The Project Gutenberg eBook of Kynäelmiä III

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kynäelmiä III

Runosommitelmia

Author: Kaarlo Hemmo

Release date: November 13, 2025 [eBook #77227]

Language: Finnish

Original publication: Pori: Gust. Ronelius, 1909

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77227

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KYNÄELMIÄ III ***

language: Finnish

KYNÄELMIÄ III

Runosommitelmia

Kyhäillyt

KAARLO HEMMO

Porissa, Gust. Ronelius, 1909.

SISÄLLYS:

Runottarelle.

I. ISÄNMAA JA KANSALLISUUS.

Siitä sulonsa on saanut Suomi.

Työ ja rakkaus isänmaalle.

Isänmaan sairastaessa.

Elää ainiaan.

Kuokkalan kyyditsijä kertoi.

Katajainen kansani olkoon.

Ihmeellinen uneni.

II. TUNNELMIA, TUUMAILUJA, MUISTELMIA YNNÄ MUUTA.

Äitiäni muistellessa.

Ah, jos puhdistaisi.

Elo moinen onnen luo.

Huviretkellä.

Käyttämätön ei kulu.

Hänelle.

Matkamuistelma.

Keskeytyneen matkan muistoksi.

Nuor' on sydämein.

Hiljaa.

Sua katselen vaan.

Runoilija armaalleen.

Vietä häät.

Poimi helmi, säästä kukka.

Hyvästellessä.

III. RAITTIUS.

Tuomo Tuopin jouluviinat.

IV. LAPSIEN PIIRISTÄ.

Poikaviikarien sukkeluutta.

Kuinka pässi pikku Paavon lukutyöhön taivutteli.

Pörrö-Pekka.

V. TILAPÄISIÄ.

Jäälle urheilemaan.

Merimiehen pojan uni.

Ystävälleni J.H. Erkolle.

Runo Rauman rautatieriemuun.

Nähtyäni "Rykmentin tyttären".

Eräissä laulajaisissa.

Nimipäivinä I. (A:lle). II. (O:lle).

Tirehtööri Edvin Kaslin'ille.

Tervehdys Rauman V.P.K:n uuden talon vihkiäisiin.

Eläköön yksimielisyys.

VI. YHTÄ, TOISTA, KAIKENMOISTA.

"Viinat alas!"

Eräästä puoluemiehestä.

Matkakumppani.

Uupumisen syy.

Turhaa parjausta.

Ei ole yksinkertainen.

Esikuva.

Vanhanpojan iltahuokaus.

"Elä, armas lukijani,

Hae sommitelmistani

Runon hurmaa lain".

Runottarelle.

Ihanteiden ilmapiiri,

Laaja laidun aattehien

Armahani on asunto,

Kotipaikka korkeainen.

Siellä sinervän sisällä,

Ikiauvon auterissa,

Kajastuksen kainalossa,

Runohohtehen helossa,

Leijut lempeni esine.

Maassa mulla on majani,

Alahalla aivan täällä,

Josta sinne siivetöntä

Korke'uden karkeloihin

Liekuta ei ilmanliekka,

Vaikka aina aatokseni,

Poven hehku polttavainen

Kauas nousta kaihoaapi,

Ylä-ilmojen iloihin.

Mutta vaivun voimatonna

Alas maasta aattehien

Auvosielun armahani,

Kaivattuni kaukomielen

Kera kaunokantelonsa

Hälvetessä, häipyessä

Kudoksihin kultapilven,

Sekä soittelon sorean,

Helkähdyksen hellänvienon

Lakatessa tenhovaisen

Sävelillä sielussani

Hyväellen hiipomasta…

Minä haavemainingissa

Herkyn herkkämieliseksi,

Että sydän sylkähtääpi

Moisen tunnun tunnelmissa,

Kuin jos oisi kuulumassa

Kaiku ihmehen ihana,

Lumosoitto samanlainen,

Jota rai’utti Runotar

Kaunokieli kantelolla,

Jopa ukkosen jyryssä,

Pauanteisen pauhinassa,

Kevättuulen tuoksinassa,

Ailakoissa suvi-aallon,

Linnun lempilaulelossa,

Huojunnassa honkametsän,

Puhelussa lehtipuitten,

Kuohuloissa koskienkin,

Vilinässä virran vienon —

Silloin innon itsessäni,

Pyhän tunnen pyrkimyksen

Sävel saada toistetuksi,

Joka soipi sielussani,

Sydämessä sylkyttääpi:

Pauanteisen pauhinalla

Manajaisin mullan alle,

Vuorten rautaisten rakohon

Orjahengen heimostani,

Pahan kaiken kansastani,

Nuoret, vanhat nostattaisin

Isänmaalle mairetöihin,

Riidat kaikki karkottaisin,

Kyyditseisin itsekkyyden

Myrsky-ilmojen mukahan.

Kevättuulosten kerällä

Sulolahjat Suomellemme

Kallihimmat kanteleisin.

Ikitaimen ihmisyyden

Inehmoihin istuttaisin.

Kesä-onnen kestäväisen

Tänne saattaisin sylissä

Armahaisen suvi-aallon.

Linnun lempilaulelosta

Rakka’uden ruusunauhan

Sydänlammin laitehilta

Solmiaisin seppeleeksi.

Honkametsän huojunnasta

Saisin syntyjä syviä,

Ongelmoita otteleisin.

Kosken kuohuista kovista

Edistyksen innon loisin.

Vilinästä virran vienon.

Rakentaisin mukaisuutta,

Sovintoa, sointumieltä,

Lohdutusta, lievennystä

Kiusatuille kärsiville.

Muuta vielä paljon — — — —

— — — — — — Mutta

Kaiku lakkas' kuulumasta,

Sävellaine läikkymästä

Sydämessä, sielussani,

Tuntehissa tuutimasta,

Kuni auer aamusella,

Utu päivän paistehella

Kokonansa kaikkoaapi

Tuulenhengen tuntuessa…

Suorin suotta sormiani,

Ojentelen ottamahan

Unen armahan tavalla

Sielun silmien edestä

Kadonnutta kanteletta,

Joka jätti jälkehensä

Kaihomielen, kaipauksen…

Antakohon anteheksi

Runotar mun rakkahani,

Kaivattuni kaukomieli,

Että maisen mullan lapsi

Tavotellut taivahaista

Onpi soitella säveltä,

Saadaksensa herkän hetken

Olla onnen hurmehessa

Kulkemassa kukkateitä

Ihanteiden ihmemailla

Runon ruusutuoksehessa…

Antanetko anteheksi,

Riemun siitä rinta saapi,

Sydän, sielu sylkähdyksen,

Kuin jos oisi aivan tullut

Toistetuksi taivahainen

Sävel ihmehen ihana,

Kaiku kaunokanteloisen,

Vaikka toisto vaalennutkin

Mahdoton on maisin äänin,

Maisin äänin, maisin sormin

Siitä saada syntymähän —

Siksi onkin soitantoni

Korutonta, kaiutonta,

Vailla sointujen suloja

Laadutonta lauleluni…

Suothan, armas, anteheksi?

I.

ISÄNMAA JA KANSALLISUUS.

Siitä sulonsa on saanut Suomi!

Mistä sulonsa on saanut Suomi,

Kaune'uden muita korkeamman,

Ihmetellyn iki-ihanuuden?

Syksymyrskyjenkin mylviessä,

Tai jos onpi kova, tuima talvi,

Kevät kaukomielinen kun koittaa,

Herttaisimmallaan on kesän henki —

Aina suloinen on Suomi armas!

Kedon korupuvun syksy kaataa,

Vaan se myöskin kypsyttävi viljat,

Luopi loistaviksi laakson lehdot,

Viileäksi ilman virkistääpi,

Kuuhuen tuo antamahan kainon

Haavevaloansa hattaroista.

Puhuri kun talvella taas puhkuu,

Raikasta sen onpi henki raitis,

Kimmelteleväinen tähtikruunu

Kaunistaapi ilman kupukannen,

Revontulten läikehtivä roihu

Päiväks' uskottaapi yötä Pohjan,

Valkeina kuin viattomuus vallan

Hohtavaiset ovat laajat hanget,

Sadunomaisina metsät sankat

Härmähuurteen peittäminä huojuu…

Kevätenkeli kun ilmaa entää,

Siivin valkoisin pois pilvet soutaa,

Sinikirkkahaksi taivas seestyy,

Ovi valon, lämmön aukeneepi,

Hanget kidekiiltohiset häipyy,

Purot, kosket pauanteina pauhaa,

Päivän sädevyössä järvet päilyy,

Nurmi nuokkumahan maasta nousee,

Kukkiin pukeutuvat laaksot, kummut,

Linnut kilvan lempikielin laulaa,

Taika ihmeikäs maan, ilman täyttää…

Siunattu on kesä kaunohenki!

Valo yltäkylläisenä virtaa,

Lämmön läike kaikkialla liekkuu,

Auerhuntuisena alkaa aamu,

Päivällä on kultakehä päällä,

Ruso-untuvihin ilta raukee,

Sulan ikilemmen suutelossa

Yhteen yhdistyvät maa ja taivas…

Vuodenajat kuinkin vaihtelevat,

Aina suloinen on Suomi armas!

Mutta mistä suloisuuden Suomi,

Kaiken saanut on tään kauneu'den?

Kertovi näin meille Pyhä kirja,

Raamattu sen tiedon tuopi ratki:

Luomistyön kun päätti suuri Luoja,

Katseli Hän silloin kaikkialle,

Ihastuen ihamieliseksi —

Silmäniskussapa juuri siinä

Sattui hänen silmihinsä Suomi,

Jonka omaksi nyt kaikki joutui

Katsehen ja Luojan kasvojenkin

Ihastuksen ikikaunis ilme…

Siitä sulonsa on saanut Suomi!

Työ ja rakkaus isänmaalle.

Sai kansa muuan asumakseen

Niin rikkaan, hedelmäisen maan,

Ett' yltäisyyttä nauttiakseen

Ja hekkumaa on ainiaan.

Taas toinen maan, min uumenissa

On aarteet mitä kalleimmat

Ja vesistöissä, vuorelmissa

On helmet, kullat, hopeat.

Mut maasi, Suomen lapsi, sulle

Ei tuhlaa lahjojansa tuo —

Jos ryöstä niukka leipä tullee,

Ei anteita se muita suo.

Vaan vaikka vailla rikka'utta,

On kaune'us sen verraton,

Kun kaikkialla ihanuutta,

Kuin sadun maailmoissa on.

Sen maa ja taivas, laaksot, lehdot

Ja vienot välkkyväiset veet

Ja hanget sekä kukkaiskehdot —

Ne ihanteist' on syntyneet.

Kuin morsian, niin armahaisna

Kaikk' edessämme uinuaa

Ja hentomielin loistavaisna —

Oi kaunis, armas, kallis maa!

Ja kallis, kallis on tää maamme,

Jonk' isät osti verellään —

Vain onnea me lapset saamme

Nyt heidän kärsimyksistään.

He korvet viljamaiksi loivat

Ja synnyt syvät tutkivat

Ja heidän kantelonsa soivat

Nuo runohelmet ihanat.

Ja sointuvaisen Suomenkielen

He jätti meille suloisan

Ja uljaan, rehellisen mielen

Ja lujan uskon Luojahan.

Siks' lasten, paljon saatuansa,

On maalleen pyhin velvotus

Työ antaa vastalahjanansa

Ja kiitosuhriks' rakka'us.

Isänmaan sairastaessa.

Kurja lapsi sairastavan

Toivoo äidin kuolemaa

Sekä myöskin perintöjen

Jakamista odottaa,

Mietiskellen mielessänsä:

"Ajoissa ne riistän pois,

Koska äidin kuoltuakin

Vieras kaikki viedä vois"…

Kurja teko kurjan lapsen,

Joka unhottanut on

Äidin lemmen, antain siitä

Halvan, huonon palkinnon.

Äiti häntä hellin hoiti,

Kuin vain yksin äiti voi,

Kärsi, valvoi, rinnoin ruokki,

Parhaimpansa hälle soi.

Jo tuo lapsi kiittämätön

Hyljeksivi äitiään,

Perinnötkin jakais', eikä

Niitä vaali lemmellään —

Vielä estää toisiakin

Antamasta hoivo'aan,

Tuskin sallii toivottavan

Äidin toipumistakaan.

Kurja lapsi! Katso äidin

Koviin kärsimyksihin!

Sydämin sä voitko nähdä

Niitä heltymättömin?

Halpa elköön mieles' olko,

Täyttäköön sen rakka'us!

Muista: äidin hylkijälle

Taivaasta on rangaistus!

<tb>

On sairahana isänmaamme Suomi,

Tuo äiti armas meidän kaikkien,

On raudanraskas sulosilmän luomi

Ja katse sumehessa kyynelten…

Kuin suuret onkaan tuskat ulkonaiset!

Mut sisätuskat suuremmat viel' on,

Kun joutuneet on omat lapsukaiset

Nyt keskinäisen vihan kiihkohon.

He katsovat sun kohta kuolevaksi,

Mut kiihkeässä intohimossaan,

Ei yksikähän jouda auttajaksi

Ja perikadon uhkaa poistamaan —

Kun tulis' suoda lievennystä, hoivaa

Ja hoitaa äitiänsä kärsivää

Ja lääkkeeks' antaa rakka'utta oivaa,

Niin tuskaa tuotetaankin kirpeää…

Sun kohtalosi, äiti, useasti

On kolkko ollut lailla syksy-yön.

Kun sodat riehuneet on raivoisasti

Ja halla turmellut on kaiken työn.

Mut lapses' opetuksen siitä saivat,

Mi neuvoo nöyrtymään, jos tarvis on,

Ja kärsimällä voittamahan vaivat,

Kun keino muu on ollut mahdoton.

Ja siksi säästytty on sortumasta,

Kuin tuulen reutomana metsän puu,

Mi tietoisena myrskyn riehunnasta

On jäykkänä ja myöskin — kumartuu.

Mut paras toki, että koskaan eipä

Lie toivottomuutehen tultu kai:

On syöty pettua, kun loppui leipä, —

Ja äiti, lapset pelastuksen sai.

Vaan nyt kun äiti taasen sairastaapi,

On lasten keskuudessa toivottuus,

Nyt toiset toisiansa parjoaapi

Ja vallalla on eripuraisuus.

Jos kellä toivoa on uskallusta,

Ett' äiti hoitamalla taudistaan

On toipuva, saa siitä solva'usta —

Ja tuskin arvoltaan on matokaan ..

Voi teitä kuitenkin, te kurjat lapset,

Te vallitessa vihan raivoisan

Nyt häilytte, kuin tuulispäässä hapset,

Ja unohdatte äidin sairahan.

Jo jättäkää pois riita keskinäinen

Ja kiistaan siitä joka nainen, mies:

Ken äidin vaalija on ensimmäinen

Ja kellä kuuminna on lemmenlies.

Kun äiti sitten rakkaudellanne

On toipumahan saatu taudistaan,

Ja hänen lempensä on palkkananne

Ja perinnöitä hellin suojellaan,

Niin yhteisonnestansa riemukkaina

On äiti sekä myöskin lapset nuo.

Tää tila olkoon poistumaton aina!

Ja pian joutukohon aika tuo!

Elää ainiaan!

Tuon kuolon säälittömän temmatessa

Pois jonkun meidän rakkaistamme,

On silmät kyynelien kastehessa

Ja murhehunnut huoliamme

Ne osottavat koko maailmalle,

Ja toivo ruko'usta taivahalle

Vie hartahinta luokse armon Herran,

Ett' ylähällä yhtyisimme kerran.

Mut kansaa kuolema jos uhkoaapi

Ja lain jos sortaa väkivalta,

Niin huolihunnut, itkut jäädä saapi

Ja työllä murhekuorman alta

On toinnuttava kevätluonnon lailla,

Eik' olla työtä, innostusta vailla,

Saa vanhuksetkaan heikot harmaapäiset.

Ei nuoret, eikä lapset leikkiväiset.

Kun kansa kaikki vaan on valveillansa

Ja herehillä itsetunto,

On väkivalta turha voimassansa

Ja myrskyt kestää kansan kunto.

Siis työhön toivossa — ja pieni, suuri

Nyt yhtyköhön heti, niinkuin muuri!

Näin horjumatta kun on siskot, veikot,

Ei meitä voita väkivallan peikot!

Ei kuoloon joudu kansa milloinkaan.

Jos itsetajunta on valveillaan

Ja yksimielisyyskin soinnussaan —

Se kansa elää, elää ainiaan!

Kuokkalan kyyditsijä kertoi

Kyytiin valmis on hän aina

Olkoon päivä taikka yö,

Orjan lailla pokkuroipi,

Hevostansa ohjaa, lyö,

Vilkkahasti haasteleepi

Karjalaista murrettaan,

"Armon herran" arvon aulis

Jokaiselle antamaan.

Avomielisenä kaiken

Sukunsakin selittää

Sekä miksi ammattina

Häll' on kyydinteko tää:

"Isä kreivin muukalaisen

Talon ennen saada soi,

Rahat tuhlas', hurvitteli —,

Väkijuomissa ne joi.

Siskoparvi sinne, tänne

Maailmalle mennyt on.

Minä itse hevon hankin,

Kävin kyydintekohon.

Helppo toimehen on tulla,

Lapsista kun huolta ei,

Sillä kreivi muukalainen

Kasvatiksensa ne vei.

Luojan siunaama se kreivi

Lapset otti omikseen!

Uuden uskon, nimet toiset

Kuuluu heille antaneen…"

Heltyneenä onnestansa

Kyyditsijä kertoi näin, —

Kansan itsemurhan aave

Kummitteli mielessäin.

Katajainen kansani olkoon.

Maan mataja

On kataja,

Ei taivaslatva, sorja.

Vaan viheriä, korja

On kuitenkin

Niin talvisin,

Kuin kesän kauniin aikoihin.

Kun syvähän

Se hyvähän

Maa-emon syliin luottuu

Ja juurillansa juottuu,

Niin riistämään

Pois äidistään

Ei sitä kuonnu myrskykään.

Niin louhikot,

Kuin rouhikot

On sille kasvumaata.

Ja missään ei voi laata

Sen tuore'us

Ja nuore'us

Ja elinvoiman uhke'us.

Jos ainiaan

Noin Suomenmaan

Myös koko kansa oisi,

Niin katajaisna voisi

Se aikojen

Ja vaiheiden

Nuo irnut kestää voittaen.

Ja ohjana

ja pohjana

Kun alla vastustenki

On kansallinen henki,

Niin kukkiaan

Luo kansa vaan

Ja ain' on elinvoimissaan.

Ihmeellinen uneni.

Fetsi päähän painettihin, housut kovin laajat sain,

Jotta astuessa luulin hametta ma kantavain,

Pyssy pistimensä kanssa, miekka vyölle annettiin —

Sotilaaksi väkivalloin muodostivat minut niin…

Syytä kun mä tiedustelin, silloin vastattihin vaan,

Että minut kokonansa turkkilaiseks' muutetaan.

Mutta miksi? "Siksi että — sulttaanin se tahto on:

Nöyränä siis taivu tähän tarjottuhun armohon!"

Vihanliekki rinnastani sydämen on syöstä pois,

Ruumiissakin tuntui, kuin jos paloiksi se pantu ois…

Vihdoinkin kuin raivo raukes' riehumasta mielessäin,

Sydämeni lohdutellen luulin haastelevan näin:

"Ellös riehu! Voimat siinä turhanpäiten kuluvat —

Helpommin sun sitten saavat voitetuksi sortajat…

Ell'et itse, niin ei toiset muuksi sua muuttaa voi,

Kuin sun alkujansa suuri Luoja Taivahainen loi.

Puku vaan on ulkokuori! Itses' varjeltava on,

Että vieraan vaikutuksen pystyä on mahdoton!

Suomalaisna pysy aina mieleltäs' ja kieleltäs',

Suomalaisuus virratkohon veressäs' ja hengessäs'!

Vielä vapa'uden päivä kerran kultiansa luo!

Puvun riisua saat sekä heittää asehetkin nuo!

Mutta tylsyä et niitten koskaan sinä antaa saa:

Voihan olla, että niillä lyötävä on — sortajaa!…"

Säpsähdin kun tämän kuulin sekä myöskin — heräsin…

Unta ihmeellistä mietin tykyttävin sydämin…

— Näin on ilmissäkin käyvä, valan vannoin voimakkaan,

Jos vaan mua muuttaa milloin turkkilaiseks' aijotaan!

II.

TUNNELMIA, TUUMAILUJA, MUISTELMIA YNNÄ MUUTA.

Äitiäni muistellessa.

"Mä rukoilen sun puolestais,

Jos huolet sua painaa.

Oi, lapsi, luota Luojahais,

Hän turvan sulle lainaa." —

Näin haastoi äitin' armainen

Viel' eloss' ollessansa,

Kun käden otti kätehen

Ja siunas' poikoansa.

Vaan äiti kuoli… Eestä mun

Ken ruko'uksen kantaa?

Ken epätoivoon, suruhun

Nyt siuna'uksen antaa?

Oon yksin… Mistä hoivan saan

Ja lohdutuksen mistä?

On sydän täynnä tuskistaan

Ja silmät kyynelistä…

Mut katso! Läpi kyynelten

Mull' äidin kasvot hohtaa:

Ja ilo saapi sydämeen

Ja murhe poistuu kohta —

Ja tuntuvi, kuin puhuis' hän

Taas lempiäänin mulle:

"Jo lasna neuvoin sylissän'

Mä ruko'uksen sulle."

Se totta, äitini, on tuo!

Nyt tiedän, mihin luottaa.

Ja mikä iloks' surut luo

Ja mikä turvan tuottaa.

Oi, kiitos, kiitos neuvostas',

Sä armas äitikulta!

On kuni oisin rinnallas' —

Niin tunnun turvatulta…

Ah, jos puhdistaisi!

Kun taideniekka kuulu kautta maan

Sai valmihiksi veistoksensa,

Jot' oli vuosikaudet innoissaan

Hän patsaaks' luonut nerollensa,

Niin ihailtavaks' taiteen ystäville

Sen uskottunsa parhaan näyttehille

Nyt antoi viedä kaikkialle.

On onnentunne hällä mielessään,

Kun valmis taidetyö on suuri,

Mi ydin onpi hänen hengestään

Ja sielustansa pyhin juuri:

Hän lapsenmiellä oli riemuissansa,

Kun aavisti sen, että koko kansa

On ihastuva taideluomaan.

Ja ihailua viestit kertoivat

Niin ihmetellen veistoksesta,

Myös hehkutunteitansa laulajat

Ne lauloi neron-tuottehesta:

Ei ennen vielä oltu nähty moista,

Mi toisten yli verratonna loistaa,

Kuin aurinkoinen taivahalla.

Mut uskottu, hän matkan unohtain,

Pois poikkes' Riemujärven luoksi

Ja uida tahtoi kerran, kerran vain,

Mut uudestaan taas siihen juoksi —

Ja siinä intohimon valtavuossa

Myös veistos hältä unohtuen tuossa

Jäi turmeltumaan kokonansa…

Kun taideniekka tämän kuulla saa,

Niin nuolena hän syöksyy tielle

Ja kuvaa etsimähän kiiruhtaa,

Sit' ett'ei veisi turmannielle…

Ja löydettyään, iloksensa huomaa,

On että mahdollinen taideluomaa

Sen alkumuotoon vielä saada.

Ja sitten työhön jälleen ryhtyen,

Ei rauhaa itsellensä suonut

Hän ennen laisinkaan, kuin veistoksen

On aivan ennallensa luonut.

Taas sunnuntain hän sydämeensä saapi!

Ja kilvan ihaajoita kiiruhtaapi

Nyt katsomahan taidetyötä.

<tb>

Ihmislapsi, "luonnon herra",

Kruunu kaiken luomiston,

Taideteos täydellisin

Luotu Luojan kuvaks' on,

Saanut parhaat Mestariltaan:

Muodon sekä hengenkin,

Jotka puhtahina kerran

Vietävät on takaisin.

Taikka toisin: Kuvanansa

Itse Luoja armoinen

Luonut onpi elämähän

Maailmassa ihmisen,

Jonk' on määrä huolehtia,

Ett’ei pääse konsanaan

Myrskyt, eikä elon vaarat

Kuvaa turmelemaan vaan.

Mutta hänpä, jalon määrän

Unohtaen, lankeaa:

Luojan kuva loukka'uksen,

Henki turmeluksen saa —

Pahin toki, että aina

Lankeaa hän uudelleen,

Huolimatta Luojaltansa

Rakka'utta turvakseen.

Milloin riemuissa hän uipi

Markkinoilla turhuuden,

Milloin riehuu raivoissansa

Vuossa intohimojen:

Rientää mieletönnä sinne,

Minne tuulet häntä vie,

Silmät ummistavi siinä,

Missä oikea on tie.

Mestarinsa kuva kallis

Noinko jääpi ainiaan

Ilman pelastusta vallan

Kokonansa hukkumaan?

Pysähdy, oi ihmislapsi,

Kirkkaan lähdeveden luo,

Pese itses' puhtahaksi,

Poista elon saasta tuo!

Luojan kuvan — ihmislapsen

Turmeltuneen jällehen

Saatava on ihanteinen

Muoto alkuperäinen.

Ah, jos kuvan puhdistaisi

Luojan pyhä rakka'us,

Ennenkuin sen niellä ehtii

Kadotuksen kurimus…

Elo moinen onnen luo.

On ihailema kaikkien

Tuo kultosiipi perho,

Sen liidäntä on hentoinen

Ja loistavainen verho.

Ja kesäkauden riemuissaan

Se huvitellen soutaa

Ja kukkasista ainiaan

Vain hurma'usta noutaa.

Mut niinkuin usein muussakin

On laita elämässä,

Ett' ihastutaan kuorihin,

Se tapahtuu myös tässä.

Kun perhon elo kokonaan

On huvitusta turhaa,

Niin hedelmänä siitä vaan

On häviötä, murhaa.

Näät perhon jälkeläinenhän

Se turmiota tuottaa,

Ja kostaa isäin elämän,

Mi kulunut on suotta.

Ei turhuus siuna'usta tuo,

Ei menestys sen myötä,

Vaan elo moinen onnen luo,

Mi taistoa on, työtä.

Huviretkellä.

Me ollaan huviretkellä —

On juhannuksen aatto —

Mut matkan nimi kernaammin

Vois' olla — surusaatto…

Näät meistä tuskin yksikään

On oikein riemumieliä,

Nyt vaikka luonto nauttia

Ei parhaimpiaan kiellä:

Kuin kuvastin nyt järvi on,

Maa kukkasissa loistaa,

Ja lauleluissa lintuset

Ne lempeänsä toistaa.

Mut luonnon häinen tunnelma

Ei ilahduta meitä —

Ja milt' ei meidän silmiä

Nyt kyynelkaihi peitä.

Tuo Sylvi, kiltti siskomme,

Hän suree sulhoansa,

Mi ollut vihkityynyllä

On — toisen immen kanssa.

Ja Heikki, veikko vetreä,

Taas armastansa huolii,

Mi lemmen ensikoitteessa

Ja kukassansa kuoli.

Mä murheistani omista

En edes saata laulaa,

Kun mua tumma Surutar

Se lakkaamatta kaulaa.

Vaan tunnettuhan vanhastaan

On muille sekä meille:

Ei aina riemu-aurinko

Voi paistaa ihmisteille.

Jos sattumalta jolloinkin

Se luopi loistettansa,

Niin murhe-hämähäkki pois

Sen kätkee verkollansa…

Me ollaan huviretkellä —

On juhannuksen aatto —

Vaan matkan nimi kernaammin

Vois' olla — surusaatto…

Käyttämätön ei kulu.

On totuus lujin kaikista

Ja muuttumaton vallan,

Ja kulumatta — sanotaan —

Se pysyy ilman alla.

Vai kulumatta! Mutta kuin

Voi kuluntaa se näytää,

Kun ihmiskunta totuutta

Niin kovin harvoin käyttää!

Hänelle.

Koskaan häntä näkemättä

Silti olin kuitenkin

Häneen ihastuksissani

Aivan mielin hehkuvin.

Julkisuudessa kun nimi

Usein hänen mainittiin,

Tuntemahan siitä opin

Sekä ihailemaan niin.

Ja kun kerran matka sattui

Hänen kotipuolle päin,

Aavistus mun sielussani

Toivekielin kuiski näin:

Totta Onnetar mun suopi

Nähdä jalon tyttären,

Joka työtä, vaivojansa

Uhraa yhteishyvällen.

Kotipuolensa ei haihdu

Ikinä mun muistostain,

Kunnian kun ensi kerran

Siellä häntä nähdä sain.

Tunne outo sydämeni

Saatti sykkimähän mun,

Suloisuus se sanomaton

Läikähteli sieluhun.

Mielihaaveen kuvittelu:

Juuri semmoinen on hän,

Muuttui todellisuudeksi

Hänet sitten nähtyän':

Sinisilmät sielukkahat,

Posket punakukassaan,

Ryhti reipas, käynti hento,

Sanat hellät soinnultaan.

Katuliikkeen vilinässä

Kaupungissa jällehen

Tapasin mä toistamiseen

Hänet suureks' iloksen'.

Silloin minuun ohimennen

Loi hän syvän katsehen,

Joka tulenpolttavana

Valtasi mun sydämen.

Taidenäyttelyssä kerran

Vielä häntä kohtasin,

Lumottuna paikalleni

Heti kohta seisahdin…

Mitä taide oli luonut,

Multa kaikki unohtui —

Ihaileva katseheni

Hänessä se yksin ui…

Sittemmin en ole häntä

Nähnyt enää milloinkaan,

Vaan mun mielessäni silti

Kuvansa on ainiaan:

Hänet näen edessäni

Valvehilla, unissain —

Milloin huolten huolenani,

Milloin iki-onnenain…

Järki sanoo: Heitä houre!

Mutta tunne voiton vie,

Uskotellen, ett’ei rikos

Häntä ihaella lie —

Yhtä vähän, kuin on rikos,

Että tietää ei hän voi,

Kuinka ihailuksen äänet

Minun rinnassani soi…

Sanotaan, ett' aurinkohon

Ihastunut kuuhut on,

Mutta että ijankaiken

Saa se olla toivoton —

Siksipä se kalpeana

Liikkuu yöllä yksinään,

Vavahdellen vaikeroipi

Toivotonta lempeään.

Kohtalosi, kuuhut-parka,

Minä täysin ymmärrän,

Jolla sama toivottomuus

Onpi kärsittävänän':

Siksi kaihomielisenä

Laulelen mä laulujain,

Joita tähänasti kuullut —

Minä olen yksin vain.

Kun nyt, kuten trubaduuri,

Häntä lauluin tervehdän,

Toivoin saada sävelissä

Hänet lähi sydäntän',

Lankeemalla jalkoihinsa

Anteheksi anon vaan,

Että noussut laulupuulle

Olen häntä kohtaamaan…

Olkoon hällä sydän hellä,

Joka anteheksi suo! —

Tulevaisuus onneansa

Hälle ainoastaan tuo.

Mikä lie mun kohtaloni,

Yhtä pyytää uskallan,

Jonka hänen sydämestään

Soisin mulle sallivan.

Kun en saane elon teillä

Häntä nähdä milloinkaan,

Luvatkoon mun ihaella

Häntä, häntä ainiaan —

Luvatkoon hän tämän mulle!

Ja jos säälilläkin vain

Mua tietäis' ajatella,

Siitä oisin autuain…

Ja kun joku vielä kerran

Hänet sylihinsä saa,

Hunajata huuliltansa

Sieluhunsa vuodattaa,

Silloin minä aavistuksin

Onnesta siit' iloitsen —

Kahta kertaa hartahammin

Vielä yhä ihailen…

Matkamuistelma.

Höyryhepo raskahasti

Taaskin mennä läähättää.

Minä tarkkaan kirjavata

Junavaunun elämää.

Tyydytystä kun en löydä

Siirrellessä silmiäin —

Silloin huomaan immen nuoren

Istuvan mun vierelläin.

Kevätilma hengähtävän

Heti tuntui vastahain…

Aloin katsella, mut salaa

Sekä varovasti vain.

Hennosti hän istui siinä,

Hymyssänsä soma suu,

Otsakiharoiksi kutrit

Vallattomat muodostuu.

Päiväpaiste poskusia

Kirkkahiksi heijastaa,

Kukkakimpun loistavaisen

Eteensä kun avajaa.

Rinnassa on myöskin ruusu

Siihen katsehensa loi:

Ruusu, silmät toisistansa

Kilvan sulo'utta joi.

Kenpä onnellinen antaa

Kukkaiset ja ruusun sai!

Varmaan ylen ihanoita

Muistoja ne kertoo kai?….

Mietin näin ja luulen, että

Muistot valtas' impyen,

Koska vaipuvan hän näytti

Syliin hellän haavehen.

Hetken haaveili — ja sitten

Uinahti hän unehen,

Päähyt painui vienoisesti

Puoleen rintaruususen.

Näky kaunis! Hengetärtä

Kesän hän nyt esittää,

Muistojen ja kukkiensa

Keskessä kun lepäjää.

Unelmien taikamailla

Ihmeitä hän uinuaa,

Kulta-unten salakieltä

Kukat hälle kuiskuttaa.

Kai ne suudelmista kertoo

Pojat nuoren, sorean?

Taikka ensi-autuudesta

Lemmen vasta-alkavan?

Sit' en tiedä. Mutta näky

Tää on vallan varaton —

Sulotarten parvi, luulen,

Immen ympärillä on…

Aarre kallis onkin niillä

Siinä suojeltavanaan:

Kukkain keskustassa impi —

Itse myöskin kukassaan.

Eipä kumma, että tuskin

Hengittää mä uskallan,

Ett’en unta häiritseisi

Onnellisna uinuvan ..

Hiljaa istun vaan ja katson,

Ihantelen, hurmastun,

Kuva kaunis, tenhovainen

Painuu sieluhuni mun.

Muistohelmyenä siellä

Tahdon säilytellä sen

Useasti toistuvana

Sielun kuvastimehen…

Keskeytyneen matkan muistoksi.

Ruunavuori — kau'an sinne matka paloi mielessäin;

Kun sen tehtäväksi kuulin, kevät viehti sydäntäin,

Aavistuksen kaukoputki näytti ihmetaikojaan,

Toivehet ne aatokseni täytti sulokuvillaan.

Mutta miksi maailmassa kohtalo on kolkko niin,

Että ilo useasti peittyy murhe-untuviin?

Äsken kirkas sinitaivas kulmiaan nyt yrmistää,

Ukkospilvi uhkaa vettä… Joko matka kesken jää?

Eihän toki! "Kyttä" tuossa uipi vettä velloen,

Niinkuin sorsa soutavainen, kuni alli aaltojen.

Seurueesta jahka ensin raja-aidat katoaa,

Sitten onpi ilo irti, riemuks' olo remahtaa.

Iloisuutta siinä onkin, riemun runsa'utta vaan,

Missä immyttä on kolme "laulun laajan kotimaan"

Oi jos kera Karjalaisten impein aina olla sais',

Talvi kesähelle oisi, myrskyjä ei tunnettais'…

Nytkään huomattu ei, että taivas pilveen mennyt on,

Ett' on tullut ukkosilma, jyry käypi ponneton.

Vettä vuotaa valamalla, salamat ne singahtaa,

Aaltoin kanssa temmeltäväin pikku "Kyttä" keinuaa.

Myrskytköhön, jyrisköhön, soilutkohot salamat —

Riemusoitoks' impyet sen Karjalaiset ottavat…

Kun ei päiväntähti loista, loistaa heidän poskipäät,

Sinitaivon suloisinna heidän silmissänsä näät.

Siksi myrskyn keskelläkin pinta sydänlammikon

Kirkas, röyhytön on, kuni sädevyössä auringon,

On kuin rantamat sen täynnä ulpukoita lemmen ois',

On kuin toivon-säveleitä kaislikot sen huminois'…

Ja jos vaikka matka kesken jäikin, haitannut se ei:

Sydän mukahansa muiston kokonaisen siitä vei,

Joka länsiruskon lailla ihanaisna kangastaa,

Mielen tuutii tunnelmihin, rinnan lämpimäksi saa…

Nuor' on sydämein!

Minäkö vanha oisin?

Ei, armas impyein!

Ikäni vaikka karttuu,

Niin nuor' on sydämein.

Kuvana luonto mulla

Se suurisynty on,

Mi ijäti on nuori

Ja vanhentumaton.

Mitäpä vaikka luonnon

Syys, talvi vanhentaa:

Kevähän uuden tullen

Se taasen nuoreks' saa,

Povi se luonnon paikka

Kuin onpi keväimen —

Sijana sydän munkin

Se myös on nuoruuden.

Halua elon tunnen

Ja elän toivehin,

Tulena hehkun aina

Mä mielin keväisin.

Mi ylevää on — siihen

Mun valtaa innostus,

Pyhänä rintan' alla

On nuori rakka'us.

Minäkö vanha oisin?

Ei, armas impyein!

Ikäni vaikka karttuu,

Niin nuor' on sydämein.

Hiljaa…

Hiljaa kukka maasta nousee

Avaamahan umppuaan,

Hiljaa Koitar päivän johtaa

Valon tuomaan maailmaan.

Hiljaa leyhkä aamutuulen

Koko luonnon herättää,

Hiljaa valo, lämpö siihen

Vuodattavi elämää.

Hiljaa ruko'uksen henki

Nousee ylös Luojan luo,

Hiljaa toivo uupuvahan

Rintaan uutta tulta tuo.

Hiljaa lempenikin syttyi…

Tietämättän' ihastuin…

Hiljaa siksi rakastankin —

Vaietkoon myös lauleluin!

Sua katselen vaan…

Oli juhannustunteissa Luoja,

Kun lahjoja Sinulle soi:

Siksi tuhlaten antimiansa

Ja runsaasti antoa voi.

Sua katselen ain' ihamiellä,

Kuin Kevätär kaune'uttaan,

Kaukolentona henkeni tunnen

Mä nousevan pois yli maan.

Kuni autuuden harsosta sitten

Sä, keijunen, siintävän näyt,

Mielihaavehen auteremaissa,

Kuin hengetär hellä sä käyt.

Kuvas' kuinka on ihana silloin!

Sun kiehkurakutrisi nuo,

Kuni leikiten karkelossansa

Ne kaulalles' varjoja luo.

Lumivalkea otsasi loistaa,

Kuin toivojen kaivattu maa,

Sinisilmäs' on sielua täynnä

Ja taivasta heijastavaa.

Rusoposkies' kirsikkahohde

Ja huultesi mairehinen

Hymy yhtyvi toiseensa toinen,

Kuin morsian sulhaisehen.

Kevyt, liitävä käynti on Sulla,

Kuin untuvat jalkasi ois'…

Onko ihmettä, jos Sua nähden

Maan piiristä siirtyvi pois?

Onko ihmettä, jos ihamiellä

Ain' etsivi katseeni Sun?

Onko ihme, jos toisaalla koskaan

Ei silmät voi viihtyä mun?

Kuni lämmöstä elpyvi luonto

Ja kukkaiset auringostaan,

Sun nähden mä lämpenen, elvyn.

Ja siks' Sua katselen vaan…

Runoilija armaalleen.

(Mukaelma.)

I.

Vaikk' olet armas laulajan,

En vaadi sua laulamaan.

Sä luota Herraan Luojahan

Ja mua yksin lemmi vaan.

Tee työsi mielin iloisin

Ja uskollisuudella vain,

Niin olet runo kaunihin,

Kuin koskaan syntymähän sain.

II.

Ei linna impen' olekaan,

Mi asunto on armeijain

Ja korskain herrajoukkojen

Ja naisten juhlapukuisain.

Hän kirkko ompi kaunoinen

Ja lehdikko on suojanaan,

On pyhyysharso pyhättö —

Mä yksin palvon siinä vaan.

Vietä häät!

(Daniel Fallström'in mukaan.)

Tyttö armas, vietä häät,

Kun on kukintasi hetki,

Vuodet vierii, niinkuin näät,

Ruusut kuihtuu suloisetki —

Siksi kohta vietä häät!

Nainen syntyi tosiaan

Suukon saamaan sekä suomaan,

Mutta suukko matkassaan

Valmis vaarankin on tuomaan —

Siksi kohta vietä häät!

Rakastaa on ihanaa,

Sehän naista kaunistaapi,

Tyttö vain on raakulaa,

Lemmittynä kypsäks' saapi —

Siksi kohta vietä häät!

Poimi helmi, säästä kukka.

(Norjan kielestä.)

Kun silmäs' helmen kohtaa,

Mi syvyydessä hohtaa,

Se poimi rintahais!

Näät aallot mellakoivat

Sen kätköön viedä voivat —

Ei päivääkään se nähdä sais'.

Jos vastaas' sydän tullee,

Mi lämpimä on sulle.

Et kylmä olla saa.

Sä suojaa kukka, säästä,

Niin halla siihen päästä

Ei voi — ja ijäks' anastaa.

Hyvästellessä.

"Jää hyväst', armahainen,

Pois tieni taasen käy,

Vain hetki ainokainen —

Ja en mä täällä näy."

Ja hellät silmä'ykset

He soivat toisilleen:

Sydänten hyväilykset

On niissä lempineen.

Ja rintaan pyhä tuosta

Ja armas tunne jää —

Ei aika niin voi juosta,

Sen että hävittää.

III.

RAITTIUS.

Tuomo Tuopin jouluviinat.

Torilla kun kaupat kaikki

Tuomo Tuoppi toimitteli,

Niin hän tuossa tuumiskeli,

Aprikoitsi itseksensä:

"Jalo koska joulujuhla

Onpi kohta jo ovella,

On mun totta ostettava

Hamevaate vaimolleni

Sekä lahjat lapsilleni."

Läksi sitten länsimähän

Kaupungin katua pitkin.

Mutta siinä mennessänsä

Anniskelun akkunoista

Viinapullot viekkahasti

Hänen siinsi silmihinsä:

Viettelys nyt vallan otti,

Vieden mielen miehen päästä.

Aatos entinen hävisi,

Tuli tuuma toisenlainen:

"Joulujuhla joutavata

Viinatta on vietettynä."

Siitä puotihin pujahti,

Osti litran, osti toisen,

Osti kohta kolmannenkin,

Juoksemalla jouduttihe

Hevon luokse heti sitten,

Jonka aisoihin asetti,

Itse retkahti rekehen.

Alkoi kiidellä kotihin,

Mietiskellen mielessänsä:

"Hamevaate vaimolleni

Sekä lahjat lapsilleni

Ostoa on yhtä hyvä

Kotikylän kauppiaalta."

Kaivoi kukkaron käsille,

Rahat laski liukkahasti,

Jotta saisi täyden selvän,

Kuink' on kauppa hällä käynyt.

Metiseksi muutaltihe

Mieliala aivan kohta,

Kun niin runsaasti rahoja

Tavaroista oli tullut.

Käsi silloin käskemättä,

Viipymättä viinapullon

Penkas' reslan pohjustalta.

Korkin auki aukaistua

Tuomo ryypyn, toisen otti.

Kohta kolmannen perästä.

Viina kallohon kajahti,

Nousi päähän nostamatta:

Laitti miehen laulamahan,

Huikeasti huutamahan,

Jotta tietä taivaltavat

Kunnokkahat kansalaiset

Pakenivat parkujata.

Mutta muuan matkalainen,

Tuntematon tallustaja —

Vastamaassa kun vähäisen

Hepo juoksi hiljemmasti —

Rukoili rekehen päästä

Sekä selvällä rahalla

Lupas' kyydin korvaella.

Tuomo Tuoppi toveriksi

Otti miehen mielellänsä,

Vielä monet viinaryypyt

Aivan auliilla tavalla

Kohta tunki tullehelle,

Jonka hauskaksi havaitsi

Viehkeäksi veitikaksi,

Koska taisi kertoella

Kaskut varsin kelvolliset,

Sekä rallit rallatella,

Laulut laulella parahat.

Uusi pullo aukaistihin:

Ryyppy ryypyn on perästä

Siinä suihin siemattihin.

Rupes' Tuomo torkkumahan:

Viina voitti vahvan miehen,

Juoma uuvutti urohon.

Silloin kumppani sivalsi

Tuomon rahat taskuhunsa,

Veipä vielä viinalitrat,

Poijes reestä ponnahtihe.

Jätti Tuomon torkkumahan,

Yksin unta ottamahan.

Hepo juosta hölkytteli

Omin päinsä ohjatonna,

Poikkes' tieltä Ponkamolla,

Kinnulahan käännähtihe —

Siellä reki syrjällensä

Pahnan nurkkahan nujahti,

Seinustalle sikaläätin.

Tuomo luuli tullehensa

Kotikontunsa pihalle,

Oman talon tanhualle.

Ja kun ukset oli auki

Sikaläätin seljällänsä,

Niin nyt Tuomo tuotapäätä

Sinne konttasi sisälle

Sekä laskihe levolle

Vinkuvien vierustalle.

Siat ilmas' ihmettänsä

Rönkyvästi röhkimällä

Tuomon oudosta tulosta,

Joka taasen tuota luuli

Joko vaimonsa vihaksi

Tahi naisten naurannaksi —

Siksi Tuomo tuskitellen

Epäselvästi sopersi:

"Suunne, akat, sulkekaatte,

Kaikotkaatte karsinahan

Isäntänne saavuttua,

Ukon tultua tupahan!"

Talonväki katsomahan,

Kohta tuli tutkimahan,

Ken on kulkenut kujahan.

Hepo siell' on seisomassa,

Reki kaatunut perässä.

Kuului pahnasta korina —

Ja kun sinne silmäsivät,

Hämmästyen huomasivat

Miehen unta ottamassa

Röhkiväisten vierustalla.

Joku joukosta saneli,

Irvihammas ilkkueli:

"Jopa siihen sattununna

Seura onpi hyvin huono."

Vaan kun siat kumman kuuli

Seuran huonon saanehensa,

Niin ne pötki pahnastansa,

Häpeissänsä hyppäsivät

Ulos kaikki kartanolle,

Vihoissansa vinkasivat

Seuran huonon saamisesta,

Tietämättä tullehesta…

Itse Tuomo illansuussa

Humalastansa heräsi,

Eikä ensin ymmärtänyt,

Kuinka kortteeri komea

Oli ollunna hänellä.

Pian kuitenkin tajusi,

Missä hän on maata saanut.

Kohta jo kujahan kömpi,

Otti heiniltä hevosen,

Joita tuttuuden takia

Oli tukko sille tuotu.

Varsin varkahan tavalla

Sitten kujasta katosi.

Kohti kotia ajeli,

Päätä pohmelo porotti,

Mieltä karmi kauheasti.

Kun hän siinä kulkiessa

Muisteli ja mietiskeli,

Tarkasteli taskujansa,

Uutta surua sukesi

Vielä yhä viljemmalta:

Oli kukkaro kadonnut,

Viinalitrat viety reestä…

Iltamyöhän myterässä

Tuli Tuomo vihdoin viimein

Kotikullan kartanolle.

Hevon tallihin talutti,

Astutteli appehelle.

Itse itkusilmäisenä

Huonehesen hiiviskeli,

Kamarihin käydä käpsi…

Siellä seikkansa selitti,

Puhui muistinsa mukahan

Valitulle vaimollensa,

Jolta anteeksi aneli

Sekä lujasti lupasi

Olla ilmoisen ikänsä

Viinamyrkylle vihainen.

Antoi vaimo anteheksi

Lämpimästi, lempeästi,

Kädet ristissä rukoili,

Että itse Isä Luoja

Oisi Tuomolle tukena,

Armollansa auttajana.

IV.

LAPSIEN PIIRISTÄ.

Poikaviikarien sukkeluutta.

(Naapurusten 6-vuotisia poikia.)

V\r\n

"Katsos, kuinka kaunis pulla

Äidin leipoma on mulla!"

"Aivan juuri samanlaista

Myöskin mulle äiti paistaa.

Jos nyt pienen palan suoda

Tuosta voit, niin sulle tuoda

Puolet tahdon kerrassaan

Pullastani, jahka vaan

Sen mä äidiltäni saan."

"Kun sä puolen ensin mulle

Tuonut olet, sitten sulle

Koko pullan annan sen,

Jonka äiti armainen

Toiste leipoo minullen."

Kuinka pässi pikku Paavon lukutyöhön taivutteli

Omat siskonsa sanoivat

Pikku Paavoa papiksi,

Hän kun tuppas’ tuoliloille

Tahi kiipesi kiville

Sekä sitten saaraeli,

Kuni pappi paukutteli.

Pannutkaan ei pikku Paavo

Pappisnimeä pahaksi

Ell’ei siskot soimannehet

Pöllöläisten pastoriksi

Joka onpi oppimaton

Lukutaidoton typerä.

Aivan, näät, oli asiat

Sillä lailla, lapsikullat,

Ett' ei häntä ensinkähän

Lukeminen miellyttänyt —

Siksipä hän tuskin tunsi

"I":n ja "s":sänkään eroa.

Ja kun äiti ohjaellut

Oisi pientä Paavoansa,

Silloin tuli hammastauti,

Vatsanväänne vaivaloinen

Tahi päätäkin pakotti,

Jotta aina alkuhunsa

Lukuhomma sai lakata.

Mutta tässä sattui muutos

Kautta kumman kohta'uksen.

Kerran käyskeli kesällä

Paavo-poika peltomaalla,

Jossa oli suuren suuri

Lammaslauma laitumella.

Paavo kiipesi kivelle,

Rapsahtihe rauniolle

Sekä saarnata samalla

Alkavi hän uljahasti.

Lammaslauma ihmetellen

Pystykorvin kuulosteli,

Kunnes muuan musta pässi

Puikahtihe takapuolle,

Nopsasti kuin norja nuoli

Maahan puski pikku Paavon,

Vielä sittenkin koetti

Puskea ja pukkiloida.

Paavo huusi, pässi puski.

Äiti kuuli kartanolle

Pikku Paavon parkumisen,

Lähti kohta kiirehesti

Auttamahan armastansa,

Kau'as pässin karkoitteli.

Paavon pulasta pelasti.

Sitten siinä poijaltansa

Tutkisteli, tiedusteli:

"Teitkö pässille pahoa?"

"Yhtäkään en, äitikulta.

Tehnyt pässille pahoa,

Enkä muille lampahille.

Kun mä kiipesin kivelle

Saarnatakseni sanoja

Lammaslauman kuultavaksi,

Silloin pässi paksusarvi

Puski mua puksahutti,

Että keikahdin kiveltä

Maahan vallan vatsalleni."

"Kuules, Paavo poikueni,

Minä sulle nyt selitän:

Pässi tuli puskemahan

Sua aivan siitä syystä,

Kun se kai on kuulla saanut,

Ett' ei meidän pikku Paavo

Taida laisinkaan lukea —

Eikä ilmoisna ikänä

Moinen sovi saarnatyöhön,

Joka onpi oppimaton,

Lukutaidoton typerä."

Kun he koituivat kotihin,

Paavo kohta käskemättä

Kaivoi kirjansa esille,

Itse etsi aapiksensa.

Pörrö-Pekka.

Niin vilkas poika Pekka on,

Ei läksyissäänkään taidoton,

On sievä muodoltansa,

Vaan vettä kovin kammoaa,

On tukka harrallansa,

Ei kampaa päähän panna saa.

Ja sisko-Anni äidiltä

Sai käskyn pestä veljeä

Hän joka aamu, ilta,

Mut milloin Pekkaa pesty ois,

Niin lähiseutuvilta

Hän karkuteille pötki pois.

Hän koulussa sai nuhtehet,

Kun vihkot on niin likaiset,

Kuin suinkin voivat olla;

Kun joululupa annetaan,

On tarkkuudessa nolla

Nyt hällä todistuksessaan.

Sen kera kirjain likaisten

Hän viskaa alle portaiden

Ja valheen pienen pistää;

Työn kehnon Anni huomaapi,

Ja, vaikk' ei virka mistään,

Hän veikon kätköt korjaapi.

Kun sitten palaa joulupuu,

On hymyssä niin moni suu,

Ja "Pukki" lahjat mättää.

Se muille viljavasti suo,

Mut Pekalle se jättää

Vain yhden kääreen kuusen luo.

Sen Pekka kaappaa, avajaa —

Ja siitä todistuksen saa

Ja kirjat kätkemänsä.

Hän itkee, anteeks' anoen,

On kovin häpeissänsä,

Ja siistiks' Pekaks' muuttihen.

V.

TILAPÄISIÄ.

Jäälle urheilemaan!

(Alkujaan kirjoitettu V:n Luistinklubin iltamaa varten, jonka toimeenpanijaan ruotsinmieliselle enemmistölle suomenkielen esiintyminen iltamassa olisi ollut kauhistus, jos runo olisi lausuttu.)

Kuin armas onkaan viesti, että kohta

On saatavissa tanssikarkelot!

Sen kuullen nuorien niin posket hohtaa,

Kuin oisi jo ne riemunautinnot.

Ja mieli viehtyy, sydän sylkähtääpi

Ja tunne outo rinnat valtoaa,

Ei löydy ketään, paikoilleen ken jääpi,

Ken karkeloon ei tahdo kiiruhtaa.

Kun naisen rintaan katsoa ken voisi,

Sais' nähdä, kuinka se on tulvillaan,

Ja silmät miehen povehen jos loisi,

Niin nousseen näkis' senkin kuohumaan:

On entismuistot hetkist' ollehista

Nyt päilymässä sulokuvineen,

Tai aavistuksin vastatulevista

Tuo toivo entehiä sydämeen.

On tanssisali tässä! Loistollansa

Sen lamput, kynttiläiset valaisee,

Ja akkunoista kau'as hohdettansa

Nyt valovirta kirkas heittelee.

Mutta siellä sisustassa välkkyvässä

On virke'yttä sekä elämää,

Kuin kevätluonnossa on elpyvässä,

Kun kultapäivyt sitä tervehtää.

Kuin taikalinna on se tenhovainen,

Mi uhkuu nuoruutta ja vihannoi,

Ja parvi Riemutarten taivahainen

Se kaikkialla leijuu, liehumoi:

Siks' täällä hilpe'ys on vallassansa,

Siks' silmät loistaa, nauraa moni suu,

Ja povet aaltoilevat tunteistansa

Ja hehkuviksi posket ruskottuu.

Ja sävelehet soiton helkähdellen,

Kun hurma'usta vihdoin vuodattaa,

Niin keijukaisiksi nyt loitsiellen

Ne koko seuran muutetuksi saa:

Kuin sadussa nyt tahi unelmassa

On piiri pyörimässä vallaton —

Ja siinä karkelossa sekavassa

Oi, kuinka hauska siinä nuorten on!

Nyt rintaan puristua saapi rinta

Ja povet liekehtivät vastakkain,

Ja sydän tunnetta juo hurmaavinta,

Kuin tarjona on maassa kuolevain…

Ja taika ihmeikäs nyt hunnussansa

Pois kaikki kantaa yläpuolle maan,

Ja lempi, riemu lumouksellansa

Nyt jokahisen pitää vallassaan…

Ja onhan huomennakin vielä sitten

Niin hauska muisteloissa vaeltaa,

Kun maille haaveitten ja unelmitten

Nyt ajatukset yhä palajaa…

Mut miksi, vaikka tuntuu suloiselta,

On, kuni raskas taakka painaltais',

Miks' elottomalta ja kuollehelta,

Kuin ollut onni kaikki katoais'?

Vaan mitähän, jos riemu eilisillan

Se hetken oli turha hurma'us?

Jos käytiin yli pettäväisen sillan

Ja saatiin tulokseksi hairahdus?

Jos keinotekoist' ilo kokonansa

Ja tyhjää teeskelyä olikin?

Jos valhe-onni virvatulellansa

Vain johti luulottelu-unihin?

Ken tietänevi? Mutta kalvakkaina

Miks' ovat posket, eilen ruusukkaat?

Miks' silmät loistotta ja uneljaina?

Miks' huulet eivät imarteliaat?

Ja miks' ei henki nouse alahalta

Ja elimistöön synny eloisuus?

Miks' tuntuu taasenkin niin ahtahalta

Ja mielessä on kuni katkeruus?

On turha tehdä kysymyksiänsä,

Kun vasta'usta mistäkään ei saa.

Ei tanssi paha liene itsessänsä —

Se hupaisuuttansahan tarjoaa.

Ja ilottahan taasen elämässä

Ei ihmislapsi kestä — kuihtuu pois…

Jos tanssita ei elonkevähässä,

Niin mistä muusta riemun saada vois'?

<tb>

Ken riemua nauttia tahtoo

Niin puhtahan raikasta vaan,

Kuin tuuli on kirkkahan aamun,

Hän jäälle nyt kiiruhtakaan.

Kas, siellä on karkelopaikka,

On impyen kaunihin häät;

Se terve'ys on nimeltänsä,

Sen poskuet on rusopäät.

Kun vapa'us elon on ehto,

Miks' huoneessa ummehdutaan?

Nyt jäälle ja luistimet jalkaan

Ja reippaasti urheilemaan.

Näät huoneessa elimet riutuu,

Mut jäältä ne voimoa juo.

Ja vapaana henkikin pilviin

Ja kau'aksi lentonsa luo.

Ei muotien orjuutta tarvis!

Ei kelpaa teeskelykään!

On vapa'us vallassa yksin —

Mi nostavi rinnan ja pään.

Saa ruusuja kelmeä poski

Ja kasvavat vaurastuvat,

Ja "Kipujen vuorehen" vaivat

Käy vointimme turmelijat.

On väljyyttä huoneessa ynnä

Sen lattia välkähtävää,

Ja kuuhut ja tähtyet taivaan

Suo valoa haaveista nää.

Myös armaansa rinnalla jäällä

Saa liukua, — lämmetäkin…

Ja lempensä kuiskia kieltä

Voi tuntehin hehkuavin…

Kas, jäällä on karkelopaikka,

On impyen kaunihin häät

Ja raikasta, puhdasta riemu —

Siis sinne jo kiirehtikäät!

Merimiehenpojan uni.

(Lausuttu eräässä merimieslähetyksen hyväksi pidetyssä iltamassa, jossa esitetyssä kuvaelmassa näkyi kuohuvasta merestä kohoavalla luodolla istuallaan tähtäävä isä ja hänen vierellään nukkuva poika.)

Merimies, mi monet vuodet aaltoja on kynnellyt,

Ottanut on matkahansa poikansakin nuoren nyt,

Jotta lapsena jo hänkin uljahaksi tulla vois',

Lailla isän pelkäämätön kerran vielä hänkin ois'.

Ja niin sitten kodist' aina loitommalle keinuttiin,

Äiti, siskot heitettihin kaipa'uksen kyyneliin,

Maasta maahan jouduttihin, kaupungista toisehen,

Vierasta ja kummallista nähden sekä kohdaten.

Väliin kaunis oli matka, luonto vietti häitähän,

Väliin mylvi hirmumyrsky, kaiken luuli päättyvän.

Mutta myrsky merimiehen kehtolaulu vieno on,

Tuuli lauha, tyyni ilma ivoja on kohtalon.

Vaan jos luonto milloin joskus hirmuraivohonsa saa,

Merimiehille se haudan meren syliin avajaa:

Laivat sortuu suurimmatkin, uppoavat, murtuvat,

Kaikki uhriks' Ahdin jäävät miehet sekä tavarat.

<tb>

Kau'as oli isä, poika joutunehet kodistaan,

Tuskin sinne jaksoi päästä edes ajatuksillaan.

Silloin kerran — kauheata! — myrsky nousi mylvimään,

Tulta iski, salamoitsi, — laiva hyppi hädissään.

Kamppaella ei se kestä kera luonnonvoimien,

Tuossa kita sen jo nieli lakkapäitten aaltojen…

Isä pojan kainaloonsa sai ja lähti uimahan

Aarteinensa kalliolle lähiluodon rantaman.

Ponnistellen tuskissansa, kuolo aivan edessään,

Pääsi isä poikinensa kalliolle kiipeemään.

Turvattuina — kiitos Luojan! — Poika, vallan väsynyt,

Tietämättä tilastansa vaipui nukkumahan nyt…

Näytti, kuin ois' katununna luonto inhatekojaan,

Koska pojan uinuttanut suloiseen on unelmaan:

Hän on tullut kotihinsa luokse äidin, siskojen,

Riemumieliä ovat kaikki, äiti suopi suukkosen.

Oi, kuin onnellista taasen kodissa on, ihanaa!

Lemmen tuli lämmittävä siellä aina hehkuaa,

Eivät myrskyt pääse sinne, merten mellastuksetkaan,

Äidin suukko, siskoin riemu luovat taivasrauhan vaan.

Mutta miksi tähtää isä tuonne kaukaisuutehen?

Katso! Siellä laiva onpi tätä kohden matkaten…

Pelastetut! Riemutunne moinen häntä lämmittää ..

Kotiin pääsemisen toivo sydäntänsä viehättää…

Nuku, poika, hetki vielä, näe sulo-unelmaa!

Pelastaja tuossa sinut aivan kohta saavuttaa:

Pääset isinesi laivaan sekä sitten kotihin —

Siellä saatte rakka'utta, rauhaisuutta kumpikin!

Ystävälleni J.H. Erkolle.

(Kun en 1/1 1897 tavannut häntä kodistaan.)

Turhaan tulin siis ja suotta!

Onnellista uutta vuotta

Tahton' oli toivottaa.

Vaan kun tavata en saa

Itseäsi, niin mä tähän

Paperille piirrän vähän,

Mitä suopi sydämein

Sulle, viljoin veljyein,

Kestäköhön kevät Sulla

Runottaren suositulla

Talvipakkaisessakin,

Että pyhin aattehin

Itse nouset, kansaas' nostat —

Siten mammon maidon kostat —

Uudeks' että vanhan luot,

Aartehia meille suot.

Auki laululippaas' kanna!

Kuten aina, siinä anna

Olla puhdashenkisyys,

Aatteellinen ylevyys.

Runomaailmoitten meri

Souda, helmet sieltä peri!

Ollos maire isänmaan

Tänä vuonna — ainiaan!

Runo

Rauman rautatieriemuun 31/10 1897.

I.

Pohjanlahden laine Sulle

Lauloi, Rauma, syntylaulun,

Kehtovirren veisaeli —

Siksi mieles' on merelle,

Aivan niinkuin alliparvet,

Vesilinnut vellovaiset

Aina rannan ruohistosta

Selemmälle soutelevat,

Ulapalle uiskelevat,

Siellä sitten sinne, tänne

Sinivettä vellottua

Rannikolle rientelevät,

Pesäpaikoille pyhille.

Sinä, Raumakin, samaten

Lapsest' asti olet aina

Valkosiivin viiletellyt,

Merten taakse matkustellut,

Vieden maille vierahille

Maasi oivan antimia

Hongatarten huonehesta,

Tapiolan tanhualta,

Mailta Mielikin mehevän.

Ja kun poltteli povea

Kotilempi leimullansa,

Silloin siipyet levitit,

Ummistetut uimakalvot

Sekä lähdit liitämähän

Aivan allien tavalla

Kodin kohti rantamia,

Armaita asuinsijoja,

Tuoden aina tullessasi

Toisten maiden tuomisia.

Kehtoasi, Rauma, katsoi

Meri aivan ensimmäisnä

Milloin myrskyssä mylisten,

Milloin tyynnä, mielellisnä —

Siitä luontos' on Sinunkin

Taisteluihin tottununna,

Ett’et myöten anna ennen,

Kuin on vastus voitettuna,

Taivutettu rauhantyöksi.

Meri, Rauma, on Sinulle

Ollut kaikki kaikissasi:

Sehän Ahdin aartehia

Ain' on Sulle antanunna,

Ollut leipä-aittanasi

Sekä siltana sinisnä

Vieriellä vierahissa —

Siks' Sun mieles' siihen onpi

Kiinteästi kiintynynnä,

Kuni lapsi lemmellänsä

Äitihinsä yhdistyvi.

Mutta tuuli tullessansa

Sisä-Suomesi saloilta

Kuiskutteli korvahasi:

"Oikea on äiti Sulle

Koko Suomemme suloinen —

Elä siis Sä yksinänsä

Kiinnä mieltäsi merehen!

Suomen lempi myös Sinulle

Kaksinkerroin kuumempana

Aina paukkuen palavi,

Syystä että Sulle toimi

Annettu on arvokkainen:

Oman olla maan ja kansan

Sekä vieraitten välillä

Keskittäjä kelvollinen…

Elä, Rauma, siis unohda

Oikeata äitiäsi,

Kuule aina sitä kuusta,

Jonka juurella asunto".

Nämä tuulen tervehdykset

Painoi, Rauma, rintas' alle

Kovan kaihon kotimaahan,

Sydän-Suomea lähemmä

Tuli huoli haihtumaton:

Toivoit saada suonta auki

Äitis' poven pohjukasta,

Josta vuotaisi Sinuhun

Elinvoima ehtymätön.

Mutta aina estehiä

Immet kohtalon katalat

Toivat tielle toivehies'.

Tuokos loi surua Sulle,

Kun Sä tiesit tehnehesi

Isänmaasi maireheksi,

Itses' onneksi, iloksi

Työsi Sulle suunnitetut,

Ollen suora suomalainen,

Vaikka oli vaanimassa

Vierahien viekotukset…

Kysyit, tutkit, tuumiskelit:

Miks' en pääse myös minäkin

Äidin sykkivän sydämen,

Sivustalle aivan siihen,

Rinnan alle rakkahimman,

Josta itseeni imisin,

Voimieni vahvistuksen?

Miks' on suoni suljettuna,

Josta hurme virtoaisi

Minun suoniini suloinen

Sydämestä Suomi-äidin,

Ett' ei oisi tarvis olla

Emintimän on osalla?

Kun ei vasta'usta kuulu,

Silloin Sinä, Rauma, muistit

Meren neuvon mielekkähän:

Vastus onpi voiton viitta,

Myrsky mielen vahvistaja,

Taistelu se tarmon tuopi,

Käsivarret voimistavi.

Kun ei kuunneltu Sinua,

Eikä annettu apua —

Teit kuin olet ennen tehnyt:

Ryhdyit itse auttajaksi,

Anoit Luojalta apua.

II.

Kun into on yhtynyt kuntohon,

Niin aikahan suurta on saatu;

Kun luottoa vastaisuutehen on,

Pois estehet turhina kaatuu.

Ja totta jos missä harrastetaan,

On oike'us rientojen ohja,

Jos puhtailla aseilla taistellaan,

Niin kaunihin voitto on pohja.

Ja etsikko-aikansa tuntee ken,

Ei taistoa kammo ja työtä,

Maan etu jos määrä on ylhäinen,

Niin onni on toimissa myötä —

Ja vaikkakin päivä pilvihin käy,

Niin toivona olkohon voitto!

Yön valta ei synkän sittemmin näy,

Kuin aamun on alkanut koitto.

Sä Rauma, Sä kaupunki muinainen,

Niin vanha — ja jällehen uusi,

Sä selvään ymmärsit oivaltaen,

Mit' aika Sun korvaasi huusi.

Ja tiesit sen, että jos valvo et,

Käy taakse Sun rientojes' kulku,

Jäät ilman, jos paljokin tarvitset,

Ja eessäs' on ijäti sulku.

Sen tiesit — ja kirkkahin katsehin

Näit: tuossa on lyhköisin matka,

Jost' ura käy rannalta suotuisin

Sisämaahan Sun kulkua jatkaa.

Ja päätit: siihen on saatava tie,

Jot' oronen uhkuva juoksee,

Mi yhteen erossa ollehet vie

Ja saattavi toistensa luokse.

Pää pystyyn, Rauma! Tie valmis nyt on!

Valt' on voitettu vastustuksen:

Nyt vuorovaikutus alkakohon,

Kun aukasit uuden Sä uksen.

Pää pystyyn, Rauma! Ja etehenpäin

Muun Suomesi seurassa kulje!

Ja rautavyölläsi maahasi näin

Sä itsesi kiinnitä, sulje!

III.

Riemu Rauman rannikoilla ylimmillään raikuu,

Liput liehuu, soitot soi ja juhlavirret kaikuu,

Arkihuolet unohtuu ja juhla täyttää mielet,

Kertoo ilotuntehia kilvan kaikki kielet.

Mist' on riemu? Luostarinko jälleen huntupäiset

Ovat uskonjuhliansa nunnat viettäväiset

Tänne tulleet? Eipä ei! Nyt aika onkin toinen:

Raumalla on edistyksen juhla suurenmoinen!

Rautasuonen kautta Suomeen sitoi Rauma muuhun

Itsensä niin kiinteästi, kuni oksa puuhun —

Suomi-äiti lempimielin rintoansa vastaan

Puristavi lämpimästi, hellivästi lastaan.

Syytä siis on riemuita! Ja siksi raikkahaiset

Herätelkööt juhlatuulet kaikki torkkuvaiset,

Kaikki voimat uinuvat jo nouskoot aamutyöhön,

Vanhat tavat, jos on kehnot, jääkööt unho-yöhön!

Vastus pois nyt mielestä ja kevät sydämessä

Nuortuneena seiso, Rauma, aikain kääntehessä,

Pysy nuorna ainian ja Suomeen itses' juota,

Horjumatta voittoisahan vastaisuuteen luota!

Ole elinvoimainen, kuin olet ollut aina,

Uupumaton työ ja toimi mieles' ohjeeks' paina,

Edistys ei pysähdy, vaan kulkee kulkuansa:

Katso, Rauma, että seuraat sitä matkassansa!

Näyttänyt oot, mihin pystyt — samaa vasta näytä:

Kuntos', intos' Suomi-äidin eduksi Sä käytä!

Osottakoon isänmaa se taasen puolestansa

Töitäs', uhrauksiasi hellin vaalivansa!

Tie on auki! Sitä käyköön ulos maailmalle

Suomen kauppa, teollisuus, nousten korkealle!

Opinahjot säkeniä lietsokoot ja tulta,

Että valistus saa vallan, koittaa päivä-kulta!

<tb>

Puhaltakaa, juhlatuulet, keväthenki tuokaa,

Edistystä, kehitystä kaikkialle luokaa!

Sammon uuden rakennukseen saatu taas on sauma.

Eläköhön suomalainen, rientorinta Rauma!

Nähtyäni "Rykmentin tyttären"

(27/12 1897.)

Aiheen runon syntymiseen antoi se harhaluulo, että neiti Flodin on muka suomenmielisyydestä antautunut Kansallisteatterin palvelukseen.]

Min onnen aavistaakaan ihmisrinta,

Kun kevään ensi leivo livertää!

Myös kyyneleihin käypi hangen pinta,

Pois kylmän, kuolon valta häviää.

Ja tuntuvi, kuin luonto laajentuisi,

Kun ilma jälleen siintäväksi saa,

Ja kaikki nuoruuden kuin virrass' uisi

Ja uudistuisi taivas sekä maa.

Tuon kaiken ensi leivo aikaansaapi,

Kun sävelillään kutsuu kevähän.

Ja kevään helmahan taas kiiruhtaapi

Muut laulajatkin mailta etelän —

Ja sitten yhteiskuoron laulajaiset

Ne vallan verrattomat alkavat

Ja sulosävelehet ihanaiset

Nyt soinnuttavat laaksot, kukkulat.

Mut useasti sattuukin niin, että

Voi takatalvi tulla kylmineen

Ja kevät kaunoinen, kuin uni pettää

Ja laululauma kuolee pakkaseen.

Niin laita luonnoss' on, niin elämässä

On sama laki myöskin ihmisten —

Vaan hellänarat suhtehessa tässä

On hennot lapset pyhän taitehen.

Kun kansallinen tuli takatalvi,

Sai uhriks' Suomalaisen oopperan,

Ja povellensa musta hautavalvi

Vei kansan lempilapsen kukkivan.

On laulutemplin ovet lukossansa

Ja Runotar vain hiljaa vaikeroi

Nyt laulurintaisia lapsiansa,

Jotk' eivät kylmässä tääll' olla voi…

Vaan mitä kuulen? On kuin säveleitä

Jo kevätleivon jälleen ilmass' ois',

Kuin aika mennyt tervehtäisi meitä

Ja "kansallisen kevään" äänet sois'…

Tää onko unta? Ei, on totta vainen!

Kas, Ida Flodin tuolla livertää!

Hän immyt viehättävä, kukkeainen

Nyt kevätleivosena sivertää.

Oi, terve sulle, terve tuhannesti,

Sä kevätleivo, terve tultuas'!

Pois kahleet, jotka kevättämme esti,

Ne poistukohot sinun laulullas'!

Oi, terve tultuas', Sä "Ida toinen",

Jok' uudestansa laulutaiteen luot,

On kutsuntasi kyllä suuremmoinen:

Viet takatalven, uuden kevään tuot.

Sä riemurinta, sävelkaula lapsi,

Sä immyt kukkivainen, simasuu!

Niin nuori, kuni vanhus harmaahapsi

Sun lauluasi kuullen ihastuu —

Ja vanha Arkadia laajeneepi,

Kuin kevätpäivä siihen paistahtais',

Ja suloäänesi kun heliseepi,

Niin tuntuvi, kuin toivo elon sais'…

Kuin kevätleivo, laula kevät uusi

Taas laulutaitehelle tulemaan!

Ja kuule, mitä oma kotikuusi

Se kuiskuttavi Sulle humullaan:

Mun laillan' itses' maahasi Sä kiinnä

Ja henkes' oman kansan henkehen,

Niin myrskyissäkin pysyt aina siinä,

Kun lempes' annat kansan lemmellen.

Sä kevätleivo! Takatalven valta

Ei laulettuas' enää tulla saa!

Jo käki kukkukohon korkealta

Ja kukkasihin peittyköön jo maa!

Ja keväthenki vieno lämmöllänsä

Myös kotiin tuokoon laulurinnat muut,

Ett' yhdessä ne sitten säveltänsä

Saa helkytellä kaikki sulosuut.

Siis terve Sulle, kevätleivo armas,

Sä aarrerinta, sävelkeijunen!

Jo loppuvi nyt takatalvi karmas

Sun laulellessa, kevätleivosen,

Ja "Tytär Rykmentin" on "tytär Suomen",

Jok' ovet laulutempliin avajaa —

Ja meille koittaa uusi taidehuomen,

Taas Suomen Runotar kun vallan saa…

Eräissä laulajaisissa.

Niin ihmehen ihana aarre

On, immyt, Sun hallussais;

Sen suloja nauttia sallit

Nyt meidän Sä laulullais.

On tottakin aartehes' armas:

Se sävelten helmiä on,

Kun lipas on laulujen laaja

Sun rinnassa verraton.

Nuo helmet ne mieliä hurmaa

Pois sävelten maailmaan

Ja herttaista lämmintä luovat,

Kuin aurinko paisteellaan.

Ne lempeä kuiskia voivat

Ja murheita, riemujakin

Ja toiveitten kielillä haastaa

Myös innoin hehkuavin.

On sanottu: hyvästijättö

Sun laulustas' kajahtaa,

Kun Etelämaihin Sä tahdot

Nyt jällehen matkustaa.

Käy onnella tiesi — ja saavu

Taas meitä tervehtimään,

Tuo Etelän lämpöä tänne,

Mi rinnasta poistaa jään.

Ja vihdoin kun nimesi sitten

Sun kaikkien huulilla on,

Niin laulusi parahin taika

Se Suomelle soikohon!

Nimipäivinä.

I.

(A:lle)

(Kukkaislaitteen keralla.)

Nuo hennokkahat kukat vaan,

Jos puhelahjan saisi,

Niin onnentoivotuksiaan

Ne kilvan kuiskuttaisi.

Mut vaikka sanat puuttuukin

Ja äänetön on kieli,

On toki tuntein lämpimin

Nyt haastaa niillä mieli:

Ne toivottaa, ett' ainiaan

Käy tiesi onnen-saarta,

Ja ett'ei pilvi milloinkaan

Sun taivaas' peitä kaarta.

Ja että elon matkallais

On myötätuuli lauha

Ja haltijoina kodissais

Vain rakka'us ja rauha!

II.

(O:lle)

Pellot nuokkuu tähkäpäissä,

Mättähät on marjoin,

Luonto karkeloivi häissä,

Taivas sädesarjoin

Maata hohtaa helliellen,

Lempivästi lämmitellen.

Lintuparvet laulaissansa

Poikineen jo lentää,

Lahden laine rantojansa

Suutelemaan entää.

Nyt on onni kaikkialla

Suomen sinitaivon alla.

Koko luonto mielissänsä

Riemujaan nyt tuhlaa,

Kun se tietää viettävänsä

Nimipäiväs' juhlaa.

Olkoon iloa myös kyllä

Sulla, onnen lemmityllä!

Menestys Sun seuranasi

Olkoon nyt — ja aina!

Pian armas rintaasi

Vastahan Sä paina!

Poistukohot murhees', vaivas',

Siunatkohon Sua taivas!

Tirehtööri Edvin Kaslin'ille.

(Suomi-yhtiön 5 asiamieskokouksessa 15/6 1900.)

Pyhän Gangesvirran luota

Ihmemaalta Indian

Fakiireista kummallista

Kerrottavan kuullahan,

Kuinka puita, kukkasia

Aivan tyhjästä he luo,

Kaukomaita, kaupunkeja

Taikomalla nähdä tuo.

Mutta heitä katsomahan

Meno onpi tarpeeton,

Fakiiri kun moinen täällä

Meidän keskessämme on,

Joka mainetyön on tehnyt

Verrattoman kerrassaan,

Että fakiirit ei siinä

Pysty häntä voittamaan.

Fakiirien ihmeteot

Hetken voivat huvittaa,

Vaan ne sitten unten lailla

Tyhjyytehen katoaa…

Mutta minkä hän on tehnyt,

Se on aina pysyvää,

Siuna'usta tuottavana

Maata, kansaa hyödyttää.

Fakiirien tenhovoiman

Verhoaapi salaisuus…

Kolme avua on hällä:

Taito, toimi, ahkeruus!

Vielä lisäks' suora mieli,

Tarmo pojan Pohjanmaan,

Tahto luja, työhön into

Väsymätön milloinkaan.

Ken hän on? Ja mit' on tehnyt?

Jokainenhan tietää sen!

Suomi-yhtiön hän kautta

Tiedossa on kaikkien.

Ja kun työnsä tuttu on,

Niin itsekin hän tunnetaan

Sekä täällä että myöskin

Ulkopuolla oman maan.

Eikä syyttä tunnetuksi

Tullutkahan ole hän!

Työn hän onpi suuren tehnyt

Kaikkein ihmettelemän:

"Suomen" syntysanat lausui,

Mahtavaks' sen sitten loi,

Ett’ei vertaa Pohjoismaista

Etsimällä löytää voi.

Tekijäss' on joka tuuma

Miestä tämän jättityön,

Lepoaika unohdettu

Siinä onpi monen yön,

Voimat kaikk' on käytettynä,

Poissa ollut uupumus,

Luottamus on vahva ollut,

Tehtävähän rakka'us.

Kädessään kun peräsintä

Pitämäss' on ollut mies,

Joka tunsi tehtävänsä,

Suunnat suunnitella ties,

Joka innostuksen muihin

Myös on saanut syttymään

Tähän hänen elämänsä

Ylevähän tehtävään.

Niin on saatu hedelmäkin

Hyvin suuriarvoinen —

Ihmeteko suoritettu

Ajall' yhden kymmenen —

Suomi-yhtiön nyt lippu

Korkealla hulmuaa!

Vaalimahan sitä kaikki

Kansalaiset joutukaa!

Ja kun kerran Suomi-äidin

Murhe-ajat loppuvat,

Onnen päivät pilvettömät

Kirkkahat on valoisat,

Ja kun hyväntekijöitä

Meidän kansan muistellaan,

Alallansa ensimmäisiin

Edvin Kaslin mainitaan.

Tervehdys Rauman V.P.K:n uuden talon vihkiäisiin 12/9 1902.

Valitan kun en voi tulla,

Vaikka halu suur' on mulla

Nähdä ilojuhla tuo. —

Kutsustanne hellin kiitän!

Tähän toivehia liitän,

Mitä sydämeni suo:

Kuni sulhon rinta juopi

Riemuansa, kun hän tuopi

Omaan kotiin armahan,

Niin nyt myöskin V.P.Kunta

Nähnee autuaista unta

Samanlaista varmahan.

Mikä enemmän on hupaa,

Kuin on kellä oma tupa,

Koti kallis, kultainen!

Onni, tyytyväisyys, rauha,

Elo turvallinen, lauha

Sisäll' on sen seinien.

Terve sulle, uusi talo,

Maja uljas, koti jalo,

Luotu yhteistoimin, -töin,

Jäsenesi yhteen nido,

Toinen toisehensa sido

Yhteishengen helmivöin!

Itsekkäisyys kotiin tähän

Elköön pääskö edes vähän,

Eikä orjuus, vihakaan:

Henki yhteishyvää suova

Olkoon rakka'utta luova,

Vapa'utta ainiaan!

Yhteishengin, yhteisvoimin,

Uhraantuvin innoin, toimin

Tulen sekä kaiken muun

Poistettakoon väkivalta. —

Alku tämän katon alta

Tulkoon aikaan siunattuun — − −

Siihen, jota odotellut

Ihmiskunta vartoellut

Saapuvaksi kau'an on,

Jolloin onpi sammuksissa

Väkivalta kahlehissa

Tulen, hengen, valtion…

Siispä terve, uusi talo,

Uhkea ja uljas, jalo,

Koti armas, verraton!

Talo uusi — luottamuksen

Uuden tuoden innostuksen

Onnellinen olkohon!

Eläköön yksimielisyys!

("Pellervon" eräillä päivällisillä.)

Suku suuri suomalaisten

Oli ennen aikanansa.

Mutta myrsky rikki mursi

Kotikullan kurkihirren.

Silloin kau'as kehdostansa

Lapset kaikkos' kaikkialle

Ajan aaltojen mukana,

Vihurien vietäviksi.

Erimielet erjensivät,

Toisen heimon toisestansa,

Viha, vaino veljeksiä

Erämaihin eksytteli,

Joissa joutuivat he sitten

Kovan kohtalon käsihin

Rautakouran raateluihin:

Henki herpos' suomalainen,

Katos' kansallinen tunto,

Heimovyöhyt höllentyen

Hajallensa on hajosi,

Suku itsensä unohti —

Myrsky särki Suomen sillan,

Kävi veljyt vierahaksi,

Surma raateli sukua…

Osa pieni pikkarainen

Suomen suuresta suvusta

Elinvoimin valtavammin

Oli vyötty heimovyöllä

Sekä tunsi tehtävänsä

Suomen salot saatuansa:

Maan- ja hengenviljelyksen

Lipun panna liehumahan

Polon Pohjolan perillä:

Nosti maan makoamasta

Viherjäisen viljavaksi,

Kaiken kasvun antavaksi,

Purki helmet hengestänsä:

Runsaat sielukkaat runonsa,

Syvät synnyt, laulut laajat,

Sananlaskut ja satunsa

Ihmehiksi ihmiskunnan.

Ei ois' pystyssä pysynyt

Väki pieni Väinölässä,

Kun se ollut on useesti

Kavioissa vainovarsan,

Ruton, näljän runteluissa,

Vieras sit' on sortanunna,

Kade, kauna veljyenkin

On myös ottanut osansa —

Ei ois' pystyssä pysynyt

Tämä piskuinen pisara,

Ell'ei yksimielisyyttä,

Tahtoa ja tarmokkuutta

Oisi ollut seurassansa:

Niissä on sen turva ollut,

Niissä voima ja väkensä,

Joista pois on ponnahtanut

Kohtalon kovatkin iskut,

Lännen myrskyt, idän irnut,

Pohjan kylmät, hyyt ja hallat…

Nyt on taasen aika tullut,

Että taivas on sumussa,

Sekä päivä pilvilöissä,

Pauhannut on pauannekin,

Tuuli nurkissa nujunnut,

Vaaputtanut viiripuuta,

Kurkihirttä heiluttanut —

Taasen kohtalo kysyypi,

Tiedustaapi tiukeasti:

Kestävikö Suomen kansa,

Väki pieni Väinölässä

Tämän myrskyn myllerryksen?…

Mitä voimme vastaella?

Jospa kaiku kaikkialta

Koko Suomen kansan suulla

Voimakkaasti vastoaisi:

"Kyllä myrskyt kestetähän,

Kuten ennen aikanakin

Sodan vaarat, näljän vammat,

Kun vaan ainian asuupi

Sydämissä, sieluissakin

Yksimielisyys ylevä,

Kun ei meidän kallis kansa

Pahoinakaan päivinänsä

Itse itseään unohda,

Eikä orjaksi alennu"…

Armas, kallis Suomen kansa,

Suku suora suomalaisten,

Tarkoin tutkios tilasi!

Katso poven pohjukkaasi!

Onko yksimielisyyttä,

Elinvoima ehjä siellä?

Vaiko vielä on jälellä

Sydämissä suomalaisten

Kade julmin juoninensa,

Veljesviha, vaino vanha,

Joka ennen erka'utti

Suvun suuren suomalaisen?…

Kuule, suora suomalainen,

Rehellinen ruotsalainen,

Ero oisko ehtoisempi

Teidän tehdä kerrassansa

Vaiko siunattu sovinto?

Veljyet te vetreäiset,

Kaksoisveljet kaunokaiset,

Sovintoa suosikaatte

Tositöissä, ei sanoissa!

Sorto maahan murtakaatte

Keskinäinen kerrassansa,

Antakaatte oike'utta

Sekä itse ottakaatte

Oma oike'usosanne!

Veljeksinä viljelyksen

Yhteistoiminta todeksi

Käytännössä näyttäkäätte,

Vaikka ehkä erimieltä

Muilla oisikin aloilla…

Sulla, Sampsa Pellervoinen,

Esiintyissä eri mielten

Kutsumus on korkeainen:

Yksimielisyys ylevä

Sinä "kylvä kyyhättele

Luojan sormien lomitse"

Sydämihin suomalaisten,

Rinnan alle ruotsalaisten!

Sinä, versova vekara,

Pellervoinen pellonpoika,

Kuten entisaikanakin

"Kylvit soita, kylvit maita,

Kylvit auhtoja ahoja",

Kylvä nytkin kyyhättele

Ihana sovinnon siemen,

Kaunis taimi kasvamahan

Pohjan neitojen povihin,

Mielihin on Suomen miesten,

Että kaikkoisi kate'us,

Sorto sortuis' ainiaksi,

Vihan veisivät vihurit,

Yksimielisyys ylevä

Sitois' kansan kaikkialla

Maan- ja hengenviljelyksen

Yhteistyötä yhteisvoimin

Tarmokkaasti toimimahan

Isänmaallemme iloksi

Sekä onneks' itsellemme!

Johda sielu Luojan luokse,

Kädet työhön kaikkialla,

Mutta mieli korkealle

Ihanteihin on ylennä!

Viljelys se veljeksiksi

Sitoi ennen suomalaiset —

Saata, Sampsa Pellervoinen,

Uudellensa uusi polvi

Toinen toistansa lähelle:

Auramiehet mielelliset,

Työn on toimekkaat tekijät,

Sekä nuoret että vanhat,

Majan pienoisen eläjät,

Kodin korkean asujat!

Kun näin yhtehen yh'ymme,

Saamme toinen toisehemme,

Silloin seisomme lujina,

Vakavina vaarassakin.

Mut ken särkevi sovinnon,

Ken on rauhan rikkonevi,

Kirottuna kulkekohon!

Siispä aina eläköhön

Sydämissä suomalaisten,

Rinnan alla ruotsalaisten

Yksimielisyys ylevä,

Että yhteistoimintata,

Viljelystä veljeksinä

Harrastaisivat halulla!

VI.

YHTÄ, TOISTA, KAIKENMOISTA.

"Viinat alas!"

Kun kieltolaki päätettiin,

Niin silloin Tommi Talas

Hän aimo ryypyn ryyppäsi

Ja huusi: "Viina alas!"

Eräästä puoluemiehestä.

Vanhain suomalaisten pylväs

Oli pitkät ajat ylväs,

Sitten hänet voitti nuoret —

Siirtyvän myös näkyy vuoret —

Nyt hän maalaisliittolaisna

Ahkeroipi toimivaisna,

Puuhaellen kanalata

Oikein suurta, mahtavata.

Etsittyään tuuliviirin

Lailla aina uuden piirin,

Löysi puolueensa parhaan,

Kun hän yhtyi — kanatarhaan!

Matkakumppani.

Kumppanitta matkojaan

Ei tee Tahvo Tatti:

Kukkarossa taskussaan

Hällä ain' on — "Matti".

Uupumisen syy.

Velkaa hankkiessaan juoksee

Heikki kaikkein tuttuin luokse.

Siinä uupuu, eikä jaksa

Sitten — velkojansa maksaa.

Turhaa parjausta.

Turhaan maalima Juusoa juopoks' suureksi parjaa,

Ryypyn kun — yhden vaan kerrallansa hän juo.

Ei ole yksinkertainen.

En syytä siihen keksi,

Miks' yksinkertaiseksi

Tuo Pekka tuomioidaan,

Se vaikka huomioidaan,

Hän ett' on muiden vertainen

Mies aivan kolminkertainen,

Kun on kerran kaikki nää:

Jalat, vartalo ja pää.

Esikuva.

Ahkeruuden esikuva

Varmaan onpi Jussi Juva:

Hiki-otsaisena aina

Juosten hankkii — rahalainaa!

Vanhanpojan iltahuokaus.

Käyn nukkumaan. Mut maatessain

Niin elköön tapahtuko vain,

Kuin Aatamille ennen:

Kun unestansa noustuaan

Hän — Eevan löysi rinnaltaan…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KYNÄELMIÄ III ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

I.

II.

I.

II.

III.

IV.

V.

I.

I.

II.

VI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE