

HEIKKI. Kuten tahdotte — kuten käskette. (Puristaa).

PETÄJÄ (Toisella puolella). Noin! Suudelkaa nyt toisianne!

HEIKKI ja LAURA (Vetäytyvät toisistaan). Kutka? Mekö?

PETÄJÄ. Niin — te! Ja oikein hellästi.

HEIKKI. Eikö mitä?!

PETÄJÄ. Minä tahdon.

HEIKKI (Mukautuen). Minä mukaannun kaikkeen. (Menee Lauran luo).

LAURA (Peräytyy). Eihän toki?!

HEIKKI (Itsekseen). Ahaa! Sitä hän ei siedä.

PETÄJÄ. No, mikä nyt on?

LAURA. Mieheni ei kernaasti suutele.

PETÄJÄ. Mitä?!

HEIKKI. Oi, kyllähän minä! (Itsekseen). Nyt hänen täytyy vetää vastahankaa. (Menee Lauran luo ja aikoo tarttua tämän käteen). Rakas vaimoni —

LAURA (Vetää pois kätensä, hiljaa). Ei kymmentä askelta lähemmäksi!

HEIKKI. Sallitko minun suloisia huuliasi — (Syleilee Lauraa).

LAURA (Hiljaa). Minä puren! (Riistäytyy hänen sylistään).

HEIKKI (Riemuiten enolle). Eno, hän ei tahdo.

PETÄJÄ. Kyllä hän tahtoo.

HEIKKI. Eipä tosiaankaan. Ei hän tahdo. Ohhoh, te ette tunne hänen itsepäisyyttään.

PETÄJÄ (Hellästi moittien). Mutta lapseni —

LAURA (Itsekseen). Tuo ilkiö! Mutta — odotapas vain! (Ääneen ja hellästi). Minäkö itsepäinen? Ei, eno hyvä — mutta eihän sitä sentään kukaan halua niin julkisesti —

PETÄJÄ. Mitä vielä — enon läsnäollessa —

HEIKKI (Syrjään, hykertäen tyytyväisesti käsiään). Luojan kiitos! Hän känää vastaan!

LAURA. Olette oikeassa — minä olen tyhmä lapsi.

HEIKKI (Kuunnellen). Mitäh?! Eihän hän toki —

LAURA (Huokaa kevyesti ja pakottaa itsensä ystävälliseksi). Tule tänne, rakas ukko! Suo anteeksi!

HEIKKI (Seisoo kuin kuvapatsas, nolona).

LAURA. Eihän minun tarvitse enoa hävetä. (Suutelee Heikkiä nopeasti).
Kas niin!

81

PETÄJÄ. Hyvä!

HEIKKI (Itsekseen). Kylläpä olikin julkea!

PETÄJÄ. Sellaisesta minä pidän.

LAURA (Itsekseen). Tuon suudelman saa hän kalliisti maksaa minulle.

PETÄJÄ. Ja tästä alkaen ette saa kinailla.

LAURA (Sydämellisesti, ojentaen Heikille kätensä). Emme milloinkaan!

HEIKKI (Itsekseen). Minä alistun kohtalooni.

LAURA (Hiljaa Heikille). Jos vielä kerran saatatte minut näin ikävään asemaan, paljastan enolle koko ilveilynne.

HEIKKI (Hiljaa ja myöntyväisesti). Järkeni on seisahtunut. Minä mukaannun kaikkeen.

PETÄJÄ (Lauralle). Ja nyt, sydänkäpyseni, tule! Menemme huoneeseeni. — Olen aikonut sinulle pienen yllätyksen. Tule! Tule! (Vetää Lauraa vasemmalle).

LAURA (Mennessään). Näkemiin, ukko kulta!

HEIKKI (Itsekseen, suuttuneena). Monipäinen käärme!

KYMMENES KOHTAUS.

Heikki yksin.

HEIKKI (On seisonut liikkumattomana). Luojan kiitos, nyt olen vihdoinkin yksinäni! (Katsoo ympärilleen). Ja nyt saa loppua tämä miehevä arvokkaisuus ja minusta pitää tulla tiikeri tai — hm — kanarialintu! Nyt onkin minulle kaikki yhdentekevää — minä en enää tunne mitään vastakohtia luomakunnassa. — Mutta pitihän minun jo aikaisemmin tietää kenen kanssa jouduin tekemisiin? Ei kai hänen afrikalainen sydämensä ollut minulle tuntematon? Tuo nainen on päättänyt repiä minut kappaleiksi pala palalta, ja minun täytyy vaieta, vieläpä antaa hänen suudella itseäni — kauheata! (Äkkiä aivan tyynesti). Hän osaakin suudella aika hyvin — niinkuin pitääkin — niin, hän suuteiee erittäin sievästi, mutta — (Taas vihaisena). Niin, siinähän se kauheus juuri onkin! Punaiset huulet ja sydän pikimusta kuin mustepullo. Ihan tässä voisi vihasta ja häpeästä hirttää itsensä! (Kulkee näyttämön perällä kiivaasti edestakaisin).

AARNIO ja ELLI (Tulevat keskeltä).

YHDESTOISTA KOHTAUS.

Aarnio. Elli. Heikki.

ELLI (Aarnion takana). Reino, minä en enää kestä tätä. Olit taas nukahtanut, vaikka minä olin kieltänyt sinua.

AARNIO (Kädet selän takana, hyvin rauhallisesti). Koetan tästä alkaen kaikin voimin lakata kokonaan nukkumasta, Eiliseni.

ELLI. Ivaa täynnä, kuten sinun herra Tuulispääsikin —

HEIKKI (Tullen nopeasti Ellin luo). Mitä käskette?

ELLI (Jatkaa). Aivan yhtä maata.

HEIKKI. Herran nimessä, jättäkää minut kokonaan rauhaan mainenne ja mantereinenne! Toinen sisar on yhtä vastenmielinen kuin toinen on viekas, vehkeiievä ja ilkeä.

ELLI (Närkästyneesti.) Herra Tuulispää!

HEIKKI. Hirveä sukulaisyhtäläisyys! Sisarenne syöksee minut onnettomuuteen. Sen sijaan että hän luonteensa mukaan olisi oikea hirviö, esiintyy hän enolle hyväntahtoisena lampaana niin, että eno näkee hänessä kaikkien vaimojen esikuvan. Ja nyt aikoo eno viipyä luonamme kolmen päivän asemesta koko viikon!

ELLI (Nopeasti). Se ei käy laatuun!

HEIKKI Sitähän minäkin olen sanonut.

ELLI (Tarttuu miehensä käteen ja vie hänet vasemmalle). Reino — kuule nyt —

HEIKKI (Tarttuu Aarnion toiseen käteen ja vie hänet oikealle). Aarnio — sinähän ymmärrät — (Tästä alkaen hyvin nopea kaksinpuhelu).

ELLI (Hyvin kielevästi). Sinä tiedät, että minä olen myöntyväinen vaimo —

HEIKKI. Ja missä pulassa minä olen.

ELLI. Mutta jos vanhus viipyy täällä vielä viikon.

HEIKKI. Enhän minä sentään voi häntä pois ajaa.

ELLI. Niin minä pyörryn seitsemän kertaa tunnissa.

HEIKKI. Jos hän nyt jo saa tietää ilveilymme —

ELLI. Ellet hyvällä saa häntä pois talosta —

HEIKKI. Niin joudun minä perinnöttömäksi!

ELLI. Niin haen minä sinusta eron —

HEIKKI. Ja minä olen hukassa!

ELLI. Tyttäreni otan mukaani —

HEIKKI. Se on aivan varmaa!

ELLI. Näytä nyt, että olet mies —

HEIKKI. Ole siis ystäväni —

ELLI. Taikka minä eroan!

HEIKKI. Ja rauhoita herttaista puolisoasi!

AARNIO (On Ellin ja Heikin puheen aikana nyökäyttänyt päätään vuoroin kummallekin ja samalla mutissut »Hm! Hm!» Kysyy nyt hetken vaitiolon perästä). Joko olette lopettaneet?

HEIKKI ja ELLI. Jo!

AARNIO. No, kuulkaa sitten minunkin ajatukseni. Minun täytyy sanoa teille, että minä — en ole ymmärtänyt sanaakaan.

HEIKKI ja ELLI. Älä nyt! Se on sentään liikaa! (Samalla kuuluu vasemmalla olevasta huoneesta Lauran kova huuto »Ah!»).

AARNIO ja ELLI. Mikä se oli?

HEIKKI. Tontun ääni! Hän on enon luona — ehkä joku uusi onnettomuus?!
(Syöksyy kiireesti huoneeseen vasemmalle).

ELLI. Nyt sinä tiedät tahtoni.

AARNIO. Anteeksi, Elliseni — tähän asti minä en tiedä — yhtään mitään

ELLI (Kiireesti). Ja tiedät toimia sen mukaan.

LAURA (Tulee vasemmalta).

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Laura.

LAURA (Tulee kiireesti, hyvin kiihkoissaan). Kuulehan, Aarnio, tuo
Heikki menee sentään liian pitkälle!

ELLI (Aarniolle). Kuuletko?

LAURA. Ja kuitenkin pitää minun nauraa niin, etten voi oikein suuttuakaan.

ELLI. Mitä sitten on tapahtunut?

LAURA. Ajatelkaas vain! Tuo kevytmielinen ihminen kirjoitti enolleen —

HEIKKI (Tulee vasemmalta).

KOLMASTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Heikki.

HEIKKI (Syöksyy sisään, poissa suunniltaan). Lapsi! Muuten olen hukassa! Aarnio, lapsi! (Ellille). Arvoisa rouva, taivaan tähden — lapsi!

AARNIO. Oletko sinä hullu?

HEIKKI. Täydellisesti — ja sen lisäksi perheenisä! Minun täytyy jostakin saada lapsi!

AARNIO. Selitähän toki —

HEIKKI. Etkö nyt sitten ymmärrä? Olen kirjoittanut enolle, että minulla on poika, ja nyt —

AARNIO ja ELLI. Mitä?!

HEIKKI. Nyt tahtoo eno nähdä sen — onpa vielä tuonut sille täydellisen pukuvarastonkin —

LAURA. Joka minun heti piti ottaa huostaani, ajatelkaa!

ELLI. Tämä on ihan kauheaa!

AARNIO. Miksi et sanonut sitä meille jo aikaisemmin?

HEIKKI. Tiedäthän sinä minun onnettoman muistamattomuuteni! Mutta mistä minä sen lapsen nyt otan? Herra varjele sentään! (Ellille). Teidän pienokaisenne on saatava avuksi.

ELLI. Ei milloinkaan! Viatonta lastani en anna sellaiseen ilveilyyn.

LAURA. Sehän onkin tyttö.

HEIKKI (Ihan toivottomana). Aivan oikein! Mutta eihän se tee mitään — tänne tyttö vain — peitetään se —

ELLI. Ei ikinä!

HEIKKI. Vain näytteille kuin taideteos.

ELLI. Älkää raivostuttako minua.

LAURA. Hiljaa! Eno tulee.

HEIKKI (Vääntelee tuskissaan käsiään). Ja minä olen lapseton!

PETÄJÄ (Tulee, kainalossaan lasten vaatteita käärössä. Kaikki hyökkäämäisillään pois).

NELJÄSTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Petäjä. Myöhemmin palvelijatar.

PETÄJÄ. Miksi juoksette kaikki pois?

HEIKKI. Meillä on —

LAURA. Me aioimme —

ELLI (Nopeasti). Ei! Me tuumimme juuri —

LAURA (Nopeasti). Mitenkä tämän huoneen voisi sisustaa teille mukavaksi.

ELLI (Ihmeissään). Mitä?!

LAURA (Hiljaa Ellille). Anna minun hoitaa tämä asia.

PETÄJÄ. Mutta miksi jätit tämän käärön? (Antaa sen Lauralle). Otahan nyt.

HEIKKI (Ottaa nopeesti käärön). Sallikaa — se kuuluu yksistään minulle —

PETÄJÄ. Saanko minä nyt vihdoinkin nähdä suvun jatkajan?

HEIKKI. Heti! — (Hiljaa Ellille). Säälikää minun kauheata tuskaani.
(Petäjälle). Hän ei ole vielä kotona.

PETÄJÄ. Eikö?

AARNIO (Hiljaa Ellille). Myönnyhän nyt!

HEIKKI. On palvelijattaren kanssa ulkona. (Vuoden vanhan-lapsen huutoa kuuluu oikealta).

HEIKKI (Yhtäaikaa). Herranen aika!

ELLI (Yhtäaikaa). Siinä se nyt on!

LAURA (Yhtäaikaa). Oi voi!

AARNIO (Yhtäaikaa). Hyvä tulee!

PETÄJÄ (ihastuneesti). Hih, siellähän perintöruhtinas onkin! Oivallinen sopraano! Minun täytyy puristaa sitä lurjusta vasten sydäntäni. (Aikoo mennä sinne).

HEIKKI (Pidättää häntä). Rakas eno!

ELLI (Menee hänen tiellensä). Se ei saa tapahtua!

PETÄJÄ (Heikille). Laske minut irti! — (Ellille). Älkää sekaantuko perheasioihin.

ELLI (Närkästyneenä miehelleen). Reino!

AARNIO (Kohauttaa olkapäitään).

LAURA (Nopeasti enolle). Lapsi ei ole vielä puettu.

HEIKKI (Nopeasti). Eikä vielä siistittykään,

PETÄJÄ. Ei se tee mitään. (Lapsen huutoa). Kuinka hän huutaa — hän aavistaa läheisyyteni — minun täytyy nähdä hänet.

LAURA (Hiljaa Ellille). Sinä näet, ettei tässä muu auta. (Enolle). Minä haen hänet. (Menee nopeasti 2:seen huoneeseen oikealle).

ELLI (Aarniolle). Nyt minun kärsivällisyyteni loppuu.

HEIKKI (Hiljaa Ellille). Hyvä rouva, minä olen todellakin syytön.

ELLI (Suuttuneena Heikille). Antakaa minun olla rauhassa! Minä puhun nyt mieheni kanssa. Tule tänne, Reino. (Vetää miehensä perälle ja puhuu hiljaa hänen kanssaan).

PETÄJÄ (Heikille, osoittaen Elliä). Mitähän sillä taas on mielessä?

HEIKKI. Lapsellisuuksia, ei mitään muuta.

LAURA (Tulee kantaen pientä lasta [käytettävä suurta nukkea], joka on kiedottu suureen liinaan niin, että vain vähän päätä näkyy. Tässä on pienokainen).

PETÄJÄ. Siinäkö se on? (Katselee lasta — ihastuneesti). Ah, sinä herttaisin pikku mies! Kuinka hän aukaisee silmänsä — anna tänne, käpyseni! (Ottaa Lauralta lapsen).

ELLI (Tulee esiin huutaen). Sitä ette saa tehdä!

PETÄJÄ. Miksi en? Luuletteko, etten minä osaa käsitellä lapsia? (Lapselle, hyvin ystävällisesti ja hellästi). Niin, niin, katso vain minua, lurjus — kuinka hän hymyilee — hän tuntee minut. Niin, niin, pienokaiseni! Minä olen eno — hähhähhäh — nyt hän haukottelee — herranen aika, miten suuri suu tällä tulevalla kansalaisella on.

ELLI. Minä en kestä tätä!

PETÄJÄ. Mikä tämän pienen lurjuksen nimi on?

HEIKKI (Yhtäaikaa). Jooseppi!

LAURA (Yhtäaikaa). Ville!

ELLI (Yhtäaikaa, pistävästi). Mikko!

AARNIO (Yhtäaikaa). Augusta!

PETÄJÄ (Ihmeissään Aarniolle). Augusta?

HEIKKI (Nopeasti). Aukusti— hän sanoi. Se on sama kuin Aaku.

PETÄJÄ. Vai niin! Vankka poika. Mutta kaunis hän ei ole.

ELLI (Pisteliäästi). Vai ei ole?

PETÄJÄ. Eipä tosiaan. Mutta muotohan voi muuttua. Kauniit ihmiset ovat meikein kaikki olleet pieninä tuollaisia irvinaamoja.

ELLI. Nyt olen saanut tarpeekseni valokuvaamisesta. (Menee nopeasti Petäjän luo ja ottaa häneltä lapsen). Sallikaahan! (Lyhyesti ja pistävästi). Hoitaja odottaa. (Menee nopeasti lapsen kanssa oikealle).

PETÄJÄ (Heikille). Kuules, poika, kälysi käyttäytyy minua kohtaan —

PALVELIJATAR (Oikealta). Ruoka on pöydässä.

LAURA (Yhtäaikaa. Itsekseen). Luojan kiitos!

HEIKKI ((Yhtäaikaa). Itsekseen). Vihdoinkin vapaa!

LAURA. Pian, eno, tänne käsivartenne! Soppa ei saa jäähtyä. (Menee
Petäjän kanssa oikealle).

ELLI (Tulee samalla ja käy Aarnion kimppuun). Reino, jos tuo vanha, höyläämätön poroporvari vielä kerran.—

HEIKKI (Tarjoaa hänelle käsivartensa). Kaunis rouvaseni — (hyvin hellästi) soppa jäähtyy.

ELLI (Suutuksissaan). Antakaa minun olla rauhassa.

HEIKKI (Väistyy syrjään).

ELLI (Tarttuu Aarnion käsivarteen ja 'puhuu hänelle). Sopan jonka olet itsellesi keittänyt, minä kyllä pidän sinulle kuumana. (Vetäen Aarnion mukanaan pois). Syömisen jälkeen saat kuulla mielipiteeni, nyt mennään.

HEIKKI (On leikkinyt kääröllä ja heiluttaa sitä nyt suuttuneena ja puhuu). Ehei! Tuo rouva on sentään — (Samalla hajoaa käärö ja kaikki vaatteet putoavat hujan hajan lattialle; huudahtaen). Herranen aika! (Noukkii tavaroita lattialta).

AARNIO (Kääntyy vielä ovelta katsomaan). Mitä sinulla siellä on?

HEIKKI (Näyttää pientä lapsentakkia ja sukkia). Jälkiruokaa perheateriaamme. (Sulloo taskunsa täyteen lapsenvaatteita — oikealta kuuluu lapsen itkua, laulua ja keinuttamista). Voi taivaan talikynttilät! Vielä tässä saa kuulla tavanmukaista ruokamusiikkiakin! (Panee päähänsä lapsen myssyn ja työntää lapsen alushameen povitaskuunsa — Suutuksissaan). Nytpä minä vasta olen oikein onnellinen aviomies!

Esirippu.

KOLMAS NÄYTÖS.

Sama näyttämö.

ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

(HEIKKI istuu pöydän luona vasemmalla, vieressään peitetty kehto.
Pöydällä piirustuslauta, lyijykyniä j.n.e.).

PALVELIJATAR (katselee ulos ikkunasta).

HEIKKI (Piirtää ja vasemmalla jalallaan keinuttaa. Laulaa. [Voidaan laulaa mitä kehtolaulua tahansa.]). »Nuku, nuku nurmilintu» — (Palvelijatlarelle). Eikö eno jo tule?

PALVELIJATAR (Kääntymättä). Ei. Seurue on vielä puutarhan portin luona.

HEIKKI (Laulaa). »Väsy, väsy västäräkki» — (Puhuu). Taivaallista huvia tämä — (Laulaa). »Teeppä pellolle pesäsi.» (Puhuu). Jalkani on aivan turtana. — (Laulaa). »Hangolle havumajasi.» (Puhuu). Ja kun vain hetkeksikään keskeytän, alkaa se huutaa niin kauheasti, että korvat lukkoon menevät.

PALVELIJATAR (Kääntymättä). Autanko minä teitä, herra Tuulispää?

HEIKKI. Taivas varjelkoon! Pysy paikoillasi, minä tuuditan vaikkapa viimeiseen tuomioon asti. Enon pitää oppia tuntemaan onnellisen aviomiehen urotyöt ja huomata, että — minä olen aviomieheksi — (Lapsi huutaa, hän tuudittaa kovemmin ja puhuu suutuksissaan). Älä mörise, mukula! tuo eläimellinen ääni ei sovi niihin pyhiin säveliin jotka nyt hermostoani jännittävät.

PALVELIJATAR. Eno tulee!

HEIKKI. Mene sitten pian pois! Pian!

PALVELIJATAR (Juoksee oikealle).

HEIKKI (Tuudittaa ja laulaa »Nuku, nuku nurmilintu», samalla piirustaen).

PETÄJÄ ja AARNIO (Tulevat keskeltä).

TOINEN KOHTAUS.

Heikki. Petäjä. Aarnio.

PETÄJÄ (Aarniolle) Kuinka ihminen sentään voikin erehtyä! Tehän olette erittäin järkevä mies, ja minä kun olen tähän asti pitänyt teitä tohvelisankarina. Älkää pahastuko.

AARNIO. Älkää olko millännekään, minä olen hyvänahkainen mies.

PETÄJÄ. Mutta vaimonne näyttää minusta —

HEIKKI (Laulaa kovemmin).

PETÄJÄ (Kääntyy ja katsoo häneen). Ah — kas tuolla! (Nauraa).
Onnellinen aviomies. — Kuinka sinusta nyt on tullut lapsenhoitaja?

HEIKKI (Huoaten). Korkeamman käskystä, rakas eno! Rouva toivoo ja mies tottelee. (Hiljaa Aarniolle). Auta minua!

PETÄJÄ. Lorua! Onko tuo nyt miehen työtä?

HEIKKI. Ei, mutta minun täytyy. (Huoaten). Eikö totta, Aarnio?

AARNIO (Huoaten). Kyllä hänen täytyy.

PETÄJÄ. Sinun vaimosi — eihän toki tuo hellä olento —

HEIKKI (Kiireesti). Oi voi, tämä ei sentään ole kaikkein pahinta. Minun täytyy hakata puitakin — ja kun meillä on iso pyykki, — täytyy minun mankeloida ja silittää —

PETÄJÄ. Se ei ole totta!

HEIKKI (Aarniolle, pyytäen). Aarnio —

AARNIO. Minä — minä en kylläkään ole nähnyt sitä, mutta — totta se on.

PETÄJÄ. Voisiko sellainen olla mahdollista?

HEIKKI. Valitettavasti hyvinkin mahdollista! Minä sanon teille, eno, minun vaimoni on —

LAURÅ (Tulee keskeltä).

KOLMAS KOHTAUS.

Edelliset. Laura.

LAURA (Nopeasti). Mikä sinun vaimosi on?

HEIKKI. Koko elämäni onni. (Tuudittaa).

LAURA (Enolle). Siinä hän on oikeassa. (Heikille). Mutta kuinka sinä, ukko kulta, voit poistua luotamme ja ruveta tuudittamaan?

HEIKKI (Toivottoman näköisenä). Sinähän olet käskenyt!

LAURA. Minäkö? Sinä kai näet unta? Nouse ylös.

HEIKKI. Koska välttämättä tahdot — mutta lapsi rupeaa taas huutamaan.
(Nousee ylös).

LAURA. Sitten on Aarnio hyvä ja tuudittaa —

AARNIO. Anteeksi — sitä minä saan tehdä muutenkin tarpeeksi usein — joten —

PETÄJÄ (Aarniolle, joka on hänen vieressään). En tiedä ollenkaan mitä poika tahtoo — hänellähän on maailman paras vaimo. Vielä yksi seikka, eikö teidänkin mielestänne olisi parempi, jos — (Vetäytyy Aarnion kanssa perälle ja puhuu hiljaa hänen kanssaan).

HEIKKI (On tähän asti puhunut Lauran kanssa hiljaa ja kiivaasti, tulee hänen kanssaan nyt ihan etualalle). Nyt minä käsitän teidän pirullisen suunnitelmanne! Mutta minä tulen toimeen omin avuinkin, vaikka koko maailma vastaan potkisi.

LAURA (Hiljaa). Kärsivällisyyttä vain, kyllä tästä hyvä tulee.

HEIKKI. Te olette taluttanut minua jo koko päivän narrin nuorassa.
(Puhuvat hiljaa).

PETÄJÄ ja AARNIO (Tulevat taas esiin).

AARNIO (Hyvin arkana Petäjälle). Ah, te laskette leikkiä!

PETÄJÄ (Aarniolle). En tosiaankaan, saatte kohta nähdä!

AARNIO (Itsekseen). Tästä tulee kaunis juttu!

ELLI (Tulee keskeltä).

NELJÄS KOHTAUS.

Edelliset. Elli. Sitten palvelijatar.

ELLI (Tullen nopeasti). Miksi minun piti jäädä ihan yksin puutarhaan?

AARNIO (Itsekseen). Siinä hän on!

ELLI (Nopeasti). Tehdäänkö minun selkäni takana suunnitelmia?

AARNIO (Itsekseen). Nyt hän on taas oikeassa mielentilassa.

ELLI (Nopeasti ja kiivaasti). Miksi kehto on tuotu tänne?

PETÄJÄ. Mitä se sitten teihin kuuluu, rouva?

ELLI. Mitäkö se minuun kuuluu? (Hyvin ihmeissään). Aarnio!

LAURA (Nopeasti). Minun rakas mieheni tahtoi vähän voimistella, sisko! —

ELLI (Ivallisesti). Pitääkö sitten sinun rakkaan miehesi takia koko talon kääntyä ylösalaisin?

LAURA (Hiljaa Ellille). Sinä unohdat taas —

AARNIO (Hiljaa Ellille). Elliseni, ajattele sentään —

ELLI (Vihaisesti). Suusi kiinni sinä! (Menee oikealle ovelle ja huutaa). Taava!

PETÄJÄ (Menee Heikin ja Lauran väliin). Tämä on sentään liian hullua, ja te annatte sen tapahtua?

HEIKKI. Muutoin hän on niin herttainen olento.

PETÄJÄ. Paholainen hän on! (Lauralle). Jos sinä olisit sellainen, vaatisin minä teitä heti eroamaan. (Menee Aarnion luo).

HEIKKI (Hiljaa Lauralle). Kuulitteko? Meillä on hyvin helppo peli ja te onneton teette sen minulle niin vaikeaksi.

LAURA (Herttaisesti, huoaten). Voinko minä sitten muuta?! (Kääntyy peittääkseen nauruaan).

HEIKKI (Jää hämmästyneenä seisomaan ja tuijottaa Lauraan).

PALVELIJATAR (On sillävälin tullut sisään ja Elli puhuu hänen kanssaan hiljaa vilkkaasti).

ELLI (Palvelijattarelle). Vie kehto sisään!

PALVELIJATAR (Vie kehdon sisään huoneeseen oikealle).

ELLI (Lauralle ja Heikille). Antakaa minun nyt jo olla rauhassa — kärsivällisyyteni on lopussa.

LAURA (Hiljaa). Pianhan viikon päivät kuluu.

HEIKKI (Itsekseen, kulkien kiivaasti ympäri). Nyt on kaikki hukassa!

PETÄJÄ (Aarniolle). Antakaa minun vain toimia. — (Toisille). Kuulkaahan, lapset! Olen tehnyt päätökseni. —- Kuten tiedätte, aioin olla luonanne viikon päivät.

HEIKKI (Puoliääneen). Hyvin hauskaa.

AARNIO (Katsellen yhä vaimoaan). Nyt puhkeaa rajuilma!

PETÄJÄ (Heikille ja Lauralle). Teidän perheonnenne on muuttanut kaikki suunnitelmani.

ELLI (Otsaansa rypistäen Aarniolle). Mitä tästä oikein tulee?

PETÄJÄ. Iloitkaa ja riemuitkaa! Minä poistun Uudestakaarlepyystä kokonaan ja muutan teille.

KAIKKI. Mitä?!

PETÄJÄ (Yhtäaikaa). Ovat kyllä.

HEIKKI (Yhtäaikaa). Herranen aika!

ELLI (Pistävästi). Eikö se sentään kohtaa vaikeuksia?

AARNIO (Itsekseen). Rajuilma lähenee — minä poistun. (Hiipi Ellin takaa keskiovelle).

PETÄJÄ. Ei ensinkään. Minä olen, Luojalle kiitos, oma herrani ja voin tehdä mitä tahdon.

ELLI (Aarniolle, joka on ehtinyt keskiovelle). Mihin aiot, Reino?
(Menee hänen luokseen).

AARNIO. Raittiiseen ilmaan. Täällä on niin kuuma.

ELLI (Tarttuu hänen käteensä ja vetää hänet takaisin). Pysy nyt vain täällä, rakas lapsi. (Ivallisesti). Pitäähän sinunkin kuunnella herra Petäjän nerokasta tuumaa.

PETÄJÄ. Ei teidän, rouva, tarvitse nyrpistää nenäänne niin ivallisesti. Ylipäänsä ei nenänne ole ensinkään kaunis, eikä teille ole eduksi, että kiinnitätte siihen ihmisten huomion.

ELLI. Aina vain parempaa! Ovatko kaikki Uusikaarlepyyläiset yhtä kohteliaita kuin tekin?

PETÄJÄ. Ovat kyllä.

HEIKKI (Hiljaa Ellille). Suokaa anteeksi vanhalle miehelle.

AARNIO (Hiljaa Ellille). Hän ei tiedä, mitä hän puhuu.

PETÄJÄ. Siis — tästä alkäen kuulumme samaan perheeseen ja olemme onnellisia! Eikö totta, rakas Laura? Eikö totta, Heikki? (Ellille). Jos tekin tahdotte elää kanssamme onnellisena, niin olkoon menneeksi mutta teidän pitää muuttua, muuten siitä ei tule'mitään. Minä olen jo kauan ollut pahoillani, kun te sekaannutte kaikkeen ja joka asiassa tahdotte olla määrääjänä. Siitä teidän täytyy luopua. Ellette siihen suostu, niin menkää mihin tahdotte — me emme pakota ketään.

ELLI (Aarniolle). Ei — tämä menee jo liian pitkälle, — tällaista en ainakaan minä voi enää kestää.

PETÄJÄ (Heikille ja Lauralle). Lapset, me tulemme elämään kuin taivaassa! Minä menen nyt kirjoittamaan kaikkein tärkeimmistä asioista asiamiehelleni — ja jään tänne. (Aikoo mennä).

HEIKKI (Pidättää häntä). Mutta, rakas eno, onhan siihen vielä aikaa.

PETÄJÄ. Nopea päätös on hyvä päätös. Siis ei mitään vastaväitteitä, poika. Minä tulen ihan ilosta nuoreksi, kun saan jäädä luoksenne. — (Lauralle). Nukkeni! (Menee nopeasti vasemmalle).

VIIDES KOHTAUS.

Edelliset paitsi Petäjä.

KAIKKI (Katsovat toisiaan hämillään ja vaieten).

HEIKKI (Hetken perästä). No, nyt olemme klikissä. (Nopeasti Lauralle).
Ja se on teidän syynne.

LAURA (Nopeasti). Teidänpäs syynne!

ELLI (Nopeasti Aarniolle). Sinä olet aikaansaanut koko sekasotkun.

AARNIO. Minäkö? Päinvastoin! (Osoittaen Heikkiä). Siinä on sekasotkuneuvos!

HEIKKI (Lauralle). Miksi te olette niin rakastettava?

LAURA. Koska minä olen nuori tyttö.

ELLI (Aarniolle). Miksi sinä luovutit taloutesi hänelle?

AARNIO. Sinun suostumuksellasihan minä —

ELLI (Aarniolle, hyvin kielevästi). Nyt minua kohdellaan kuin viidettä pyörää vaunuissa. Minä olen hellä vaimo ja siedän paljon, mutta mikä on liikaa se on liikaa. Mitävarten sinä olet mies? Sinun velvollisuutesi on suojella minun naisellista arvoani. Toimita eno ja hänen sisarenpoikansa pois vielä tänään, muutoin et enää milloinkaan saa nähdä minua ystävällisenä.

HEIKKI (Lauralle, yhtäaikaa Ellin kanssa). Te olette luvannut pelastaa minut. — Onko tämä pelastamista? — Te salaatte käärmeenluonteenne — tuhotaksenne minut sitä varmemmin. Riitelemisen asemesta suutelette minua. — Onko se säädyllisen nuoren tytön käytöstapaa? Luuletteko, että tuo hätäinen suudelma herätti minussa mieluisan tunteen? Te erehdytte! Muulloin olisin milloin tahansa ottanut sen kiitollisuudella vastaan, mutta nykyisessa asemassani täytyy minun pitää sitä mitättömänä.

LAURA (Heikille, yhtäaikaa Ellin kanssa). Te ette mitenkään voi vaatia, että minä ihan kokonaan peittäisin luonteeni. Muuten kostan vain harmin, jota olette minulle joka päivä tuottanut, ja piinaan teitä siksi, kunnes varmasti tiedän, että olette minusta saanut paremman käsityksen kuin tähän asti. Te olette valinnut minut puolisoksenne ja saatte nyt oppia tuntemaan kaikki onnellisen avioliiton ilot siksi kunnes teidän naisvihanne häviää. Olkaa varma siitä!

PETÄJÄ (Tulee kynä kädessä huoneestaan).

KUUDES KOHTAUS.

Edelliset. Petäjä.

PETÄJÄ (Ovella). Mutta, lapset, tehän meluatte hirveästi. — Ei voi kunnoilisesti kirjoittaa riviäkään.

ELLI (Hiljaa ja nopeasti Heikille). Te toimitatte hänet pois vielä tänään, taikka —

PETÄJÄ (Tulee esiin). Noh! Hiljaa kaikki? Oletteko taas riidelleet!

ELLI (Nopeasti). Kas niin — tämä sisarenpoikanne selittää teille toivomuksemme. (Menee).

PETÄJÄ (Heikille). Sinäkö?

HEIKKI (Vauhdikkaasti). Rakas eno — elämässä löytyy asioita, luonnonilmiöitä, valonheijastuksia. (Itsekseen). Tämä ei käy. (Ääneen, osoittaen Lauraa). Vaimoni selittää teille tarkemmin. (Hiljaa Lauralle). Tehkää mitä tahdotte, minä en enää voi sanoa mitään. (Menee nopeasti pois).

LAURA (Itsekseen). Minun tulee häntä kuitenkin vähän sääli —

PETÄJÄ. Te olette nähtävästi kaikki vähän päästänne pyörällä.

LAURA. Oi ei, eno hyvä, mutta — jos te lupaatte minulle, ettette kiivastu, jos te — (itsekseen) minä en voi pahoittaa vanhan miehen mieltä. Tässä — (osoittaa Aarniota) lankoni ilmoittaa teille kaikki. (Poistuu nopeasti).

PETÄJÄ (Aarniolle). Siis te?

AARNIO (Nolona). Minäkö?

MOLEMMAT (Seisovat vastakkain ja katsovat toisiaan pitkään. Hetken vaitiolo).

PETÄJÄ. No niin, te! Olkaa hyvä.

AARNIO (Itsekseen). Tästä vasta hyvä tulee! (Ääneen). Korkeasti kunnioitettu herra Petäjä — se on — ei. On näyttäytynyt, että — (pyyhkii otsaansa) että sisarenpoikanne lapsi — ei — ei — ei —

PETÄJÄ. No?

AARNIO. Ei ole hänen lapsensa —

PETÄJÄ (Huutaa). Mitä?!

AARNIO (Syrjään, pannen käden suulleen). Herranen aika! (Ääneen). Se tahtoo sanoa, minä en tarkoita todellista, vaan —

PETÄJÄ. No?!

AARNIO. Vaan viime näyttelyssä ollutta maalausta, johon minun täytyi antaa hänelle luonnos.

PETÄJÄ. Ja siinä on koko salaisuus.

AARNIO. Niin.

PETÄJÄ. Ja sitä varten häiritsette minua. Sellaisia asioita! Eihän minua liikuta lapsimaalaukset. (Mene huoneeseensa).

AARNIO. Olin vähällä puhua itseni pussiin. Mutta luulen selviytyneeni verrattain hyvin pelistä.

ELLI ja LAURA (Tulevat oikealta).

SEITSEMÄS KOHTAUS.

Aarnio. Elli. Laura. Heikki.

LAURA (Vielä ovella, rauhoittaen kiihtynyttä Elliä). Rauhoituhan — sinun miehesi on luvannut selvittää tämän asian.

AARNIO. Anteeksi — sitä minä en ole luvannut, se annettiin tehtäväkseni vastoin tahtoani.

ELLI (Vihaisesti Aarniolle) Yhdentekevää, kun vain saavutamme tarkoituksemme. No, mitenkä on? Oletko näyttänyt hänelle tien?

AARNIO. Minä — minun piti juuri alkaa —

ELLI. Tämähän on aivan kuin vaipuisi maan alle!

HEIKKI (Hyvin kiihtyneenä, syöksyy sisään, Lauralle). Onko enolle ilmoitettu?

LAURA. Kysykää rakkaalta langoltani! (Hiipii ulos hänen takaansa).

HEIKKI (Aarniolle). Onko minun kuoIemantuoinioni ällekirjoitettu?

AARNIO. Ah, anna minun olla — (Hiipii ulos).

ELLI (Nopeasti ja vihaisesti). Hanellä ei taas ole ollut rohkeutta. Tuo mies on naula minun ruumisarkkuuni! (Kävelee vihaisesti edestakaisin).

HEIKKI (Seuraten Elliä). Hän ei tiedä mitään. Sitten voin vielä toivoa pelastuvansa. Laura, kun te nyt — (Katsoo ympärilleen). Missä hän on?

ELLI. Poissa. Hän ei enää tahdo olla missään tekemisissä koko asian kanssa.

HEIKKI. Sitten minä olen hukassa!

ELLI. Se on ihan oikein teille. — Reino, minä vaadin nyt vakavasti
(Katsoo ympärilleen). Hänkin poissa!

HEIKKI. Siltä näyttää.

ELLI. Pitkälle hän ei pääse — (Aikoo mennä).

HEIKKI (Pidättää häntä). Minä pyydän, sana vain — (Itsekseen). Valheiden Jumala, auta minua! (Ääneen). Jos te hylkäätte minut, on kaikki hukassa! Teidän täytyy olla liittolaiseni. (Aikoo tarttua hänen käteensä). Oi, ei tuota jääkylmää pohjantähtikatsetta — (Kiihkeän hellästi). Kaikkein suloisin olento —

ELLI (Peräytyen). Oletteko hullu?

HEIKKI. Olen hulluna rakkaudesta! Eikö sydämenne sitten sano teille mitään?

ELLI. Ei, mutta jollette nyt lakkaa —

HEIKKI (Myöskin nopeasti, haaveellisen hellästi). Elli! Minä kunnioitan teitä!

ELLI (Nauraa). Sitä en ole vielä ollenkaan huomannut.

HEIKKI. Koska minä vuosikausia — (tahallaan yhä äänekkäämmin) vuosikausia olen taistellut ystävän velvollisuuksien kanssa, vuosikausia olen tämän särjetyn sydämen hehkua hillinnyt.

ELLI. Tosiaan — hän on hullu. (Aikoo mennä).

HEIKKI (Pidättää häntä). Oi — oi — Elli! — Miksi olette ollut aina niin julma minulle?

ELLI. Koska minä vihaan ja inhoan teitä!

HEIKKI. Minua, lammasta? Miksi?

ELLI. Vielä sitä kysytte? Kun Aarnio maalasi madonnaa ja tahtoi minua malliksi, niin kuka silloin sanoi hänelle, ettei minussa ole mitään madonnamaista?

HEIKKI. Ja sitäkö te muistelette niin kauan?

ELLI. Sellaista loukkausta ei nainen unohda milloinkaan!

HEIKKI (Nopeasti). Kun minä sen sanoin, olin heikkomielinen — olin mustasukkainen, kateellinen. — En tahtonut mitään madonnaa, vaan tahdoin käyttää näitä jumalallisia kasvoja Kleopatranani!

ELLI (Vihaisesti). Äitelyytenne ovat sietämättömiä — (Aikoo mennä).

HEIKKI (Pitäen Elliä kädestä huutaa enon huoneeseen päin). Teidän täytyy tulla omakseni! Teidän täytyy erota Aarniosta!

ELLI (Koettaa irtautua). Olette valmis hullujenhuoneeseen.

HEIKKI. Siksi teidän pitää mennä naimisiin kanssani. Silloin tulen taas järkeväksi. (Pitää lujasti häntä kädestä ja polvistuu hänen eteensä). Minun sylissäni hymyilee teille uusi elämä, (huutaa) sillä minä rakastan teitä! (Suutelee hänen kättänsä).

PETÄJÄ (Tulee vasemmalta).

LAURA (Tulee oikealta).

KAHDEKSAS KOHTAUS.

Edelliset. Petäjä. Laura.

PETÄJÄ (Yhtäaikaa. Ovella). Ohoh!

LAURA (Yhtäaikaa. Ovella). Eipä hullumpaa!

ELLI (Kiukuissaan, huomaamatta enoa). No, odottakaapas vain! (Kiiruhtaa pois keskeltä).

HEIKKI (Katsoen hänen jälkeensä). Kunnes tulette takaisin? Varsin mielelläni.

LAURA (Nyyhkyttäen). Uskoton!

LAURA (Nyyhkyttäen). Uskoton!

HEIKKI (Nousee vitkaan ylös ja on olevinaan hämillään). Tunteeni ovat ilmaisseet minut. (Petäjälle). Te tiedätte salaisuuteni. — Ah! (Hiljaa ja nopeasti Lauralle). Jos vielä vitkastelette pelastamasta minua, on teillä tiikerin sydän! — (Ääneen). Pois — pois — (Tarttuu nenäliinaansa). Ilmaa — jääkää hyvästi! (Pitää nenäliinaa silmillään ja syöksyy ulos keskeltä).

YHDEKSÄS KOHTAUS.

Petäjä. Laura. Myöhemmin Heikki kuunnellen keskiovella.

PETÄJÄ (Huutaa). Seis, tynjäntoimittaja!

LAURA (Nyyhkyttäen). Antakaa hänen olla. — Minä raukka — onneton vaimo — kuinka hän voikin minua — niin — pettää — (Alkaa itkeä). Uskollista sydäntäni — niin loukata!

PETÄJÄ. Ennen kuulumatonta! Mutta se kostetaan.

HEIKKI (Näkyy keskiovella).

LAURA (Lakkaa äkkiä itkemästä, aivan toiselela äänellä nopeasti). Tämä ei sentään ole minulle odottamatonta. (Nyyhkyttäen). Hän ei ole minua milloinkaan rakastanut.

PETÄJÄ. Mutta sinähän sanoit minulle kuitenkin vielä ennen päivällistä —

LAURA. Minä en tahtonut teille heti — ensi hetkenä — ilmoittaa onnettomuuttani — mutta nyf — minä en — enää voi vaieta. (Nyyhkyttää yhä kiivaammin). Niin, eno — meidän avioliittomme — on maailman onnettomin. (Nopeasti, ihan tukahtuneella äänellä). Minä en kestä enää! (Vaipuu enon syliin).

HEIKKI (Itsekseen). Ihana olento! (Hiipii sisään ja piiloutuu uuninvarjostimen taa).

PETÄJÄ (Rupeaa myös nyyhkyttämään). Minä olen kuin ukkosen lyömä!

LAURA. Hän on jo kauan rakastanut — minun siskoani.

PETÄJÄ. Tuo turkkilainen!

LAURA. Ja sisko — rakastaa häntä myös.

PETÄJÄ. Sehän on vastoin kaikkea säädyllisyyttä. Tässä täytyy nähtävästi ruveta ankariin toimenpiteisiin.

LAURA (Nyyhkyttäen). Ah niin — tehkää se ilo minulle.

PETÄJÄ. Ja mitä mies, Aarnio, sanoo sellaisesta sekasotkusta

LAURA. Hän on — hyväntahtoinen nahjus — tohvelisari —

PETÄJÄ. No, maltapas vain, kyllä minä sen silmät auki saan! Tuossa paikassa on tämä ampiaispesä rikottu. — Tämän kommunistisen elämän täytyy loppua. Koko joukko ulos talosta ja poika ensiksi. — Rauhoitu, käpyseni! Tulet olemaan tyytyväinen minuun. (Rientää pois keskeltä).

KYMMENES KOHTAUS.

Heikki, Laura.

HEIKKI (Tulee esiin). Hyvä. Erittäin hyvä! Jatkakaa vain sillä tavalla.'

LAURA. Mutta sanokaa minulle ennen kaikkea, miten herran tähden keksitte niin hullun tuuman, että teitte sisarelleni rakkaudentunnustuksen. Pilaatte vain asiaanne yhä enemmän.

HEIKKI. Sitähän minä tahdonkin — kun te jätitte minut pulaan. Mutta jos te nyt vielä näytätte tusinan pikkupiruja ja vaaditte eroa, tai — niin, sehän on vielä parempi! Mitenkä olisi, jos kostoksi pitäisitte suhdetta Aarnion kanssa?

LAURA. Mutta mitenkä olisi, jos minä enon tähden antaisin uskottomuutenne anteeksi?

HEIKKI (Nopeasti). Sitä ette saa tehdä!

LAURA. Ja jos minä sittenkin olisin niin jalomielinen?

HEIKKI. Silloin — silloin ammun itseni!

LAURA. Vielä mitä!

HEIKKI. Varmasti! Olen jo ostanut revolverinkin.

LAURA (Lempeästi). Heikki —

HEIKKI (Kylmästi). Mitä haluatte?

LAURA (Ojentaa hänelle kätensä). Te olette suuri velikulta.

HEIKKI. Kiitoksia paljon.

LAURA (Lempeästi). Mutta minun tulee teitä sääli.

HEIKKI. Kiitoksia vain hyväntahtoisesta osanotostanne.

LAURA. Te ette saa ampua itseänne.

HEIKKI. Varsin ihmisrakkaasti sanottu.

LAURA. Kuitenkin täytyy minun enon tähden antaa teille anteeksi.

HEIKKI. Silloin tapatte minut ja minä syytän teitä Korkeimman edessä viattomasta verestäni! Muistakaa sitäpaitsi sopimustamme ja voimassa olevaa rikoslakia.

LAURA (Katsoo hellästi, lempeällä äänellä). Ah — miten vähän te sentään tunnette nuoren tytön sydäntä. — (Kääntyy kainosti pois).

HEIKKI (Katsoo häneen pitkään). Tuo lempeä ääni ja tuo hellä katse — (Tarttuu hänen käteensä). Laura — totisesti — minä alan tulla päästäni pyörälle — mitä aiotte tehdä minulle?

LAURA (Arasti ja hiljaa). En mitään.

HEIKKI. Miksi sitten puristatte kättäni?

LAURA (Vetää pois kätensä ollen olevinaan hämillään). Teinkö niin?

HEIKKI. Ihan varmaan! Kaksi kertaa!

LAURA (Nopeasti). Se oli vain sattuma. Muuten pitää minun sanoa teille — (lempeämmin) kuten olen tullut valeavioIntostamme huomaamaan, että — (Vaikenee kainona).

HEIKKI. No?

LAURA (Lempeästi ja hiljaa, melkein kuiskaten). Että te, vastoin luuloani, sovitte erittäin hyvin aviomieheksi. (Katsoo häpeissään maahan ja hypistelee pukuansa).

HEIKKI (Katsoo häneen hetken ihan hämmentyneenä, sitten kääntyy hänestä pois ja puhuu syrjään). Nyt taivas halkeaa ja maa kääntyy ylösalaisin.

LAURA (Heti Heikin käännyttyä ojentautuu ylpeästi ja uhkaa häntä sormellaan, vetäytyy sitten hitaasti ovelle oikealla, katsoo taas heti Heikin häneen käännyttyä kainosti alas. Päästyään ovelle, katsoo hän vielä Heikkiin ystävällisesti, pelästyy sitten äkkiä ja kuiskaa hiljaa: »Ah!» jonka jälkeen poistuu).

YHDESTOISTA KOHTAUS.

Heikki yksin.

HEIKKI. Taivas on nähtävästi päättänyt kerta kaikkiaan syöstä minut turmioon. — Tyttö on rakastunut minuun! Nyt on siis onnettomuuteni täydellinen. — Hän ei päästä minua enää kynsistään. Oi voi, niitä naisia, niitä naisia! (Rauhallisemmin). Mutta eihän tästä sentään oikeastaan kannata olla pahoillaan — (Menee kuvastimen luo). Minä olen pulska poika ja hän — kun katsoo häntä tarkemmin, ei ole ensinkään hullumman näköinen. Sen lisäksi on hän hyvin tarmokas — hän suutelee hyvin — ja itkee mainiosti. — Erinomaisia ominaisuuksia kaikki ja hyvänä vaihteluna avioliitossa. Mutta — sehän on kaikki teeskentelyä. Minä — naimisiin — ja vielä hänen kanssaan? Ei kuuna päivänä.

ELLI (Tulee keskeltä).

KAHDESTOISTA KOHTAUS.

Elli. Heikki.

HEIKKI (Kiiruhtaa Ellin luo ja tarttuu hänen käteensä). Kaunis rouva, suokaa minulle anteeksi, että minä äskettäin —

ELLI (Vihaisesti). Antakaa minun olla! Pois läheltäni! Kylläpä te olette laittanut kauniita juttuja, mutta ne saatte vielä maksaa! (Menee nopeasti samaan huoneeseen kuin Laura).

HEIKKI. Ukkosilma joka taholla! (Katsoo puutarhaan). Tuolla tulee eno ja Aarnio. — Minä riennän naisten luo. Heidän täytyy auttaa, niin, vaikka minun siitä hyvästä pitäisi tulla turkkilaiseksi — ja naida molemmat! (Rientää Ellin jälkeen).

AARNIO ja PETÄJÄ (Tulevat puutarhasta).

KOLMASTOISTA KOHTAUS.

Aarnio. Petäjä. Elli.

PETÄJÄ. Nähkääs nyt! Vaimonne ei ole täälläkään. Hän pakenee teitä.

AARNIO. Ensi kertaa elämässään.

PETÄJÄ. Koska hänellä ei ole hyvä omatunto.

AARNIO. Siltä minustakin näyttää.

PETÄJÄ (Yhä kiivaammin). Tällä samalla paikalla oli Heikki hänen jalkojensa juuressa ja huusi, että hän on onnellisin kaikista kuolevaisista.

AARNIO. Sita minä en usko.

PETÄJÄ. Laura raukkakin tunnusti minulle, että teidän vaimonne ja minun sisarenpoikani välillä on jo kauan ollut hellä suhde.

AARNIO. Hän on laskenut leikkiä.

PETÄJÄ. Laskenutko leikkiä — kyyneleet silmissä?

AARNIO (Ihmetellen). Itkikö hän? Kuulkaahan — lopultakin on asiassa jotakin perää?

PETÄJÄ. Tietysti on! Joko nyt vihdoinkin alatte sulaa tuosta jäätymistilastanne ja vähäisen lämmetä?

AARNIO (Rauhallisesti). En. — Minä mietin ensin asiaa perinpohjin. (Syrjään). Nyt minä sentään valmistan itselleni pienen huvin. (Menee ylpeästi vasemmalle. Samassa näkyy Elli oikealla).

ELLI (Huutaa ovelta). Reino, tulehan tänne!

AARNIO (Seisoo vasemmanpuolisella ovella). Pois! Minulla ei ole enää mitään tekemistä sinun kanssasi! (Menee pois, paiskoa oven kiinni ja lukitsee sen sisäpuolelta).

ELLI (Menee ovelle). Mikä häneen on mennyt? — (Ovella). Lukossa?
(Kääntyy Petäjään). Mitä tämä merkitsee?

PETÄJÄ. Niin rangaistaan uskottomia vaimoja.

ELLI. Herra Petäjä, olkaahan nyt siivolla! Tämä kohtelu menee jo yli rajojen! Ja nyt minä sanon teille, ettei sisareni ensinkään ole sisarenpoikanne kanssa —

LAURA ja HEIKKI (Ovat Ellin puhuessa tulleet oikealta ja tulevat nyt nopeasti esiin).

NELJÄSTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Laura ja Heikki.

LAURA (Keskeyttää nopeasti Ellin). — enää epäsovussa, vaan on jalomielisesti antanut anteeksi.

PETÄJÄ. Mitä?!

ELLI (Melkein yhtäaikaa). Salli minun nyt puhua —

LAURA (Melkein yhtäaikaa. Vetää Ellin syrjään). Olehan vaiti nyt!

HEIKKI. Niin, rakas eno, me olemme —

PETÄJÄ. Mene pois näkyvistäni!

LAURA (Ellille). Hillitse itsesi! (Petäjälle). Eno, älkää olko vihainen, kaikki voi vielä tulla hyväksi.

PETÄJÄ. Luuletko niin?

LAURA (On tarttunut Ellin ja Heikin käteen). Eksyneet palaavat taas katuvaisina takaisin velvollisuuksiinsa.

ELLI (Kiireesti). Kuka tässä on eksynyt?

LAURA (Kuiskaa). Olehan nyt hiljaa! (Ääneen). Eno, ottakaa sisarenpoikanne taas armoihinne, minä olen antanut hänelle anteeksi. Tule, sisko!

ELLI. Ei, minun pitää ensin —

LAURA (Hiljaa, vetäen pois Elliä). Tule nyt vain — olet varmasti tyytyväinen minuun. (Menee Ellin kanssa keskeltä. Mennessään Heikille). Tehkää nyt, kuten teille sanoin.

HEIKKI (Itsekseen). Herra tietää, mitä hänellä taas on mielessä.
Varmaankaan ei mitään hyvää.

VIIDESTOISTA KOHTAUS.

Petäjä. Heikki.

HEIKKI (Seisoo kädet ristissä Petäjän edessä).

PETÄJÄ (Panee kädet lanteilleen ja katsoo häneen kysyvästi). nO, patruuna? Onko sinunlaisesi mies ansainnut sellaista vaimoa?

HEIKKI. Oikeastaan — ei! Mutta todellisuudessa — kyllä!

PETÄJÄ. Hän antaa anteeksi. Voiko menetellä jalomielisemmin?

HEIKKI. Ei korppi korpin simää noki.

PETÄJÄ. Mitä sillä tarkoitat?

HEIKKI. Pitää yleensä koettaa peittää sellaisia toisen vikoja, joita itsellään on yllinkyllin.

PETÄJÄ. Oletko suunniltasi?

HEIKKI. Onhan minulla silmät päässä.

PETÄJÄ. Älä ylvästele! Olethan aina ollut lyhytnäköinen.

HEIKKI. Vaimoni sallii selkäni takana liehakoida itseään.

PETÄJÄ. Se ei ole totta! (Hoksaten äkkiä). Se tahtoo sanoa — ihailijoita hänellä kyllä on.

HEIKKI (Riemuiten). Nähkääs nyt!

PETÄJÄ. Sen hän on itse sanonut minulle, mutta hän on antanut kaikille matkapassit.

HEIKKI. Paljaita kujeita.

PETÄJÄ (Yhä innostuneemmasti). Mutta hienoja kujeita. Tässä näet hänen viattomuutensa todisteet. (Ottaa Lauralta saamansa kirjeet esiin). Kas tässä! Kolmelle narrille, jotka pyrkivät hänen suosioonsa. Hän salasi tämän asian sinulta, ettet harmistuisi.

HEIKKI (Sieppaa kirjeet ja avaa ne).

PETÄJÄ. Oletko sinä ihan villi? Kuinka saatat siveälle vaimollesi sellaista häpeää —

HEIKKI (Keskeyttää). Erinomaisen siveä! Kuulkaahan vain: (Lukee).
»Ylioppilas Nenonen. — Huomenna iltapäivällä kello 4 Kaivopuistossa.
Teidän X.»

PETÄJÄ. Mitä?! (Ottaa kirjeen ja lukee).

HEIKKI (Lukee toisia kirjeitä). Kauppapalvelija Kukkoselle, ja samoin luutnantti Kannusvuorelle.

PETÄJÄ (Silmäilee kirjeitä). Olen kuin pilvistä pudonnut!

HEIKKI. Ja minä tahtoisin lentää ilmassa!

PETÄJÄ. Tämähän on pakanallista elämää! Mies uskoton, vaimo; käly uskoton — koko konkkaronki uskottomia! Minä olen aivan suunniltani —

HEIKKI. Ja entä minä?!

PETÄJÄ. Sinulla ei ole mitään aihetta. Sinähän olet kostanut. Ihmeellinen avioliitto! Erakko sinusta olisi pitänyt tulla, mutta ei aviomiestä!

HEIKKI. Todellakin! Niin, minäpä vasta olen onnellinen aviomies!
(Ikkunan luona). Haa — tuolla hän hiipii puutarhassa.

PETÄJÄ (Menee ikkunan luo). Kuka?

HEIKKI. Minun siveä puolisoni.

PETÄJÄ. Hän viittaa. Miehen hattu näkyy.

HEIKKI. Eno, kirkkaassa päivänvalossa rakkaudentunnustus!

PETÄJÄ. Ethän sinäkään siihen yötä valinnut.

HEIKKI. Hän pistää kätensä aidan läpi —

PETÄJÄ. Ja ottaa kirjeen.

HEIKKI. Eno, mitä nyt sanotte?

PETÄJÄ. Semmoinen ihminen ajetaan pois talosta!

HEIKKI. Nyt on käly hänen seurassaan — he tulevat tänne. Pian, eno, mennään piiloon.

MOLEMMAT (Rientävät uuninvarjostimen taa).

KUUDESTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Palvelijatar. Sitten Laura ja Elli.

PALVELIJATAR (Ovella, katselee ympärilleen, huutaa taakseen). Tie on vapaa!

LAURA (Tulee Ellin kanssa). Eikö kukaan ole nähnyt meitä?

PALVELIJATAR. Ei kukaan! (Hiljaa, viittaa varjostimeen). Molemmat ovat tuolla.

LAURA (Nauraa). Minä tiedän. (Ellille). Onko uteliaisuutesi nyt tyydytetty?

ELLI. Kyllä, sisko, ja minä iloitsen suuresti, että (nauraa) että sinun herra puolisoasi on niin perinpohjin petkutettu. Onnittelen sinua uuden valloituksesi johdosta. (Menee nopeasti oikealle).

HEIKKI (Enolle). Tuo on samassa liitossa hänen kanssaan.

PETÄJÄ. Hänet ajetaan pois!

LAURA (Palvelijattarelle). Hän tulee kohta takaisin, ja heti kun näette hänet, antakaa minulle sovittu merkki.

HEIKKI. Tuokin on mukana juonessa.

PETÄJÄ. Samoin pois talosta!

LAURA. Mutta varovasti, hyvä Taava! — Mieheni — ymmärrättehän? (Katsoo varjostimeen). Mieheni ei saa tietää mitään.

PALVELIJATAR. Miehenne? (Nauraa). Hihihihi! Ymmärrän! (Hykertäen käsiään menee nauraen ulos).

HEIKKI. Minulle nauretaankin!

PETÄJÄ. Piika riivattu!

LAURA (Varjostimeen päin hyvin kovasti). Ah, kuinka olen tyytyväinen nyt!

HEIKKI (Tulee kiireesti esiin). Vai niin?!

LAURA (On hämmästyvinään). Jesus — sinäkö täällä? Piilossa?

HEIKKI. Niin, piilossa! (Hiljaa). Eno myös —

LAURA (Hiljaa). Minä tiedän.

HEIKKI. No, rouvaseni, miksi niin äkkiä vaikenitte?

LAURA. Herraseni, tuollaisella äänellä —

HEIKKI. Vai niin? Tähän saakka se on ollutkin kuin musiikkia, mutta tästä alkaen se muuttuu ukkosen jyrinäksi.

LAURA. Minä en pidä sellaisesta äänestä ja senvuoksi poistun.

HEIKKI. Seis! (Näyttää hänelle kirjeet). Tunnetteko näitä kirjeitä?

LAURA. Herra varjele! Onko eno —?

HEIKKI. Kyllä on! Sinä viekas, kavala vaimo!

LAURA. Rakas mieheni —

HEIKKI. Sitä sanaa ette saa enää käyttää! Nyt olette paljastettu. Kuka tuo aidan luona seisova hattumekka oh?

LAURA (Teeskennellen arkuutta). Sinä siis olet nähnyt hänet?

HEIKKI. Niin, ja — eno myöskin! — Tänne kirjelippu!

LAURA. Ei milloinkaan!

HEIKKI. Te kieltäydytte? Hyvä! Sitten saa asia mennä laillista tietään.

LAURA. Siitä olisi teille hyvin ikävät seuraukset.

PETÄJÄ (Varjostimen takaa). Ahaa!

LAURA. Tehän ensin rikoitte avioliittouskollisuuden. Te häikäilemättä liehakoitte siskoani ihan silmäini edessä — ja minä vaikenin, koska en tahtonut julkista häväistystä. Nyt, kun minua on petetty, tunnustan avomielisesti, että rakastan toista enkä teitä.

HEIKKI (Huutaa). Haa! (Hiljaa Lauralle). Oikein hyvä!

LAURA. En ole teitä ikinä rakastanut. Seuratkaa vain minun esimerkkiäni. Kumpikin kulkee omaa tietään huolimatta toisesta. Tällainen on sitäpaitsi nykyjään suuressa maailmassa hyvin tavallista. (Kevyesti, hieman kevytmielisesti). Mutta eihän meidän sen takia tarvitse erota. Voimmehan olla olevinamme onnellinen aviopari — ja miltä se meistä itsestämme tuntuu, sitä ei maailman tarvitse ollenkaan tietää.

PETÄJÄ (Tulee esiin). Ohoh, nuohan ovat roskamaisia periaatteita!

LAURA (Pelästyvinään). Tekin täällä?

PETÄJÄ. Niin, minä myös! Onko tämä se äskeinen lempeä, rakastettava perheenemäntä ja siveä puoliso? Niinkö poljetaan kristikunnan ja kunniantunnon vaatimukset jalkoihin? (Heikille). Sinä aiot mennä oikealle (Lauralle) ja sinä tähdot vasemmalle. Hyi! Niinkö hienossa maailmassa tanssitaan. Sitten kiitän Luojaani, että kuulun karkeampaan kansanluokkaan, jossa eivät nämä tanssit ole muodissa. Tanssikaa, tanssikaa vain! Mutta minä soitan tanssiinne säveltä, joka heti alussa saa teidät pois toisistanne! Erota teidän pitää!

HEIKKI (Iloisesti itsekseen). Jo valkenee.

LAURA. Erotako?

PETÄJÄ. Mahdollisimman pian! Sillä teidän aatteittenne mukaan on sovinto mahdoton.

LAURA. Mutta — rakas eno —

PETÄJÄ. Sinua minä halveksin — (Heikille) ja sinulta minä väännän niskat nurin.

AARNIO (Tulee miekka kädessä vasemmalta).

SEITSEMÄSTOISTA KOHTAUS.

Edelliset. Aarnio. Sitten Elli.

AARNIO. Antakaa hänen vielä vähän aikaa elää — minun täytyy ensin saada hyvitystä.

HEIKKI ja LAURA (nauravat). Aernl», mitä hittoa tämä merkitsee?

PETÄJÄ (Poissa suunniltaan). Mitä? Voitteko te vielä nauraa?

AARNIO (Heiluttaa miekkaansa). Kaksintaisteluun!

ELLI (Tulee oikealta). Mutta Reino, minkä näköinen sinä olet?

AARNIO. Anna minun olla! Minä olen nyt Achilles, Roland! (Tekee miekkailuliikkeitä).

LAURA (Puoliääneen Heikille, tukahduttaen nauruaan). Minun täytyy nauraa — vaikka kuolisin!

PETÄJÄ (Lauralle). Naura vain, itku tulee kyllä perästä. Tunnustithan äsken, että rakastat toista etkä (osoittaen Heikkiä) häntä?

LAURA. Aivan niin!

PETÄJÄ (Tarttuu Heikkiin). Olethan sanonut, että sinä tuon kanssa —
(Osoittaa Elliä).

AARNIO (Keskeyttää). Antakaahan olla — tämä on minun asiani! (Tarttuu Heikkiin). Oletko sinä voinut otaksua, että vaimoni on rakastunut sinuun?

HEIKKI. Tottakai.

ELLI (Vihaisesti). Mitä? Herra Tuulispää, oletteko te uskaltanut —

PETÄJÄ (Ellille). Älkäähän nyt teeskennelkö siveyttä tekään.

AARNIO. Kaksintaisteluun!

PETÄJÄ. Niin, kaksintaisteluun! Kaikki! Kaikki! (Osoittaa Lauraa). Tuo ei kelpaa mihinkään. — (Osoittaa Heikkiä). Tuo ei kelpaa mihinkään. (Osoittaa Elliä). Ja tuo vasta ei kelpaa yhtään mihinkään! Tänään vielä tehdään erohakemus. (Lauralle). Mene sinä omaa tietäsi, (osoittaa Heikkiä) tuon ohjaan minä toiselle tielle. (Heikille). Sinut lähetetään pikatavarana Uuteenkaarlepyyhyn, sillä sen verran olen päässyt selville, ettet sinä kelpaa aviomieheksi.

AARNIO. Herra varjele! Eihän hän olekaan mikään aviomies.

PETÄJÄ. Mitä?!

HEIKKI. Niin juuri, eno, semmoinen minä en tosiaankaan vie ä ole.

PETÄJÄ. Mitä tämä taas merkitsee?

HEIKKI. Me emme ole ensinkään naimisissa.

PETÄJÄ. Ettekö? Te olette siis pitäneet minua pilkkana

HEIKKI. Hätä keinon keksii. Eno — minulla oli velkoja — ja kun ei ollut mitään muuta keinoa rahan saamiseksi, niin keksin itselleni vaimon.

PETÄJÄ. Entä lapsi?

HEIKKI. Niin — lapsi! Anteeksi, rakas eno.

PETÄJÄ. Hirtehinen! (Ellille). Mutta tuo suloinen lapsukainen —

ELLI. Se on minun!

PETÄJÄ. Tuo lurjus! Kylläpä hän on saattanut minut aika pulmaan.

HEIKKI. Mutta tällaista minä en tee enää milloinkaan.

ELLI (Aarniolle). Pane pois miekkasi, Reino. (Aarnio tottelee vitkastellen ja keskustelun jatkuessa).

LAURA (Petäjälle, silittäen hänen poskiaan). Antakaa hänelle anteeksi, eno kulta —

PETÄJÄ. Ah, mene pois, velho!

LAURA (Kuten ennen). Hän on kyllä kauhean kevytmielinen, mutta hänellä on oikein hyvä sydän.

ELLI (Silittää toiselta puolelta hänen poskeaan). Minäkin tahdon olla jalomielinen ja unohtaa kaikki.

PETÄJÄ. Hitto vie, eihän noita liehakoivia kissoja voi vastustaa. — (Heikille). Sinä lurjus — mutta mitä minä muutakaan voin tehdä kuin näyttää iloiselta kaikesta huolimatta ja nauraa koko ilveilylle —

HEIKKI. Monet kiitokset, rakas eno!

PETÄJÄ (Lauralle). Mutta ikävä minusta on, ettette ole sisarenipojan vaimo.

HEIKKI. Eno, mitä ei ole, siksi voi vielä tulla!

PETÄJÄ (Myhäillen). Niinkö luulet?

HEIKKI (Lauralle). Sydämeni tonttu! Te olette näytellyt vaimoni osaa niin mainiosti, että haluaisin teidän esittävän sitä todellisuudessakin.

ELLI ja LAURA (Yhtäaikaa). Oi voi!

HEIKKI. Tunnustan olevani voitettu. Tarjoan siis teille sydämeni ja käteni.

AARNIO. Enkö sitä jo sanonut? Leikistä tulee tosi.

LAURA (Vakavasti). Ja todesta leikki.

AARNIO, PETÄJÄ ja HEIKKI. Kuinka niin?

LAURA (Heikille). Rakas paholainen! Luottamuksenne on minulle suuri kunnia — (Palvelijatar näyttäytyy ulko-ovella, antaa merkin Lauralle). Mutta te tulette liian myöhään

ELLI (Aarniolle). Näätkö nyt!

LAURA. Minut on jo toinen saanut omakseen.

HEIKKI (Nolona). Kuka sitten?

LAURA. Huomasittehan miehen hatun puutarha-aidan luona. Eilen asia ratkaistiin. Tässä kihlakortti. (Antaa Heikille).

HEIKKI (Lukee). »Kihloissa: Laura Kotivuori ja varatuomari Merimaa.» —
Kylläpä minä olen aika hölmö. (Pudottaa kortin).

AARNIO (Ellille). Ja minä en ole tietänyt asiasta mitään.

ELLI. Pitääkö sinun sitten kaikki tietää?

LAURA (Palvelijattarelle). Odottaako hän? (Palvelijatar nyökäyttää päätään). Pyydä tulemaan puutarhaan. (Palvelijatar poistuu).

HEIKKI (Lauralle). Tonttu, tämä kaikki on pilaa.

LAURA. Katsokaa tuonne, paholainen. (Osoittaa puutarhaan). Siinähän näette. — Sulhaseni odottaa. (Kiiruhtaa puutarhaan).

ELLI. Tule, Reino! (Menee puutarhaan Aarnion kanssa, joka jo aikaisemmin on pannut pois miekkansa). Pitäähän meidän tervehtiä uutta lankoamme.

PETÄJÄ (Näyttää Heikille pitkää nenää). Ähäh, lurjus! Siinä sait rangaistuksesi ja hullutuksistasi palkan. (Osoittaa puutarhaan). Katsohan, noin hyvin sinullekin olisi voinut käydä.

HEIKKI. Mitäpä siitä, eno! Suon kernaasti heille sen onnen. Mutta (osoittaa sulhasta) katsellaanhan nyt, mitä tuo mies vuoden kuluttua siitä asiasta arvelee.

LOPPU.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN AVIOMIES ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ONNELLINEN AVIOMIES

- HENKILÖT:

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

- TOINEN KOHTAUS.

- KOLMAS KOHTAUS.

- NELJÄS KOHTAUS.

- VIIDES KOHTAUS.

- KUUDES KOHTAUS.

- SEITSEMÄS KOHTAUS.

- KAHDEKSAS KOHTAUS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

- TOINEN KOHTAUS.

- KOLMAS KOHTAUS.

- NELJÄS KOHTAUS.

- VIIDES KOHTAUS.

- KUUDES KOHTAUS.

- SEITSEMÄS KOHTAUS.

- KAHDEKSAS KOHTAUS.

- YHDEKSÄS KOHTAUS.

- KYMMENES KOHTAUS.

- YHDESTOISTA KOHTAUS.

- KAHDESTOISTA KOHTAUS.

- KOLMASTOISTA KOHTAUS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- ENSIMMÄINEN KOHTAUS.

- TOINEN KOHTAUS.

- KOLMAS KOHTAUS.

- NELJÄS KOHTAUS.

- VIIDES KOHTAUS.

- KUUDES KOHTAUS.

- SEITSEMÄS KOHTAUS.

- KAHDEKSAS KOHTAUS.

- YHDEKSÄS KOHTAUS.

- KYMMENES KOHTAUS.

- YHDESTOISTA KOHTAUS.

- KAHDESTOISTA KOHTAUS.

- KOLMASTOISTA KOHTAUS.

- NELJÄSTOISTA KOHTAUS.

- VIIDESTOISTA KOHTAUS.

- KUUDESTOISTA KOHTAUS.

- SEITSEMÄSTOISTA KOHTAUS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE