Varastaiteilija
Date: 2026-01-04T00:00:00+00:00
Keywords: England -- Fiction; Criminals -- Fiction; Raffles (Fictitious character) -- Fiction; Detective and mystery stories; English -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Varastaiteilija

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Varastaiteilija

Author: E. W. Hornung

Translator: Mary Hämeen-Anttila

Release date: January 4, 2026 [eBook #77616]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1910

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77616

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VARASTAITEILIJA ***

language: Finnish

VARASTAITEILIJA

Kirj.

Ernst William Hornung

Englanninkielestä ("The Amateur Cracksman") suomentanut

Mary Hämeen-Anttila

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1910.

SISÄLLYS:

Idus Martii.
Pukuharjotus.
Lyömäpalloviikko.
Le premier pas.
Tahallinen murha.
Eräs Velasquezin taulu.
Uusinta-peli.
Keisarin lahja.

Entisen ajan kansanleikeistä sukeusi huvinäytelmä, päähenkilöinä pelkät ilvehtijät ja veijarit. Tästä kehittyi Espanjassa veijariromaani, vallaten siten sivistysmaiden kaunokirjallisuudessa huomattavan aseman 1500-luvulta viime vuosisadan alkuun. Veijarien taistelu järjestysvaltaa vastaan kävi kulkuneuvojen ja keksintöjen parantuessa niin jännittäväksi, että jälkimäinen sai yhä suuremman merkityksen tällä kirjallisuuden alalla ja päähenkilöiksi pääsivät sen edustajat, saavuttaen lukijain myötätunnon ja suosion sillä kekseliäisyydellä, jolla vainosivat lakien rikkojaa. Tämä osien vaihtuminen synnytti salapoliisikirjallisuuden: ranskalainen Émile Qaboriau loi ensimäiset viralliset salapoliisit romaanisankareiksi, amerikalainen Edgar Allan Poe ensimäisen ihmeellisen tarkkaälyisiä johtopäätöksiä tekevän arvotustenharrastajan, ja nämä yhdisti englantilainen A. Conan Doyle tieteen uusimpia tuloksia sekä järjen ja havaintokyvyn äärimäisiä lahjoja käyttäväksi yksityis-salapoliisi Sherlock Holmesiksi. Nuo kolme nimeä ovat viime vuosikymmenien runsaan salapoliisikirjallisuuden keskus.

Mutta historia uudistuu. Mikäli salapoliisikirjallisuus on yhä enemmässä määrässä solunut tusinatuottajien käsiin, sikäli on siitä jälleen palattu veijariromaaniin, otettu taasen armoihin yhteiskunnan ahdistelema. Suorastaan salapoliisien vastakohdan, pahantekijän joka koettaa näiden ansoja välttää, ei ole helppo saada sankarin asemaa; varsinaisille kulkureille ja veijareille riittää paremmin lievikkeeksi oveluus ja ehtymätön huumori. Ensimäisenä on englantilainen E.W. Hornung yrittänyt sitä, ja hänen varastaiteilijansa Raffles esiintyy monien seikkailukirjain aiheena. Ranskalainen Maurice Leblanc on sitten Arsène Lupinillaan koettanut henkisesti joustavamman ja eloisamman kansan pahantekijätyypin korottamista romaanisankariksi. Kumpainenkin on jo saanut jäljittelijöitä. Varsinkin jälkimäinen on saavuttanut suurta mielenkiintoa teoksillaan, jotka heti ilmestyttyään on tähänkin sarjaan suomennettu; mutta epäilemättä on syytä — kun kerran nykyajan yleisö kaipaa tällaista aatteellisista ongelmista kevennettyä luettavaa — antaa hänen englantilaisen esikuvansakin tulla sarjassa edustetuksi. Nyt suomennettu kokoelma Raffles-seikkailuja ei ole tekijänsä paras, mutta välttämätöntä kait on tähän herrasmieheen tutustua siitä asti kuin hänen yksinkertainen Bunny-toverinsakin, joskin alku oli "nolo yritys", sankarin omienkin sanojen mukaan.

IDUS MARTII.

I.

Kello puoli yhden seuduissa päätin viimeiseksi epätoivoiseksi keinokseni palata Albanyn vuokrakasarmiin. Häviöni näyttämö oli pysynyt jokseenkin sellaisenaan. Baccarat-pelimarkat olivat vielä huiskin haiskin pöydällä tyhjien lasien ja kukkuraisten tuhkakuppien seassa. Savun haihduttamiseksi oli avattu ikkuna, ja se hönkäili sijalle sumua. Raffles itse oli ainoastaan vaihtanut flanellinutun ylleen. Mutta hän rypisti silmäkulmiansa, kuin olisin kiskonut hänet ylös vuoteestaan.

"Unohtanut jotakin?" hän virkkoi, nähdessään minun seisovan eteisen matolla.

"En", vastasin lyhyeen ja tunkeusin häikäilemättä hänen ohitsensa. Ja minä kuljin edelleen hänen huoneeseensa, hävyttömyydellä, joka hämmästytti itseänikin.

"Ettehän liene palannut vaatimaan uutta peliä korvaukseksi? Sitä en luule voivani omin neuvoin suoda. Olin itsekin pahoillani siitä, että toiset…"

Seisoimme vastatusten hänen kamiininsa edessä ja minä keskeytin:

"Tietenkin kummastelette minun palaamistani tällä tavoin ja näin myöhään. Tuskinhan tunnen teitä. Vasta ensi iltaa olin asunnossanne. Mutta minä olin koulussa teidän käskyläisenänne ja te sanoitte vielä muistavanne minut. Tämä ei tietysti kelpaa miksikään puolustukseksi, mutta tahtoisitteko kuunnella minua — kaksi minuuttia?"

Kiihdyksissäni täytyi minun aluksi työläästi henkäistä joka sana, mutta hänen kasvonsa tyynnyttivät minut pian, enkä erehtynytkään niiden ilmeestä.

"Kernaasti, hyvä ystävä", lupasi hän, "niin monta minuuttia kuin tahdotte. Ottakaahan hampaisiinne Sullivan ja istuutukaa." Ja hän ojensi minulle hopeaista paperossikoteloansa.

"Ei", kieltäysin päätäni pudistaen, ja nyt sain jo hallituksi ääntäni; "ei, kiitos, minä en tahdo polttaa enkä istuutua. Ettekä tekään pyydä minua tekemään kumpaistakaan, kuultuanne mitä sanottavaa minulla on."

"Todellakin?" sanoi hän ja sytytti oman paperossinsa, suunnaten kirkkaat siniset silmänsä minuun. "Mistä sen tiedätte?"

"Siitä, että varmaankin näytätte minulle ovea", vastasin katkerasti, "ja siinä teettekin aivan oikein. Mutta mitäpä hyötyä pitkistä esipuheista. Kuten tiedätte, menetin äsken runsaasti kaksisataa puntaa."

Hän nyökkäsi.

"Minulla ei ollut rahoja matkassani."

"Sen muistan."

"Mutta minulla oli maksu-osotuskirjani, ja kirjotin teille kullekin tuon pöydän ääressä maksu-osotuksen."

"No?"

"Yksikään niistä ei ollut paperin arvoinen, jolle sen kirjotin,
Raffles. Olen jo ottanut kaikki varani pankista."

"Luultavasti vain tilapäisesti?"

"Ei. Olen hävittänyt kaikki mitä omistin."

"Mutta joku on minulle sanonut, että olitte aika varakas. Kuulin teidän perineen rahoja?"

"Kyllä, kolme vuotta takaperin. Se koitui tuhokseni; nyt ne ovat tipo tiessään — jok'ainoa penni! Niin, minä olen ollut hullu, eikä villitympää hullua ole koskaan ollutkaan. Eikö tämä riitä? Miks'ette aja minua ulos?"

Raffles mitteli lattiaa hämmästyneen näköisenä.

"Eikö sukunne voi tulla apuun?" kysäisi hän viimein.

"Ei, Jumalan kiitos", huudahdin, "sukua ei minulla ole. Olin ainoa lapsi. Perin kaikki mitä oli. Ainoa lohdutukseni on, että omaiseni ovat haudassa, eivätkä koskaan saa tietoa tästä."

Heittäysin tuolille ja peitin kasvoni käsilläni. Raffles yhä asteli edes takaisin upealla matollaan, joka suhtautui hyvin huoneen muuhun kalustoon. Hänen pehmeät ja tasaiset askeleensa olivat yhtä säntilliset kuin ennenkin.

"Teissä oli hiukan kirjailijan vikaa", virkkoi hän lopulta; "ettekö te toimittanut koululaisten lehteä ennen kuin lopetitte opintonne? Minä ainakin muistan lyönneillä ja potkuilla pakottaneeni teitä sepittämään minulle pikku runoja. Ja jonkinlainen sepustelu se juuri nykyään vetelee; sellaisella saa elantonsa millainen tomppeli tahansa."

Minä ravistin päätäni. "Mikään tomppeli maailmassa ei voi kyhätä kasaan kylliksi rahaa minun velkojeni maksuksi", selitin minä.

"Asuttehan jossakin?" pitkitti hän.

"Kyllä, Mount Streetillä."

"No niin — huonekalunne?"

Puhkesin pilkkanauruun kaikessa kurjuudessani. "Niiden on jok'ainoan kyljessä loistanut virkasinetti jo kuukausia!"

Raffles seisahtui kohotetuin kulmin ja yrmein katsein, jotka saatoin kohdata keveämmin nyt kun hän tiesi pahimman; sitte hän kohautti hartioitaan ja alkoi jälleen astuskella, eikä kumpainenkaan meistä tuokioon hiiskunut sanaakaan. Mutta hänen kauneista, järkähtämättömän levollisista kasvoistaan luin kohtaloni ja kuolemantuomioni, ja jokaisessa henkäyksessäni sadattelin typeryyttäni ja raukkamaisuuttani, joka oli minut tänne palauttanut. Syystä, että hän oli ollut minulle ystävällinen koulussa, jolloin hän oli lyömäpallo-joukkueen johtaja ja minä hänen käskyläisensä, olin nyt rohjennut pyrkiä verottamaan hänen hyväntahtoisuuttaan. Syystä, että olin joutunut häviöön, hänen ollessaan kyllin rikas pelatakseen lyömäpalloa kesät kaiket ja kulkeakseen muut vuoden-ajat jouten, olin herkkäuskoisesti luottanut hänen armeliaisuuteensa, hänen sääliinsä, hänen apuunsa! Niin, olin hiljaisuudessa toivonut — niin masentuneeksi ja tuskaiseksi kuin olin sävyni saanutkin — ja tässä totisesti nyt tapahtui minulle oikein. Näki yhtä vähän armeliaisuutta kuin sääliä hänen laajenneissa sieraimissaan, hänen ankarassa leuassaan ja kylmissä sinisissä silmissään, jotka eivät vilkaisseetkaan minuun päin. Otin hattuni ja nousin horjuen; olisin lähtenyt sanattomana, mutta Raffles seisoi minun ja oven välissä.

"Se on minun asiani", vastasin. "Teitä en enää tahdo vaivata."

"Miten voin silloin auttaa teitä?"

"En ole pyytänyt apuanne."

"Mitä varten siis tulittekaan luokseni?"

"Niin, mitä varten?" kertasin minä. "Tahdotteko päästää minut menemään?"

"En, ennen kuin sanotte minne menette ja mitä aijotte tehdä."

"Ettekö voi sitä arvata?" huudahdin. Ja usean sekunnin seisoimme katsellen toisiamme silmiin.

"Onko teillä miehuutta siihen?" virkkoi hän keskeyttäen lumouksen niin purevalla äänellä, että se pani vereni kiehumaan.

"Saatte nähdä", uhkasin astahtaen taaksepäin ja siepaten pistoolin päällystakki taskusta. "Päästättekö minut nyt, vai teenkö sen täällä?"

Pistoolin suu kosketti ohimoani ja etusormeni oli liipasimessa. Katkeruuteni puuskassa, tuhon omana, häväistynä ja nyt vihdoinkin päättäneenä tehdä lopun hukkaantuneesta elämästäni — en voi vielä tänä päivänäkään ymmärtää, etten sitä tehnyt heti. Alhainen tyydytys siitä, että saisin vedetyksi toisenkin turmiooni, oli vielä lisänä kiihottamassa luonteeni kehnompia piirteitä, ja minua värisyttää ajatella, että jos puhuttelijani kasvot olisivat ilmaisseet pelkoa tai kauhua, niin olisin voinut kuolla pirullisesti riemuiten tuosta katseesta viimeisenä jumalattomana lohtunani. Mutta sen sijaan näin katseen, joka pidätti käteni. Se ei kuvastanut pelkoa eikä kauhua, vaan ainoastaan kummastusta, ihailua ja niin harrasta huvitettua odotusta, että kiroten työnsin aseen taskuuni.

"Te hornan henki!" sanoin. "Luulenpa teidän tahtoneen, että tekisin sen!"

"En aivan", oli vastaus, joka lausuttiin hiukan hämillään ja hiukan liian myöhään punehtuen. "Mutta totta puhuen luulin melkein, että olitte tosissanne, enkä ole koskaan elämässäni tuntenut moista jännitystä. En osannut aavistaakaan, että sinussa oli niin paljon sisua, Bunny! En, enpä lempo soikoon nyt anna sinun lähteä. Ja parasta on, että sinä et uudestaan aiota tuota leikkiä, sillä etpä voi puijata minua toistamiseen seisomaan katselijana. Meidän täytyy löytää joku tie tästä pinteestä. En aavistanut sinua sellaiseksi. Kas niin, anna minulle pistooli."

Hän laski ystävällisesti kätensä olalleni ja sujautti toisen kätensä päällystakkini taskuun, josta vastustelematta annoin hänen ottaa aseeni. Eikä se tapahtunut ainoastaan syystä, että Rafflesilla oli vastustamaton kyky saada tahtonsa totelluksi. Hän oli verrattomasti tarmokkain mies, mitä konsanaan olen tuntenut, mutta sävyisyyteni ei ollut ainoastaan heikomman luonteen alistumista voimakkaamman ohjattavaksi. Se heikko toivo, joka oli ajanut minut Albanyyn, muuttui kuin taikaiskulla miltei huimaavaksi turvan tunteeksi. Raffles lopultakin auttaisi minua! A.J. Raffles lyöttyisi ystäväkseni! Oli kuin olisi koko maailma äkkiä asettunut puolelleni; vastustusta muistamattakaan puristin hänen kättänsä yhtä hillittömällä kiihkolla kuin epätoivoni oli äsken ollut.

"Jumala sinua siunatkoon!" puhkesin sanoiksi. "Suo minulle kaikki anteeksi. Tahdon sanoa sinulle totuuden. Minä luulin, että auttaisit minua hädässäni, vaikka varsin hyvin tiesin, ettei minulla voinut olla mitään vaatimuksia sinuun nähden. Mutta — kouluajan vuoksi — entisten aikain vuoksi — luulin sinun hankkivan minulle jonkun keinon. Toisin käydessä aijoin ampua luodin otsaani — ja se on vieläkin aikomukseni, jos muutat mieltäsi."

Pelkäsin todellakin, että hän puhuessani oli muuttamaisillaan mieltään samalla kun hänen kasvojensakin ilme vaihtui, vaikkakin hänen äänensä oli äsken sointunut ystävälliseltä ja etenkin hänen käyttäessään vanhaa hyväilynimeäni kouluajalta. Hänen seuraavista sanoistaan huomasin erehtyneeni.

"Olipa kovin lapsellista sinun tuomita niin ennenaikaisesti! Minulla on omat vikani, Bunny, mutta tapani ei ole milloinkaan luvata enempää kuin pystyn täyttämään. Istuuduhan, hyvä ystävä, ja polta paperossi, tyynnyttääksesi hermojasi. Sitä lääkettä minä käytän. Whiskyäkö? Se olisi sinulle pahinta; tästä saat kupillisen kahvia, jota olin keittämässä juuri tullessasi. Kuuntelehan nyt. Puhut 'jostakin keinosta'. Mitä tarkotat? Lisää baccaratia? Ei, jos tahdot noudattaa neuvoani. Luulet onnen täytyvän kääntyä; mutta entä jollei niin käy? Silloin olet vain pahentanut asiaa. Ei, poikaseni, sinä olet nyt pelannut kylliksi. Antaudutko minun käsiini vai etkö? No, et siis pelaa enempää, ja minä lupaan olla tarjoomatta maksu-osotustani lunastettavaksi. Kovaksi onneksi on noilla toisillakin samallaiset paperit, ja vielä pahempaa on se, Bunny, että minä itsekin olen tällähaavaa yhtä ahtaalla kuin sinä."

Nyt oli minun vuoroni hämmästyneenä tuijottaa Rafflesiin.

"Uskoinhan minä samaa sinusta", vastasi hän myhäillen. "Ja luuletko sinä oman kokemuksesi nojalla, että miehellä ehdottomasti täytyy olla rahoja pankissa, jos hän vuokraa itselleen asunnon täältä, kuuluu pariin klubiin ja pelaa hiukan lyömäpalloa? Ei, usko pois, hyvä ystävä, olen juuri nyt yhtä ahtaalla kuin sinä konsanaan. Minulla ei ole mitään muuta toimeentulon keinoa kuin älyni — ei totisesti mitään muuta. Minulle oli yhtä välttämätöntä voittaa tän'iltana kuin sinullekin. Olemme samassa pinteessä, Bunny; on parasta, että työskentelemme yhdessä."

"Yhdessä!" Tarrasin ahnaasti tähän sanaan. "Teen mitä ikinä tahansa puolestasi, Raffles", sanoin, "jos toden teolla vakaasti aijot pelastaa minut pulasta. Ajattele mitä hyvänsä vastapalvelusta, niin minä sen teen. Olin tänne tullessani epätoivon kannustama, ja samassa mielentilassa olen vieläkin. En välitä siitä, mihin minun on ryhtyminen, kunhan vain pääsen tästä pulasta häväistyksettä."

Olen vieläkin näkevinäni hänet niska kenossa istumassa eräässä upeassa nojatuolissaan, jollaisia hänen huoneensa kalustoon kuului useampia. Näen hänen rennon, atleettisen vartalonsa, kalpeat, teräväpiirteiset, sileiksi ajellut kasvonsa, kiharaisen mustan tukkansa, tarmokkaan, jämeän suunsa. Ja taaskin tunnen hänen ihalain silmäinsä kylminä ja säihkyvinä kuin tähdet tunkeutuvan aivoihini kirkkaalla loisteellaan ja tutkivan salaisimpiakin ajatuksiani.

"Ihmettelenpä, tarkotatko kaikkea tätä!" virkkoi hän lopulta. "Nykyisellä tuulellasi kylläkin, mutta kuka voi taata mielialojensa pysyväisyyden? Mutta on vielä toivoa miehestä, kun hän puhuu tuossa äänilajissa. Nyt muuten muistankin, että sinä koulussa olit urhea pikku peijooni, ja kerran muistaakseni teit minulle hyvän palveluksen. Muistatko sinä sitä, Bunny? Maltahan, kenties voin sen sinulle koron keralla korvata. Anna minulle ajattelun aikaa."

Hän nousi jaloilleen, sytytti uuden paperossin ja alkoi jälleen mitellä lattiaa, mutta hitaammin ja miettiväisemmin askelin ja paljoa pitemmäksi aikaa kuin ennen. Kahdesti hän pysähtyi tuolini ääressä kuin aikoen sanoa jotakin, mutta ehkäisi yrityksensä ja pitkitti kävelyänsä vaieten. Kerran hän avasi ikkunan, jonka oli äsken sulkenut, ja seisoi tovin sen ääressä kumartuen ulos usmaan, joka täytti Albanyn pihamaan. Kamiimilla raksuttava pöytäkello löi yksi ja puoli kaksi meidän koko aikana hiiskumattamme sanaakaan keskenämme.

Mutta minä en ainoastaan istunut kärsivällisesti tuolillani, vaan ennätin tuossa puolessa tunnissa saavuttaa tavattoman tyyneyden. Olin huomaamattomasti siirtänyt taakkani reiman ystäväni leveille hartioille, ja ajatukseni harhailivat minuuttien vieriessä kuten katseenikin. Neliömäinen huone oli tilava, kaksois-ovilla varustettu, ja kalustettu Albanylle ominaisella vakavalla, vanhanaikaisella loistolla. Kaikki oli sellaisessa miellyttävässä järjestyksessä, kuin taiteellisen huoleton maku salli. Enimmin minua kummastutti lyömäpallon pelaajan tavallisten kojeitten puute. Missä välttämättömien kuluneitten karttujen telineen olisi pitänyt seistä, siinä anasti isomman osan seinästä veistoksilla koristeltu tamminen kirjakaappi, kaikki hyllyt hujan hajan. Ja missä odotin näkeväni lyömäpallojoukkueiden valokuvia, näin jäljennöksiä sellaisista maalauksista kuin "Rakkaus ja Kuolema" ja "Beata Beatrix" (Edellinen Watts'in, jälkimäinen Rossetti'n. Suom.) tomuisissa puitteissa ja viistoon ripustettuina. Mies olisi saattanut käydä toisen luokan runoilijasta, sen sijaan että hän oli mitä täysiverisin voimailija. Mutta hänen monipuoliseen luonteeseensa oli aina kuulunut heikko kaunotaiteen vivahdus; joitakuita noista samoista tauluista olin itse tomuuttanut hänen kamarissaan kouluaikoina, ja ne johdattivat muistiini vielä toisenkin hänen erilaisista piirteistään — sekä sen pikku tapauksen, johon hän oli äsken viitannut.

Kaikki tietävät, kuinka suuressa määrin lyseossa vallitseva henki riippuu lyömäpallo-joukkueen ja erittäinkin sen johtajan luonteesta, enkä ole koskaan kuullut kiellettävän, että koulussamme vallitsi A.J. Rafflesin aikana hyvä henki tai että se vaikutus, jota hän suvaitsi meihin käyttää, oli terveellinen. Kuitenkin kuiskailtiin koulussa, että hänellä oli tapana kuljeksia öiseen aikaan ympäri kaupunkia vaalearuutuisissa vaatteissa ja tekoparralla varustettuna; sitä kuiskailtiin, vaan ei uskottu. Minä yksinäni tiesin tämän todeksi, monen monituisena yönä laahattuani ylös ikkunasta hänen käyttämänsä köyden, toveriemme vedellessä sikeätä unta yhteisessä makuuhuoneessamme, ja makailtuani valveilla kunnes hän ilmestyi antamaan merkin laskea se jälleen alas. No, eräänä yönä hän oli tyhmän rohkea, ja oli hiuskarvan varassa, ettei hän juuri arvonsa huippuun ylenneenä joutunut häpeällisesti erotetuksi. Hänen suunnaton rohkeutensa ja ripeytensä, apuna minun osottamani rahtunen malttia, torjui tämän ikävän seurauksen; eikä minun tarvitse sanoa enempää tästä epämiellyttävästä tapauksesta. Mutta en tahdo väittää, että olin unohtanut sen, kun nyt epätoivoissani vetosin tämän miehen armeliaisuuteen. Ja aprikoitsin juuri, kuinka paljon Rafflesin taipuvaisuus mahtoi johtua siitä, ettei hänkään ollut sitä unohtanut, kun hän taaskin seisahtui tuolini eteen.

"Olen muistellut sitä yötä, jolloin olimme joutua, kiinni", alotti hän.
"Miksi säpsähdät?"

"Minäkin muistelin sitä."

Hän hymyili, kuin olisi lukenut ajatuksiani.

"Niin, sinä olit kelpo poika silloin, Bunny; et lörpötellyt etkä antanut pelotella itseäsi. Et tehnyt mitään kysymyksiä etkä kavaltanut mitään. Näinköhän vielä olet yhtäläinen?"

"Enpä tiedä", sanoin hiukan kummastellen hänen sävyänsä. "Olen niin sotkeutunut omissa asioissani, että luotan itseeni yhtä vähän kuin oletan muiden luottavan minuun. Mutta en ole koskaan elämässäni hyljännyt ystävää, sen voin sanoa; muutoin en kenties nyt olisi niin pahassa pälkäässä."

"Varsin oikein", vahvisti Raffles nyökäyttäen päätään ikäänkuin vastaukseksi hiljaiselle ajatukselle, "aivan sellaisena olet muistissani, ja lyönpä veikkaa, että se on yhtä totta nyt kuin kymmenen vuotta takaperin. Me emme muutu, Bunny. Me vain kehitymme. En oleta sinun enkä itseni muuttuneen sen koommin kuin sinä laskit alas köyden ja minä kiipesin sen avulla ylös. Sinä et toverin hyväksi arkailisi mitään palvelusta — vai mitä?"

"En ikinä mitään", vakuutin iloisesti.

"Et edes rikosta?" myhäili Raffles.

Vaikenin pohtiakseni hiukan, sillä hänen sävynsä oli muuttunut ja olin varma siitä, että hän laski leikkiä. Mutta hänen silmänsä tuntuivat yhtä totisilta kuin ennenkin, enkä minä puolestani ollut sellaisella päällä, että, olisin osottanut raukkamaisuutta.

"Ei, en edes sitä", selitin minä. "Mainitse rikoksesi — minä olen mukana."

Hän silmäili minua hetkisen kummastuneena ja sitten epäröiden, mutta käänsi puheen sillä päänsä pudistuksella ja ivallisella naurahduksella, jonka tunsin hänelle omituiseksi.

"Oletpa sinä aika veitikka, Bunny! Oikea hurjimus — niinkö? Toisena hetkenä itsemurha ja toisena mikä tahansa tarjolle tuleva rikos! Hillitsemistä sinä tarvitset, poikani, ja oikein teit kääntyessäsi siivon, lainkuuliaisen kansalaisen puoleen, jolla on maineensa menetettävänä. Rahaa meidän kuitenkin täytyy saada tänä yönä — tapahtui se miten tahansa."

"Tänä yönä, Raffles?"

"Mitä pikemmin sen parempi. Jokainen tunti jälkeen kello kymmenen aamulla tuottaa vaaraa. Jos joku maksu-osotuksistasi esitetään pankkiisi, niin on hyvä nimesi mennyttä kalua. Ei, kolikoita on hankittava tänä yönä, ja ensimäisenä tehtävänämme on aamulla uuden tilin muodostaminen sinulle. Ja luulen melkein tietäväni, mistä saamme lantit heltiämään."

"Kello kaksi yöllä?"

"Niin."

"Mutta miten — mistä — näin myöhään?"

"Eräältä ystävältäni tässä Bond Streetin varrella."

"Sen täytyy olla hyvin likeinen ystävä."

"Likeinenkään ei riitä suhdettamme määrittelemään. Minulla on vapaa pääsy hänen kotiinsa, jopa oma avaimenikin."

"Aijotko herättää hänet myöhään yöllä?"

"Kyllä, jos hän makaa."

"Ja onko välttämätöntä minun seurata mukana?"

"Ehdottomasti."

"Täytyneehän sitä sitten… mutta sanonpa suoraan, ettei minua tuo aatos miellytä, Raffles."

"Pidätkö toista vaihtoehtoa mieluisempana?" kysyi kumppanini ilvehtien. "Ei, hitto, tämä ei ollut ritarillista", huudahti hän heti samassa sellaisella äänellä, kuin olisi pyytänyt anteeksi. "Ymmärrän sinut aivan hyvin. Onhan se hiivatin kiusallista. Mutta ei käy päinsä, että sinä jäisit ulkopuolelle. Mutta sietää sinun todella saada rohkaisuryyppy ennen lähtöämme — yksi vain. Tuossa on whisky, soodavesi vieressä, ja minä sieppaan ylleni päällystakin sillä aikaa kun saat kulauksesi."

Tottelin empimättä, sillä hänen suunnitelmaansa ei tehnyt minulle vähemmän vastenmieliseksi sen näennäinen välttämättömyys. Minun täytyy kuitenkin tunnustaa, että matka menetti hiukan ikävyyttään ennen kuin lasini oli tyhjä. Nyt palasi Raffles sadeviitta flanellinuttunsa verhona ja pehmeä huopahattu huolettomasti painettuna kiharaiseen päähän, jota hän hymyillen pudisti ojentaessani hänelle pulloa.

"Kun palaamme takaisin", kieltäysi hän. "Työ ensin, sitten huvitus. Katsohan, mikä päivämäärä meillä nyt on", lisäsi hän repäistessään seinäkalenterista lehden samalla kun minä tyhjensin lasini. "Maaliskuun viidestoista. 'Idus Martii' [Maalisk. 15. p:nä (Idus Martii) murhattiin Caesar. Suom.], älä unohda Idus Martii'ta. Ethän kai sinäkään unohda tätä Rooman historian ratkaisijana ollutta päivää, Bunny?"

Ja nauraen lisäsi hän kivihiiliä lieteen, ennen kuin hyvää säästeliäisyyttä osottaen väänsi kaasun sammuksiin. Läksimme yhdessä ulos, juuri kun pöytäkello uuninreunalla kilautti kaksi.

II.

Piccadilly oli kalsean, valkean usman täyttämä kuurna, jota verhosi ohut kerros sitkeätä lokaa ja reunusti rivi uneliaita kaasulyhtyjä. Emme tavanneet autiolla katukäytävällä muita jalan kulkijoita kuin vahtipaikallaan marssivan poliisikonstaapelin, joka luotuaan meihin terävän katseen kohotti kätensä kypäriinsä, kun tunsi toverini.

"Olen tunnettu poliiseille, kuten näet", nauroi Raffles astuessamme ohitse. "Niiden poloisten täytyy pitää silmät auki tällaisena yönä. Sumu voi olla hankala sinulle ja minulle, Bunny, mutta se on oikea taivaanlahja pahantekijöille, erittäinkin tähän vuodenaikaan. Kas niin, olemme nyt perillä, ja eikö hiisi vieköön mies jo makaakin sängyssään suloisessa unessa!"

Olimme poikenneet Bond Streetille ja pysähtyneet katukäytävälle muutaman metrin päässä oikealla. Raffles tähysteli kadun yli muutamiin ikkunoihin, joita tuskin saattoi erottaa sumussa, varsinkaan kun niissä ei näkynyt ainoatakaan valojuovaa. Ne olivat erään kultaseppämyymälän yläpuolella, sen saatoin nähdä myymälän oven kurkistusreijästä, josta virtasi voimakas valo kadulle. Mutta koko muu osa taloa sekä myymälän viereinen yksityinen käytävä olivat pimeän peitossa.

"Parasta on luopua hommasta täksi yöksi", pyytelin minä. "Onhan varmaan aamullakin aikaa."

"Ei tule kysymykseenkään", intti Raffles. "Minulla on hänen avaimensa.
Toimitamme hänelle pikku yllätyksen. Tule."

Hän tarttui oikeaan käsivarteeni, veti minut kadun yli, avasi portin avaimellansa ja sulki sen heti äänettömästi. Seisoimme pimeässä. Ulkopuolella läheni täsmällisiä askeleita; olimme kadun yli käydessämme kuulleet ne. Niiden nyt kajahdellessa lähempää kouraisivat toverini sormet lujemmin käsivarttani.

"Siellä kenties tulee hän itse", kuiskasi hän. "Mies on aikamoinen yölintu. Ei äännähdystäkään, Bunny! Silloin toimitamme hänelle kelpo säikähdyksen. — Ah!"

Säntilliset askeleet olivat pysähtymättä kulkeneet ohitsemme. Raffles hengähti syvään, ja hänen kummallinen puristuksensa hellitti vähitellen käsivarteni.

"Hiljaa, ei hivaustakaan", jatkoi hän yhä kuiskaten; "me teemme hänelle pikku pilaa, olipa hän missä tahansa. Riisu kenkäsi ja seuraa minua."

Kummastellaan ehkä, että minä tein työtä käskettyä, mutta silloin ei tunneta A.J. Rafflesia. Hän sai puolet mahtiansa lahjovana kykynä, joka esitti yksinvaltiaan pelkkänä johtajana. Ja oli mahdoton hangotella vastaan, kun toinen moisella innolla antoi esimerkkiä. Oudostella kyllä saattoi, mutta ensin seurasi mukana. Kun nyt kuulin hänen riisuvan omat kenkänsä, tein minäkin samoin ja olin hänen kintereillään portaissa ennen kuin tulin tajunneeksi miten eriskummallinen tapa tämä oli herättää tuntematon mies keskellä yötä pyytääkseen häneltä rahoja lainaksi. Mutta Raffles ja hän olivat nähtävästi tavattoman likeisissä väleissä, ja oletin heillä olevan tapana kujeilla keskenään.

Hapuilimme niin hiljalleen ylös portaita, että ennätin tehdä useitakin havaintoja ennen kuin pääsimme perille. Portaissa ei ollut mattoa. Ojentaessani oikean käteni hivelin kaidepuun paksua tomukerrosta. Mieltäni painosti kolkko ahdistus aina siitä pitäen, kun astuimme taloon. Se lisääntyi askel askeleelta. Minkä erakon ajaisimmekaan jalkeille kammiostansa?

Saavuimme porras-siltamalle. Kaidepuu johti vasempaan. Neljä askelta lisää, jolloin olimme toisella, pitemmällä siltamalla, ja nyt leimahti äkkiä tulitikku palamaan pimeässä. En ollut kuullut sitä raapaistavan. Valo häikäisi silmäni. Pian kuitenkin näin Rafflesin pitelevän tulitikkua toisessa kädessään ja varjostavan sitä toisella, ympärillä paljaita lautoja, tyhjiä seiniä ja autioihin huoneisiin johtavia avoimia ovia.

"Minne olet minut vienyt?" huudahdin. "Talo on asumaton!"

"Hiljaa! Odota!" kuiskasi hän ja astui edelläni erääseen noista tyhjistä huoneista. Hänen tulitikkunsa sammui kynnyksen yli astuessamme, ja hän sivalsi äärettömästi toiseen tulen. Sitte seisoi hän selkä minuun päin ja hypisteli jotakin, mitä en voinut nähdä. Mutta hänen heittäessään pois toisen tulitikun paloi sen sijassa muu valo, ja tunsin heikkoa öljyn käryä. Astahdin kurkistamaan hänen olkansa yli, mutta samassa hänkin kääntyi, suunnaten kasvoihini pienen taskulyhdyn valon.

"Mitä tämä merkitsee?" henkäisin minä. "Mitä kujetta nyt ajattelet?"

"Se on jo tehty", vastasi hän kylmäverisesti naurahtaen.

"Minuako vastaan?"

"Arvattavastikin, Bunny."

"Eikö siis talossa olekaan ketään?"

"Ei muita kuin me."

"Oli siis pelkkää lorua tuo puhe Bond Streetillä asuvasta ystävästäsi, joka voisi antaa meille rahaa?"

"Ei sentään ihan. On varma perä siinä, että Danby on ystäväni."

"Danby?"

"Alakerrassa liikettä harjottava kultaseppä."

"Mitä tarkotat?" kuiskasin vapisten kuin haavan lehti, alkaen käsittää hänen aikeensa. "Pitäisikö meidän saada rahat kultasepältä?"

"Ei aivan niinkään."

"Mitä sitten?"

"Rahan arvoista tavaraa — hänen myymälästään."

Enempiä kysymyksiä ei tarvittu. Ymmärsin kaikki paitsi oman tyhmyyteni. Hän oli antanut minulle kymmenkunta vihjausta, mutta minä en ollut älynnyt ainoatakaan. Siinä seisoin ällistellen häntä tyhjässä huoneessa, hänen naurusuin valaistessaan noloa naamaani lyhdyllänsä.

"Murtovaras!" läähätin. "Sinä — sinä!"

"Sanoinhan sinulle, ettei minulla ollut muuta toimeentulon keinoa kuin älyni."

"Miksi et voinut ilmaista, mitä aijoit tehdä? Miksi et luottanut minuun? Miksi täytyi sinun valehdella?" kysyin mitä syvimmän mielipahan vallassa.

"Aijoin kyllä ilmaista", selitti hän. "Useaankin kertaan olin siitä puhumaisillani. Muistat ehkä, miten minä urkin mielipidettäsi rikoksen mahdollisuudesta, vaikkakin olet kait unohtanut, mitä itse sanoit. En uskonut sinun tarkottavan täyttä totta, mutta arvelin parhaaksi panna sinut koetukseen. Nyt näen, että sanasi eivät mitään merkinneet, enkä moiti sinua siitä. Minä yksin ansaitsen moitetta. Vetäydy pois pelistä, ystäväiseni, niin joutuin kuin voit, ja jätä minut tätä hommaa hoitamaan. Sinä et minua kavalla, mitä tahansa tehnetkin."

Voi kuinka hän oli viekas! Kuinka hornamaisen ovela! Jos hän olisi käyttänyt uhkauksia, pakotusta, pilkkaa, niin olisi kaikki voinut vielä käydä toisin. Mutta hän jätti minulle vapaasti päätettäväksi heittää hänet pälkääseen. Hän ei minua moittisi. Hän ei edes vaatinut minulta vaiti-olon lupausta; hän luotti minuun. Hän tunsi minun heikon ja voimakkaan puoleni, ja käytti mestarillisesti kumpaistakin.

"Älähän huoli hätäillä", lausuin minä. "Minäkö annoin aiheen tälle hankkeellesi vai aijoitko ryhtyä siihen kaikessa tapauksessa?"

"En kaikessa tapauksessa", vastasi Raffles. "Avain on minulla tosin ollut useampia päiviä, mutta kun tänä iltana voitin, päätin heittää puuhan mielestäni, sillä se ei totta puhuen ole yhden miehen työ."

"Se muuttaa asian. Silloin olen minäkin mukana."

"Vakavasti päättäneenä?"

"Niin — tämän yötä."

"Kiltti Bunnyseni", jupisi hän ja valaisi taas hetkeksi lyhdyllänsä kasvojani. Sitte hän selitteli suunnitelmiansa, ja minä nyökkäilin kuin olisimme koko ikämme olleet rikoskumppanuksia.

"Tunnen myymälän", supatti hän, "sillä minä olen ostellut sieltä muutamia kapineita. Tunnen myös talon yläosan; se on ollut vuokrattavana jo kuukauden ajan, ja hankittuani luvan käydä sitä tarkastamassa otin jäljennöksen avaimesta ennen kuin käytin sitä. Sitä en vain tiedä, millä tavoin saan luoduksi yhteyden näiden kahden asunnon välillä; nykyään ei mitään sellaista ole. Voimme kenties tunkeutua myymälään täältä päin; mutta minä puolestani luulen sen käyvän parhaiten päinsä kellarikerroksesta. Odotahan silmänräpäys, niin otan asiasta heti selon."

Hän asetti lyhtynsä lattialle, hiipi erään pihanpuoleisen ikkunan luo ja avasi sen melkein äänettömästi, mutta sulki sen taas heti yhtä varovasti ja palasi päätään pudistaen takaisin.

"Se oli meidän ainoa mahdollisuutemme", sanoi hän, "pihanpuoleinen ikkuna toisen samallaisen yläpuolella; mutta nyt on niin pimeä, ettei näe mitään, emmekä me uskalla käytellä mitään valoa ikkunan ulkopuolella. Lähde mukana kellarikertaan, ja paina mieleesi, että me emme voi esiintyä liian hiljaisesti, joskaan ensimäisessä huonekerrassa ei öisin oleksi yhtään elävää sielua, Kas niin — kuuletko?"

Kuului äskeisten täsmällisten askelten töminää kadulta. Raffles pimensi lyhtynsä ja me seisoimme taas hievahtamatta, kunnes kaikki oli hiljaista.

"Joko poliisikonstaapeli", mutisi hän, "tai yövartija, jonka kaikki kaupungin-osan kultasepät paikkaavat yhteisesti. Yövartijaa meidän on eniten varominen, sillä hänen ainoana toimenaan on ehkäistä juuri tällaisia yrityksiä."

Hiiviskelimme hyvin varovasti alas portaita, jotka silti väkisinkin hiukan narahtelivat, ja riisuttuamme kenkämme eteisessä jatkoimme matkaamme pitkin kapeita kiviportaita, joiden alapuolella Raffles kiersi lyhtynsä valaisemaan ja veti kengät jalkaansa; kehottaessaan minun tekemään samoin hän jo uskalsi puhua äänekkäämmin kuin äsken ylhäällä. Olimme nyt melkoisen matkaa kadunpinnan alapuolella pienessä kellarissa, johon joka puolelta johti ovi. Kolme oli raollaan ja niistä tähystelimme tyhjiin tavarasäiliöihin, mutta neljännen lukko oli salvassa, ja sitä tietä pääsimme nelikulmaisen, usvan täyttämän pienen pihan pimentoon. Vastapäätä oli sen toisella puolella samallainen ovi. Peittäen valon ruumiillaan piteli Raffles lyhtyään melkein kiinni lukossa; äkillinen rasahdus sai sitte sydämeni seisahtumaan. Seuraavassa silmänräpäyksessä näin oven edessäni avoinna, ja Raffles seisoi sisällä, viitaten minulle sorkkaraudalla.

"Ovi numero yksi", kuiskasi hän. "Ties lempo, kuinka monta tiellemme tulee, mutta ainakin tiedän kaksi. Niistä ei meille suurtakaan vastusta koidu, ja täällä alhaalla on vähemmän vaaraa."

Olimme nyt juuri samallaisten kapeitten kiviportaiden juurella kuin äskenkin; tuo pieni kaivomainen piha oli yhteinen myymälähuoneustolle ja yksityis-asunnolle. Mutta nämä portaat eivät johtaneet avoimeen käytävään; päin vastoin sulki ylhäällä tiemme erinomaisen vankka mahonkinen ovi.

"Sen saatoin uskoakin", jupisi Raffles, ojentaen minulle lyhdyn ja työntäen tiirikkakimpun taskuunsa, tuokion aikaa kaiveltuaan lukkoa. "Tästä pääseminen vaatii tunnin työn."

"Etkö saa sitä auki tiirikalla?"

"En. Minä tunnen nämä lukot. On turha yrittääkään. Meidän täytyy nävertää lukko irti, ja se vie tunnin."

Minun kelloni mukaan vaati se meiltä — eli oikeammin Rafflesilta — neljänkymmenenseitsemän minuutin työn; enkä ole eläissäni nähnyt mitään tehtävän niin huolellisesti. Minun tuli ainoastaan seistä vieressä salalyhty toisessa kädessä ja pikku pullollinen vuoriöljyä toisessa. Raffles oli ottanut esille hienosti kirjaillun kotelon, joka nähtävästi oli aijottu hänen partaveitsiensä säiliöksi, mutta sisälsikin hänen salaisen ammattinsa, työkapineet, niiden mukana vuoriöljyn. Kotelosta hän valitsi kairan, jolla saattoi nävertää tuuman mittaisen reijän, ja ruuvasi sen kiinni pieneen, mutta hyvin tukevaan teräksiseen kahvaan. Sitte hän riisui yltään sadeviittansa ja flanellinuttunsa, levitti ne kauniisti portaiden ylimmälle astuimelle, polvistui niille, kiersi paidanhihansa kyynäspäihin ja alkoi nävertää lukon viertä. Mutta ensin hän ehkäistäkseen kitkaa kuulumasta, öljysi kairan, ja tämän hän teki aina ennen kuin alotti uutta reikää, vieläpä joskus välilläkin. Tarvittiin kolmekymmentäkaksi reikää lukon koko ympärystään.

Huomasin että Raffles pisti etusormensa ensimäiseen reikään heti sen saatuansa näverretyksi; sitte kehän avautuessa pitemmälle hän pisti sisälle kätensä peukaloa, myöten ja kuulin hänen noituvan hiljaa itsekseen.

"Sitäpä juuri pelkäsin!"

"Mikä on hätänä?"

"Toisella puolella on rautaristikko."

"Miten ihmeessä pääsemme sen lävitse?" kysyin, säikähtäen.

"Avaamalla tiirikalla siinä olevan lukon. Mutta kenties on lukkoja kaksi. Siinä tapauksessa ne ovat ylhäällä ja alhaalla, ja meidän täytyy raivata kaksi uutta reikää, koska tämä ovi avautuu sisään päin ja työni valmistuttua pääsee aukenemaan vain kaksi tuumaa."

Tunnustan olleeni jokseenkin epäuskoinen lukon avaamisesta sitte kun olin nähnyt jo yhden lukon tekevän tiirikalle tenän; ja pettymykseni ja kärsimättömyyteni olisivat minua hämmästyttäneet, jos minulla olisi ollut aikaa ajatella. Olinhan jo tullut antautuneeksi rikolliseen yritykseemme vastustamattomalla innolla, josta en itse vielä ollut tietoinen. Koko yrityksen outous ja vaarallisuus pitivät minua jännityksessä ja ikäänkuin lumouksen vallassa. Siveellinen tajuntani ja tietoisuus asemani uhkarohkeudesta olivat yhtaikaa herpautuneet. Ja siinä minä nyt seisoin valaisemassa lyhdylläni ja pidellen pikku pulloani vilkkaammalla harrastuksella kuin olin konsanaan omistanut mihinkään kunnialliseen tehtävään. Ja tuossa ahersi polvillaan A.J. Raffles, musta tukka pörröisenä ja kasvoillaan sama odottava, tyyni, päättäväinen myhäily, jonka olin niillä nähnyt hänen tehdessään lyömäpallo-kilpailussa toisen mestarilyönnin toisensa jälkeen.

Vihdoin oli reikien kehä täydellinen ja lukko otettu pois. Jäntevä, paljas käsivarsi työntyi olkapäätä myöten aukkoon ja sen takana olevan rautaristikon rakoihin.

"Kas niin", kuiskasi Raffles, "jos lukkoja on vain yksi, niin on se keskellä. Hei! Tässähän se onkin! Jos nyt vain saan sen tiirikalla auki, niin olemme viimeinkin perillä."

Hän veti käsivartensa takaisin, valitsi kimpusta tiirikan ja ryhtyi jälleen hapuilemaan rautaristikon lukkoa. Se oli jännittävä hetki. Kuulin sydämeni jyskyvän rinnassani, kelloni tikittävän liivintaskussani ja tiirikan silloin tällöin kalisevan. Vihdoinkin kuului napsahdus, jota ei voinut ymmärtää väärin. Seuraavassa hetkessä olivat mahonki-ovi ja rautaristikko avoinna takanamme, ja Raffles istui kirjotuspöydän ääressä pyyhkien hikeä kasvoiltaan, lyhdyn luodessa rauhallista valoaan hänen ympärilleen.

Olimme autiossa ja tilavassa konttorissa myymälän takana, mutta välissä oli rautasäleinen kaihdin, jonka pelkkä näkeminen synkisti mieleni toivottomaksi. Raffles ei kuitenkaan näyttänyt vähääkään masentuvan, vaan ripusti takkinsa ja hattunsa konttorihuoneen vaatenaulaan, ennen kuin lyhdyn valossa tarkasteli tätä kaihdinta.

"Tämä ei ole mitään", virkkoi hän tovin kuluttua; "tästä me suoriudumme tuossa paikassa, mutta toisella puolen on ovi, josta kenties tulee suurikin vastus."

"Vielä ovi!" vaikersin minä. "Ja miten aijot siitä suoriutua?"

"Väännän sen auki nivelikkäällä sorkkaraudalla. Näiden rautakaihtimien heikkona kohtana on se, että niihin pääsee käsiksi altapäin. Mutta se työ tuottaa kamalaa kolinaa, ja tässä on aika sinun ottaa tehokas osa, Bunny, sillä nyt en enää tulisi yksinäni toimeen. Sinun täytyy vartioida yläkerrassa, nakuttaaksesi lattiaan silloin kun katu on tyhjillään. Minä tulen mukanasi valaisemaan tietä."

Minua tietenkään ei suuresti miellyttänyt lähteä yksinäiseen vartijatoimeeni, mutta kuitenkin oli jotakin hyvin kannustavaa sen tuottamassa tärkeässä vastuussa. Tähän asti olin ollut pelkkä katselija. Nyt ottaisin osaa varsinaiseen työhön. Ja tämä uusi ponnistus teki minut vielä välinpitämättömämmäksi omastatunnostani ja turvallisuuteni huolehtimisesta; kaikki tuo oli jo häipynyt ajatuksistani.

Nurisematta siis asetuin myymälän yläpuolella olevaan kadunpuoleiseen huoneeseen. Kalustosta oli jätetty jäljelle yhtä ja toista siltä varalta, että uusi vuokralainen tahtoisi lunastaa sen, ja joukossa oli onneksi kaihtimet, jotka jo oli laskettu alas. Oli mitä yksinkertaisinta seistä tähystelemässä kadulle säleitten raosta ja polkaista kahdesti jalallaan, kun joku lähestyi, sekä kerran, kun kaikki oli jälleen rauhallista. Minäkin saatoin kuulla alhaalta ääniä, mutta ne olivat uskomattoman heikkoja, paitsi alussa kuulunutta rautakaihtimen rämähdystä, ja ne taukosivat kokonaan aina kun minä annoin merkkini. Poliisikonstaapeli asteli ohitseni ihan alapuolellani ainakin puolikymmentä kertaa, ja se mies, jonka oletin kultasepän yövartijaksi, vielä useammin sen tunnin kuluessa minkä vietin ikkunani ääressä. Kerran todella hypähti minulla sydän kurkkuun, mutta ainoastaan kerran. Yövartija nimittäin pysähtyi tähystämään tirkistysreijästä valaistuun myymälään. Odotin hänen vihellystään — odotin kaleereja taikka vankilaa! Mutta minun merkkejäni oli tyystin toteltu, ja mies läksi levollisena jatkamaan kierrostansa. Viimein sain minä vuorostani merkin ja kuljin tulitikkuja raapiskellen samaa tietä takaisin, pitkin leveitä portaita ja kapeita, pikku pihan poikitse ja ylös konttoriin, missä Raffles kättä puristaen otti minut vastaan.

"Hyvin tehty, veikkoseni!" puheli hän. "Olet yhäti kelpo apulainen pinteessä, ja sinä saat palkintosi. Minulla on saalista varmasti tuhannen punnan arvosta. Kaikki on taskuissani. Ja tässä on vielä muuta, mitä löysin seinäkaapista: varsin kelvollista portviiniä ja Danby poloisen liiketuttaville aijottuja sikaareja. Vedäppäs pari savua, niin mielesi oitis virkistyy. Olen myös löytänyt pesutelineen, ja meidän täytyy ennen lähtöämme hieman siistitä itseämme, sillä minä olen musta kuin sinun saappaasi."

Rautakaihdin oli jo taas vedetty alas, mutta hän tahtoi välttämättömästi vetää sen ylös, jotta sain kurkistaa toisella puolen olevan lasioven läpi myymälään, nähdäkseni mitä hän oli toimittanut. Siellä paloi kaiken yötä kaksi sähkölamppua, enkä niiden kylmässä, valjussa valossa voinut ensimältä nähdä mitään epäkunnossa.

Edessäni olevalla myymälän lattialla ei ollut mitään epäjärjestyksen merkkejä havaittavissa; vasemmalla oli tyhjä myymäläpöytä, oikealla lasikaappi koskemattomine hopeateoksineen ja suoraan vastapäätä tähystysreijän usvainen musta pyörylä, joka teatterikuun kaltaisena loi hohdettansa kadulle. Raffles ei ollut tyhjentänyt myymäläpöytää, sillä tämän sisältö oli kassakaapissa, johon hän ei ollut yrittänytkään kajota; myöskään ei hän ollut piitannut hopeateoksista, valittuansa niistä ainoastaan sikaarikotelon minulle. Hän oli kokonaan tyytynyt puhdistamaan kyltti-ikkunan. Tässä oli kolme lokeroa, jokainen yöksi teljetty siirrettävillä luukuilla, joissa oli erilaiset lukot. Raffles oli ottanut pois luukut muutamia tunteja ennen aikojaan, ja sähkövalo valaisi kolmea rautahyllyä niin tyhjää kuin luurangon kylkiluut. Jok'ainoa arvoesine oli kadonnut siltä ainoalta paikalta, jota ei voinut nähdä oven tähystysreijästä; muuten oli kaikki ennallaan. Emmekä muuallakaan olleet jättäneet vierailustamme muita jälkiä kuin joitakuita auki murrettuja ovia rautakaihtimen takana, maistellun viinipullon ja sikaarilaatikon, pesutelineeseen jokseenkin mustan pyyhinliinan, sinne tänne muutaman tulitikunpätkän ja sormiemme jäljet tomuiseen porraskaiteeseen.

"Oliko minulla hanke kauvan mielessäni?" kertasi Raffles kysymystäni, samotessamme pitkin katuja aamun sarastaessa, kuin olisimme olleet matkalla kotiin tanssiaisista. "Ei, Bunny, ajatus ei pistänyt päähäni ennen kuin kuukausi takaperin huomasin yläkerran olevan tyhjillään ja ostin myymälästä muutamia kapineita, nähdäkseni millainen oli asema. Nytpä muistankin, etten ole niitä maksanut, mutta sen totisesti teen aamulla ja sitä pitänee todella katsoa oikeudenmukaiseksi. Ensi käynnilläni otin selvää paikan mahdollisuuksista, mutta toisella älysin, etten mitenkään tulisi toimeen toveritta. Olin tosiaan heittänyt sikseen koko hankkeen, mutta silloin juuri tulit sinä ja aivan siinä pulassa, mikä oli välttämätön. Mutta nyt olemme Albanyssä, ja toivon ettei takkavalkea ole sammunut, sillä tuntuipa sinusta miltä tahansa, Bunny, minua ainakin viluttaa kuin koiraa."

Paluumatkalla murtovarkaudesta saattoi hän ikävöidä kotiin lämpöiseen pesäänsä kuin muutkin ihmiset! Tuntui kuin olisivat sulut ammahtaneet auki sielussani ja seikkailumme oikea luonne tulvehtinut jäisenä virtana ylitseni. Raffles oli murtovaras. Minä olin avustanut häntä teossa, siispä minäkin olin murtovaras. Ja kuitenkin saatoin seistä lämmittelemässä hänen lietensä ääressä ja katsella miten hän tyhjenteli taskujansa, ikäänkuin emme olisi tehneet mitään merkillistä tahi väärää!

Vereni jähmettyi. Sydäntäni kaiveli. Aivoissani pyöri. Kuinka olinkaan pitänyt tuosta konnasta! Kuinka olinkaan ihaillut häntä! Nyt täytyi myötätuntoni ja ihailuni muuttua halveksimiseksi ja inhoksi. Odotin tätä muutosta. Ikävöitsin tuntea sen sydämessäni. Mutta — minä ikävöitsin ja odotin turhaan!

Näin hänen tyhjentävän taskujansa; pöytä säihkyi niiden sisällöstä. Tusinoittain sormuksia, epälukuisia timantteja; ranne- ja korvarenkaita, otsa- ja kaulanauhoja, helmiä, rubiineja, ametystejä, safiireja ja yhä timantteja, timantteja kaikkialla, singoten valosalamoita, jotka häikäisivät minut ja saivat epäilemään, eikö kaikki ollutkin unta. Viimeisenä ilmestyi — ei jalokivi, vaan oma revolverini eräästä sisätaskusta. Se vaikutti minuun syvästi. Luulen sanoneeni jotakin — ja ojensin käteni. Olen vieläkin näkevinäni miten Raffles tuijotti minuun kirkkailla silmillään ja kohotetuin silmäkulmin. Näin hänen ottavan ulos patruunat, huulillaan tyyni, ivallinen myhäilynsä, ennen kuin sai annetuksi minulle aseen takaisin.

"Usko minua tai et, Bunny", hän sanoi, "mutta minä en ole milloinkaan ennen pitänyt ladattua ampuma-asetta taskussani. Luulen että se yleensä lujittaa ihmisen itseluottamusta. Mutta jos kävisi pahoin, niin olisi kovin houkuttelevaa käyttää sitä, eikä se missään tapauksessa ole lastenleikkiä, vaikka olenkin useasti ajatellut, että murhaajan, joka vast'ikään on ampunut laukauksensa, on täytynyt kokea voimakkaita tunteita, ennen kuin joutui niin pitkälle. Älä näytä niin kauhistuneelta, veikkoseni. Minulla ei ole niitä tunteita koskaan ollut eikä kaiketi ole vastakaan."

"Mutta tällaista olet ennenkin tehnyt?" tokaisin käheästi.

"Ennenkin? Sinä loukkaat minua, Bunny hyvä. Käyttäydynkö kuin olisi tämä ollut ensimäinen yritykseni? Tietysti olen näissä puuhissa ennenkin ollut."

"Usein?"

"No — enpä kylliksi usein, menettääkseni uutuuden viehätystä; enkä niihin tosiaan ryhdykään milloinkaan muulloin kuin jouduttuani oikein ahtaalle. Oletko kuullut puhuttavan Thimbleby-timanteista? Se oli viime kerta — ja nekin vain kourallinen viheliäisiä jäljennöksiä. Ja viimevuotinen pikku seikkailu Dormerin huvipurressa oli myöskin minun töitäni — laiha saalis siitäkin. En ole vielä kertaakaan tehnyt oikein hyvää kaappausta; kun sellainen onnistuu, niin lopetan."

Niin, minä muistin varsin hyvin molemmat jutut. Ajatella, että hän oli niiden päähenkilö! Se oli uskomatonta, järkyttävää, käsittämätöntä. Mutta silloin sattui katseeni pöydälle, joka kimalteli ja salamoitsi satoina täplinä, ja epäuskoni haihtui.

"Miten tulit alottaneeksi?" kysyin, sillä uteliaisuus vei voiton hämmästyksestä ja miestä kohtaan tuntemaani ihailuun alkoi vähitellen sekaantua jonkinlaista ihailua hänen ammattiansakin kohtaan.

"Se on pitkä juttu", vastasi Raffles. "Olin siihen aikaan Australiassa lyömäpallokilpailuissa. Nyt ei ole aikaa siitä tarinoida, mutta olin jokseenkin samassa pinteessä kuin sinä tänä yönä, ja se oli ainoa pelastuksen keino. Aikomukseni ei ollut jatkaa, mutta olin päässyt makuun ja sille tielle jäin. Miksi tekisin työtä, kun saatoin varastaa? Miksi antautuisin johonkin ikävään, arkiaikaiseen ammattiin, kun minua odotti jännitys, romanttisuus, vaara ja mukava elämä? Se on luonnollisesti hyvin väärää, mutta kaikki eivät voi olla hyveen esikuvia, ja ensiksikin on varallisuus kovin väärin jaettu. Eikä ihminen noissa puuhissa muuten yhtämittaa olekaan. Saapas nähdä, tuletko sinä pitämään tästä elämästä yhtä paljon kuin minä."

"Pitämään siitä?" huudahdin. "Ei tule kysymykseenkään! Minulle ei se elämä sovellu. Yksi kerta riittää."

"Etkö tahdo antaa minulle apuasi toisella kerralla?"

"Älä pyydä minulta sitä, Raffles. Älä Jumalan tähden!"

"Sanoithan voivasi tehdä minun tähteni mitä tahansa! Pyysit minua 'mainitsemaan rikoksen'! Mutta tiesin silloin, että sinä et tarkottanut totta; sinä et ole minua kavaltanut tänä yönä, ja siihen pitäisi minun tyytyä. Minä olen kai kiittämätön ja kohtuuton. Minun pitäisi antaa tämän päättyä tähän. Mutta sinä olet juuri oikea mies minulle, Bunny — ihan oikea mies! Ajattelehan vain, kuinka hyvin suoriuduimme äsken. Ei naarmuakaan — ei mitään vihiä. Työ ei ole perin kauhistavaa, senhän näet, eikä se konsanaan olisi sitä, jos työskentelisimme yhdessä."

Hän seisoi edessäni käsi kumpaisellakin olallani; hän hymyili niinkuin ainoastaan hän yksin osasi hymyillä. Kierähdin poispäin, nojasin kyynäspäitäni lieden reunustaan ja tulikuumaa otsaani käsiini. Hän taputti minua sydämellisesti selkään.

"Olkoon niin, veikko! Sinä olet aivan oikeassa ja minä enemmän kuin väärässä. En enää koskaan pyytele sinua. Mene, jos niin tahdot, ja tule puolenpäivän aikaan hakemaan kolikoita. Emme ole tulleet sopimukseen mistään, mutta tietysti autan sinut pulasta — erittäinkin sen avustuksen perusteella, mitä sinulta olen tänä yönä saanut."

Käännyin taas häneen veri kuumana.

"Autan toistekin", sanoin hammasta purren.

Hän pudisti päätään. "Ei tule kysymykseenkään", vastasi hän ja hymyili suopeasti minun järjettömälle innostukselleni.

"Mutta minä teen sen", huudahdin sadattaen. "Olen apunasi niin usein kuin tahdot! Mitä sillä on enää väliä? Olenhan jo kerran ollut mukana. Tahdon olla toistekin. Hunningolle minä olen kaikessa tapauksessa joutumassa. En voi tehdä käännöstä enkä tekisi, jos voisinkin. Kerta enemmän tai vähemmän ei merkitse mitään. Milloin tarvitset minua, mukana olen."

Niin kävi, että murtovaras Raffles ja minä teimme liiton Idus
Martii-päivänä.

PUKUHARJOTUS.

Lontoossa puheltiin juuri silloin miehestä, jonka nimi jo on pelkkä nimi eikä muuta. Ruben Rosenthal oli koonnut miljoonansa Etelä-Afrikan timanttikentillä ja palannut kotimaahan nauttimaan niitä mikäli osasi; miten hän siinä menetteli, sitä on tuskin unohtanut yksikään pienempien iltalehtiemme lukija: nämähän ahmivat palstamäärin kaskuja hänen entisestä köyhyydestään ja nykyisestä tuhlauksestaan, samalla sisältäen huvittavia tietoja siitä eriskummallisesta seurueesta, minkä miljoonamies oli St. John's Woodiin kerännyt. Siellä hän asusteli, huonekuntanansa kaffereita, jotka todella olivat hänen orjiansa, ja sieltä hän aina läksi retkeilyilleen, suunnattomia timantteja paidanrinnassaan ja sormissaan näytellen, erään pahamaineisen nyrkkitaistelijan seurassa, joka ei kuitenkaan ollut Rosenthalin asunnon pahin osakas. Niin puhuivat pahat kielet, mutta olojen oikea laatu kävi kyllin selväksi poliisin niihin ainakin kerran sekaantuessa. Se johti esivallan taholta muutamiin toimenpiteisiin, joita yllämainitut lehdet kuvailivat oikeutetulla ihastuksella ja lihavin otsikoin. Tämän enempää ei Ruben Rosenthalista tiedetty, kunnes vanha rappiolle joutunut Boheme-klubi katsoi sopivaksi toimeenpanna suuret päivälliset, kunnioittaakseen noin äveriästä klubin periaatteiden edustajaa. Minä en itse ollut kemuissa mukana, mutta muuan jäsen kutsui Rafflesin, ja tämä kertoi minulle kaikki samana yönä.

"Omituisemmissa pidoissa en ole eläissäni ollut", alotti hän. "Mitä mieheen itseensä tulee — niin, olinhan valmistaunut näkemään jotakin luonnotonta, mutta hän ihan hämmästytti minut hengähtämättömäksi. Ensinnäkin hän näyttää suorastaan eläimelliseltä, pituutta on yli kolmen kyynärän, rintakehä kuin tynnyri, kasvojen nähtävimpänä osana suuri kotkannenä, ja takkuinen tukka ja tuuhea parta ihan tulipunaiset. Joi kuin paloruisku, mutta ei humaltunut pahemmin kuin että saattoi pitää meille puheen, jota en kymmenestäkään punnasta olisi tahtonut olla kuulematta. Ikävää vain, että et siellä ollut, Bunny hyvä."

Aloin itsekin pahotella, etten ollut joutunut mukaan, sillä Raffles ei vähällä vilkastunut, enkä ollut koskaan nähnyt häntä noin pirteällä tuulella. Oliko hän seurannut Rosenthalin esimerkkiä? Sellaiseen epäluuloon oli jo itsessään riittävänä puolustuksena hänen tulonsa minun asuntooni keskiyöllä vain tarinoimaan päivällisistä, joskin tiesin Rafflesin tuiki kohtuulliseksi mieheksi tavoissaan.

"Mitä hän puheli?" kysyin koneellisesti, aavistellen jotakin mutkallisempaa aihetta hänen vierailuunsa ja kummastellen, mikä se saattoi olla.

"Mitäkö hän puheli?" huudahti Raffles. "Mitä jätti hän puhelematta? Hän kerskui menestyksestään, kehui rikkauksiaan ja soimasi yhteiskuntaa, joka otti hänet vastaan hänen rahojensa vuoksi ja katseli häntä yli olkain pelkästä kateudesta, kun hänellä oli omaisuutta niin paljon. Hän mainitsi nimiäkin aivan häikäilemättä ja vannoi olevansa siinä hyvä missä toinenkin koko vanhassa Englannissa — niin, klubin jäsenetkin lukuunottaen. Sitä todistaakseen hän osotti paidanrintansa keskessä välkkyvää timanttia pikkusormellaan, jossa hohti toinen samanlainen; kellä meidän suurpomoistamme oli moinen pari? Ne näyttivät todella kerrassaan merkillisiltä jalokivillä, ja niiden harvinainen purppurahohde epäilemättä vastasi aimo rahasummaa. Mutta Rosenthal vannoi, ettei hän möisi noita kahta timanttia viidestäkymmenestätuhannesta punnasta, ja lausui epäilevänsä löytyikö ketään toista, jolla oli noin suuri rikkaus yksistään paidannappina ja pikkusormen koristuksena. Ja jos niin varakas mies löytyisikin, niin ei hänellä olisi rohkeutta pitää jalokiviänsä noin esillä. Mutta hän ei peljännyt — ja siihen oli selvä syy. Ja ennen kuin aavistimmekaan, veti hän esille suunnattoman tukevan revolverin."

"Eihän toki pöydässä?"

"Kyllä, pöydässä juuri. Kesken puheensa! Mutta se ei ollut mitään siihen nähden mitä hän vielä aikoi. Hän tahtoi saada kirjottaa nimensä luodeilla vastapäiseen seinään, osottaaksensa meille, minkätähden häntä ei pelottanut kuljeskella kaikkialla timanttinensa. Tuon Purvis roiston, nyrkkitaistelijan, joka on vasiten palkattu hänen haukkujakseen, täytyi räyhätä isäntäänsä vastaan täyttä suuta, ennen kuin sai tämän luopumaan. Tuokion aikaa vallitsi yleinen säikkyminen, eräs vieraista makasi pöydän alla rukouksia ladellen, ja kaikki tarjoilijat kapaisivat käpälämäkeen."

"Naurettava kohtaus!"

"Peräti naurettava, mutta soisinpa hänen saaneen tahtonsa täytäntöön. Hän oli hurjan kiihkeä näyttämään kuinka hän puolusti purppuranpunaisia timanttejaan, ja voithan arvata, Bunny, että minä olin yhtä kiihkeä näkemään sen."

Ja Raffles nojaasi eteenpäin viekkaasti hymyillen, jolloin minulle vihdoinkin selvisi hänen käyntinsä salainen tarkotus.

"Vai niin, sinä aijot itse yrittää päästä hänen timantteihinsa käsiksi?"

Hän kohautti hartioitansa.

"Myönnän, että saattaa siltä näyttää — niin, ne tosiaankin miellyttävät minua tavattomasti! Suoraan sanoen olen niitä ajatellut jo pitemmänkin aikaa; eihän voi kuulla alituiseen puhuttavan miehestä ja hänen nyrkkitaistelijastaan ja hänen timanteistaan, tuntematta jonkinlaiseksi velvollisuudeksi yrittää siepata nämät. Mutta kun ollaan niin pitkällä, että hän revolveria heilutellen haastaa kimppuunsa koko maailman — silloin käy yrittäminen aivan välttämättömäksi! Olen suorastaan pakotettu tuohon hommaan. Oli kohtalon vihjaus, että minun piti joutua haasteen kuulijaksi, ja minun jos kenenkään täytyy ottaa se vastaan. Olin vain pahoillani siitä, etten voinut nousta seisaalleni ja julistaa sitä hänelle heti paikalla."

"Hm", huomautin, "en nykyisissä rahaoloissa näe tuollaista välttämättömyyttä; mutta luonnollisesti olen mukana."

Ääneni ei kenties kuulostanut oikein miehuulliselta. Yritin parhaani mukaan osottautua urhoolliseksi, mutta oli kulunut tuskin kuukauttakaan urotyöstämme Bond-kadun varrella ja meillä olisi vielä jonkun aikaa ollut aivan riittämään asti varoja pysyä alallamme. Olimme tulleet toimeen varsin mukavasti. Rafflesin neuvosta olin minä kirjottanut pari pikku kyhäystä, vieläpä laatinut sanomalehtikirjotuksen omasta jalokivivarkaudestammekin, ja sillä hetkellä olin ihan kyllästynyt moisiin seikkailuihin. Meidän olisi mielestämme pitänyt olla kiitollisia siitä, että asiamme olivat hyvässä kunnossa, enkä voinut nähdä syytä uuteen uhkayritykseen muun kuin pakon tullessa. Toiselta puolen olin vastahakoinen ilmaisemaan pienintäkään penseyttä kumppanuuttamme kohtaan. Mutta Rafflesia ei minun ilmeinen estelyni pidättänyt.

"Välttämättömyyttä, Bunnyseni? Työskenteleekö kirjailija ainoastaan silloin kun karhut ärjyvät oven takana? Maalaako taiteilija ainoastaan leivän tähden? Täytyykö sinun ja minun joutua ajetuiksi rikokseen kuten köyhälistökorttelien Pekan ja Paavon? Minun käy sinua sääli, hyvä ystävä, mutta ei siinä ole nauramista. Taide taiteen itsensä vuoksi on ehkä vain tyhjä puheenparsi, mutta tunnustan että se viehättää minua. Tässä tapauksessa ovat vaikuttimeni puhtaat, sillä epäilenpä, voimmeko konsanaan saada mitään hyötyä noin tunnetuista jalokivistä. Mutta jos en tämän illan jälkeen tee yritystä niiden sieppaamiseksi, niin en enää ikinä voi katsoa kunniallista miestä kasvoihin."

Hänen silmänsä säihkyivät, mutta niissä myöskin säteili elämänhalu.

"Yritys kohtaa suuria vaikeuksia", oli ainoa vastaukseni.

"Luuletko että muutoin olisin siihen niin hetas?" huudahti Raffles. "Veikkoseni, minä varastaisin Paavalin tuomiokirkon, jos voisin, mutta minulle olisi yhtä mahdotonta tyhjentää kassalaatikkoa myymälän omistajan kääntäessä minulle selkänsä, kuin näpistää omenia toriämmän korista. Tuokin pikku homma kuukausi takaperin oli nolo yritys, mutta se oli välttämätön ja sitä hiukan paransi suunnitelman taidokkuus. Mutta suurempaa kunniaa tuottaa ja paljon jännittävämpää on tunkeutua paikkaan, missä kerskutaan oltavan varuillaan meitä kohtaan. Niinpä on Englannin valtiopankki aivan ihanteellinen tehtävä, mutta se vaatisi puolikymmentä apulaista ja vuosikausien valmistelun; toistaiseksi on Ruben Rosenthal kylliksi iso otus sinulle ja minulle. Me tiedämme, että hän on aseestettu. Me tiedämme, millainen mestarinyrkistelijä on Billy Purvis. Siitä tulee olemaan leikki kaukana, sen vakuutan. Mutta siitä viisi! Täytyyhän miehen asettaa päämääränsä korkealle, vai mitä arvelet?"

"Näkisin mieluummin, ettemme vielä vähiin aikoihin korottaisi sitä aivan pilvien tasalle", vastasin nauraen, sillä hänen eloisuutensa oli vastustamaton ja hanke viehätti mieltäni vastuksien uhallakin.

"Luota minuun", takasi hän, "kyllä minä sinut kuivalle maalle luotsaan. Luulenpa että lopultakin melkein kaikki vaikeudet ovat näennäisiä. Molemmat pahukset ryyppäävät kuin viimeistä päivää, ja se helpottaa hanketta melkoisesti. Mutta meidän pitänee valmistautua huolellisesti ja välttää hätäilyä. Luultavasti huomaamme kymmenkuntakin eri menettelytapaa ja silloin on niistä käytännöllisin valittava. Kaikessa tapauksessa tulee meidän pitää taloa silmällä vähintäinkin viikon aika, ja monet muut seikat saattavat vaatia pitempääkin odotusta, mutta jahka käytän siihen viikonkin, niin annan sinulle varmempia tietoja. Nimittäin jos todellakin olet mukana?"

"Tietysti olen", vastasin loukkaantuneesti. "Mutta miksi pitää minun olla viikko yksikseni? Miksi emme voi vartioida taloa yhdessä?"

"Kaksi silmää riittää siinä missä neljäkin ja vie vähemmän tilaa. Älä milloinkaan metsästä kahteen mieheen, ellei ole pakko. Mutta älä nyt näytä närkästyneeltä, Bunny; sinulle tulee aikanaan kylliksi tehtävää, sen lupaan. Sinä saat osuutesi huvista, ole siitä huoletta, ja purppuranpunaisen timantin itsellesi — jos hyvin käy."

Mutta ylipäätään tuntui harrastukseni hyvinkin laimealta tämän keskustelun perästä, ja muistan vielä sen alakuloisuuden, joka minut Rafflesin mentyä valtasi. Minä älysin miten hullu oli yritys, johon olin osalliseksi lupautunut — sen aiheettoman, tarpeettoman uhittelun ja ne kierot päätelmät, jotka Rafflesia elähyttivät, sekä, hänen kevytmielisen puolustelunsa, joka silti oli puolittain vilpitöntä ja jonka ainoastaan hänen persoonallisuutensa teki täysin uskottavaksi sinä hetkenä, jolloin ne lausuttiin, niin vähän kuin ne minuun nyt tyynemmin harkitessani vaikuttivatkin. Ihailin sitä poikamaista uhmaa, jolla hän näytti valmiilta uskaltamaan vapautensa ja henkensä, mutta rauhallisemmalla mielellä ollessani ei se voinut tarttua minuun. En kuitenkaan hetkeksikään voinut ajatella peräytymistä. Päin vastoin olin kärsimätön Rafflesin määräämästä viivytyksestä, ja salainen vastahakoisuuteni kenties johtuikin suureksi osaksi hänen ärsyttävästä päätöksestänsä tulla viimeiseen hetkeen asti toimeen ilman minua.

Asiaa ei parantanut se että tämä oli luonteenomaista miehelle ja hänen käytökselleen minua kohtaan. Kuukauden ajan olimme luultavasti olleet Lontoon toverillisimmat varkaat, ja kuitenkin oli meidän välinen luottamus omituisen puutteellinen. Kaikessa herttaisessa avomielisyydessään oli Rafflesilla oikullisen umpinainen pohjasävy, joka pisti silmään härnäävän selkeästi. Hänellä oli piintyneen pahantekijän vaistomainen vaiteliaisuus. Hän teki salaisuuksia mitä jokapäiväisimmistä asioista. Niinpä en milloinkaan saanut tietää, kuinka ja missä hän oli muuttanut rahaksi Bond-kadun jalokivet, joiden tuloilla nyt vietimme nuorten herrasmiesten elämää. Hän oli itsepintaisen salaperäinen pikku seikoissa, joiden tietämiseen minä mielestäni jo olin ansainnut täyden oikeuden. En ollut unohtanut, että hän oli toimittanut minut salajuonella ensimäiseen murtovarkauteeni ollessaan vielä epävarma siitä, saattoiko hän luottaa minuun. Tämän olin jo aikoja sitten antanut hänelle anteeksi, mutta en voinut leppyä hänen pitkittyvään epäluottamukseensa. En nurkunut sanallakaan, mutta se kaiveli sisuani joka päivä, etenkin Rosenthalin päivällisen jälkeisenä viikkona. Tavatessani Rafflesin klubissa, hän ei hiiskunut minulle sanaakaan; käydessäni hänen asunnossaan hän oli kaupungilla tahi oli olevinaan. Eräänä päivänä hän kertoi homman kehittyvän hyvään suuntaan, mutta verkalleen; se oli mutkikkaampi kuin hän oli luullut. Mutta kun aloin häneltä kysellä, hän ei virkkanut sanaakaan enempää. Kiukustuneena päätin heti toimia omin päin. Koska hän ei tahtonut minulle ilmaista vartioimisensa tuloksia, niin päätinpä itse tehdä havaintojani ja läksin samana iltana miljoonamiehen asunnolle St. John's Woodiin.

Luulen että hänen asumansa talo oli koko korttelin isoin. Se on kahden leveän kadun kulmassa, joista kumpaisellakaan ei ole raitiotietä, ja rauhallisempaa soppea tuskin löytyy koko Lontoossa. Niinpä olikin aivan hiljainen tuo suuri rakennus ruohokenttien ja pensastojen muodostamassa puutarhassaan; valaistus oli heikko, sillä pohatta nähtävästi vietti ystävinensä iltaa muualla. Puutarhan muurit olivat ainoastaan muutaman jalan korkuiset. Eräässä niistä oli ovi, joka johti lasikattoiseen käytävään; toisessa kaksi viisisäleistä maalattua veräjää, yksi pienen puoliympyrän muotoisen ajotien kumpaisessakin päässä, ja molemmat selki seljällään. Siellä oli niin äänetöntä ja rauhaisaa, että minun suuresti teki mieleni astua aivan rohkeasti sisälle ja hiukan tutkiskella talon paikkoja; olin juuri tekemäisilläni sen, kun takaapäin kuulin nopeita, laahustavia askeleita katukivitykseltä. Käännyin päin, ja edessäni seisoi uhkaavan näköisenä repaleinen mies heristellen likaisia nyrkkejään.

"Pöllö!" sähähti hän. "Kirottu hupelo!"

"Raffles!"

"Niin, oikein", kuiskasi hän vimmastuneesti, "hoilaa sitä koko korttelille — kilju nimeäni minkä kurkustasi lähtee!"

Samassa hän käänsi minulle selkänsä ja lynkytti alas katua; hän kohautti olkapäitään ja jupisi itseksensä, kuin olisin minä kieltäytynyt antamasta hänelle almua. Seisoin tovin tyrmistyneenä, suutuksissani, ymmällä; sitte seurasin hänen perässään. Hän laahasi jalkojaan, polvet hetkuivat, selkä oli köyry ja pää notkahteli kuin kahdeksankymmenvuotiaan. Nyt odotti hän minua kahden katulyhdyn keskitiessä. Perille saapuessani hän sytytti piippunysänsä viheliäistä tupakkaa pahanhajuisella tulitikulla, ja sen valossa näin hänen hymyilevän.

"Sinun täytyy suoda anteeksi kiivauteni, Bunny, mutta tekosesi oli tosiaankin ylen tyhmä. Koetan kaikkia mahdollisia juonia — yhtenä iltana kerjäten ovella, toisena piileksien pensaissa — teen mitä hyvänsä maailmassa, vaan en seiso töllistelemässä taloa kuten sinä teit. Tämä on pukukappale, ja sinä ryntäät näyttämölle tavallisissa vaatteissasi. He ovat yötä päivää varuillaan meitä vastaan. Tämä on kovin pähkinä mitä minulla konsanaan on purtavana ollut."

"No niin", vastasin minä, "jos olisit minulle tämän ennen sanonut, niin en olisi tullut. Mutta sinä et hiiskunut mitään."

Hän tuijotti minuun lerppahattunsa revenneiden lierien alta.

"Olet oikeassa", myönsi hän lopuksi. "Olen ollut liian vaitelias. Se on tullut toiseksi luonnokseni silloin kun minulla on jotain hankkeita. Mutta nyt luovun siitä, ainakin sinuun nähden. Nyt menen kotiin, ja tahdon että seuraat mukana, mutta pysy kaikin mokomin matkan päässä äläkä puhuttele minua ennen kuin itse alotan. Kas niin — anna minun nyt käydä edellä." Ja niin läksi hän jälleen tallustamaan ikäloppuna kulkurina, kädet taskussa, kyynäspäät paikattuina ja rikkinäiset takin liepeet liehumassa molemmin puolin.

Minä seurasin häntä Finchley Roadille. Siellä hän nousi raitiovaunuihin, ja minä istuuduin muutaman rivin päähän hänen taakseen katolle, mutta en kyllin etäällä säästyäkseni hänen kehnon tupakkansa katkusta. Että hän saattoikin muovailla osansa niin yksityispiirteitä myöten — hän, jonka oli tapana polttaa ainoastaan erästä määrättyä paperossilajia! Se oli viimeinen, hienon taiturin leima, ja se loihti minusta pois suuttumukseni rippeetkin. Tunsin taas tämän toverini viehätysvoiman, joka alituiseen hämmästytti uudella, aavistamattomalla luonteensa särmällä.

Lähestyessämme Piccadillyä, kummailin minne hän poikkeaisikaan. Eihän hän toki aikonut tuossa kunnossa mennä Albanyyn? Ei, hän siirtyi Sloane-kadulle meneviin raitiovaunuihin ja minä istahdin hänen taakseen kuin ennenkin. Sloane-kadulla vaihdoimme vaunuja jälleen, ja olimme nyt pitkällä, kapealla King's Roadilla. Olin jo kovin utelias saamaan tietää määräpaikkamme, eikä minun tarvinnutkaan kauvan kummastella. Raffles astui alas vaunuista. Minä seurasin hänen esimerkkiään. Hän kiirehti kadun yli ja katosi erääseen pimeään kujaan. Riensin hänen jälkeensä ja ehdin juuri parahiksi näkemään hänen takinliepeensä katoavan vielä pimeämpään kivitettyyn solaan oikealle. Hän kulki nyt suorana ja käveli kuin nuori mies, ja miten olleekaan, hän näytti jo vähemmän renttumaiselta. Mutta minä yksin olin häntä näkemässä, sillä sola oli apo autio ja toivottoman valoton. Tuonpuoleisessa päässä hän avasi erään oven, ja sisällä oli yhäkin pimeämpää.

Hätkähdin vaistomaisesti ja kuulin hänen nauraa tirskuvan. Emme enää voineet nähdä toisiamme.

"All right, Bunny! Nyt saa ilveily päättyä. Tämä on atelieri, veikkonen, jonka olen vuokrannut."

Seuraavassa hetkessä jouduimme tosiaankin korkeaan huoneeseen, jonka ikkuna oli katossa ja jossa oli kalustona maalausteline, piirustuspöytä, modellilava ja kaikkea muuta tarpeellista, vaikka ei näkynytkään mitään merkkejä tekeillä olevista töistä. Rafflesin sytytettyä kaasun oli ensimäisenä näkynäni hänen huopahattunsa, joka riippui naulakossa hänen muiden vaatteittensa vieressä.

"Etsitkö taideteoksia?" jatkoi Raffles, sytyttäen paperossin ja alkaen riisua repaleitansa. "Pelkäänpä, ettet sellaisia löydä, mutta tuossa on kangas, jolle aina aijon ryhtyä sivelemään värejä. Sanon haeskelevani sopivaa modellia. Tavallisesti panen tulta kamiiniin kahdesti viikossa ja käydessäni jätän jälkeeni jonkun sanomalehden ja hiukan Sullivan-paperossin tuoksua — kuinka hyviltä nämä maistuvatkaan, kun on tuprutellut palturia! Maksan säntillisesti vuokrani ja olen kaikin puolin hyvä asukas, ja tämä on kerrassaan käytännöllinen tyyssija — ei voi kuvaillakaan, kuinka hyödyllinen se olisi pulaan joutuessa. Nyt menee lerppahattu sisälle ja huopahattu ulos, eikä kukaan ole tietääkseen kumpaisestakaan; on varsin luultavaa, ettei niin myöhään illalla ole talossa ainoatakaan sielua, paitsi me."

"Et ole minulle milloinkaan maininnut, että sinulla on tapana pukeutua eri asuihin", virkoin minä häntä tarkastellen, hänen pestessään likaa pois kasvoistaan ja käsistään.

"Olen toden totta kauttaaltaan kohdellut sinua häpeällisesti, Bunny. Ei tosiaankaan ollut mitään syytä salata sinulta tätä paikkaa, eikä tämä millään erityisellä tarkotuksella tapahtunutkaan. Saattaa varsin hyvin ajatella sattuvaksi sellaisia olosuhteita kuitenkin, joissa olisi ollut parasta meille molemmille, että sinä et olisi vähääkään tietänyt oloistani. Minulla on tarpeen tullen makuupaikka, kuten näet, ja tietysti ei nimeni King's Roadilla ole Raffles. Siinä koko juttu."

"Ja nykyisin käytät tätä asuntoa pukuhuoneena?"

"Niin, tämä on kaikkein pyhimpäni", selitti Raffles. "Taitava pukeutuminen on joissakuissa tapauksissa puoli voittoa, ja on aina mieluista tietää, ettei huonoimminkaan käydessä tarvitse joutua tuomituksi omalla nimellään. Ja on aivan välttämätön käyttää valepukua myöskin silloin kun tahtoo ryhtyä kauppoihin varastetun tavaran ostajien kanssa. Niiden edessä esiinnyn aina sellaisessa asussa ja sellaista murretta puhuen kuin olisin Shoreditchin köyhälistökorttelin asukkaita. Muutoin saisi suorittaa suunnattomia lahjuksia. Nämä kaapit ovat täynnä kaikenlaatuisia vaatekertoja. Huonetta siivoavalle eukolle sanon, että ne on varattu modellejani varten, kun vaan saan tavatuksi sopivia. Niin, toivoakseni on minulla jotakin sinulle sopivaa, sillä sinä tarvitset puvun huomis-illaksi."

"Huomis-illaksi!" huudahdin minä. "Mitä siis aijotkaan?"

"Panemme kaappauksen toimeen", selitti Raffles. "Olisin heti kotiin tultuani kirjottanut sinulle pyynnön saapua luokseni huomenna ehtoopäivällä; sitte aijoin kertoa hyökkäyssuunnitelmani ja antaa sinun oitis saada osasi toiminnasta. Ei ollenkaan kelpaa sallia hermostuneiden apulaisten olla mukana alusta asti; pitkällisten valmistelujen aikana ehtivät he tulla kärsimättömiksi ja kaataa kumoon koko kuorman. Sekin oli yhtenä syynä siihen, että olin niin vietävän vaitelias. Sinun täytyy koettaa antaa minulle anteeksi. Muistan kyllä kuinka uljaasti käyttäydyit viime kerralla, jolloin kaikki kuitenkin oli sinulle aivan äkkiarvaamatonta. Muuta en sinulta vaadikaan kuin että olet yhtä kylmäverinen ja ovela huomen-illalla kuin olit silloin… vaikkapa eipä näitä kahta tapausta todellakaan voi verrata toisiinsa!"

"Ajattelin juuri, että tulisit siihen tulokseen."

"Siinä olit oikeassa. Mutta ota huomioon, minä en väitä, että tämä juttu tulee olemaan läpeensä vaikea. Me voimme luultavasti puikkia sisään ilman pienimpiäkään vaikeuksia; takaisin tulo se ehkä käy pulmalliseksi. Mutta sen siitä saa, kun ihmisillä on säännöttömät tavat!" huudahti Raffles siveellisellä närkästyksellä. "Ajattelehan, Bunny, minä vietin koko maanantaiyön naapuripuutarhan pensaikossa ja kurkistelin muurin yli, ja usko minua tai et, talossa oli joku valveilla koko yön! En tarkota kaffereita. Ne poloiset eivät varmaan milloinkaan mene vuoteeseen. Ei, tarkotan Rosenthalia itseänsä ja pöhöttynyttä Purvisin peeveliä. Ne istuivat ylhäällä ja joivat puolesta yöstä, kun tulivat kotia, aina valoisaan päivään asti, jolloin minä luikin tieheni. Vieläpä silloinkin olivat kylliksi selviä kyetäkseen suusotasille. Olipa niillä vähällä tulla tappelukin puutarhassa, ainoastaan muutaman metrin päässä minusta, ja sain kuulla jotakin, joka voi olla hyödyksi ja saattaa Rosenthalin ratkaisevalla hetkellä aseettomaksi. Tiedätkö mitä jalokivi-shakaali merkitsee?"

"Henkilöä, joka varkailta ostaa jalokiviä Etelä-Afrikassa?"

"Aivan oikein. No, Rosenthal tuntuu olleen sellainen. Hän on kaiketi hairahtanut päissään lörpöttelemään siitä Purvisille. Kaikessa tapauksessa kuulin Purvisin häntä siitä pistelevän ja uhkaavan kahleilla; ja alan uskoa, että kumppanukset ovat enemmän vihollisia kuin ystävyksiä. Mutta puhukaamme huomis-illasta: suunnitelmassani ei ole mitään erinomaista oveluutta. Meidän on vain pujahdettava taloon noiden roikaleiden ollessa kaupungilla lurjustelemassa, ja pysyttävä piilossa kunnes he tulevat takaisin, ja vielä kauvemminkin. Meidän pitää, jos käy laatuun, höystää hieman whiskyä; se tekisi koko homman yksinkertaiseksi, vaikka ei olekaan oikein urheilulle sopivaa — mutta tuleehan meidän muistaa Rosenthalin revolverit; hänen ei pidä piirtää nimikirjaimiaan meihin. Niin monta kuin noita kaffereita onkin, tulee niitä vain kymmenen yhtä ja whiskyä vastaan, mutta sata yhtä vastaan, jos emme whiskylle mitään mahda. Käsikähmä pakanoiden kanssa tärvelisi kaiken, lievimmin sanoen. Siellähän sitäpaitsi on naisiakin…"

"Mitä hiivattia, onko siellä niitäkin?"

"On, ja oikeata lajia, sellaisia, jotka voivat tehdä itsensä kuulluiksi. Minä pelkään heidän kirkumistaan, se olisi onnettomuutta tuottavaa meille. Jos meidän taasen onnistuu piiloutua kaikessa hiljaisuudessa, on puoli rynnäkköä voitettu. Jos Rosenthal päihtyy, niin saamme kumpainenkin purppuranpunaisen timanttimme. Mutta jos hän pysyy selvänä, niin saammekin luodin nahkaamme. Sitä älkäämme kuitenkaan uskoko, Bunny, ja eihän kaikkia laukauksia ainoastaan yhdeltä puolen ammuta… mutta se huoli lepää vielä jumalain helmassa."

Me erosimme kättä lyöden Piccadillyllä — paljoa aikaisemmin kuin olin toivonut. Raffles pyysi etten seuraisi häntä kotiin sinä iltana. Hän sanoi ottaneensa säännökseen nukkua kauvan yöllä ennenkuin joutui yrittämään lyömäpalloa — tai muita pelejä. Hänen viimeiset sanansa perustuivat samaan periaatteeseen:

"Pane muistiisi, ainoastaan yksi lasi whiskyä tänä iltana, Bunny. Kaksi korkeintaan — jos panet arvoa omalle — ja minun hengelleni!"

Muistan kuinka orjamaisen tottelevainen olin ja miten pitkän unettoman yön se minulle tuotti; viimein näin talojen kattojen kuvastuvan vasten siniharmaata Lontoon taivasta. Ihmettelin saisinko vielä nähdä toisenkin aamun, ja soimasin ankarasti itseäni siitä pikku retkestä, jonka olin tehnyt omalla vastuullani.

Kello oli kahdeksan ja yhdeksän välillä illalla, kun otimme vartiopaikkamme puutarhassa, joka oli Ruben Rosenthalin alueen vieressä; itse talo oli suljettu, ja se oli irstailevan naapurin ansio, joka ajamalla viereiset asukkaat pois oli suuresti edistänyt itsensä luovuttamista meidän käsiimme. Varmoina siitä ettei meitä siltä taholta yllätettäisi saatoimme pitää silmällä Rosenthalin taloa erään muurin varjossa, joka oli juuri parahiksi korkea voidaksemme sen yli kurkistella; pensasrivi kumpaisessakin puutarhassa oli vielä lisäsuojana. Siten varustettuina olimme seisoneet tunnin ja tuijottaneet pariin pyöreäpieliseen akkunaan, joissa hämärät varjot yhtämittaa liikkuivat verhojen takana, ja kuunnelleet korkkien pamauksia, lasien kilinää ja asteettain kohoavaa raakain äänten sorinaa sisältä. Onni näytti meidät hyljänneen: purppuranpunaisten timanttien omistaja söi päivällistä kotonaan, kerrassaan liian pitkällistä päivällistä. Luulin että heillä oli vieraita. Raffles oli päinvastaista mielipidettä, ja hän osottautui olevan oikeassa. Pyörät kitisivät ajotiellä, ja kaksivaljakko seisahtui porrasten eteen; ruokasalissa tehtiin poislähtöä, meluava puhelu häipyi ja alkoi taas kuulua eteisestä.

Teen nyt selkoa asemastamme. Me olimme muurin toisella puolen, talon sivulla, muutaman jalan päässä ruokasalin akkunoista. Oikealla leikkasi talon yksi kulma takapihaa, vasemmalla antoi kulma meidän nähdä esiinpistävät portaat ja odottavat vaunut. Näimme Rosenthalin tulevan ulos — näimme ennen kaikkea hänen timanttiensa kimaltelevan. Sitten tuli nyrkkitaistelija, senjälkeen nainen, jonka tukkalaite oli kuin pesusieni, sitten yksi vielä, ja niin oli seurue täysilukuinen.

Raffles kyyristyi alas ja pakotti innokkaasti minut tekemään samoin.

"Naiset seuraavat heitä", kuiskasi hän. "Se on mainiota."

"Onhan siitä etua."

"Aja Gardenia-varieteehen!" rääkyi pohatta.

"Ja se oli parasta kaikesta", sanoi Raffles nousten, kun ajopelit vierivät ulos veräjästä ja hävisivät rivakkaa vauhtia.

"Ja nyt?" kuiskasin vapisten innosta.

"Ne varmaan tyhjentävät pöytää. Niin, tuolla näen heidän varjonsa. Vierashuoneen akkunat ovat avoinna takapihalle päin. Bunny, ratkaiseva hetki on tullut. Missä on naamari?"

Minä otin sen esille kädellä, jonka värinää koetin turhaan ehkäistä, ja olisin voinut mennä kuolemaan Rafflesin edestä, kun hän ei sanonut mitään siitä, mitä ei voinut olla näkemättä. Hänen omat kätensä olivat vakaat ja kylmät, kun hän kiinnitti minun naamarini ja sitten omansa.

"Voi turkanen, poikaseni", kuiskasi hän iloisesti, "sinä näytät pahimmalta rosvolta mitä milloinkaan olen nähnyt! Yksistään nämä naamarit tuottavat halvauksen neekerille, jos jonkun heistä tapaamme. Mutta olen iloinen siitä, että muistin kieltää sinua ajattamasta partaasi. Pahimmassa tapauksessa voidaan sinut luulla Whitechapelin esikaupungin rentuksi, jos vain et unohda puhua murretta. Jos et ole varma siitä, niin on parasta, että vaikenet kuin kala, ja jätät puhelun minulle; mutta toivokaamme että kaikki tämä huoli on tarpeetonta. Oletko nyt valmis?"

"Olen."

"Onko sinulla suukapula?"

"Kyllä."

"Revolveri?"

"Sekin."

"Tulehan siis."

Silmänräpäyksessä olimme yli muurin ja seuraavassa nurmella talon takana. Ei ollut kuutamoa. Tähdetkin olivat verhoutuneet meidän tähtemme. Minä hiivin toverini perässä kaksoislasiovelle, joka johti matalalle kuistille. Hän painoi kätensä ovea vasten. Tämä painui sisäänpäin.

"Yhä on onni myötäinen!" kuiskasi Raffles. "Pelkkää menestystä vain.
Nyt meidän pitää saada valoa."

Ja valoa tuli!

Tusina sähkölamppuja hehkui punaisina tuhannesosa sekunnissa, sitten virtasi armottoman valkea loiste häikäistyihin silmiimme. Kun saimme näkömme takaisin, oli neljä revolveria tähdättyinä meitä kohden, ja kahden välissä seisoi jättiläismäinen Ruben Rosenthal ja nauroi, niin että koko ruumis hytkyi.

"Hyvää iltaa, pojat!" nikotteli hän. "Hauskaa saada viimeinkin tavata teidät! Älä liikuta kättä tai jalkaa, sinä siellä vasemmalla, muutoin olet mennyttä kalua. Minä tarkotan sinua, retku!" karjaisi hän Rafflesille. "Minä tunnen sinut. Olen odotellut sinua. Olen pitänyt sinua silmällä koko viikon. Luulit kai olevasi peijakkaan ovela, häh? Yhtenä päivänä sinä kerjäsit, seuraavana näyttelit juopunutta ja kolmantena esiinnyit tuttavanani Transvaalista, yhtenä niitä, jotka eivät milloinkaan tule, kun minä olen kotona. Mutta sinä jätit samat jäljet jälkeesi joka päivä, senkin rosvo, ja samat jäljet joka yö, kaikkialle pitkin taloni nurkkia."

"Se sattuu paikalleen kuin nakutettu", honotti Raffles, "mutta herra ei saa ottaa kovin pahakseen. Ja ties hänen millä konstilla te olette sen kaiken nuuskinut, mutta ei me ollakaan uteliaita. Älkää vaan huoliko ampua, sillä aseettomia me ollaan, Herra nähköön."

"Sinä olet viekas konna!" sanoi Rosenthal sormet liipasimella, "mutta tässä olet tavannut miehen, joka on vieläkin viekkaampi."

"Niin, voi hyväinen… arvaahan sen! Eikö toinen varas voisi päästä voitolle toisesta varkaasta — kyllä, totta maar."

Olin siirtänyt katseeni mustista pyöreistä revolverinpiipuista, kirotuista timanteista, jotka olivat houkutelleet meidät satimeen, paksun nyrkkitaisteljan pöhöttyneestä siankärsästä ja Rosenthalin purppuranpunaisista poskista ja kotkannenästä. Katselin niiden ohitse oviaukkoon, joka oli täynnä kahisevaa silkkiä ja samettia, mustia kasvoja, töllisteleviä silmänvalkuaisia ja villaisia kalloja. Mutta äkillinen äänettömyys käänsi huomioni takaisin miljoonamieheen. Ainoastaan hänen nenänsä oli pitänyt värinsä.

"Mitä tarkotat?" sähisi hän käheästi ja kirosi.

"Terveisiä kaleereille!" honotti Raffles kylmäverisellä äänellä.

"Mitä?"

Rosenthalin revolverit piirsivät aina suurempaa ympyrää.

"Terveisiä kaleereille, vanha jalokivi-shakaali!

"Mistä hornasta olet tuon keksinyt?" kysyi Rosenthal, kurkussa korina, joka koetti olla naurua.

"Niin, sanos se!" vastasi Raffles. "Senhän tiesi jok'ainoa jehu siellä missä minä viimeksi olin."

"Kuka on voinut levitellä sellaisia hullutuksia?"

"Sitä en tiedä minä", sanoi Raffles; "kysykää tuolta herralta, joka seisoo teidän vasemmallanne, hän ehkä tietää sen."

Vasemmalla seisova herra oli käynyt tuhkanharmaaksi mielenliikutuksesta. Ei milloinkaan ole paha omatunto itseänsä sen selvemmin ilmaissut. Hänen pienet silmänsä kieppuivat hänen ihraisessa naamassaan kuin korintit, sitten pisti hän revolverit taskuunsa ja syöksi meitä kohden nyrkit pystyssä.

"Pois tieltä — pois tieltä!" karjui Rosenthal raivoissaan.

Se oli liian myöhäistä. Tuskin oli leveä nyrkkitaistelija heittäytymällä revolverien eteen estänyt Rosenthalin ampumasta, kun Raffles teki hyppäyksen ulos lasi-ovesta, samassa kun minut, joka seisoin hiljaa enkä sanonut mitään, iskettiin lattiaan kaikkien taiteen sääntöjen mukaisesti.

En kaiketikaan maannut pitkää aikaa tajuttomana. Tointuessani kuului kauheaa meteliä puutarhasta, mutta salissa olin minä yksinäni. Nousin istualleni. Rosenthal ja Purvis syöksivät edestakaisin ulkona, noituivat kaffereita ja ärhentelivät toisilleen.

"Tuon muurin yli, sanon minä!"

"Ei, vaan tämän. Emmekö voi viheltää poliisia?"

"Hiiteen poliisit! Olen saanut tarpeekseni poliisin vintiöistä."

"Sitten on parasta, että menemme sisälle ja passitamme toisen rosvoista vaarattomaksi."

"Passita itsesi, sen paremmin et voi tehdä. Niin, senkin musta pässinpää, jos minä äkkään sinun yrittävän luikkia tiehesi, niin…"

En kuullut uhkausta loppuun. Ryömin nelin kentän ulos salista revolverini teräsrengas hampaiden välissä.

Hetkisen luulin, että eteinenkin oli tyhjä. Siinä erehdyin, ja tulin madelleeksi erään kafferin eteen. Mies parka, en hennonnut antaa hänelle huumaavaa iskua, mutta häristelin hänelle hirmuisesti revolveriani ja kuulin hänen vaikeitten hampaittensa kalisevan minun harpatessani portaita ylös. En osaa selittää, miksi niin päättävästi ryntäsin ylikertaan. Mutta puutarha ja alikerta tuntuivat kuhisevan ihmisiä, eikä tekoni ollutkaan typerin.

Luisuin sisälle ensimäiseen huoneeseen mikä tielleni sattui. Se oli makuuhuone — tyhjä, mutta valaistu, enkä milloinkaan voi unohtaa, kuinka kimmahdin, kun näin itseni kokonaan kaapin-oven kuvastimesta! Naamioituna, aseestettuna, repaleihin verhottuna en todellakaan ansainnut parempaa kohtaloa kuin luodin tai hirsipuun, ja jompikumpi minua odotti, sen tiesin. Kätkeydyin kuitenkin vaatekaappiin kuvastimen taakse, ja siellä seisoin vapisten ja kiroten kohtaloani, hulluuttani ja Rafflesia ennen kaikkea — Rafflesia ensiksi ja viimeiseksi — ehkä puolen tunnin ajan. Sitten temmattiin vaatekaapin ovi auki yht'äkkiä; miehet olivat hiipineet äänettömästi huoneeseen ja laahasivat minut vankina alikertaan.

Eteisessä oli hirveä hälinä; naisetkin olivat jo uskaltaneet esille, ja nähdessään hirvittävän pahantekijän kirkuivat he kaikki yhtaikaa. Siihen heillä todellakin oli syytä, vaikka naamari nyt oli nykäisty sivulle, niin että ainoastaan vasen korvani oli sen peitossa. Rosenthal vastasi heidän kirkumiseensa ärjyvällä äänellä käskien heitä vaikenemaan; se nainen, jonka tukkalaite muistutti pesusientä, syyti hänelle kiukkuisia kiroiluja, ja eteinen kajahteli Babelina, jota on mahdoton kuvailla. Muistan ihmetelleeni, miten kauan kestäisi ennenkuin poliisi saapuisi. Purvis ja naiset vaativat poliisia kutsuttavaksi ja minua heti jätettäväksi sen haltuun. Mutta siitä ei Rosenthal tahtonut kuulla puhuttavankaan. Hän vannoi ampuvansa jokaisen miehen tai naisen joka tahtoi lähteä ulos asialle. Hän oli saanut tarpeekseen poliiseista. Hän ei tahtonut nähdä noita rauhanhäiritsijöitä silmäinsä edessä, hän tahtoi pitää minusta huolen omalla tavallaan. Samassa hän kiskaisi minut pois toisilta, lennätti ovea vasten ja ampui luodin, joka tunkeutui puuhun tuuman verran korvastani.

"Mitä se minuun kuuluu? Hänhän on aseestettu! Minä ammuin häntä itsepuolustuksekseni. Se tulee olemaan varotus muille. Menetkö pois tieltä, vai tahdotko itse luodin nahkaasi?"

"Olette päissänne", intti Purvis yhä pysyen välissämme. "Näin teidän tyhjentävän täysinäisen lasin sisään tultuanne ja se saattoi teidät sikahumalaan. Ajatelkaa mitä teette, Rosenthal. Älkää tehkö sellaista, jota perästäpäin saatte katua."

"Sitten en minä ammu häntä, ammun vaan tuon pahuksen ympärille. Olet aivan oikeassa, poikaseni. Minä en tee hänelle mitään pahaa, en millään muotoa. Ympärille vain — kas näin!"

Hänen pisamainen kouransa nousi yli Purvisin olkapään, hänen sormuksensa säteili purppuranpunaista hohdettaan ja hänen revolverinsa iski keltaisena salamana, ja naiset parkuivat pamauksen kuullessaan. Joitakuita siruja tarttui ovesta tukkaani.

Seuraavassa silmänräpäyksessä sieppasi Purvis häneltä aseen, ja nyt olin turvassa tuolta paholaiselta; mutta sen sijaan uhkasi minua vankila. Keskeemme ilmestyi poliisikonstaapeli. Hän oli tullut lasi-ovesta saliin — harvasanainen mies, nopea ja varma liikkeissään. Yhdessä käden käänteessä oli hän pannut minut käsirautoihin, sillävälin kun nyrkkitaistelija selitti aseman ja hänen isäntänsä pilkkasi oikeuden valvojia voimattomassa raivossaan. Niin, olipa tuo kaunista huolenpitoa poliisivallan puolelta ja tuotti suurta hyötyä todellakin; sitten saapuu poliisi, kun kaikki on ohitse ja koko huonekunta olisi voitu murhata unessaan. Poliisikonstaapeli ei suonut hänelle sanaakaan vastaukseksi, ennenkuin juuri silloin kun talutti minut ulos.

"Teidät me tunnemme, sir", sanoi hän ylenkatseellisesti ja kieltäytyi ottamasta kultarahaa, jonka Purvis hänelle ojensi. "Tapaamme oikeussalissa, sir."

"Tulenko minä ehkä mukaan nyt?"

"Miten haluatte, sir. Mutta minä luulen, että tuo toinen herra tarvitsee teitä paremmin, eikä tämä nuorukainen suurtakaan vastusta minulle tuota."

"Minä en yritä mitään vastustelua", lupasin minä.

Ja sanani pidin.

Kävelimme ehkä sata metriä aivan äänettöminä. Oli varmaan keskiyö. Emme kohdanneet ainoatakaan sielua. Viimein kuiskasin minä:

"Miten ihmeessä olet menetellyt?"

"Se oli silkka onnenpotkaus", vastasi Raffles. "Minun onnistui livistää sentähden, että tunsin jok'ainoan kiven näissä muureissa, ja vielä suurempi onni oli se, että minulla sattui olemaan tämä puku Chelseassa. Kypärä kuuluu erääseen kokoelmaan, joka minulla oli kerran Oxfordissa; tässä me kiipeämme yli muurin. On parasta, että riisun päältäni takin ja miehustan ennenkuin tapaamme oikean konstaapelin. Minä hankin ne kerran naamiohuveihin — kuten silloin syyksi sanoin — niin, siihen liittyy pitkä juttu. Olen aina otaksunut, että ne tulisivat joskus tarpeeseen. Suurin vaikeuteni tänä-iltana oli päästä eroon ajurista, joka toi minut tänne takaisin. Lähetin sen salapoliisikonttoriin, taskussaan kymmenen shillinkiä ja mukanaan erityinen tervehdys kunnon Mackenzielle. Koko salapoliisivoima tulee olemaan Rosenthalin luona puolen tunnin kuluttua. Minä luotin tietysti tuon herran vihaan poliisia kohtaan — onnen sattuma sekin. Jos sinä olit päässyt puikkimaan pois, niin silloin oli tietysti kaikki hyvin; muussa tapauksessa tiesin hänen leikkivän hiiren kanssa niin kauvan kuin mahdollista. Niin, Bunny, siitä sukeusi pukukappale enemmässä määrässä kuin olin tarkottanutkaan, ja me saimme siinä joltisenkin nolauksen. Mutta, hitto vieköön, hyväpä niinkin, että pääsimme siitä ollenkaan."

LYÖMÄPALLOVIIKKO.

Voidaan olla eri mieltä siitä, oliko Raffles ensiluokan murtovaras, mutta lyömäpallon pelaajana hän oli verraton, sen voin vannoa. Itse oli hän vaarallinen lyöjä, loistava lyyryn ottaja ja ehkä aikansa etevin heittäjä, mutta osotti tavallisesti ihan uskomatonta välinpitämättömyyttä peliä kohtaan yleensä. Hän ei milloinkaan tullut Lord'in lyömäpallokentälle ilman omaa pallosalkkuansa, eikä ilmaissut vähintäkään harrastusta kilpailun tuloksia kohtaan, jos ei ollut itse osan-ottajana. Tämä ei ollut mitään naurettavaa itserakkautta hänen puoleltaan. Hän vakuutti menettäneensä kaiken innostuksensa peliin, ja jatkoi pelaamista ainoastaan mitä alhaisimmista syistä.

"Lyömäpallo", puheli Raffles, "kuten kaikki muukin voi olla peräti hyvä urheilu, kunnes löytää jonkun paremman. Jännittäväisyydessä se on suuresti takapajulla eräästä toisesta puuhasta, jonka tunnet, Bunny, ja pelaajien ehdoton vertailu käy lopulta sietämättömäksi. Mitä tyydytystä on ottaa toisen veräjä, kun mieli tekee hänen pöytähopeoitansa? No niin, jos satuttaa lyöjän veräjää pallolla, niin onhan se aina harjotusta laskelmienteon taitoon, ja vastapelaajansa heikkojen kohtien ainainen valpas vaarin-ottaminen on juuri sitä lajia henkistä urheilua kuin ihminen tarvitsee. Niin, kenties on jotakin sukulaisuuttakin noiden kahden asian välillä, kun niitä oikein ajattelee. Mutta minä luopuisin ainiaaksi lyömäpallosta milloin hyvänsä, Bunny, ellei se antaisi suojelevaa loistetta sellaiselle kuin minä olen."

"Kuinka niin?" sanoin minä. "Sehän pakottaa sinua esiintymään enemmän julkisesti kuin on viisasta tai käytännöllistä, luulisin."

"Hyvä Bunnyni, siinä sinä erehdyt. Antautuakseen rikokseen jotensakin rankaisemattomasti täytyy ihmisellä olla ehdottomasti joku rinnakkainen, hyvin huomattu toimi — minkä julkisempi sitä parempi. Sen periaatteen totuus on selvä kuin päivä. Mr. Peace, rauha hänen tomullensa, häivytti epäluulon hankkimalla itsellensä paikkakunnallista mainetta viulunsoittajana ja eläintenkesyttäjänä, ja varma vakaumukseni on, että Jack halkaisija oli toden teolla silmäänpistävän julkinen henkilö, jonka parlamenttipuheet kerrottiin sanomalehdissä hänen julmien tekojensa rinnalla. Jos sinä esiinnyt ilmotuslehdessä jollakin huomatulla sijalla, niin ei sinun milloinkaan epäillä näyttelevän toista yhtä tärkeätä osaa. Sentähdenpä tahdon, että sinun tulee harjottaa sanomalehtimiehen ammattia, poikani, ja kirjottaa omalla nimelläsi niin paljon kuin kykenet. Ja se on ainoa syy, minkä vuoksi minä en polta mailojani takkapuina."

Mutta silloin kun hän pelasi, ei löytynyt ainoatakaan moista taituria koko radalla, eikä myös ketään, joka olisi ollut innokkaampi tekemään hyötyä puolueelleen. Muistan kuinka hän saapui radalle ennen urheilukauden ensimäistä kilpailua, taskut täynnä kultarahoja, joita hän asetteli veräjäpylväille poikkipienain tilalle. Oli jumalien katsomisen arvoinen näky, kun ammattipelaajat heittivät kuin mielettömät saadakseen kolikoita, sillä niin pian kuin veräjäpylvääseen osui, viskattiin punta heittäjälle ja toinen asetettiin sijalle; niin, eräs miekkonen kaappasi itselleen kolme puntaa yhdellä pallolla, joka sinkautti hajalleen koko veräjän. Se tapa maksoi Rafflesille kahdeksan tai yhdeksän kultarahaa, mutta hänellä olikin ensi luokan heittäjiä koko ajan, ja hän sai seuraavana päivänä viisikymmentäseitsemän pistettä.

Minun huvituksekseni tuli saattaa häntä kaikkiin hänen kilpailuihinsa, seurata katseellani jokaista palloa, minkä hän heitti, löi taikka heitti takaisin ulkopuolueen taholta, sekä istua ja jutella hänen kanssaan kenttäkatoksessa, milloin hän ei tehnyt kumpaakaan. Meidät olisi voitu nähdä siellä vieretysten katsomassa enintä osaa The Gentlemen-pallokunnan ensimäisistä kierroksista The Players-pallokuntaa vastaan heinäkuun toisena maanantaina. Meidät voitiin nähdä, mutta ei kuulla, sillä Rafflesin ei ollut onnistunut saada tarpeeksi pisteitä päästäkseen yhdeksi edustajaksi pallokuntaan, joten hän oli harvinaisen huonolla tuulella mieheksi, joka niin vähän piittäsi pelistä. Ollen vain harvapuheinen minulle, oli hän suorastaan epäkohtelias useata pallokunnan jäsentä kohtaan, joka kuvitteli tietävänsä kuinka tuo vastus oli tapahtunut, tai tuli säälittelemään hänen kovaa onneansa. Siinä hän istua mökötteli olkihattu vedettynä aina nenälle asti ja paperossi suussa, joka vääristyi pilkallisesti aina hyvän heiton tapahtuessa.

Hämmästyin senvuoksi suuresti, kun eräs nuori mies kaikkein hienointa keikarilajia tunkeutui väliimme ja sai tungettelustaan huolimatta ylen kohteliaan vastaanoton. En tuntenut nuorukaista ulkonäöltä, eikä Raffles esitellyt häntä minulle, mutta heidän keskustelunsa ilmaisi niin pintapuolista tuttavuutta ja sellaista rentomielisyyttä nuorukaisen puolelta, että ihmettelyni lisääntyi. Uteliaisuuteni nousi korkeimmilleen, kun Rafflesille ilmotettiin, että toisen isä mielellään tahtoisi tavata häntä ja hän heti oli valmis tyydyttämään tuon mielijohteen.

"Hän on naisten lavalla. Tuletteko heti mukaan?"

"Mielelläni", vastasi Raffles. "Pidä paikka minulle, Bunny."

"Nuori Crowley", selitti eräs ääni takanani. "Hän kuului Harrowin pallokuntaan viime vuonna."

"Kyllä muistan, hän oli laiskin luokallaan."

"Mutta kelpo lyömäpallomies. Hän suoritti tutkintonsa vasta kahdenkymmenen vuoden ijässä. Ja yksistään isänsä ansiosta hän läpäisi. Ylhäistä sukua. Ja komea mies kylläkin!"

Peli kyllästytti minua. Olin saapunut ainoastaan nähdäkseni Rafflesin pelaavan. Pian aloin kaivata häntä takaisin, ja vihdoin huomasinkin hänen viittovan minulle oikeanpuoleisesta aitauksesta.

"Tahdon esitellä sinut vanhalle lordi Amerstethille", kuiskasi hän ehtiessäni hänen luokseen. "Niillä on lyömäpalloviikko ensi kuussa, kun nuori Crowley tulee täysi-ikäiseksi, ja me matkustamme molemmat sinne pelaamaan."

"Molemmat!" toistin minä. "Mutta minähän en pelaa lyömäpalloa!"

"Hiljaa", kielsi Raffles, "se on yksinomaan minun asiani. Minä olen valehdellut niinkuin hevonen juoksee", lisäsi hän haudankumealla äänellä, kun olimme tulleet alas portaita; "toivon ettet sinä nyt sotke minun peliäni."

Hänen silmissään oli sellainen kiilto, minkä tunnen toisista tilaisuuksista, mutta en sitä ollut odottanut täällä rauhallisessa ja säntillisessä piirissä, ja ihan ilmeisinpä aavistuksin seurasin hänen vaaleata flanellimekkoansa läpi hattujen ja hiuslaitteitten köynnöksien, jotka kukoistivat naisten telttikatoksen alla.

Lordi Amersteth oli komea vanha herrasmies, jossa pisti silmään kaksoisleuka ja lyhyet viikset. Hän otti minut vastaan hyvin kohteliaasti, vaikka hänen sävyssään silti ei ollut vaikea havaita jotakin vähemmän imartelevaa. Minua kohdeltiin jonakin välttämättömänä liitteenä verrattomaan Rafflesiin, johon tunsinkin suuttuvani, samalla kun tein kumarruksen ylimykselle.

"Olen rohjennut", lausui lordi Amersteth, "pyytää erästä The Gentlemen of England-pallokunnan jäsentä pelaamaan yhden maalais-otteen lyömäpalloa luonamme ensi kuussa. Hän on ystävällisesti vastannut, että hän olisi saapunut kovin mielellään, ellette Te olisi ehtinyt kutsua häntä pienelle kalastusretkelle, mr…mr…" ja lordi Amerstethin todellakin onnistui muistaa nimeni.

Tietysti kuulin ensi kertaa puhuttavan kalastusretkestä, mutta kiirehdin vastaamaan, että se luultavasti niin, aivan varmaan voitaisiin lykätä tuonnemmaksi. Raffles loi minuun vaivihkaa hyväksyvän silmäyksen. Lordi Amersteth kumarsi jäykästi.

"Erittäin ystävällistä Teiltä", sanoi hän. "Mutta tehän olette itsekin lyömäpallon pelaaja?"

"Kyllähän hän oli koulussa ollessaan", tokaisi Raffles hävyttömällä innolla.

"En mikään varsinainen lyömäpallon pelaaja", änkytin minä.

"Ettekö kuulunut kilpailevaan pallokuntaan?" kysyi lordi.

"Ei, en aivan", vastasin minä.

"Mutta hyvin läheltä piti", selitti Raffles kauhukseni.

"No niin, eiväthän kaikki voi kuulua The Gentlemen-pallokuntaan", sanoi lordi Amersteth. "Poikani Crowley pääsi tuskalla ja vaivalla jäseneksi pallokuntaan Harrowissa, ja hän tulee pelaamaan. Minä ehkä itsekin lyöttäydyn mukaan, jos niin tarvitaan, niin että Te ette jää ainoaksi harjotusta kaipaavaksi, jos kehityksenne on keskeneräinen, ja minua suuresti ilahduttaisi, jos Tekin tulisitte avustamaan meitä. Voitte kalastella joessa ennen aamiaista ja jälkeen päivällisen, jos Teitä haluttaa."

"Minulle olisi suuri kunnia…" alotin minä johdantona ehdottomaan kieltäytymiseen, mutta Raffles katsahti minuun pitkään, ja minä aloin empiä, heikko kun olen raukka, ja niin tietysti jouduin kiikkiin.

"Sitten on asia päätetty", lopetti lordi Amersteth hieman ärtyisesti. "Meillä, nähkääs, tulee olemaan pieni urheiluviikko, kun poikani tulee täysi-ikäiseksi. Pelaamme Free Foresters-, The Dorsetshire Gentlemen- ja ehkä erästä omankin paikkakunnan pallokuntaa vastaan. Mr Raffles kyllä kertoo teille kaiken, ja Crowley voipi kirjottaa. No niin, luotamme siis teidän molempain saapumiseen." Ja hiukan nyökäyttäen nousi lordi Amersteth ja vetäytyi uloskäytävää kohden.

Myöskin Raffles nousi, mutta minä tartuin häntä takinhihaan.

"Mitä sinä oikein tarkotat?" kuiskasin minä raivoissani. "Enhän milloinkaan ole ollut lähellä mihinkään kilpailujoukkoon pääsemistä. Minä en laisinkaan ole lyömäpallon pelaaja. Minun täytyy päästä tästä eroon!"

"Eipä toki", kuiskasi hän vastaan. "Sinun ei tarvitse pelata, mutta sinun pitää tulla mukaan. Jos odotat minua puoli seitsemään, sanon sinulle minkä tähden."

Mutta minä saatoin arvata syyn, ja minua hävettää tunnustaa, että se herätti minussa paljoa vähemmän vastenmielisyyttä kuin pelkkä ajatus tehdä itseni naurunalaiseksi lyömäpallokilpailussa. Se herätti minussa nöyryytyksen tunteen, jollaista rikoksen ajatus ei enää voinut minussa aikaansaada, enkä suinkaan rauhallisessa mielentilassa kuljeskellut ympäri urheilukenttää, Rafflesin hävitessä kenttäkatokseen. Eikä vähentänyt huonoa tuultani näkemäni pikku kohtaus nuoren Crowleyn ja hänen isänsä välillä, jolloin jälkimäinen kohautellen olkapäitään seisahtui ilmottamaan nuorelle miehelle tiedon, jonka tämä otti vastaan vähän nolostuneena. Minuun kenties vain vaikutti paha omatuntoni, mutta olisin voinut vannoa, että he olivat harmissaan, kun eivät voineet saada suurta Rafflesia ilman hänen mitätöntä ystäväänsä.

Sitten soi kello, ja minä kapusin kenttäkatoksen katolle katselemaan Rafflesin pelaamista. Siellä ylhäällä ei jää näkemättä hienoinkaan taituruuden piirre, ja jos milloinkaan lyömäpallon pelaaja oli pelkkää taituruutta, niin sitä oli A.J. Raffles sinä päivänä, jonka koko lyömäpallomaailma kyllä muistaa. Ei tarvinnut itse olla lyömäpallon pelaaja ihaillakseen hänen täydellistä mestaruuttaan yli kaikkien laskelmien, hänen kauniita vapaita liikkeitänsä, jotka olivat aina yhtä miellyttävät, olivatpa kuinkakin nopeat, tai mutkikkaan hyökkäysjärjestelmänsä loppumatonta älykkyyttä. Se ei ollut ainoastaan voimailutemppujen näytös, se oli neron kilpataistoa, jolla oli erikoinen merkitys minun silmissäni. Minä näin "noiden molempain asiain sukulaisuuden" koko sen ehtoopäivän väsymättömässä taistelussa Englannin ammattipelaajien valiojoukkoa vastaan. Minuun tehosi se voima ja teräväjärkisyys, kärsivällisyys ja tarkkuus, ajatuksien ja lihaksien yhteistoiminta, joka antoi kaikelle taiteellisen leiman. Kaikki oli niin luonteenomaista sille toiselle Rafflesille, jonka yksistään minä tunsin!

"Minua huvitti pelata tänään", selitteli hän sitten vaunuissa. "Mutta olen niin suutuksissani, että vereni kiehuu. Ei mikään ärsytä niin minua, kuin tulla kutsutuksi lyömäpallopeliin, aivan kuin minä olisin ammattipelaaja!"

"Miksi ihmeessä menet sinne sitten?"

"Rangaistakseni niitä, ja — sentähden että me olemme jotensakin tyhjät,
Bunny, ennen urheilukauden loppua."

"Vai niin!" sanoin minä. "Sitähän jo minäkin arvailin."

"Tietysti! Ne kait aikovat toimeenpanna oikein pramean juhlaviikon — tanssiaisia, päivällisiä — pieniä ylellisiä illanviettoja tutummalle piirille — yleisön päivällisiä — ja otaksuttavasti säihkyy koko talo jalokiviä. Jalokiviä oikein kasoittain! Tavallisesti ei mikään saa minua väärinkäyttämään kutsuvieraan asemaa. Sitä en ole milloinkaan tehnyt, Bunny. Mutta tässä tapauksessa meidät on otettu palvelukseen kuin tarjoilijat ja soittokunta, ja totisesti annamme heidän maksaa! Käydäänpä jonnekin syömään päivällistä kaikessa rauhassa, puhellaksemme asiasta."

"Tämä tuntuu minusta olevan perin kehnoa lajia varkautta", en voinut olla sanomatta, ja Raffles myönsi heti tämän ainoan vastaväitteeni oikeaksi.

"Kehnoahan se on lajiaan", tuumi hän, "mutta sitä en voi auttaa. Me olemme juuri joutumaisillamme peräti kehnoon rahalliseen tilaan, ja sitä on kartettava. Sitäpaitsi on moinen omiaan noille ihmisille, ja niillä on yltäkyllin varoja. Äläkä kuvittele sen sujuvan niinkuin lastenleikin; ei mikään ole helpompaa kuin siepata saalis, mutta eipä mikään taas vaikeampaa kuin välttää kaikki epäluulot, kuten meidän tietysti täytyy tehdä. Koko tulokseksi ehkä vain jääpi se, että voimme perehtyä linnaan toista kertaa varten. Niin, kuka tietää? Meillä on kaikessa tapauksessa viikkoja ajatella asiaa, sinulla ja minulla."

En tahdo väsyttää lukijaa kuvailemalla näitä viikkoja; riittää sanoa, että "ajattelemisen" suoritti tykkänään Raffles, joka ei aina vaivannut itseään ilmottamalla ajatuksiaan minulle. Mutta hänen vaiti-olonsa ei enää ollut niin härnäävä. Aloin tyytyä pitämään sitä välttämättömänä aineksena näissä pikku hankkeissa. Ja viimeisen tällaisen seikkailumme jälkeen, etenkin sen saavutettua ratkaisunsa, oli uskoni Rafflesiin liian luja järkkyäkseen hänen puuttuvasta luottamuksestaan minua kohtaan, jonka vieläkin katson olleen paremmin peräisin rikollisen vaistosta kuin miehen harkinnasta.

Maanantaina elokuun 10 p:nä saavuimme Milchester Abbeyhin Dorset'issa; ja kuukauden alussa kuljeskelimme pitkin seutua ongenvapa olalla. Tarkoituksena oli saada meidät heti tunnetuiksi paikkakunnalla sävyisinä kalamiehinä ja jossain määrin tutustua seutuun vastaisia, perusteellisemmin suunniteltavia hankkeita varten siltä varalta, että urheiluviikko tuottaisi laihan tuloksen. Rafflesilla oli vielä eräs toinenkin aije, jonka hän säilytti salaisuutenaan, kunnes sai minut sinne. Muutamana päivänä otti hän esille lyomäpallon eräällä niityllä, jonka poikki kuljimme, ja heitteli sitä minulle harjottelua varten tunnin ajan. Me vietimme sitte monta tuntia lyömäpalloa harjotellen läheisimmällä kentällä, ja jos en milloinkaan ennen ole lyömäpalloa yrittänyt, niin oli minulla tuolla viikolla suurempi oikeus lyömäpallomiehen nimeen kuin konsanaan ennen tai jälkeen.

Jo maanantai-aamuna tapahtui meille jotakin. Olimme lähteneet liikkeelle eräältä autiolta pikku rautatieasemalta hyvän matkan päässä Milchesteristä, kun meidät yllätti sadekuuro, jolloin juoksimme tiepuolessa olevasta majatalosta suojaa etsimään. Eräs punakka, hienosti puettu herra istui salissa lasin ääressä, ja olisin voinut vaikka vannoa, että hänen näkemisensä se Rafflesin peräytti takaisin kynnykseltä ja sai sitten itsepintaisesti vaatimaan paluuta asemalle takaisin sateessa. Hän taasen vakuutti minulle, että happaman oluen lemu oli hänet tukehuttaa. Ja hänen miettiväisenä maata tähystelevät silmänsä ja rypistyneet kulmakarvansa sain tulkita miten osasin.

Milchester Abbey on harmaa, nelikulmainen rakennus, syvällä tuuheassa metsäseudussa; ja sen kolmikertaisessa rivissä vanhanaikaisia akkunoita näyttivät kaikki ruudut heijastavan valoa, kun me saavuimme juuri parahiksi ennättääksemme pukeutua päivälliselle. Vaunut olivat vierineet ties kuinka monen keskeneräisen kunniaportin läpi ja ohi telttojen ja lipputankojen, jotka oli pystytetty rehevälle vihreälle lyömäpallokentälle, jolla Raffles oli ottanut ylläpitääkseen pelaajamainettaan. Mutta kaikkein juhlallisinta oli sisällä huoneissa, missä tapasimme suunnattomat joukot vieraita koolla, niiden joukossa useampia ylhäisiä ja huomattuja henkilöitä kuin milloinkaan olin samassa huoneessa nähnyt. Tunnustan vilpittömästi hämmennykseni. Asiamme ja näyteltävänäni oleva väärä osa riisti minulta sen varman esiintymisen, jonka olin toisinaan kuvitellut ansiokseni, ja minulla on kiusallinen muisto siitä hermostuneesta huojennuksesta, jota tunsin ilmotettaessa, että päivällispöytä oli katettu. Vähänpä aavistin, mikä kidutus vieläkin oli edessäni.

Minä vein pöytään erään paljoa vähemmän pelottavan nuoren naisen kuin mitä olisi voinut osalleni sattua. Alussa kiittelin itseäni todellakin onnelliseksi tässä suhteessa. Miss Melhuish oli kirkkoherran tytär, ja hänet oli kutsuttu ainoastaan jotta saataisiin täydet parit. Hän ilmoitti minulle nämä molemmat tiedot ennenkuin liemi ehti eteemme, ja hänen keskustelunsa jatkui yhtä viehättävän avomielisenä. Hänellä näytti olevan melkein kiihko antaa tietoja. Minun tarvitsi vain kuunnella, nyökäytellä päätäni ja olla kiitollinen. Kun tunnustin tuntevani vain harvoja läsnäolijoita edes ulkonäöltä, alkoi hupaisa pöytätoverini kertoa kuka kukin oli; hän alotti minun vasemmaltani ja työskenteli tunnollisesti läpi koko piirin aina oikeanpuoleiseen naapuriinsa asti. Tämä vei pitkän tovin ja huvitti minua todellakin, mutta sitäpä en voi sanoa kaikesta mikä nyt seurasi, ja ilmeisesti herättääkseen uudelleen mielenkiintoani kysyi miss Melhuish minulta äkkiä merkitsevän kuiskaavalla äänellä, voinko minä säilyttää salaisuuden.

Vastasin siihen kyllä pystyväni, ja nyt seurasi toinen kysymys vielä pidätetymmällä ja jännitetymmällä äänenpainolla:

"Pelkäättekö murtovarkaita?"

"Murtovarkaita!" Jopa viimeinkin hätkähdin valppaaksi. Tuo sana vaikutti minuun syvästi. Minä kertasin sen kauhistuneena kysymyksenä.

"Olenpa siis viimeinkin löytänyt jotakin, mikä kiinnittää mieltänne!" virkkoi miss Melhuish viattomalla voitonriemulla. "Niin — murtovarkaita! Mutta älkää puhuko niin kovaa. Asiaa pidetään syvänä salaisuutena. Minun ei pitäisi todellakaan puhua siitä teille."

"Mutta mitä siinä sitten on puhumista?" kuiskasin minä kärsimättömyydellä, joka oli hänelle mieluinen.

"Lupaatteko vaieta asiasta?"

"Tietysti."

"Niin, seudullamme liikkuu murtovarkaita."

"Ovatko tehneet varkauksia?"

"Eivät vielä."

"Kuinka sitten tiedätte?"

"Ne on nähty. Piirikunnassa. Kaksi hyvin tunnettua Lontoon varasta."

"Kaksi!" Vilkaisin Rafflesiin. Niin olin tehnyt monta kertaa illan kuluessa ja kadehtinut hänen hyvää tuultaan, hänen rautaisia hermojaan, hänen kevyttä sukkeluuttaan, hänen täydellistä tyyneyttään ja itsensähillitsemistään. Mutta nyt tuli minun häntä sääli; keskellä omaa kauhuani ja hämmästystäni surkuttelin häntä, hänen tuossa istuessaan syöden ja juoden, jutellen ja nauraen, ilman pelon tai hämmennyksen varjoakaan kauniilla, miellyttävillä, urheilla kasvoillaan. Otin samppanjalasini ja tyhjensin sen.

"Kuka heidät on nähnyt?" kysyin sitte tyynesti.

"Eräs salapoliisi. Jälkiä on seurattu Lontoosta joku päivä sitten.
Niiden luullaan suunnittelevan jotakin yritystä täällä linnassa."

"Mutta miksi niitä ei vangita?"

"Juuri samaa kysyin minä tänä iltana isältäni tänne tullessamme; hän sanoi, ettei ole vielä saapunut vangitsemiskäskyä, joten voidaan ainoastaan pitää heidän liikkeitään silmällä."

"Vai niin, niitä vartioidaan?"

"Kyllä, muuan salapoliisi on vasiten matkustanut tänne sitä varten. Ja kuulin lordi Amerstethin sanovan isälle, että ne oli nähty tänään ehtoopäivällä Warbeckin asemalla."

Juuri siellä, missä Rafflesin ja minut sade yllätti! Meidän äkillinen pakenemisemme majatalosta oli nyt selitetty; toiselta puolen ei enää mikään vieruskumppanini puhe ollut minulle yllätys, ja minun onnistui silmätä häntä kasvoihin ja hymyillä.

"Tämä on todellakin kovin jännittävää, neiti Melhuish", sanoin. "Saanko kysyä, kuinka olette saanut tietää noin paljon?"

"Isäni kautta", kuului luottamuksellinen vastaus. "Lordi Amersteth neuvotteli hänen kanssaan, ja hän neuvotteli minun kanssani. Mutta Jumalan tähden! Älkää antako asian mennä edemmäs! En voi käsittää mikä johti minut puhumaan tästä teille."

"Voitte luottaa minuun, miss Melhuish. Mutta — pelkäättekö te?"

Miss Melhuish nauraa kikatti.

"En rahtuakaan! Ne eivät tule pappilaan. Sieltä ei löydy mitään heille.
Mutta katsokaa ympärillenne, katsokaa jalokiviä… silmätkää vain lady
Melrosen kaulaketjua!"

Melrosen leskimarkiisitar oli niitä harvoja henkilöitä, joita oli ollut tarpeeton nimeltä mainita minulle. Hän istui lordi Amerstethin oikealla puolella kuulotorvi korvalla ja joi samppanjaa tavallisella, yleisesti tunnetulla vapaamielisyydellään — suopein, kevytmielisin vanha rouva mitä milloinkaan voi tavata. Timanteista ja safiireista sommiteltu kaulaketju nousi ja laski hänen täyteläisellä povellaan.

"Sen väitetään maksavan vähintäin viisituhatta puntaa", jatkoi kumppanini. "Niin kertoi minulle lady Margaret tänä aamuna (lady Margaret istuu ystävänne hra Rafflesin vieressä), ja tuo vanha kelpo rouva tahtoo välttämättömästi koreilla sillä joka ilta. Ajatelkaahan mikä saalis se olisi! Ei, me emme tunne minkään suoranaisen vaaran uhkaavan meitä pappilassa."

Kun naiset nousivat pöydästä, vaati miss Melhuish minulta uuden vaiti-olon lupauksen ja jätti minut, tuntien tosin pikku tunnonvaivaa suulautensa tähden, mutta kuitenkin enemmän tyytyväisyyttä siitä, että oli epäilemättä joutunut huomattavaksi henkilöksi minun silmissäni. Tämä saattaa kuulostaa itserakkaalta, mutta onhan kaiken keskustelun lähteenä tämä tosi-inhimillinen, yleinen halu saada vaikuttaa kuulijaansa. Miss Melhuish vaan tahtoi vaikuttaa hinnalla millä hyvänsä. Ja hän oli tosiaankin onnistunut.

En tahdo kuvailla mitkä tunteet kahden seuraavan tunnin kuluessa kuohuivat sielussani. Ponnistelin saadakseni virkkaa pari sanaa Rafflesille, mutta epäonnistuin lakkaamatta. Ruokasalissa sytyttivät hän ja Crowley samalla tulitikulla paperossinsa ja pitivät päänsä yhdessä koko ajan. Vierashuoneessa kuulin hänen suureksi mielenkarvaudekseni latelevan loppumatonta lorua lady Melrosen kuulotorveen. Raffles tunsi hänet jo Lontoosta. Lopuksi pelasivat he biljardihuoneessa pitkän otteen, minun istuessani jonkun matkan päässä mitä ikävimmässä seurassa, puhetoverinani kun oli eräs hyvin vakava skotlantilainen, joka oli tullut jälkeen päivällisen eikä voinut puhua muusta kuin uusimmista parannuksista silmänräpäysvalokuvauksen alalla. Hän ei ollut tullut ottamaan osaa kilpailuihin (kertoi hän minulle), vaan toimittamaan lordi Amerstethille sellaisen sarjan lyömäpallokuvia, jonka veroista ei milloinkaan ennen oltu nähty; en kuitenkaan voinut tulla selville, oliko hän tilapäinen vaiko ammattivalokuvaaja. Muistan ainoastaan, että koetin hälventää ajatuksiani silloin tällöin päättäväisesti kuuntelemalla tuon sietämättömän ihmisen puhelua. Viimein tuli kidutuksestani loppu; lasit olivat tyhjennetyt, herrat sanoivat hyvää yötä, ja minä seurasin Rafflesia ylös hänen huoneeseensa.

"Kaikki on hukassa!" läähätin minä, kun hän kiersi kaasun palamaan ja minä suljin oven. "Meitä vartioidaan. Jälkiämme on seurattu Lontoosta asti. Täällä on salapoliisi!"

"Mistä sinä sen tiedät?" kysyi Raffles ja kääntyi nopeasti päin minua, mutta ilman vähintäkään vastenmielisyyttä. Ja minä kerroin hänelle, kuinka olin saanut tietää tämän kaiken.

"Tietysti", lisäsin, "se oli tuo mies, jonka näimme majatalossa ehtoopäivällä."

"Salapoliisi?" sanoi Raffles. "Vai niin, sinä et siis tunne salapoliisia, kun näet sellaisen, Bunny?"

"Jos ei se ollut hän, niin kuka sitten?"

Raffles puisteli päätään.

"Ajatteles, että sinä olet jutellut hänen kanssaan kokonaisen tunnin biljardihuoneessa, eikä sinulla kuitenkaan ole aavistustakaan kuka hän oli!"

"Skotlantilainen valokuvaaja!"

Vaikenin säikähtäneenä.

"Skotlantilainen hän on", virkkoi Raffles, "ja ehkä myös valokuvaajakin. Sitä paitsi on hän apulaispäällikkö Mackenzie Scotland Yardin etsivästä osastosta — sama mies, jolle minä lähetin kutsun tuona huhtikuun iltana. Ja sinä et voinut kokonaisessa tunnissa saada selville kuka hän oli! Voi, Bunny, Bunny, sinua ei ole luotu rikoksen uralle!"

"Mutta", huomautin minä, "jos hän on Mackenzie, niin kuka oli sitten se mies, jonka vuoksi sinä käpälämäkeen Warbeckista läksit?"

"Se, jota hän vartioitsee!"

"Mutta meitähän hän vartioitsee!"

Raffles loi minuun säälivän katseen ja ravisti taas päätään ennenkuin ojensi minulle avonaisen paperossikotelonsa.

"En tiedä onko polttaminen kielletty makuuhuoneissa, mutta parasta on, että otat paperossin ja istuudut oikein tukevasti tuolille, sillä nyt sanon sinulle jotakin hämmästyttävää."

Otin nauraen paperossin.

"Sano mitä tahdot, rakas ystävä, kunhan Mackenzie vain ei todellakaan vaani minua ja sinua."

"Ei, asianlaita ei ole niin, eikä voi olla niin, ja täytyy olla Bunny voidakseen silmänräpäykseksikään otaksua, että se niin on. Luuletko todellakin, että hän voisi istua ja aivan tyynesti katsella, kuinka hänen murtovarkaansa pelaa biljardia aivan hänen nenänsä edessä? No niin, sitä hän ehkä voisi, sillä Mackenzie on hyvin kylmäverinen; mutta minä en ole kyllin kylmäverinen voittaakseni pelin sellaisissa olosuhteissa. Sitä en ainakaan usko; olisipa muuten hauska koettaa. Asema oli sellaisenaankin hyvin jännittävä, vaikka tiesin ettei hän meitä ajatellut. Crowley kertoi minulle kaikki päivällisen jälkeen, ja minähän olin itse nähnyt yhden noista veijareista ehtoopäivällä. Sinä luulit, että salapoliisi se pani minut pyörtämään takaisin majatalosta. En todellakaan tiedä, miksi en puhunut sinulle siitä heti; mutta asia oli aivan päinvastoin. Tuo pyntätty punakka hölmö on Lontoon ovelimpia murtovarkaita, ja olen kerran tyhjentänyt lasin hänen ja meidän yhteisen varastetunkätkijämme kanssa. Minä olin sillä kertaa eastend'iläinen sekä kieleltäni että asultani, mutta ymmärräthän etten tarpeettomasti tahdo tulla vaaraan joutua tuollaisen tuntemaksi."

"Hän ei ole yksin, kuulin."

"Eipä tietystikään; hänellä on ainakin yksi apulainen mukanaan, ja väitetään, että täällä talossakin joku on hänen puuhissaan."

"Onko lordi Crowley kertonut sinulle niin?"

"Crowley ja samppanja yhdessä. Tietystikin luottamuksessa, ihan niinkuin sinun tyttösi, mutta eipä maininnut Mackenzieta. Kertoi vain, että eräs salapoliisi oli väijyksissä, siinä kaikki. Että he ovat tuoneet hänet tänne vieraana, se on selvästi heidän suuri salaisuutensa, jota täytyy varoa muilta vierailta, koska se häiritsisi heitä ja erittäinkin palvelijoita, joita hän on täällä pitämässä silmällä. Se on minun käsitykseni asemasta, Bunny, ja sinun täytyy myöntää, että tämä on suunnattomasti enemmän mieltäkiinnittävä kuin milloinkaan olisimme voineet odottaa."

"Mutta sanomattoman paljon vaikeampaa meille", huomautin minä huoaten pelkurimaisesta huojennuksesta. "Kätemme ovat kaikessa tapauksessa sidotut tällä viikolla."

"Se ei ole välttämätöntä, Bunny hyvä, vaikkakin myönnän, että mahdollisuudet ovat meitä vastaan. En kuitenkaan ole siitäkään varma. On kaikenlaisia tilaisuuksia näissä kolmipuolisissa asioissa. Pane A pitämään silmällä B:tä, niin hän ei voi tarkata C:tä. Sehän on johdonmukaista; mutta Mackenzie on hyvin merkitsevä A. Minä en mielelläni pitäisi varastettua tavaraa takanani, niin kauvan kuin hän on talossa. Mutta olisi suuremmoista luikahtaa A:n ja B:n väliin, ja pimittää heidät molemmat samalla kertaa. Maksaisi todellakin vaivan tehdä se, Bunny; kannattaisipa yksistään voittaa tuollaisia vanhoja suurveikaleita, kuin B ja hänen väkensä ovat, heidän omassa pelissään! Eikö totta, Bunny? Se olisi melkein kuin voittelu… ottelu elämästä ja kuolemasta Englannin etevimpäin lyömäpallomiesten kesken!"

Hänen silmänsä loistivat kirkkaammin kuin pitkään aikaan olin nähnyt. Ne loistivat sitä luonnotonta ihastusta, joka niissä syttyi ainoastaan hänen ajatellessaan jotakin uutta urotyötä. Hän riisui kenkänsä ja alkoi kävellä nopeasti ja äänettömästi edes takaisin huoneessa; sitten Ruben Rosenthalin kunniaksi annettujen päivällisten ei Raffles ollut näyttäynyt noin uhoissaan minun läsnäolossani; eikä minulla ollut mitään sitä vastaan, että minua juuri tällä hetkellä muistutettiin siitä surkeasta retkestä, johon nuo kekkerit olivat aiheen antaneet.

"Hyvä ystävä", virkoin tavotellen hänen äänensä sävyä, "sinä olet aivan liiaksi viehättynyt vaarallisiin hommiin; sinä kerran vielä kaadut urheilu-intosi uhrina. Ota oppia viimeisestä seikkailustamme äläkä lennä liian korkealle, jos mielit säästää oman nahkamme. Tutki taloa niin paljon kuin haluat, mutta älä mene pistämään päätäsi Mackenzien kitaan!"

Minun kuvakieleni sai hänet seisahtumaan paperossi sormien välissä ja naurunhaluinen kiilto silmissään.

"Sinä olet aivan oikeassa, Bunny. Sitä minä en tee. En totta tosiaan. — Mutta — näitkö vanhan lady Melrosen kaulaketjua? Sitä olen himoinnut vuosikausia. En silti aijo käyttäytyä narrin tavoin, en, kautta kunniani… mutta hitto vieköön, päästä voitolle sekä ammattivarkaista että Mackenziestä! Se olisi suuremmoinen peli, Bunny, suuremmoinen peli!"

"Niin, mutta sinä et saa pelata sitä tällä viikolla."

"En, en, sitä en tee. Mutta ihmettelenpä kuinka mestarivarkaat aikovat menetellä? Sen tahtoisin mielelläni tietää. Näinköhän heillä todellakin on rikostoveri tässä talossa? Voi miten soisinkaan tuntevani heidän pelinsä! Mutta kaikki käy hyvin, Bunny, älä ole levoton; olkoon kaikki kuten sinä tahdot."

Ja saatuani tämän vakuutuksen menin omaan huoneeseeni ja sitten levolle uskomattoman keveällä sydämellä. Olin vielä siksi rehellinen mies, että iloitsin nykyisen tekosemme lykkäytymisestä, pelkäsin sen suorittamista ja surkeilin sen välttämättömyyttä, mikä kaikki vain ilmaisee sen selvän tosiasian, että olin verrattomasti heikompi kuin Raffles, mutta aivan yhtä paljon siveellisesti rappiolla. Minulla oli kuitenkin eräs luja puoli. Minulla oli kyky kerrassaan häätää mielestäni kaikki epämieluiset ajatukset, jotka eivät olleet aivan läheisesti liittyneet olevaiseen hetkeen. Harjottelemalla tätä ominaisuutta olin elänyt kevytmielistä elämääni Lontoossa samalla synnillisellä tyytyväisyydellä, jota se oli minulle edellisenä vuonna tuottanut. Samaten oli minulla nytkin hauskaa tämän lyömäpalloviikon aikana Milchesterissä, vaikka olin odottanut sitä sellaisella pelolla.

Oli kyllä muitakin aiheita tälle odottamattomalle mielihyvälleni. Ensinnäkin löytyi, mirabile dictu, pari muuta vieläkin verrempää ääliötä kuin minä lyömäpalloradalla. Heti viikon alussa, jolloin se minulle tärkeintä olikin, onnistui minun saada hyvinkin kehuvaa ylistelyä eräällä näppärällä kaappauksella: pallo, jonka ainoastaan kuulin suhisevan ilmassa, sinkosi nimittäin käteeni, ja lordi Amersteth onnitteli minua julkisesti. Tätä onnellista sattumaa en edes itsekään voinut saada unhotukseen, ja kun ei mikään paremmin auta eteenpäin kuin menestys, ja etevimpäin lyömäpallopelaajain alinomaiset rohkaisut olivat voimakkaana kannustimena minulle, onnistuin seuraavalla kerralla mainiosti parilla juoksulla. Miss Melhuish sanoi minulle paljon hyvää ja kaunista sinä iltana suurissa tanssiaisissa, jotka annettiin varakreivi Crowleyn täysi-ikäiseksi tulemisen johdosta; hän kertoi minulle myös, että juuri sinä yönä rosvot luultavasti tekisivät yrityksensä, ja hän oli täynnä teeskenneltyä lapsellista pelkoa, meidän istuessamme puutarhassa, vaikka se ja koko ympäristö oli juhlatulituksin valaistu aina aamuun asti. Rauhallinen skotlantilainen otti päivän mittaan lukemattomia valokuvia, joita hän kehitti öisin, palvelusväen huonekerrassa sijaitsevassa pimeässä huoneessa, ja luja vakaumukseni on, että ainoastaan kaksi vierasta tiesi mr Clephanen Dundeesta salapoliisi Mackenzieksi.

Viikko piti lopettaa lauvantaina juhlakilpailulla; pari kolme miestä aikoi keskeyttää siinä-olonsa aikaisin matkustaakseen takaisin Lontooseen. Mutta kilpailua ei milloinkaan tapahtunut. Aikaisin lauvantai-aamuna sattui surullinen tapaus Milchester Abbeyssa.

Kerron asian kuten itse sen näin ja kuulin. Huoneeni akkunat antoivat keskiparvekkeelle eivätkä olleet edes samassa huonekerrassa, missä Raffles — ja luultavasti kaikki muutkin — asustivat. Minä asuin erään ison huoneuston pukuhuoneessa, ja lähimmät naapurini olivat lady Melrose sekä isäntäväkeni. Perjantai-iltana olivat varsinaiset juhlallisuudet loppuneet, ja ensi kertaa koko viikolla olin nukkunut hyvin jälkeen puolenyön, kun äkkiä säikähdyksestä läähättäen hätkähdin istualleni sängyssäni. Raskas mätkähdys oveani vasten … ja sitten kuulin huohotusta ja sukkasillaan polkevien jalkojen töminää.

"Nyt olette kiinni", mutisi ääni. "Mikään vastustelu ei hyödytä."

Puhuja oli skotlantilainen salapoliisi, ja vereni hyytyi uudesta peljästyksestä. Mitään vastausta ei kuulunut, mutta huohotus kävi vielä voimakkaammaksi ja jalat tömisivät lattiaan yhä kohoavalla vauhdilla. Äkillisen säikähdyksen vallassa hyppäsin sängystäni ja työnnälsin oven auki. Palava kynttilä valaisi eteistä, ja sen valossa näin Mackenzien taistelevan pelottavan vastustajan kanssa.

"Pidättäkää tätä miestä!" huusi hän, kun minä näyttäydyin. "Pidättäkää lurjusta!"

Mutta minä seisoin kuin hölmö, kunnes he molemmat hoippuivat taaksepäin minua kohti; silloin huokasin syvään ja heittäydyin miehen kimppuun, jonka kasvot olin vihdoinkin nähnyt. Se oli eräs palvelijoista, joka oli tarjoillut pöydässä, ja tuskin olin häneen tarttunut, kun salapoliisi hellitti irti. "Pitäkää kiinni", huusi hän. "Niitä on useampia alhaalla."

Ja hän juoksi alas rappusia. Sitten avautui toisia ovia, ja lordi
Amersteth ja hänen poikansa näyttäysivät housusillaan. Mies heitti
vastaan pinnistelemästä, mutta minä pitelin häntä vielä kiinni, kun
Crowley väänsi kaasun palamaan.

"Mitä hittoa tämä kaikki merkitsee?" kysyi lordi Amersteth silmiään siristellen. "Kuka se juoksi alas?"

"Mac — Clephane", sanoin minä nopeasti.

"Ahaa!" huudahti hän ja kääntyi palvelijaan. "Vai niin, te siis olette varas? Hyvin tehty! Hyvin tehty! Missä saatiin hänet kiinni?"

Siitä ei minulla ollut aavistustakaan.

"Lady Melrosen ovi on auki", sanoi Crowley. "Lady Melrose! Lady
Melrose!"

"Unohdat, että hän on kuuro", huomautti lordi Amersteth.

"Kas, nyt tulee varmaan hänen kamarineitinsä…"

Eräs sisäovi oli auennut, seuraavassa hetkessä kuului pieni huudahdus, ja valkea olento liikehti kynnyksellä.

"Où est donc l'écrin de madame le marquise? La fenêtre est ouverte. Il a disparu!"

"Tuhat tulimaista, akkuna auki ja jalokivilipas kadoksissa!" huudahti lordi Amersteth. "Mais comment est madame la marquise? Est-elle bien?"

"Oui, milord. Elle dort."

"Onko hän nukkunut tällaisessa melussa?" ihmetteli mylord. "Sitten hän on ainoa…"

"Miksi juoksi Mackenzie — Clephane?" kysyi nuori Crowley.

"Hän sanoi alhaalla olevan useampia."

"Minkätähden ette voinut sanoa sitä ennen?" huudahti hän, ja nyt tuli hänen vuoronsa syöstä alas portaita.

Häntä seurasivat kintereillä melkein kaikki lyömäpallopelaajat, jotka nyt yhtenä ryhmänä ilmestyivät näyttämölle, mutta ainoastaan heti jättääkseen sen ja ottaakseen osaa takaa-ajoon. Raffles oli yhtenä muassa, ja minä olisin mielelläni seurannut häntä, ellei palvelija olisi juuri tempautunut livistämään käsistäni ja tehnyt hyppäystä sille taholle, mistä he olivat tulleet. Lordi Amersteth otti hänet kiinni silmänräpäyksessä, mutta hän ponnisteli hurjasti vastaan, ja meitä täytyi olla kaksi laahaamassa häntä alas portaita, peljästyneiden huudahduksien kajahdellessa puoliavoimista ovista. Me jätimme hänet kahdelle toiselle palvelijalle, jotka näyttäytyivät yöpaidat housuihin sullottuina, ja isäntäni oli kylliksi kohtelias lausuakseen imartelevia huomautuksia mennessään edelläni ulos.

"Luulen kuulleeni laukauksen", sanoi hän; "ettekö tekin kuullut?"

"Minusta tuntui ammutun kolme laukausta."

Ja me ryntäsimme ulos pimeään.

Muistan miten vastenmieliseltä tuntui kävellä paljain jaloin hiekalla ja märässä, kylmässä ruohossa, äänien perässä, jotka kuuluivat etäältä ruohokentältä. Yö oli niin sysimusta, että olimme keskellä lyömäpallomiehiä ennen kuin erotimme häämyäkään heidän vaaleista housuistaan, ja lordi Amersteth oli vähällä polkea Mackenzieta, joka makasi pitkällään kasteisella maalla.

"Kuka tämä on?" huudahti hän. "Mitä onkaan tapahtunut?"

"Se on Clephane", selitti eräs herrasmies, joka oli polvillaan hänen vieressään. "Häneen on sattunut luoti."

"Elääkö hän?"

"Juuri hiukan."

"Suuri Jumala! Missä on Crowley?"

"Täällä olen", huusi hengästynyt ääni. "Ei maksa vaivaa, hyvät ystävät.
Ei ole merkkiäkään siitä minne päin he ovat hävinneet. Täällä on
Raffles; hänkin jo katsoo ajon hyödyttömäksi." Ja he tulivat juosten
henki kurkussa.

"No niin, kaikessa tapauksessa on meillä yksi heistä", mutisi lordi Amersteth. "Nyt meidän täytyy ennen kaikkea toimittaa tämä mies poloinen kannetuksi sisälle. Ottakoon joku häntä kainaloista. Ja sitte keskikohdalta… kaksi voi ottaa toisiansa käsistä kiinni ja tukea häntä ristiluiden paikalta. Eteenpäin nyt yhtaikaa… tänne päin! Mies parka, mies parka! Hänen nimensä ei ole Clephane, hän on salapoliisi Lontoosta, vartavasten matkustanut tänne noiden rosvojen vuoksi."

Raffles ensimäisenä ilmaisi hämmästystään, mutta hän oli myös ensimäisenä nostamassa haavottunutta.

Eikä kenenkään kädet olleet voimakkaammat tai hellävaraisemmat kuin hänen tuolla pitkällä vaelluksella linnaan. Hetken kuluttua makasi tajuton eräällä kirjastohuoneen sohvalla. Saatuaan jäätä haavalleen ja konjakkia kurkkuunsa hän avasi silmänsä ja liikutti huuliaan.

Lordi Amersteth kumartui hänen ylitseen saadakseen selvää hänen sanoistaan.

"Kyllä, kyllä", sanoi hän, "me olemme saaneet yhden heistä kiinni, aivan haavoittumatta. Sen lurjuksen, jonka kanssa te ottelitte tuolla ylhäällä." Lordi Amersteth kumartui yhä lähemmäs häntä. "Pahuus vieköön, heittikö hän jalokivilippaan ulos ikkunasta? Ja ne ovat vieneet sen? No niin… toivon vain, että voimme pelastaa tämän kunnon miehen hengen; nyt pyörtyi hän taas."

Tunti kului, aurinko teki nousuaan.

Tusina nuoria herroja istuskeli biljardihuoneen sohvilla, juoden whiskyä ja soodaa, päällystakissaan ja leveissä housuissaan ja jutellen vielä vilkkaasti kaikki yhtaikaa. Aikataulu kulki kädestä käteen; lääkäri oli yhä kirjastossa. Viimein avautui ovi, lordi Amersteth pisti päänsä sisään.

"Tila ei ole toivoton", hän sanoi, "mutta kuitenkin hyvin huono. Tänään ei tule lyömäpallopelistä mitään."

Jälleen tunnin kuluttua olivat useimmat meistä matkalla aamujunalle; täytimme yhden vaunun melkein tungokseen asti. Yhä vielä puhuimme kaikki yhtä aikaa yön tapahtumista, ja yhä vielä olin minä pikku sankari tavallani sen tähden, että olin pidellyt rosvoa, joka oli vangittu; tyytyväisyyteni oli ylen suuri. Raffles katseli minua silmäkulmainsa alitse. Emme olleet sanaakaan vaihtaneet, emmekä sanaakaan hiiskuneet, ennenkuin erosimme toisista Paddingtonin asemalla ja ajoimme katuja pitkin ajurin äänettömillä rattailla ja kulkusten kilistessä.

"Vai niin, Bunny", virkkoi Raffles, "mestarivarkaat ne siis korjasivat saaliin puoleensa?"

"Niin", sanoin minä, "ja minä olen oikein sydämestäni iloinen…"

"Siitä että Mackenzie parka sai luodin rintaansa?"

"Siitä että minä ja sinä kerrankin olemme viattomalla puolella."

"Sinä olet toivoton, Bunny, aivan toivoton! Otaksun ettet olisi evännyt osuuttasi, jos saalis olisi sattunut meille? Ja kuitenkin sinä oikein nautit siitä että olet päässyt toisena perille — siinä toisessa juoksussa! Myönnän kuitenkin, että mestarivarkaiden menettelytavat olivat erinomaisen mieltäkiinnittäviä minulle. Minä osaltani olen yhtä paljon voittanut kokemuksena kuin hävinnyt muissa suhteissa. Heittää jalokivilipas ulos akkunasta oli hyvin yksinkertainen ja tehoava keino; kaksi niistä oli tuntikausia odotellut tuolla alhaalla."

"Mistä sen tiedät?" kysyin.

"Näin heidät omasta akkunastani, joka on aivan vastapäätä tuon vanhan naisen huonetta. En voinut olla ajattelematta kaulanauhaa, kun menin huoneeseeni paneutuakseni nukkumaan viimeistä yötä tässä linnassa — ja satuin katsomaan ulos akkunasta. Suoraan sanoen tahdoin tutkia, oliko akkuna alhaalla auki ja oliko pienintäkään mahdollisuutta päästä lakanaköyden avulla sinne sisälle. Ryhdyin tietysti siihen varokeinoon että sammutin kynttiläni, ja oli onni, että niin tein. Näin kilpailijani aivan allani, mutta he eivät nähneet minua. Näin pienen valoisen ympyrän silmänräpäyksen ajan, ja hetken kuluttua näin sen vielä kerran. Tiesin tietysti mikä se oli, sillä omakin kellotauluni on sivelty itsevalaisevalla värillä; sitä voi käyttää lyhtynä, kun ei satu olemaan muuta. Mutta nuo miehet eivät sitä lyhtynä käyttäneet. Ne seisoivat vain akkunan alla ja odottivat sovitun hetken tuloa. Kaikki oli järjestetty heidän talossa olevan kätyrinsä kanssa. Ei kukaan voi käsittää varasta niin hyvin kuin toinen varas: minuutissa olin arvannut kuinka kaikki tulisi käymään."

"Etkä sinä tehnyt mitään!" huudahdin minä.

"Päinvastoin, menin alas ja suoraan lady Melrosen huoneeseen."

"Todellakin?"

"Silmänräpäystäkään epäröimättä. Pelastamaan hänen jalokiviään. Ja valmistauduin kirkumaan hänen torveensa, niin että koko talo heräisi. Mutta tuo kiltti eukko on liian kuuro ja liian ihastunut päivällisviiniinsä herätäkseen helposti."

"Entä sitten?"

"Hän ei liikahtanutkaan paikaltaan."

"Ja kuitenkin annoit mestarivarkaiden, kuten sinä heitä kutsut, ottaa hänen jalokivensä lippaineen ja kaikkineen!"

"Kaikki — paitsi tätä", sanoi Raffles ja ojensi suljetun kätensä. "Olisin näyttänyt sinulle tämän jo ennen, mutta sinä olet todellakin näyttänyt niin naurettavan onnelliselta koko päivän, että pidin syntinä peljästyttää sinua."

Hän aukaisi kätensä, mutta sulki siihen taas timanteista ja safiireista sommitellun kaulanauhan, jota viimeksi olin nähnyt lady Melrosen kantavan.

LE PREMIER PAS.

Sinä iltana kertoi hän minulle ensimäisen rikoksensa historian. Jälkeen Idus Martii'n vaiherikkaan aamun, jolloin hän vihjasi siihen eräällä lyömäpalloretkellä sattuneena välikohtauksena, en ollut onnistunut saamaan Rafflesilta sanaakaan siitä asiasta. Olin kyllä tehnyt yrityksiä; mutta hän puisteli päätään ja tähysteli ajatuksissaan paperossinsa savua puolittain ivallinen, puolittain kaihoksiva katse silmissään, ikäänkuin ei vanha hyvä aika, kun hänen sielunsa vielä oli rehellinen, olisi ollut viehätystänsä vailla. Raffles saattoi suunnitella uutta röyhkeätä yritystä tai kerskailla viimeisestä hillittömällä ihastuksella. Oli mahdotonta ajatella ainoatakaan katumuksen sykähdystä noiden tarttuvien ja peittelemättömän itsekkäiden ihastuksen purkauksien takana.

Ja kuitenkin tuntui kuoleutuneen omantunnonvaivan haamu vielä koettelevan häntä hänen muistellessaan ensimäistä varkauttaan, niin että minä olin luopunut toiveesta saada milloinkaan kuulla tuota tarinaa, paljon ennen sitä päivää, jona palasimme Milchesteristä. Lyömäpallopeli oli kuitenkin ajatuksissa, ja Rafflesin pallosalkku sattui kuten joskus ennenkin olemaan poikittain liesiristikolla, nahkaheloissa vielä jäännöksiä Australian-radan rahtitavaramerkeistä. Olin tähystellyt tuota rautatiemerkkiä hetken, ja hänen silmänsä olivat luultavasti seuranneet katsettani, sillä hän kysäisi äkkiä, oliko minulla vielä halua kuulla tuota juttua.

"Turha vastatakaan", tuumasin minä, "sinä et tahdo puhua siitä. Minun täytyy arvailla se itse."

"Kuinka voisit sen tehdä?"

"Alanhan jo tuntea menettelytapojasi."

"Sinä otaksut, että minä antauduin siihen avoimin silmin, kuten nykyjään teet, eikö totta?"

"En voi ajatella sinun ryhtyvän asiaan muulla tavalla."

"Rakas Bunny, se oli ajattelemattomin teko mihin elämässäni olen joutunut."

Hän hyppäsi seisaalleen niin äkkiä, että tuoli oli lentää kumoon. Hänen silmänsä hehkuivat suuttumuksesta.

"En voi uskoa sitä", intin kavalasti. "Se olisi suorastaan epäkohteliasta sinua kohtaan."

"Täytyypä sinun sitten olla tyhmä kuin…"

Hän keskeytti puheensa, tähysteli minua ja hymyili seuraavassa hetkessä harmistaan huolimatta.

"Tai suurempi veitikka kuin olen voinut uskoa, Bunny, ja veitikka onkin, lempo soikoon, oikea nimesi! No! sinun tarkotuksesi on siis udella minulta — olkoonhan menneeksi. Olen todella itsekin ajatellut asiaa; tuo viimeöinen touhu muistuttaa sitä useammassakin suhteessa. Tiedätkö mitä, tämä on kaikessa tapauksessa juhlallinen tilaisuus, ja minä aijon viettää sitä loukkaamalla ainoata järkevää periaatetta mitä minulla on. Otanpa yhden grogin lisää!"

Pian oli lasissa whiskyä, soodavettä ja jääpalanen; ja siinä istui Raffles yönutussaan välttämättömine paperosseineen ja kertoeli minulle tarinaansa, jota en enää ollut toivonut kuulevanikaan. Akkunat olivat seposeljällään; alussa tulvasi melu Piccadillyltä sisälle. Paljoa ennen kuin hän lopetti oli viimeinen ajopeli vierinyt ohitse, viimeinen kirkuja korjattu talteen, ja ainoastaan me keskeytimme kesäyön hiljaisuutta. — — —

* * * * *

… "Ei, siellä kohdellaan ihmistä todellisella vieraanvaraisuudella. Ei makseta muusta kuin mitä juopi, mutta minä olin varmaan juonut hyvin tuntuvasti. Olin melkein rahaton, kun matkustin. Minun ei olisi toden totta pitänyt ottaa vastaan kutsumusta, ja nyt olimme kaikki matkalla kilpailemaan Melbourne-maljasta. Minä olin voitosta varma, mutta en voittanutkaan, eikä se ollut ainoa tyhmyys, minkä voi Melbournessa tehdä. En ollut silloin se nopeatoiminen ja varma keinojen mies kuin nyt olen, Bunny, ja se olisi noiden toisten pitänyt ymmärtää itsestään. Mutta he eivät tienneet kuinka pahassa pulassa olin, ja minä vannoin, että he eivät myöskään tulisi sitä tietämään. Koetin juutalaisilta, mutta he ovat tuolla tavallista varovaisempia. Sitte tulin ajatelleeksi eräänlaista sukulaista, erästä isäni pikku-orpanaa, josta emme kukaan tienneet mitään muuta kuin että hänen otaksuttiin asuvan jossakin siirtomaassa. Jos hän oli rikas, no, sitä parempi, silloin lainaisin häneltä; eikä olisi minulle vahinkoa siitä, että asianlaita sattuisi olemaan toisinkin. Koetin etsiä häntä käsiini, ja minulla oli todellakin onni yrityksessä (onneksi sitä ainakin luulin), juuri silloin kun minulla sattui olemaan muutamia joutilaita päiviä. Olin loukannut käteni juuri ennen suurta joulukilpailua enkä olisi voinut lyödä palloa, vaikka olisivat mitä minulle tehneet.

"Lääkäri, joka sitoi käteni, sattui kysymään minulta, olinko sukua Kansallispankin Rafflesille, ja tämä suunnaton onnenpotkaus oli minut läkähdyttää. Sukulainen, joka oli pankkipomoja, joka antaisi minulle rahaa vain nimeni vuoksi — voiko sattua paremmin? Minulle oli heti selvillä että tämä Raffles oli juuri se mies jota tarvitsin, ja pelkäsinpä kamalasti seuraavassa hetkessä saavani kuulla, ettei hän ollutkaan mikään pomo. Tohtori ei ollut edes nähnyt häntä, vaan oli ainoastaan lukenut hänestä erään etukaupungin haarakonttorissa sattuneen pikku tapauksen yhteydessä. Haarakonttorin johtajana oli kaimani; tämä oli urhoollisesti ajanut pakoon erään aseestetun murtovarkaan, lähettäen luodin hänen nahkaansa. Tuollaiset tapaukset ovat siellä niin tavallisia, että minä vasta ensi kertaa kuulin siitä puhuttavan. Etukaupungin haaraosaston — rahamieheni oli kutistunut pikku virkailijaksi, jolla kenties oli tuskin varaa pitää yllä omaa itseänsä. Mutta johtaja kuin johtaja, ja sanoin pian ottavani selon oliko hän etsimäni sukulainen, kunhan hän vain hyväntahtoisesti mainitsisi tuon haarakonttorin nimen.

"Teen enemmänkin", sanoi tohtori; "hankin teille sen haarakonttorin nimen, johon hänet on siirretty, sillä luulen kuulleeni, että hän on jo saanut viran-ylennystä." Ja seuraavana päivänä ilmotti hän minulle Yean kauppalan nimen, noin kahdeksan mailia Melbournesta pohjoiseen. Mutta hän oli tässä kuten kaikissa tiedoissaan epävarma: — hän ei voinut varmaan sanoa, tapaisinko sukulaiseni sieltä vai en.

"Hän on naimaton, ja hänen etukirjaimensa ovat W.F.", kertoi tohtori, joka oli hyvin varma kaikissa vähäpätöisissä sivuseikoissa. "Hän jätti vanhan paikkansa useampia päiviä takaperin. Mutta hän ei kuulu ottavan vastaan uutta tointaan ennen uutta vuotta. Hän matkustaa sinne luultavasti aikaisemmin, muuttaakseen tavaransa ja laittaakseen asuntonsa kuntoon. Mahdollisesti tapaatte hänet siellä, mahdollisesti ette. Teidän asemassanne minä kirjottaisin hänelle."

"Se vie kaksi päivää", sanoin minä, "ja enemmänkin, ellei hän ole siellä." Olin käynyt hyvinkin innokkaaksi tapaamaan tuota maalaispankin johtajaa, ja ajattelin, että jos kohtaisin hänet ennen pyhien ohimenoa, niin pikku seurustelu-elämä auttaisi asiata tuntuvasti.

"Silloin hankkisin itselleni säyseän hevosen ja ratsastaisin sinne", neuvoi tohtori. "Teidän ei tarvitse käyttää kipeätä kättänne."

"Enkö voi matkustaa sinne junalla?"

"Te sekä voitte, että ette voi. Teidän täytyy kaikessa tapauksessa ratsastaa. Otaksun osaavanne ratsastaa?"

"Kyllä."

"Siinä tapauksessa minä ehdottomasti ratsastaisin koko matkan. Tie on täältä mitä ihanin Whittlesea'hin ja Plenty-harjanteiden yli. Se antaa teille käsitystä australialaisista metsiköistä, ja saatte nähdä ne lähteet, joista Melbourne vetensä ottaa. Näette kirkkaan Yan Yeen, josta jokainen pisara tulee. Soisinpa että minulla olisi aikaa lähteä mukaan."

"Mutta mistä saan hevosen?"

Tohtori mietti hetken.

"Minulla on itselläni tamma, joka tiukkuu lihavuuttaan jaloittelemisen puutteessa", esitti hän. "Olisi suorastaan hyvä palvelus minulle, jos te tahtoisitte ratsastaa sillä nuo kuusitoista mailia, ja silloin tietäisin myös, ettei teille tulisi kiusausta käyttää kipeätä kättänne."

"Olette liian hyvä", vastustelin minä.

"Olettehan A.J. Raffles", huomautti hän.

"Ja jos milloinkaan on kuultu hienompaa kohteliaisuutta tai kauniimpaa todistusta siirtomaan vieraanvaraisuudesta, niin minä sanon ainoastaan, Bunny, etten minä ole kuullut."

Hän maisteli whiskyänsä, heitti pois paperossin pätkän ja sytytti uuden, ennen kuin jatkoi kertomustaan.

"No, minä kirjotin pari riviä W.F.:lle omakätisesti — käteni ei ollut pahasti loukkaantunut, keskisormesta vain nahka poissa; ja seuraavana päivänä auttoi lääkäri minut säyseän juhdan selkään, joka olisi ollut omiaan ambulanssihevoseksi. Puolet lyömäpallokuntaa tuli katsomaan ratsastustani; toiset olivat loukkaantuneita minulle siitä, etten jäänyt kaupunkiin kilpailujen loppuun asti, niinkuin olisin voinut katselijana heitä voittoon auttaa. Heillä ei ollut aavistustakaan siitä pelistä, jonka olin ottanut omin neuvoin suorittaakseni, mutta vielä vähemmän aavistin itse, mikä peli minua odotti.

"Ratsastusmatkani oli peräti mielenkiintoinen, erittäinkin sitte kun olin sivuuttanut Whittlesean, täydellisessä luonnontilassa olevan, alemmalla vuorenrinteellä sijaitsevan kylän, missä muistan nauttineeni kamalan aterian kiehuvan kuumaa lampaanlihaa ja teetä mitä sietämättömimmässä helteessä. Ensimäiset viisi mailia oli taival oivallista viertotietä, jolla olisi tehnyt mieli ratsastaa maapallon ympäri. Mutta Whittlesean tuolla puolen johti harjanteiden yli vain kapea polku, jota useasti en edes voinut erottaa, vaan täytyi minun kokonaan luottaa hevoseen. Nyt polvitteli se alas avaraan rotkoon ja kulki joen poikitse, keskellä mitä rehevintä kummipuukasvullisuutta ja kaikissa sateenkaaren väreissä koreilevia papukaijoja. Eräässä paikassa oli kokonainen kummipuumetsä kuorittu, rungot törröttivät aivan kuin valkeiksi maalattuina, eikä näkynyt ainoatakaan lehteä, ei elävää olentoa lähimaillakaan. Ja ensimäinen elävä olento, minkä tapasin, oli peräti kammottava ilmestys — hevonen ilman ratsastajaa täyttä laukkaa ryntäämässä läpi metsän satula sivulle kiertyneenä ja jalustimet irrallaan helisten. Vaistomaisesti käänsin hevoseni pysäyttääkseni pillastuneen, ja pidätin sitä niin kauan että muuan mies, joka nelisti sen perässä, voisi ottaa sen huostaansa.

"Kiitos, sir", murisi mies, pitkä punamekkoinen roikale, jolla oli tuuhea parta ja oikea rosvon naama.

"Tapaturma varmaan?" sanoin pidättäen ohjaksista.

"Niin", vastasi hän tavalla, josta saattoi ymmärtää, ettei hän tahtonut vastata useampaan kysymykseen.

"Ja varsin pahakin", jatkoin minä, "jos tuo on verta tuossa satulassa."

Niin, Bunny, olenhan itsekin rosvo, mutta tuskinpa olen konsanaan katsonut keneenkään ihmiseen sellaisella ilmeellä kuin tuo konna muljautti silmiään minulle. Mutta minä tuijotin takaisin ja pakotin hänet tunnustamaan, että näkemäni oli verta, ja sen jälkeen hän tuli aivan kesyksi. Hän kertoi kaikki mitä oli tapahtunut. Eräs hänen toverinsa oli murskannut nenänsä puuta vasten, siinä kaikki; hän oli jäänyt hevosen selkään, mutta pudonnut alas verenvuodon heikontamana; eräs toinen toveri oli jäänyt hänen luoksensa metsään.

Kuten jo sanoin, Bunny, en ollut missään suhteessa sellainen vanha käytännön mies kuin nyt olen —, ja me erosimme hyvinä ystävyksinä. Hän kysyi minne aijoin, ja mainittuani hänelle sen sanoi hän, että säästäisin runsaan mailin ratsastuksen ja saapuisin runsaan tunnin aikaisemmin Yeaan, jos poikkeisin polulta ja suuntaisin matkani vuorta kohti, jonka näimme puiden välitse, ja seuraisin jokea, jonka näkisin vuorelta. Älä naura, Bunny! Sanoinhan sinulle jo alussa, että olin vain lapsi siihen aikaan. Oikotie oli luonnollisesti mutkatie, ja oli jo melkein pimeä, kun tamma parka ja minä näimme edessämme Yean ainoan kadun.

Etsiskelin katseillani pankkia, kun eräs valkopukuinen mies tuli juosten eräältä kuistilta.

"Mr. Raffles?" kysyi hän.

"Niin — mr. Raffles", vastasin nauraen tyytyväisenä, puristaessani hänen kättään.

"Tulette myöhään."

"Minut neuvottiin harhaan."

"Vai niin, ei pahempaa? Sepä toki hyvä", sanoi hän. "Tiedättekö, mitä kerrotaan? Että eräs uusi rosvoliitto menostelee tämän ja Whittlesean välisellä taipaleella. Olisitte ollut lihava saalis heille."

"Sen voisi paremmin sanoa teistä", vastasin minä, mutta hän ei näyttänyt ollenkaan ymmärtävän. Ja kuitenkin oli huomautuksessani paljon enemmän järkeä kuin hänen kohteliaisuudessaan, joka oli aivan epäonnistunut.

"Pelkään että olo täällä tulee teistä näyttämään liian köyhältä", puheli hän, päästäessään matkalaukkuani ja jättäessään ohjakset palvelijalleen. "On onni, että olette naimaton kuten minäkin."

Minäkään en vuorostani ymmärtänyt hänen huomautuksensa tarkotusta, sillä jos olisin ollut naimisissa, olisin tuskin tunkeutunut ujostelematta hänen luokseen ja pakottanut häntä ottamaan vastaan vielä vaimonikin. Vastasin siihen muutamilla kohteliailla lauseilla, ja hän jatkoi, että kylläkin tulisin viihtymään, jahka pääsisin asettumaan — ihan kuin aikomukseni olisi ollut majoittua useammaksi viikoksi hänen luokseen! "Hm", ajattelin itsekseni, "nämä siirtomaalaiset vievät voiton kaikesta vieraanvaraisuudesta!" Ja yhä vielä hämmästyksissäni annoin viedä itseni pankkitalon yksityispuolelle.

"Päivällinen valmistuu neljännestunnin kuluttua", virkkoi hän sisääntullessamme. "Ajattelin haluavanne ensin kylpeä, ja kylpy on valmiina käytävän päässä olevassa huoneessa. Huutakaa, jos tarvitsette jotakin. Matkatavaranne eivät ole vielä saapuneet, mutta nytpä muistan… täällä on kirje, joka tuli tänä aamuna."

"Eihän minulle toki?"

"Teille juuri; ettekö odottanut mitään?"

"En todellakaan."

"Niin, tässä se on."

Ja hänen valaistessaan minulle tietä kylpyhuoneeseen luin sen päällekirjotuksen, jonka itse olin edellisenä päivänä omakätisesti kirjottanut — W.F. Raffles!

* * * * *

Oletko milloinkaan nyrkkitaistelussa saanut sellaista iskua rintaasi, ettet ole voinut hengittää pitkään aikaan, Bunny? Tiedätkö, miltä se tuntuu? En voi muuta sanoa kuin että tuo kirje sai minut sillä tavoin ilmaa tapailemaan. En saanut sanaakaan suustani. Seisoin vain oma kirje kädessäni, kunnes toinen hienotunteisesti oli jättänyt minut yksikseni.

W.F. Raffles! Me olimme molemmat luulleet toisiamme W.F. Rafflesiksi — uudeksi pankinjohtajaksi, joka ei vielä ollut saapunut! Ei ollut siis ihmeellistä, että keskustelumme oli ollut hyvää päivää — kirvesvartta; ihmeellisintä oli, ettemme olleet huomanneet molemminpuolista erehdystämme. Kuinka hän olisikaan nauranut! Mutta minua ei naurattanut. Hitto vieköön, minulle juttu ei suinkaan ollut hupainen. Käsitin aseman yhtenä salaman väläyksenä, kauhistumatta, mutta syvästi masentuneena, kun ajattelin olosuhteitani. Sinä voit sanoa sitä tunnottomuudeksi, jos haluat, Bunny, mutta ota huomioon, että olin samassa pinteessä kuin sinäkin myöhemmin olet ollut, että olin pannut kaiken toivoni W.F. Rafflesiin, kuten sinä silloin luotit minuun. Ajattelin punamekkoista miestä, ratsastajatonta hevosta verisine satuloineen, tahallista väärää opastusta, joka oli viekotellut minut pois polulta — ja sitten kadoksissa olevaa pankinjohtajaa sekä rosvoliitosta liikkuvaa huhua. Mutta en tahdo ollenkaan teeskennellä mitään sääliä miestä kohtaan, jota en ollut milloinkaan nähnyt; sellainen säälin ilmaisu on tavallisesti ulkokultaisuutta, ja sitäpaitsi tarvitsin osanottoni itselleni.

Olin yhtä kireässä pulassa kuin ennenkin. Mitä lempoa oli tekeminen? En tiedä, olenko kyllin selvästi esittänyt sinulle, että minulla täytyi välttämättömästi olla rahaa Melbourneen palatessani. Rahaa minun täytyi saada — mutta miten, miten? Antaisiko tuo vieras suostutella itseään, jos kertoisin koko totuuden? Ei, se johtaisi vain siihen että saisimme etsiskellä kadonnutta koko yön. Miksi puhuisin siitä? Entä jos antaisin hänen omasta alotteestaan huomata erehdyksen… olisiko siitä mitään voittoa? Bunny, vakuutan kunniasanallani, että menin päivälliselle ilman mitään varmaa päätöstä mielessäni tai harkittua valhetta huulillani. Tietysti täytyisi minun menetellä oikeuden ja luonnollisuuden mukaan, selittää asia ilman viivytystä; mutta toiselta puolen ei ollut mitään kiirettä. En ollut avannut kirjettä, ja voisin aina väittää, etten ollut pannut huomiota alkukirjaimiin; sillä aikaa voisi joku keino ilmaantua. Voin odottaa hiukan ja katsoa. Kiusaus oli iskenyt minuun, mutta vielä epäröivänä, ja jo sen epämääräisyyskin sai minut suunniltani.

"Huonoja uutisia, pelkään mä?" alotti johtaja, kun viimein istuuduin hänen pöytäänsä.

"Pikku kiusa vain", vastasin "— ihan hetken pakotuksesta, sen vakuutan. Mutta olin lausunut valeeni ja ottanut asentoni; siitä hetkestä ei ollut takaisin kääntymisen mahdollisuutta. Hiljaisella myöntymyksellä olin itse tietämättäni selittänyt olevan! W.F. Raffles. Sentähden täytyi minun olla W.F. Rafflesina pankissa sen yötä. Ja kyllähän paholainen opettaisi minua käyttämään valettani hyväkseni." — — —

Hän kohotti taas lasin huulillensa — minä olin unhottanut omani. Hänen paperossikotelonsa välkkyi kaasun valossa, hänen ojentaessaan sitä minulle. Pudistin päätäni, siirtämättä katsettani hänestä.

"Ja sen hän tekikin", jatkoi Raffles nauraen. "Ennen kuin maistoin lientä oli minulla selvillä miten menetellä. Olin päättänyt rosvota pankin sen sijaan että menisin levolle ja lähtisin takaisin Melbourneen ennen aamiaista, jos hevonen jaksaisi. Sanoisin vanhalle herralle, että olin eksynyt ja harhaillut metsässä tuntikausia, kuten helposti olisi voinut tapahtua, ollenkaan pääsemättäkään Yeaan. Yeassa taas petos ja varkaus pantaisiin jonkun rosvoliiton jäsenen työksi, joka oli ollut väijyksissä metsässä ja murhannut uuden pankinjohtajan juuri siinä tarkotuksessa. Sinähän juuri parast'aikaa hankit kokemuksia tuollaisissa asioissa, Bunny. Kysyn nyt sinulta, voiko ajatella parempaa tapaa jälkiensä peittämiselle? Viime yön tapahtuma oli jonkun verran samallainen, mutta lopputulos ei ollut niin varma. Ja sen ymmärsin jo edeltäkäsin — näin kaikki selvänä edessäni, ennen kuin olin lakannut lientäni lusikoimasta.

"Lisäetuna oli se, että rahastonhoitaja, joka myöskin asui pankkitalossa, oli poissa juhlapäivät. Hän oli matkustanut Melbourneen katsomaan meidän kilpailujamme. Mies, joka oli ottanut vastaan hevoseni, tarjoili myös pöydässä; hän ja hänen vaimonsa olivat ainoat palvelijat, ja he nukkuivat eri rakennuksessa. Luonnollisesti otin kaikesta tästä selon, ennen kuin olimme lopettaneet päivällisen. Olin todellakin tekemäisilläni liian monia kysymyksiä (näppärin ja hankalin oli se, joka houkutteli esille isäntäni nimen, Ewbank), enkä ollut kyllin valtioviisas salatakseni niiden tarkotusta. 'Tiedättekö mitä', sanoi Ewbank, joka oli jotensakin avosanainen, 'jos ette olisi se joka olette, niin uskoisin, että housunne tutisevat rosvojen pelosta. Oletteko tullut hermostuneeksi?'"

"Enhän toki", vastasin minä ja korvani kihahtivat kuumiksi, "mutta — no niin, ei ole juuri hauskaa olla pakotettu ampumaan ihminen."

"Eikö?" sanoi hän kylmästi. "Sitä vastaan ei minulla ainakaan olisi mitään — sitäpaitsi ettehän ampunut ketään kuoliaaksi."

"Toivon, että olisin niin tehnyt!" huudahdin minä ovelasti kylläkin.

"Amen", sanoi hän siihen.

Ja minä tyhjensin lasini; en tiennyt toden teolla, oliko haavottunut pankkirosvoni vankilassa, kuollut tahi karannut!

Mutta nyt, kun olin saanut enemmän kuin tarpeeksi tästä puheenaineesta, jatkoi Ewbank sitä. Hän myönsi, että henkilökunta oli vähälukuinen, mutta mitä häneen itseensä tuli, oli hänellä ladattu revolveri päänalusen alla joka yö, tiskin takana päivät, ja hän odotti vain tilaisuutta saadakseen sitä käyttää.

"Tiskin takana?" olin kyllin typerä kysyäkseni.

"Niin, niinhän teilläkin oli!"

Hän katsahti minuun kummastuneena, ja vaistoni ilmaisi minulle, että olisi ollut varomatonta sanoa: "Tietysti, sen minä unhotin!" ottaen lukuun urotyöni, joka minun otaksuttiin tehneen. Tuijotin nenäni päähän ja puistelin päätäni.

"Mutta sanomalehdethän kertoivat, että teillä oli se!" huudahti hän.

"Ei tiskin takana", vastasin minä.

"Mutta sehän on ohjesäännössä säädetty!"

Sillä hetkellä tunsin itseni noloksi, Bunny, mutta toivoakseni näytin vain yhä enemmän ylimieliseltä, ja luullakseni menettelin kasvojeni ilmeen mukaan.

"Ohjesääntö!" sanoin viimein niin halveksivalla äänellä kuin voin. "Niin, ohjesääntö on kuolettava meille kaikille. Hyvä herra, luuletteko pankkirosvon antavan teille aikaa kurottaa revolverin sieltä missä tietää teidän sitä säilyttävän? Minulla oli se taskussani, ja sain sen esille peräytymällä tiskistä ilmeisen vastahakoisesti."

Ewbank tuijotti minuun silmät selällään ja otsa rypyssä, sitte löi hän nyrkkiä pöytään.

"Se oli ovelaa, totta vieköön! Mutta", lisäsi hän sellaisella äänellä, kuin olisi kuitenkin mielellään tahtonut sanoa viimeisen sanan, "sanomalehdissähän oli toisenlainen tieto…"

"Tietysti", puutuin minä puheeseen, "nehän sisälsivät mitä minä niille ilmotin! Olisiko minun pitänyt avonaisesti tunnustaa muuttaneeni pankin ohjesääntöä?"

Niin meni se pilvi ohi, ja se oli todellakin kultareunainen pilvi, ei hopeata vaan oikeata australialaista kultaa! Sillä siihen asti ei Ewbank ollut riittävästi kunnioittanut minua; hänen kanssaan ei ollut helppo tulla toimeen, paljon vanhempi minua kun oli, ja minä olin tuntenut varmasti, että hän alussa piti minua aivan liian nuorena johtajaksi ja kehuttua urotyötäni loruna. Mutta en milloinkaan ole nähnyt ihmisen teeskentelemättömämmin muuttavan sävyään. Hän otti esille parasta konjakkiansa ja pakotti minut panemaan pois sikarini, jota poltin, ja avasi uuden laatikon. Hän näytti nyt hauskalta mieheltä punaisine viiksineen ja hyvin iloisine kasvoineen, ja siitä hetkestä asti pääsin minä kohtelemaan häntä iloisena juomaveikkona. Mutta hän ei ollut mikään Rosenthal, Bunny, hänellä oli pää kuin raudasta ja hän olisi juonut minut kymmeneen kertaan pöydän alle.

"All right", ajattelin minä, "saatkin mennä selvänä vuoteellesi, mutta nukut kuin pölkky!" Ja puolet siitä mitä hän minulle kaatoi heitin minä ulos akkunasta, kun hän käänsi selkänsä.

Mutta Ewbank oli sävyisä mies, eikä sinun pidä kuvitella hänen olleen millään muotoa kohtuuton. Juomaveikko hän oli, mutta toivon että hän olisi ollut sitä vielä enemmän. Hän kävi kuitenkin vilkkaammaksi, mitä pitemmälle ilta kului, eikä minun ollut ollenkaan vaikea saada häntä näyttämään minulle kaikkia pankin paikkoja sellaiselle tehtävälle mitä luonnottomimmalla ajalla. Tämä tapahtui silloin kun hän meni noutamaan revolveriaan, ennenkuin toivotimme toisillemme hyvääyötä. Minä pidätin häntä vielä parikymmentä minuuttia levolle käymästä, ja tunsin huoneuston jok'ainoan loukon, ennen kuin puristin Ewbankin kättä huoneessani.

Et voisi milloinkaan arvata mitä tein seuraavana tuntina. Riisuuduin ja menin levolle. Se alinomainen jännitys, jota tuottaa parhaitenkin harkittu toisen ihmisen osan näytteleminen, on väsyttävintä mitä tunnen, saati sitten sen esittäminen aivan valmistamatta! Ei tiedä mihin luo silmänsä, seuraava sana voi tärvellä kaiken, tuntuu koko ajan kuin pelaisi lyömäpalloa hämyssä. En ole kertonut sinulle puoliakaan niitä pulmia, joita eteeni sattui keskustelun aikana, jota kesti useamman tunnin ja joka lopulla tuli yhä vaarallisemman tuttavalliseksi. Voit ajatella niitä mielessäsi ja sitten kuvitella minun makaamistani vuoteellani kokoomassa voimia yön yritykseen.

Vielä kerran oli minulla onni puolellani, sillä en ollut maannut kauan, kun jo kuulin kelpo Ewbankin urkujen lailla kuorsaavan, eikä tuo soitto tauonnut hetkeksikään. Se pysyi yhtä äänekkäänä, kun minä hiivin ulos ja suljin oven perässäni, ja kajahteli säännöllisempänä kuin milloinkaan ennen, kun pysähdyin hänen ovensa taakse kuuntelemaan. Ja kuulen yhäti tuon konsertin, joka tuotti minulle yhä suloisempaa nautintoa. Tuo kunnon mies kuorsasi minut ulos pankkitalosta ja kuorsasi vielä, kun seisoin ulkona hänen avonaisen akkunansa alla.

Minkätähden menin ulos? Hakeakseni hevoseni, satuloidakseni sen ja sitoakseni johonkin läheiseen puuhun, järjestääkseni helpon pakenemisen, ennen kuin ryhdyin työhön. Olen monasti ihmetellyt tämän toimenpiteen vaistomaista viisautta; menettelin tietämättäni periaatteen mukaisesti, joka sen jälkeen aina on toimintaani johtanut. Se vaati ponnistuksia ja kärsivällisyyttä; minun täytyi hakea satulani herättämättä miestä, enkä ollut tottunut ottamaan hevosta kiinni haasta. Mutta minä en luottanut tammaan, ja sentähden menin takaisin talliin ottamaan hattuni täyteen kauroja, jotka annoin sille hattuineen päivineen. Ja sitten oli koira otettava huomioon (meidän pahin vihollisemme, Bunny); mutta minä olin älynnyt tekeytyä sen hyväksi ystäväksi illan kuluessa, ja se heilutteli vain häntäänsä ei ainoastaan silloin kun tulin alas portaita, vaan myöskin taas näyttäytyessä takapihan veräjällä.

Luultuna uutena pankinjohtajana oli minun aivan luonnollisella tavalla onnistunut Ewbank-poloiseita urkkia tietooni kaikki mikä koski pankkihuoneustoon pääsemistä, etenkin viimeisinä verrattomina kahtenakymmenenä minuuttina ennen eroamistamme. Ja minä olin myös tehnyt hänelle varsin oikeutetun kysymyksen, missä hän säilytti ja neuvoi minua säilyttämään avaimia yöllä. Oletin tietysti, että hän otti ne mukaansa huoneeseensa, mutta niin ei ollut asian laita: hänellä oli kaksin verroin parempi piilopaikka. Missä se oli, on saman tekevä, mutta kukaan asiaan perehtymätön ei olisi voinut löytää noita avaimia, vaikkapa olisi tuomiopäivään asti hakenut.

Minä löysin ne tietysti muutamassa sekunnissa, ja tuossa tuokiossa olin kassaholvissakin. Unohdin sanoa, että kuu oli noussut ja loi kirkkaan hohteensa pankkihuoneustoon. Olin huoneestani ottanut mukaani kynttilänpätkän kassaholviin, joka oli muutaman porrasaskeleen verran lattian alla pankkihuoneen tiskin takana. En empinyt, vaan sytytin sen. Alhaalla ei ollut akkunaa, ja vaikka en kuullutkaan Ewbankin kuorsausta, niin ei ollut vähintäkään syytä pelkoon että minua siltä taholta häirittäisiin. Ajattelin lukita oven perässäni siksi aikaa kuin työskentelin siellä, mutta rautaovessa ei ollut sisäpuolella avaimenreikää.

Niin, kaapissa oli kasoittain kultarahoja, mutta minä otin vain sen verran kuin tarvitsin ja voin mukavasti kantaa, en paljoa enempää kuin kaksisataa puntaa yhteensä. En koskenut ainoaankaan paperirahaan, ja synnynnäinen varovaisuuteni osottautui siinäkin, että jaoin kultarahat kaikkiin taskuihini, käärien ne ensin paperiin, jotteivät olisi helisseet. Niin, sinä arvelet minua vieläkin liian varovaiseksi, mutta siihen aikaan olin sitä hulluuteen asti. Ja siitä johtui, että kun minun olisi pitänyt olla jo kymmenen minuuttia matkoissani, kuului kiivasta naputusta ulko-ovelta.

Se kuului pankkihuoneen ulko-ovelta! Oli kai nähty valoni. Ja siinä seisoin kuuma tali valumassa pitkin sormiani kassaholvin muuratussa haudassa.

Oli ainoastaan yksi tehtävä. Minun täytyi luottaa Ewbankin raskaaseen uneen, itse avata ovi, lyödä vieras tainnuksiin tai ampua hänet revolverillani, jonka olin varovasti kyllä ottanut mukaani ennen Melbournesta lähtöäni, ja syöksyä sitten pensastoon ja tohtorin hevosen luo. Olin suunnitellut kaiken tämän silmänräpäyksessä ja jo juossut ylös nuo pikku portaat koputusten yhä jatkuessa; silloin uusi ääni sai minut peräytymään. Kuulin paljasten jalkain askelia käytävässä.

Hiivin äänettömästi alas rautaportaita ja vedin rautaoven auki, sillä olin jättänyt kassakaapin oveen avaimet. Samassa kuulin akkunan aukeavan yläpuolellani, ja kiitin jumalia siitä, että olin sulkenut kaikki ovet perässäni. Näetkös, poikaseni, ei voi milloinkaan olla liian varovainen!

"Kuka siellä kolkuttaa?" kysyi Ewbank ylhäältä.

En kuullut vastausta; se kuulosti nääntyneen äänen rukoukselta. Mutta selvästi kuulin pankkirevolverin hanan napsahduksen ennen kuin oven teljet työnnettiin sivulle; sitten horjuvia askeleita, huohottavaa hengitystä ja Ewbankin kauhistuneen äänen:

"Hyvä Jumala, mitä teille on tapahtunut? Teistähän vuotaa verta kuin teurastetusta eläimestä!"

"Ei nyt", kuului ikäänkuin helpotuksesta huokaava vastaus.

"Mutta teistä on vuotanut! Kuka on tämän tehnyt?"

"Maantierosvot."

"Maantiellä?"

"Matkalla Whittleseaan — sidottuna puuhun — ampuivat maalitaulunaan, jättivät minut vuotaakseni kuiviin…"

Heikko ääni petti, ja paljaat jalat riensivät sisälle. Nyt oli minun aikani tullut — jos tuo poloinen oli pyörtynyt. Mutta minä en voinut olla siitä varma, ja minä kyyristelin pimeässä puoliavoimen rautaoven luona, kauhun naulitsemana. Ja se olikin parasta, sillä Ewbank ei viipynyt poissa puolta minuuttiakaan.

"Juokaa tämä", kuulin hänen sanovan, ja kun toinen puhui taas, oli hänen äänensä voimakkaampi.

"Nyt tunnen itseni reippaammaksi…"

"Älkää puhuko!"

"Se tuntuu hyvältä. Ette voi kuvitella miltä tuntui laahautua yksinänsä koko pitkä taival… kilometri tunnissa! En uskonut milloinkaan pääseväni hengissä. Teidän täytyy antaa minun kertoa teille kaikki — siltä varalta että kuolisin!"

"No, ottakaa vielä kulaus."

"Kiitos. Sanoin maantierosvot; tietystikään ei sellaisia nykyaikana ole."

"Mitä ne sitten olivat?"

"Pankkivarkaita. Se, joka oli väijyksissä ja ampui, oli sama rosvo, jonka häädin Coburgin pankkikonttorista palanen lyijyä nahassa."

* * * * *

"Sen arvasin!" huudahdin minä.

"Tietysti, Bunny; niin tein minäkin alhaalla kassaholvissa, mutta
Ewbank ei ymmärtänyt sitä, ja luulin jo ettei hän sanoisi enää mitään.

"Te houritte", vastasi hän vihdoin. "Kuka luulette olevanne?"

"Uusi pankinjohtaja."

"Uusi pankinjohtajahan makaa vuoteellaan tuolla ylhäällä ja nukkuu."

"Milloin hän tuli?"

"Tänä iltana."

"Sanoiko hän olevansa Raffles?"

"Sanoi."

"Saakeli soikoon!" kuiskasi oikea pankinjohtaja. "Minä kun luulin sitä vain kostoksi, mutta nyt ymmärrän, mitä oli tekeillä. Hyvä herra, mies tuolla ylhäällä on petturi — jos hän vielä on siellä. Hänen täytyy olla rosvoliiton jäseniä. Hän aikoo rosvota pankin — jos ei liene sitä jo tehnytkin."

"Jos ei liene sitä jo tehnytkin!" jupisi Ewbank. — "Jos hän vielä on siellä! Jos hän siellä on, niin valitanpa hänen kohtaloansa!"

Hänen äänensä oli hyvin rauhallinen, mutta mitään niin ilkeänsisuista olen harvoin kuullut. Tiedätkös, Bunny, olin todellakin iloinen siitä, että minulla oli revolveri mukanani. Näytti siltä kuin joutuisimme laukausten vaihtoon, hän ja minä.

"On parasta vilkaista tuonne alas ensin", arveli uusi pankinjohtaja.

"Sillä välin kun hän hyppää ulos akkunastaan? Ei, ei, hän ei ole täällä alhaalla."

"Helppo on vilkaista."

Jos kysyt minulta, Bunny, mikä hetki on ollut elämäni jännittävin, niin vastaan, että se oli juuri tämä. Siinä seisoin nyt tuon kapean porraskäytävän alapäässä, kassaholvissa, ovi puoli kyynärää avoinna, enkä tiennyt narisiko se! Valo läheni, ja minä en tiennyt…! Minun täytyi koettaa. Eikä se kitissyt ollenkaan. En olisi voinut sulkea sitä lukkoon, jos olisin tahtonutkin, se oli liian raskas; mutta se sulkeutui siksi kiinteästi, että ilma ainoastaan vaivalla pääsi tunkeutumaan heikkona virtana kasvoihini. Kaikki valonsäteet hävisivät, paitsi aivan alhaalta, mutta sieltä loistikin valoviiru kirkkaana. Miten siunasinkaan tuota ovea!

"Ei, tuolla alhaalla hän ei ole", kuulin kuin puuvillan läpi; sitte sammui valoviiru alhaaltakin, ja muutaman sekunnin päästä uskalsin avata oven, jolloin kuulin heidän hiipivän huoneeseeni.

"Nyt ei ollut minulla aikaa menettää viidesosaa sekuntiakaan, ja hiivin ulos pankkihuoneesta (he olivat jättäneet oven auki). En edes unohtanut hattuani, josta tohtorin tamma söi kauroja niin hyvin kuin kuolaimiltaan kykeni, muutoin olisi se yksistään minut ilmiantanut. En lähtenyt edes neliä sieltä, vaan rauhallista hölkkää tienvieren paksussa mullassa (vaikka sydämeni kyllä nelisti!), ja kiitin onneani siitä, että pankki oli kauppalan äärimäisessä päässä, joten minun ei ollenkaan tarvinnut samota läpi katujen. Viimeinen mitä kuulin oli molempain johtajain pitämää hirveää melua. Ja nyt, Bunny…"

Hän nousi ja venyttelihe, huulillaan hymy, joka päättyi haukotteluun. Mustat akkunat olivat kalvenneet kaikkina sinivärin vivahduksina, nyt ne jo laskivat sisälle harmajan sarastuksen, ja kaasuliekit näyttivät häipyneen tyhjiin lasikuvuissaan.

"Mutta eihän juttu suinkaan loppunut siihen!" huudahdin minä.

"Kyllä, valitettavasti", väitti Raffles sellaisella äänellä, kuin olisi tahtonut anteeksi pyytää. "Seikkailun olisi pitänyt päättyä jännittävällä ajometsästyksellä, sen kyllä tiedän, mutta niin ei ollut asian laita, en tiedä miksi. Ne uskoivat luultavasti, että olin päässyt liian etäälle, ja olivathan he sitäpaitsi saaneet päähänsä, että minä kuuluin lähistöllä kiertelevään rosvoliittoon… jolta toinen jo oli saanut minkä sietikin. Mutta sitähän minä en voinut tietää, niin etten laisinkaan tuntenut itseäni turvalliseksi. Hyvä Jumala, kuinka annoin eläinparan nelistää tultuamme metsään! Mehän olimme jo ratsastaneet kahdeksan mailia Melbournesta, vaikka se olikin käynyt etanan vauhdilla, mutta varastettu kaura oli kuitenkin elvyttänyt vanhaa tammaa siinä määrin, että se tuli oikein virmaksi, kun tunsi turpansa etelää kohden kääntyneeksi. Ei ollut todellakaan mitään lastenleikkiä ratsastaa tuolla tavoin metsässä puiden välitse ja oksain alitse, kasvot painettuina hevosen kaulaa vasten! Kerroinhan sinulle tuosta kuolleesta kummipuumetsästä? Se näytti aivan aavemaiselta kuutamossa. Ja se oli yhtä autio ja äänetön kuin ennenkin — levähdin siellä vasta ensi kerran ja painoin korvani maata vasten kuunnellakseni pari kolme minuuttia. Mutta en kuullut mitään — muuta kuin hevosen huohotuksen ja oman sydämeni pamppailun. Olen hyvin pahoillani, Bunny — mutta jos jolloinkin kirjotat muistelmiani, niin eipä sinulle käyne vaikeaksi tehdä suurta numeroa tuosta ajojahdista. Kerro laajasti noista kuolleista kummipuista ja anna kuulain vinkua rakeina. Käännyn satulassani ja näen Ewbankin lähestyvän tulista neliä valkeassa puvussaan, jonka minä asianmukaisesti värjään veripunaiseksi. Älä kirjota 'minä' vaan 'hän', niin eivät tiedä kuinka juttu loppui."

"Mutta sitähän en tiedä minä itsekään", valitin minä. "Veikö tamma sinut todellakin koko matkan Melbourneen asti?"

"Kyllä, koko matkan, aivan perille asti! Annoin sitä hoitaa hyvin hotellin tallissa ja jätin sen takaisin tohtorille illalla. Hän vallan kauhistui kuullessaan, että olin ratsastanut eksyksissä metsässä, ja seuraavana aamuna hän toi sanomalehden näyttääkseen minulle, mistä olin säästynyt ollessani saapumatta Yeaan!"

"Epäilemättä mitään?"

"Niin…" sanoi Raffles pitkäveteisesti, sammuttaessaan kaasun, "siitä asiasta minä en milloinkaan päässyt oikein selville. Olivathan tamma ja sen väri tuntomerkkejä — onneksi se oli vain tavallinen raudikko — ja otaksun sen nääntymisen tuntuneen epäiltävältä. Tohtorin käytös oli ehdottomasti muuttunut. Olen hyvin taipuisa uskomaan, että hän aavisti jotakin, vaikkakaan ei juuri asian oikeata laitaa. En odottanut häntä, ja pelkään, että ulkomuotoni lisäsi hänen epäluulojaan."

"Miksi niin?"

"Näetkös, minulla oli ennen varsin tuuheat viikset, mutta ne menetin päivää myöhemmin kuin viattomuuteni."

TAHALLINEN MURHA.

Niistä monista eri varkauksista, joita kahteen mieheen teimme, ovat mielestäni ainoastaan jotkut harvat kertomisen arvoisia. Eivät nuo muutkaan tosin sisällä mitään semmoista, jota empisin mainita; päin vastoin tekee vastuksien puute ne nykyiseen tarkotukseeni kelpaamattomiksi. Suunnitelmamme olivat todella niin ovelasti tehdyt (Rafflesin ansiota), että mahdollisuudet mutkan sattumiseksi matkaan olivat supistetut aina ihan vähäpätöisiksi ennen kuin ryhdyimme tehtäväämme.

Saatoimme kylläkin pettyä saaliin suhteen, mutta ainoastaan poikkeustapauksissa kohtasi meitä arvaamaton vastus tai sattui joku todella draamallinen pula. Saaliimme olivat yksitoikkoisia, sillä ainoastaan kalleimmat jalokivet maksoivat vaivan antautua moisiin vaivoihin ja vaaroihin. Sanalla sanoen onnistuneimmat yrityksemme tuntuisivat kertoiltuina ikäviltä, etenkin Ardagh-smaragdien viheliäinen juttu pari kuukautta Milchesterin lyömäpalloviikon jälkeen. Mutta edellisellä tapauksella oli jatko, jonka minä mieluummin unhottaisin kuin kaikki muut varkautemme yhteensä.

Ilta oli ensimäinen Irlannista tulomme jälkeen, ja minä istuin huoneessani odottaen Rafflesia, joka oli tavallisuuden mukaan lähtenyt myymään saalistamme. Rafflesilla oli oma tapansa hoitaa tätä mitä tärkeintä liikkeemme haaraa, jonka minä varsin tyytyväisenä luovutin kokonaan hänen käsiinsä. Hän tietenkin teki kaupat jonkunlaisessa rentunhienossa valepuvussa ja aina City-murteella, jossa hän oli oikein mestari. Sitäpaitsi käytti hän aina samaa varas-ostajaa, joka ammatiltaan oli pienoinen koronkiskuri, mutta itse asiassa yhtä täydellinen veijari kuin Raffles itse.

Vasta viime aikana olin minäkin käynyt tuon miehen luona, mutta ilman valepukua. Me olimme tarvinneet pääomaa päästäksemme juuri noihin smaragdeihin käsiksi, ja minä olin saanut sata puntaa ehdoilla, jotka voipi hyvin arvata, loppumattomasti kumartelevalta harmaapartaiselta herrasmieheltä, jolla oli lempeä ääni, imarteleva hymy ja kavalimmat vanhat silmät mitä konsanaan on kieppunut rauhattomasti harhailemassa silmälasien takana. Sota-kustannukset ja lopullinen sotasaalis tulivat tässä tapauksessa samasta lähteestä, mikä seikka huvitti meitä molempia.

Mutta rahoja saaliista en ollut vielä nähnyt, ja minä odotin ja odotin kärsimättömyydellä, joka kasvoi sikäli kuin päivä hämärtyi. Olin tähyillyt avonaisen akkunani ääressä, kunnes en enää voinut erottaa alhaalla kadulla kulkevain kasvonpiirteitä. Ja nyt kävelin edes takaisin huoneessani, hirveiden aavistusten kiusaamana; viimein kuulin alhaalla portin paiskautuvan kiinni ja kuuntelin henkeäni pidätellen, kunnes tuttu koputus ovelleni teki lopun jännityksestä.

"Pimeässä!" virkkoi Raffles, kun vedin hänet sisään. "Mitä on tekeillä,
Bunny?"

"Ei mitään — nyt kun sinä olet kotona", sanoin minä ja suljin oven hänen jälkeensä kuumeisena ilosta ja levottomuudesta. "No? No? Mitä sait?"

"Viisisataa puntaa."

"Käteistä?"

"Kolikot ovat taskussani."

"Kunnon mies!" huudahdin minä. "Et aavista, miten levoton olen ollut. Minä sytytän tulen. En ole ajatellut muuta kuin sinua koko tämän viimeisen tunnin ajan. Minä… minä olin kyllin hupsu uskomaan, että jotakin oli hullusti."

Raffles hymyili kalpean valon täyttäessä huoneen, mutta sillä hetkellä en huomannut hänen hymyilynsä omituisuutta. Olin niin itsekkäästi täynnä omaa äskeistä pelkoani ja nykyistä huojennustani, ja ensimäinen ääliömäinen tekoni oli läikyttää whiskyä pöydälle ja antaa soodaveden ruiskuta kattoon innokkaana heti juhlimaan iloista tapausta.

"Vai niin, sinä luulit jotakin tapahtuneen?" sanoi Raffles ja nojasi tuolini selkänojaa vasten, samalla sytyttäen paperossin ja näyttäen hyvin huvitetulta. "Mitä sanoisit, jos jotakin todella olisi tapahtunut? Rauhotu, poikaseni! Tapaus ei merkitse yhtään mitään, ja se on torjuttu. Arveluttava ja pitkällinen ajojahti, Bunny, mutta nyt luulen jo päässeeni rauhaan."

Ja äkkiä huomasin, että hänen kauluksensa oli rutistunut, hänen tukkansa pörröinen ja kenkänsä pölyiset.

"Poliisi?" kuiskasin kauhistuneena.

"Ei millään muotoa, ainoastaan ukko Baird."

"Baird! Mutta eikö Baird juuri ostanut smaragdeja?"

"Kyllä."

"Kuinka hän siis saattoi ajaa sinua takaa?"

"Hyvä ystävä, sen kerron sinulle, kun vain suot minulle sananvuoron. Asiassa ei todellakaan ole mitään levottomuutta herättävää. Baird on viimeinkin saanut vihiä siitä, etten ole ihan sellainen tavallinen varas, joksi olen tekeytynyt. Hän on sentähden koettanut parastansa seuratakseen minua luolaani."

"Ja tuota sinä pidät merkityksettömänä?"

"Se olisi merkinnyt jotakin, jos hän olisi onnistunut, mutta se jäi häneltä vielä tällä kertaa. Kuitenkin tunnustan, että hän nolasi minut aluksi. Kaikki johtuu siitä, että etsimme saaliimme liian ylhäisistä piireistä. Vanha konna oli lukenut koko jutun aamulehdistä. Hän tiesi, että varkaan oli täytynyt olla henkilö, joka voi käydä herrasmiehestä, ja minä huomasin hänen rypistävän kulmiaan, kun kerroin että homma oli minun, tavallisella honottavalla äänelläni, jota voi leikata puukolla. Koetin kaikkeni päästäkseni pinteestä, vannoin, että minulla oli toveri, joka oli todellakin hieno herra — mutta näin selvästi, että olin ilmaissut itseni. Hän ei edes yrittänyt tinkiä. Hän maksoi määräämäni hinnan, kuin ihastuneena sen kohtuullisuuteen. Mutta minä tunsin, että hän seurasi minua, kun koetin häntä eksyttää, vaikken tietystikään kääntynyt taakseni katsomaan."

"Miksi et?"

"Bunny hyvä, se on vihdoin viimeistä mitä voit tehdä. Niin kauan kuin ei näytä epäilevältä, pysyvät he matkan päässä, ja niin kauvan kuin he pysyvät matkan päässä on mahdollisuutta livahtaa käsistä. Mutta näytäppäs vain tietäväsi, että sinua seurataan, niin silloin ei auta muu kuin pako tai taistelu elämästä ja kuolemasta. Minä en milloinkaan käänny taakseni katsomaan, ja muista ettet sinäkään saa tehdä sitä, kun olet samassa pinteessä. Minä hyökkäsin Blackfriarsille ja ostin kuuluvalla äänellä piletin Kensingtoniin; ja junan vieriessä Sloane-torilta hyppäsin ulos ja kiidin oravan tavoin ylös kaikki porrasaskeleet ja takakatuja pitkin atelieriini. Varmuuden vuoksi makasin siellä koko ehtoopäivän; en kuullut mitään epäilyttävää ja toivoin vain, että minulla olisi ollut tavallinen akkuna tirkistääkseni kadulle, kiusallisen kattoakkunan sijasta. Kulkuväylä näytti kuitenkin olevan selvä, ja olinhan siihen asti vain ajatellut että hän oli seurannut minua; ei ollut mitään todistusta siitä, että hän todella niin oli tehnyt. Viimein läksin ulos puettuna omiin vaatteisiini — ja jouduin melkein suoraan Bairdin syliin!"

"Mitä ihmettä silloin teit?"

"Harppasin ohitse, kuin en olisi eläissäni häntä nähnyt enkä nytkään; otin ajurin Kings Roadilla ja ajoin tulista vauhtia Claphamin asemalle, ryntäsin lähimmälle vaunusillalle ilman matkalippua ja hyppäsin ensimäiseen junaan jonka näin, astuin pois Twickenhamissa, kiidin vinhasti takaisin Richmondiin, matkustin junalla Charing Crossiin, ja tässä olen nyt! Valmis kylpemään, muuttamaan pukuani ja nauttimaan parhaimman päivällisen minkä klubi voipi meille tarjota. Tulin ensin luoksesi, koska arvelin sinun käyvän levottomaksi. Tule nyt kanssani kotiini, en tahdo pidättää sinua kauvempaa!"

"Oletko varma siitä, että hän häipyi jäljiltäsi?" kysyin minä, hattujamme päähän pannessamme.

"Aivan varma, mutta siitähän voimme vielä ottaa selon", vastasi
Raffles, astui akkunaani ja katseli alas kadulle parin minuutin ajan.

"All right?" kysyin minä.

"All right", ilmotti hän ja me läksimme heti kadulle ja sitte Albanyyn käsi kädessä.

Mutta olimme molemmat jokseenkin vaiteliaita matkalla. Minä puolestani ihmettelin mitä Raffles aikoi tehdä Chelseassa olevalle atelierilleen, johon hänet oli kaikessa tapauksessa menestyksellä "vainuttu". Minusta tämä tuntui hyvin kiireiseltä, mutta mainitessani siitä hänelle vastasi hän, että oli kyllä aikaa ajatella asiata. Sen jälkeen hän ei hiiskunut sanaakaan ennen kuin (Bond-kadulla) olimme tervehtineet erästä nuorta tuttavaamme, joka oli alkanut joutua huonoon huutoon.

"Jack Rutter parka!" virkkoi Raffles huoahtaen. "Ei mikään ole niin surullista kuin nähdä mies noin alamäkeä menossa. Juoppous ja velat ovat melkein vieneet häneltä järjen, mies paralta; näitkö hänen silmiään? Ihmeellistä, että juuri tänä iltana hänet tapasimme; väitetään, että ukko Baird se on hänet nylkenyt. Minullapa on hyvin suuri halu nylkeä Baird!"

Hänen äänensä sai äkkiä raivon kumean soinnun, joka kävi sitä huomattavammaksi, kun vaiti-oloa nyt kesti kauvan; sitä kesti koko hienon päivällissyöntimme ajan klubissa ja vielä senkin jälkeen, kun olimme istuutuneet rauhalliseen tupakkahuoneen nurkkaan, kahvia juomaan ja sikaareja polttamaan. Silloin näin vihdoinkin Rafflesin katselevan minua rauhallisesti hymyillen ja tiesin jurouden kohtauksen menneen ohi.

"Ihmettelet ehkä, mitä olen ajatellut koko tämän ajan?" alotti hän.
"Olen ajatellut miten typerää on tehdä mitään puolittain."

"Saattaapa olla", vastasin minäkin hymyillen, "mutta sitäpä syytöstä et voine itseesi suunnata?"

"Siitä en ole ollenkaan varma", tuumiskeli Raffles ajatuksissaan savua puhallellen. "Ajattelin nyt vähemmän itseäni kuin Jack Rutter poloista. Hän on niitä, jotka tekevät kaiken puolinaisesti; hän on vain puolittain pahalla tiellä, ja ajattele erotusta hänen ja meidän välillämme! Hän on alhaisen koronkiskurin vallassa; me olemme vakavaraisia porvareita. Hän on heittäytynyt juomaan; me olemme yhtä kohtuullisia kuin luotettavia. Hänen ystävänsä vetäytyvät hänestä pois; meidän sitä vastoin on vaikea päästä ystävistä eroon. Lopuksi, hän joko kerjää tahi lainaa, mikä on puoleksi varastamista; ja me varastamme ilman muuta, ja siitä jakselemme mainiosti. Meitä tietysti pidetään kunniallisempina kuin häntä. Mutta minä en ole varma siitä, Bunny, ettemme mekin tyydy puolinaisiin toimenpiteisiin."

"Kuinka niin? Mitä enempää voimme tehdä?" huudahdin minä hillitysti nauraen, mutta katselin ympärilleni varmistuakseni siitä, ettei kukaan kuullut meitä.

"Mitä enempää?" kertasi Raffles. "Kyllä, murhata — ensinnäkin."

"Tuhmuuksia."

"Siitä voipi olla eri mielipiteitä, rakas Bunny; minä en sitä tuhmuutena pidä. Olen ennen lausunut sinulle mielipiteenäni, että suurin nykyään elävä mies on ilmitulemisen välttänyt murhaaja; ainakin pitäisi hänen olla, mutta hänellä on harvoin miehuutta antaa oikein arvoa omalle itselleen. Ajattelehan asiaa! Ajattele tulevasi tänne ja puhelevasi ihmisille, hyvin todenmukaisesti murhasta, tietäen itse sen tehneesi, ja ihmetteleväsi miltä toiset näyttäisivät, jos sen tietäisivät! Oi, se olisi suuremmoista, suorastaan suuremmoista! Ja sitäpaitsi, jos joutuisit kiinni, niin olisihan se vaikuttava ja draamallinen loppu. Olisit silloin yleisenä puheenaineena monet viikot, ja sitten tekisit lähtösi erikoisen vaikuttavalla tavalla; eipä tarvitsisi ruostua kurjassa toimettomuudessa vuosikausia."

"Sinä rehellinen vanha Raffles!" myhäilin minä. "Alan antaa sinulle anteeksi, että olit niin epäkohteliaan vaitelias koko päivällisen ajan."

"Mutta en ole elämässäni ollut niin vakava kuin nyt."

"Jatkahan vain."

"Minä tarkotan täyttä totta."

"Sinä tiedät varsin hyvin, ettet voi tehdä murhaa, mitä tahansa muuta voisitkin tehdä."

"Tiedän varsin hyvin, että teen sellaisen tänä yönä."

Hän oli nojautunut taaksepäin lepotuolissaan ja silmäili minua terävällä katseella väsyneesti puoli-umpeen painuneiden silmäluomiensa alitse; sitte hän kumartui eteenpäin ja hänen silmänsä kohdistuivat minuun kuin kylmä teräs huotrastaan. Se herätti minut tuumailuistani, en voinut enää erehtyä niiden tarkotuksesta. Minä, joka tunsin miehen, tajusin murhaa hänen puristetuista käsistään, murhaa hänen suljetuista huulistaan ja murhaa hänen kovista sinisistä silmistään.

"Baird?" änkytin ja kostutin huuliani kielelläni.

"Tietysti."

"Mutta sanoit ettei Chelsean asuntoasi koskenut seikkailu merkinnyt mitään?"

"Valehtelin."

"Mutta hänhän eksyi sinusta lopulta."

"Valehtelin senkin. Sitä hän ei tehnyt. Uskoin asian niin olevan, kun tulin luoksesi tänä iltana, mutta kurkistaessani akkunasta — muistathan? — varmistuakseni siitä, seisoi hän sivukäytävällä aivan vastapäätä."

"Etkä sinä hiiskunut siitä sanaakaan?"

"En tahtonut turmella päivällistäsi, Bunny, enkä antaa sinun tärvellä omaani. Mutta siinä hän seisoi ilmi elävänä, ja luonnollisesti seurasi meitä Albanylle. Viehättävä peli hänelle, aivan hänen alhaisen makunsa mukainen: lahjuksia minulta, lahjuksia poliisilta, toinen tarjoaa yli toisen. Mutta hän ei pelaa sitä peliä minusta, hän ei elä niin kauvan, että saa niin tehdyksi, ja sitten on maailmassa yksi koronkiskuri vähemmän. Tarjoilija! Kaksi lasia whiskyä ja soodavettä. Lähden kello yksitoista, Bunny; on välttämätöntä, että se tulee tehtyä…"

"Tiedätkö sitten, missä hän asuu?"

"Kyllä, Willesden-tiellä, ja yksinään: tuo lurjus on saiturikin. Olen jo aikoja sitten ottanut selon kaikista hänen oloistaan."

Taas vilkaisin ympäri huonetta; se oli nuorten miesten klubi, ja nuoret miehet nauroivat, juttelivat, tupakoisivat ja joivat joka puolella. Joku nyökäytti minulle savun läpi. Minä nyökäytin koneellisesti vastaan ja käännyin tuskaisena Rafflesiin.

"Ei sinun tarvitse henkeä häneltä ottaa!" intoilin. "Pelkkä pistoolisi näkeminen saa hänet lupaamaan mitä hyvänsä."

"Mutta ei pitämään lupaustansa."

"Mutta voisithan koettaa, minkä vaikutuksen se tekee."

"Sen luultavasti teenkin. Tässä on uusi lasi sinulle, Bunny. Toivota minulle onnea."

"Minä tulen mukaan."

Uhkaava salama välähti teräksensinisistä silmistä.

"Ehkäisemään minua?" sanoi Raffles.

"En suinkaan…"

"Annatko kunniasanasi siitä?"

"Kyllä."

"Jos rikot sen, Bunny…"

"Niin saat ampua minutkin."

"Sen tekisin aivan varmasti", vakuutti Raffles juhlallisesti. "Tulet siis mukaan omalla vastuullasi; mutta jos tulet, niin on parasta että lähdemme niin pian kuin mahdollista, sillä minun täytyy matkalla poiketa asuntooni."

Viisi minuuttia senjälkeen odotin häntä Piccadillyllä Albanyn portin ulkopuolella. Minulla oli omat syyni jäädä ulkopuolelle. Puolittain toivoin, puolittain pelkäsin nimittäin, että Angus Baird vielä voisi olla jäljillämme, — että jokin välittömämpi, vähemmän julma muoto tehdä hänet vahingottomaksi voisi ilmaantua minun ja koronkiskurin äkkiä tavatessamme toisemme. En varottaisi häntä uhkaavasta vaarasta, mutta ehkäisisin murhenäytelmän hinnalla millä hyvänsä. Ja kun ei mitään kohtausta ollut tapahtunut ja Raffles ja minä olimme matkalla Willesdeniin, oli tämä totisesti edelleenkin vakava aikomukseni. En rikkoisi sanaani, jos voisin sen välttää, mutta oli lohdullista tietää, että saatoin sen rikkoa, jos tahtoisin alistua rangaistukseen. Pelkään sen pahempi kuitenkin, että hyviin aikeisiini sekaantui kalvavaa uteliaisuutta ja sitä lumoavaa houkutusta, jota kaikki kamala herättää.

Minulla on kiusallinen muisto siitä tunnista, joka kului ennen kuin pääsimme matkamme perille. Menimme suoraan poikki St. James-puiston (tuntuu kuin vieläkin näkisin valot, kirkkaina sillalla ja väreilevinä vedessä), ja meidän täytyi muutaman minuutin ajan odottaa viimeistä Willesdeniin menevää junaa. Se lähti klo 11,21 muistaakseni, ja Raffles tuimistui kuullessaan, ettei se menisikään Kensal Riseen saakka. Meidän oli jääpyminen Willesdenin asemalle ja asteleminen läpi katujen oikealle maaseudulle, teitä, joita en ollenkaan tuntenut. En milloinkaan enää voisi löytää sitä taloa. Muistan kuitenkin, että samosimme pimeätä polkua metsien ja niittyjen välillä, kun kello alkoi lyödä kahtatoista.

"Tapaamme hänet kai vuoteeltaan nukkumassa?" sanoin minä.

"Toivon niin", vastasi Raffles yrmeästi.

"Onko siis aikomuksesi murtautua sisään?"

"Mitä muuta saatoit otaksua?"

En ollut lainkaan sitä miettinyt; olin ajatellut ainoastaan murhaa. Sen rinnalla oli murto vain pikku asia, jota sitäkin silti mieluummin oli vältettävä. Vastasyyt olivat päivänselvät: mies tunsi murtovarkaat ja niiden toimintatavat, hän olisi varmaan varustettu ampuma-aseilla ja voisi mahdollisesti ampua ensin.

"En toivo mitään parempaa", sanoi Raffles. "Siinä tapauksessa tulee mies miestä vastaan, ja paha perii sen, joka ampuu huonommin. Luuletko, että minä pidän enemmän epärehellisestä pelistä kuin rehellisestä? Mutta kuolla hänen täytyy tavalla tai toisella, muutoin koituu sinulle ja minulle pitkä kidutuksen aika."

"Mieluummin niinkin kuin näin!"

"Pysähdy siis siihen missä olet, ystäväni. Sanoinhan, etten tarvitse sinua, ja tässä on talo. — Hyvää yötä siis."

En nähnyt mitään taloa, ainoastaan kulman korkeata muuria, joka kohosi synkkänä yöhön, harja täynnä lasinsiruja, joista tähtivalo kimmelteli. Muurissa oli korkea vihreä veräjä, pystyillä piikeillä reunustettu; sen suunnattoman vankkoja ovenpuoliskoja valaisi himmeä kaasulyhty, joka oli toisella puolella vasta raivattua tietä. Minusta se näytti rakentamatonta aluetta halkaisevalta kadulta, jonka varrella ainoastaan yksi talo kohosi toisessa päässä; mutta yö oli niin pimeä, että tämä oli vain epämääräinen vaikutelma.

Raffles kuitenkin oli nähnyt paikan päiväs-aikaan ja saapunut sinne kaikkiin näihin vastuksiin valmistuneena. Hän kurottautui jo ylös ja pisteli samppanjakorkkeja piikkien päihin, ja seuraavassa hetkessä oli hän kietaissut kokoonlasketun päällystakkinsa korkkien päälle. Minä peräydyin askeleen, kun hän heilautti itsensä ylös, ja näin pienen kulmien katonharjasta kuvastumassa taivasta vasten portin päällä; hänen hypätessään alas, juoksin minä esille ja laskin oman painoni korkkien ja päällystakin päälle; silloin kiskaisi hän viimemainittua. "Tuletko sinä kuitenkin mukaan?"

"Tulen kuin tulenkin."

"Ole sitten varovainen, täällä on joka paikka täynnä soittokellon johtoja ja teräsjousia. Tämä ei ole lastenleikkiä. Kas niin, seisohan alallasi, kunnes minä otan korkit pois."

Puutarha oli hyvin pieni; siihen oli vasta laitettu nurmikko, joka vielä oli hyvin pehkuinen, mutta joukko täysikasvuisia laakeripuita seisoa törrötti hoitamattomilla, savisilla pihanvierillä.

"Nuokin ovat kuin kelloja", kuiskasi Raffles, "mikään ei kahise niin vietävästi — tuota vanhaa kavalaa vintiötä."

Ja me väistimme niitä hyvin tarkoin, hiiviskellessämme nurmen yli.

"Hän on mennyt levolle."

"Sitä en usko, Bunny. Luulen, että hän on nähnyt meidät."

"Mistä niin päätät?"

"Näin valoa."

"Missä?"

"Tuolla alhaalla, hetki sitten, kun minä…"

Hänen kuiskauksensa vaikeni; hän oli taas nähnyt valon tuikkeen, ja minä myös.

Oli kuin kultainen juova eteisen oven alla — ja se hävisi. Se näkyi taas kultarihmana oven yläosan raosta — ja hävisi tykkänään. Kuulimme rappujen natisevan, ja vaikenevan, myöskin tykkänään. Emme nähneet emmekä kuulleet enempää, vaikka seisoimme ruohossa ja odotimme kunnes kenkämme olivat märkinä kasteesta.

"Minä menen sisään", virkkoi Raffles vihdoin. "En usko sentäänkään, että hän näki meidät. Soisinpa hänen nähneen. Tätä tietä."

Me astuimme varovaisesti tiellä, mutta hiekka tarttui märkiin kengänpohjiimme ja narisi kamalasti pikku kuistin tiililattialla. Kuistin lasioven läpi oli Raffles ensin valon nähnyt, ja nyt ryhtyi hän lasiruutua leikkaamaan timantin, pienen siirappiruukun ja ruskean paperiarkin avulla, jotka harvoin puuttuivat hänen tamineistansa. Hän ei kieltäytynyt minun avustani, vaikka ottikin sen vastaan yhtä koneellisesti kuin se tarjottiinkin. Kaikessa tapauksessa minun sormeni ne auttoivat siirapin sivelemisessä ruskealle paperille ja painoivat viimemainitun akkunaruutua vasten, kunnes timantti oli tehnyt kierroksensa ja ruutu putosi kuulumattomasti käsiimme.

Raffles pisti nyt kätensä sisälle, kiersi avainta lukossa, kurotti käsivartensa niin pitkälle alas kuin ulettui ja sai vedetyksi auki salvan alhaalta kynnyksen rajasta; se olikin ainoa, ja ovi aukesi, mutta ei paljoa.

"Mitä tämä on?" sanoi Raffles, kun jokin narskahti hänen jalkansa alla ihan kynnyksellä.

"Pari silmälaseja", kuiskasin minä ja otin ne ylös. Seisoin vielä hypistellen murskaantuneita laseja ja käyristyneitä sankoja, kun Raffles horjahti ja melkein kaatui, päästäen huudahduksen, jota hän ei edes koettanut pidättää.

"Hiljaa toki, mies hyvä", kuiskasin minä soimaten. "Hän kuulee äänesi!"

Hänen hampaansa helisivät — hänenkin! —, ja kuulin hänen haparoivan tulitikkujaan.

"Ei, Bunny, hän ei kuule meitä", kuiskasi Raffles nyt ja nousi sytyttämään kaasuliekin, kun tulitikku paloi loppuun.

Angus Baird makasi omalla lattiallaan, kuolleena, harmajat hiukset verestä vanukkeilla, vieressään hiilihanko, jonka musta kärki kiilsi märkänä, ja eräässä loukossa kirjotuspöytä murrettuna, tyhjennettynä. Kello naksutteli kovaa uuninreunalla; kenties sataan sekuntiin ei kuulunut mitään muuta ääntä.

Raffles seisoi hiljaa ja tuijotti kuollutta, kuten mies katselee pohjatonta syvyyttä, kun on sokeasti syöksynyt sen reunalle. Hän puhalsi kuuluvasti ilmaa laajenneista sieramistaan; hän ei näyttänyt muulla tavoin mielenliikutustaan, ja hänen huulensa olivat kuin sinetillä suljetut.

"Valo!" sanoin minä käheästi. "Valo, jonka näimme oven alitse!"

Hän hätkähti ja kääntyi minuun.

"Se on totta! Sen olin unohtanut. Täällä sisällä sen ensin näin!"

"Hänen täytyy vielä olla tuolla ylhäällä."

"Siinä tapauksessa me pian houkuttelemme hänet esille. Tule!"

Sen sijaan laskin käteni hänen käsivarrelleen ja vaadin häntä miettimään — hänen vihollisensahan oli nyt kuollut — me tulisimme varmasti sekotetuiksi juttuun — nyt tahi ei milloinkaan oli meidän aika hiipiä pois. Hän puistausi äkillisessä kärsimättömyyden puuskassa minusta irti, silmissään ynseän halveksumisen ilme; ja neuvoen minua pelastamaan oman nahkani, jos halusin, hän käänsi minulle taas selkänsä, ja tällä kertaa olin melkein taipuisa tekemään sananmukaisesti. Oliko hän unhottanut, millä asialla hän oli täällä? Sillä aikaa kun minä tein itselleni näitä kysymyksiä, räiskähti hänen tulitikkunsa eteisessä; seuraavassa silmänräpäyksessä natisivat portaat hänen jalkainsa alla, kuten ne olivat natisseet murhaajan askeleista, ja se inhimillinen vaisto, joka hänet oli innostuttanut oman vaaransa uhalla, herätti minutkin jäykistyneestä mielentilastani. Voimmeko antaa murhaajan mennä? Vastaukseni oli juosta ylös rappusia ja tavottaa Raffles eteisessä.

Mutta siellä oli kolme ovea; ensimäinen johti makuuhuoneeseen, jossa vuode oli koskemattomana; toinen huone oli kaikin puolin tyhjä; kolmas oli lukittu.

Raffles sytytti eteisessä kaasun.

"Hän on tuolla sisällä", hän sanoi ja veti revolverinsa hanan vireeseen. "Muistatko kuinka meillä oli tapana murtautua kouluhuoneisiin? Pam!"

Hän tähtäsi potkauksen avaimenreijän kohdalle, ovi lensi auki ja äkillisessä ilmanvedossa taipui kaasuliekki eteisessä kuin kahila tuulessa. Liekin noustessa jälleen näin edessäni kylpyhuoneen, kaksi yhteen solmittua kylpyhurstia, avonaisen akkunan ja kokoon kyyristyneen olennon — ja Raffles hätkähti hirmustuneena kynnyksellä.

"Jack — Rutter?"

Sanat olivat käheät ja vitkalliset kauhusta, ja kauhuissani kuulin itseni kertaavan ne, sillä välin kun akkunan juureen lyyhistynyt olento vähitellen ojentausi pystyyn.

"Tekö siinä!" kuiskasi hän, ei vähemmin peljästyneenä kuin me. "Tekö kaksi! Mikä on tarkotuksenne, Raffles? Näin teidän kiipeävän yli veräjän; soittokello kilisi, talo on täynnä kelloja. Sitte murtausitte sisään. Mitä tämä kaikki merkitsee?"

"Sen kerromme teille, kun kerrotte meille mitä Jumalan nimessä olette tehnyt, Rutter!"

"Tehnyt? Mitä olen tehnyt?" Tuo kurja raukka tuli valoon veristynein, vilkuvin silmin ja vereen tahratuin paidanrinnoin. "Te tiedätte sen — te olette nähneet sen — mutta voinhan kertoa sen teille, jos haluatte. Olen surmannut varkaan, siinä kaikki. Olen surmannut varkaan, koronkiskurin, shakaalin, verenimijän, ovelimman ja julmimman roiston, mikä milloinkaan on hirsipuun välttänyt. Olen valmis joutumaan hirteen hänen tähtensä. Voisin surmata hänet vielä kerran!"

Ja hän katsoi hurjasti meitä kasvoihin, kiukkuisesta uhmasta pyörivin silmin; hänen rintansa kohoili, huulet olivat lujasti yhteen puristetut.

"Kerronko teille, kuinka se kävi?" jatkoi hän kiihkeästi. "Hän on tehnyt elämäni helvetiksi! Tänä iltana tapasin hänet Bond-kadulla. Muistatteko, kun kohtasin teidät? Hän ei ollut kahtakaankymmentä metriä teistä; hän seurasi teitä, Raffles, näki minun nyökäyttävän päätäni teille, seisautti minut ja kysyi kuka te olitte. Hän näytti olevan aivan hullaantunut tietämään sitä. Minä en ymmärtänyt syytä siihen, enkä myöskään välittänyt, sillä nyt älysin keinon. Sanoin ilmottavani kaikki mitä teistä tiesin, jos hän soisi minulle yksityisen puhelun. Hän kieltäysi. Minä sanoin, että hänen täytyy suostua, ja pidätin häntä takista; kun laskin hänet irti, olitte hävinneet näkyvistä, ja minä odotin paikallani, kunnes hän tuli takaisin epätoivoisena. Nyt olin voitolla. Minä sain määrätä missä keskustelumme tapahtuisi, ja pakotin hänet ottamaan minut mukaansa kotiin ja vannoin ilmaisevani teistä kaiken tietoni, jahka keskustelumme tapahtuisi. No, tänne tultuamme pyysin häneltä jotakin syötävää ja kulutin aikaa niin paljon kuin mahdollista, ja kymmenen ajoissa kuulin veräjää suljettavan. Odotin hetken, ja sitten kysyin asuiko hän yksinään.

"En, enhän mitenkään, vakuutti hän; ettekö nähnyt palvelustyttöä?

"Myönsin nähneeni, mutta lisäsin, että olin ollut kuulevinani hänen sitte poistuvan; jos olin erehtynyt ja hän todellakin oli talossa, niin hän kyllä tulisi, jos häntä huutaisi, ja minä huusin kolmasti voimieni takaa. Tietysti ei palvelijaa kuulunut. Tiesin sen, sillä olin ollut täällä eräänä iltana viime viikolla, ja silloin puheli hän kanssani veräjän läpi, mutta ei tahtonut avata sitä. No, kun olin huutanut eikä tullut ainoatakaan sielua, oli hänen naamansa valkea kuin kipsikatto. Sitte sanoin hänelle, että nyt vihdoinkin puhelisimme välimme suoriksi; otin hiilihangon uuninnurkasta ja muistutin hänelle, kuinka hän oli rosvonnut minut, mutta että kautta Jumalan hän ei tulisi enää varastamaan minulta. Annoin hänelle kolme minuuttia aikaa kirjottaa ja allekirjotuksellaan vahvistaa asiakirjan, jossa hän luopuisi kaikista vääristä kiristysyrityksistä minua vastaan, muutoin löisin hänen kallonsa halki. Hän mietti minuutin ja meni sitte kirjotuspöytänsä luo etsimään kynää ja paperia. Parin sekunnin kuluttua hän käännähti päin, revolveri ojossa, ja minä huitasin hänen paljaaseen päähänsä. Hän ampui kaksi tai kolme kertaa harhaan; näette vieläkin luodin jäljet, jos haluatte. Mutta minä osasin häntä joka kerran — oi, Jumalani, olin kuin hullu, kunnes teko oli tehty. Sen perästä en piitannut mistään. Tarkastin hänen kirjotuspöytänsä, saadakseni omat velkakirjani, ja olin juuri lopettanut, kun te saavuitte. Sanoin, etten piitannut mistään, enkä totisesti piittaakaan, vaan ajattelin mennä ilmiantamaan itseni tänä iltana ja sen teenkin, niin etten ole teille suureksi vaivaksi, kuten näette."

"Tyhmyyksiä", sanoi Raffles hetken jälkeen, "me emme aijo antaa teidän mennä ilmiantamaan itseänne."

"Ette voi estää minua! Mitä se hyödyttäisi? Palvelustyttö näki minut; kohtaloni olisi vain ajan kysymys, enkä minä voi kestää odotusta, kunnes minut siepataan. Pitäisikö minun odottaa, että he tulevat ja käyvät käsivarteeni kiinni! Ei, ei, ei, menen ilmottautumaan, niin saan lopun tästä kaikesta."

Hänen puheensa oli muuttunutta, vilkkaampaa ja monisanaisempaa. Oli kuin olisi hän saanut selkeämmän käsityksen asemastaan vain ajatellessaan päästä siitä eroon.

"Kuulkaa minua", alotti Raffles; "me olemme itse täällä vaaralle alttiina. Me murtausimme sisään kuin varkaat hankkiaksemme itsellemme hyvitystä samansuuntaisesta kohtuuttomuudesta kuin tekin olette kärsinyt. Ettekö käsitä? Olemme leikanneet akkunaruudun irti — käyttäytyneet kuin tavalliset murtovarkaat. Kaikki muukin tullaan panemaan meidän laskuumme."

"Tarkotatte, ettei minua tulla epäilemään?"

"Niin."

"Mutta minä en tahdo välttää rangaistusta", huudahti Rutter hysteerisesti. "Olen surmannut hänet. Tiedän sen. Mutta se oli itsepuolustusta, se ei ollut murha. Minun täytyy tunnustaa ja alistua seurauksiin. Menetän järkeni, ellen sitä tee!"

Hänen kätensä vapisivat, hänen leukansa tärisi ja hänellä oli kyyneleet silmissään. Raffles tarttui lujasti häntä olkapäähän.

"Kuulkaa, hullu mies! Jos meidät kolme nyt vangittaisiin täällä, niin tiedättekös, mikä silloin olisi seurauksena? Meidät hirtettäisiin rivissä kuuden viikon kuluessa! Te puhutte, kuin istuisimme klubissa; ettekö tiedä, että kello on yksi yöllä, että täällä palaa valo ja tuolla makaa kuollut ihminen alhaalla? Jumalan tähden, reipastautukaa ja tehkää kuten sanon, muutoin olette itse kuollut mies."

"Soisinpa olevani", nyyhkytti Rutter. "Soisinpa, että minulla olisi hänen revolverinsa, jotta ampuisin luodin otsaani. Se on jossakin hänen allaan. Oi, Jumalani, Jumalani!"

Hänen polvensa notkahtelivat, raju mielenliikutus oli vienyt häneltä kaikki voimat. Meidän täytyi taluttaa hänet alas portaita ja ulkoeteisen ovesta ulos raittiiseen ilmaan.

Kaikki oli hiljaista ulkona, — kuulimme ainoastaan välillämme huojuvan kurjan raukan tukahtunutta itkua. Raffles palasi hetkeksi taloon; sitte pimeni siellä kaikki. Portti avautui sisältäpäin ilman avainta, me suljimme sen huolellisesti perässämme, ja taas kimmeltelivät tähdet lasinsirpaleilla ja kiiltävillä piikeillä, ihan kuten tullessammekin.

Meidän onnistui paeta; ei kannata puuttua yksityiskohtiin. Murhaaja näytti saaneen itsepintaisesti päähänsä jouduttautua mestauslavalle; hänen tekonsa oli noussut hänelle päähän, hän oli enemmän sekamielinen kuin päihtynyt. Uudelleen ja yhä uudelleen uhkasimme jättää hänet oman onnensa nojaan ja pestä kätemme. Mutta meillä oli kaikilla kolmella uskomaton ja ansaitsematon onni. Emme tavanneet ainoatakaan sielua Willesdenin tiellä, ja niistä, jotka myöhemmin näkivät meidät, ei kaiketi kukaan ajatellut niitä kahta nuorta miestä, joilla oli rypistyneet valkeat kaulaliinat ja jotka taluttivat kolmatta jotensakin silmiinpistävässä kunnossa olevaa toveriaan, kun iltalehdet ilmaisivat Lontoon yleisölle Kensal Risessä tapahtuneen kammottavan verinäytelmän.

Kävelimme Maida Valeen ja ajoimme sieltä minun asuntooni. Mutta ainoastaan minä menin ylös, molemmat toiset lähtivät Albanyyn, enkä nähnyt Rafflesia neljäänkymmeneenkahdeksaan tuntiin. Hän ei ollut kotonaan, kun kävin häntä aamulla tapaamassa, eikä hän ollut jättänyt mitään kirjelappua minulle. Hänen ilmestyessään takaisin kerrottiin kaikissa lehdissä palstamäärin murhasta; ja mies, joka sen oli tehnyt, oli kaukana Atlantilla, välikannen matkustajana Liverpoolista New-Yorkiin.

"Ei hyödyttänyt järkeillä hänelle", kertoi Raffles; "joko hänen täytyi tunnustaa kaikki tai paeta maasta. Minä puin hänet sentähden uuteen asuun atelierissani ja me matkustimme ensimäisellä junalla Liverpooliin. Mikään ei saanut häntä reipastumaan ja nauttimaan asiasta, kuten minä olisin yrittänyt tehdä hänen sijassaan, ja se oli ehkä parasta. Menin hänen asuntoonsa hävittääkseni hänen paperinsa, ja tiedätkö mitä sain kuulla? Poliisi oli ottanut takavarikkoon hänen paperinsa; vangitsemiskäsky on jo annettu häntä vastaan! Nuo ääliöt luulevat, että akkunaruutu on irrotettu järjestysvallan harhaannuttamiseksi, ja sillä perusteella annettiin vangitsemiskäsky. Eipä ole minun syyni, jos se johtaa johonkin tulokseen."

Ja kaikkien näiden vuosien kuluttua en voi minäkään uskoa, että on minun syyni.

ERÄS VELASQUEZIN TAULU.

"No", sanoi Raffles, "mitä sanot siitä?"

Minä luin ilmotuksen vielä kertaalleen, ennen kuin vastasin. Se oli Daily Telegraphin viimeisellä palstalla ja kuului seuraavasti:

"Kahden tuhannen punnan palkkio. Tämän summan voi ansaita henkilö, joka kykenee ottamaan arkaluontoisen toimen tehdäkseen ja on valmis panemaan itsensä hiukan vaaranalaiseksi. Sähköteitse vastaus: 'Turva, Lontoo'."

"Sen sanon", huomautin minä, "että tämä on kummallisin ilmotus, mitä milloinkaan on painettu."

Raffles hymyili.

"Ei juuri aivan, Bunny, mutta sangen merkillinen, sen tunnustan."

"Ajatteles numeroa!"

"Niin, onhan se kylläkin korkea."

"Ja tehtävä — ja vaara!"

"Niin, sen muoto on suora, se täytyy myöntää. Mutta erikoisinta on se, että hän pyytää vastausta sähköteitse! Henkilössä, joka tuon on keksinyt, ja hänen pelissään on jotakin ihan omaperäistä; yhdellä sanalla hän häätää sen miljoonan, joka vastaa hänen ilmotukseensa joka päivä kun voi hankkia postimerkin. Minun vastaukseni maksoi viisi shillinkiä, ja silloin olin myös maksanut vastauksen itselleni tulevaksi."

"Vai niin, sinä olet ilmottautunut?"

"Niin tietysti", vastasi Raffles. "Minä tarvitsen kaksituhatta puntaa yhtä hyvin kuin toinenkin."

"Panitko oman allekirjotuksesi?"

"Ei, sitä en tehnyt, Bunny. Minä vainuan hommassa jotakin houkuttelevaa ja laitonta, ja sinä tiedät, kuinka varovainen olen. Allekirjotin Glasspool, osoite Hickey, Conduit-katu 78; se on räätälini. Ja kun olin lähettänyt sähkösanoman, menin hänen luoksensa ja kerroin hänelle, mitä hänen oli odotettava. Hän lupasi lähettää vastauksen minulle niin pian kuin se saapuisi. En yhtään ihmettelisi, jos se tulisi juuri tässä!"

Hän oli jo ulkona ennenkuin koputus ulko-ovelle oli heittänyt kaikumasta huoneissa, ja seuraavassa hetkessä hän tuli takaisin avattu sähkösanoma kädessään ja kasvot täynnä uutisia.

"Mitä arvelet?" sanoi hän. "'Turva' on Addenbrooke, asianajaja, ja hän haluaa tavata minut mitä pikimmin!"

"Tunnetko hänet sitten?"

"Ainoastaan maineeltaan. Toivoakseni ei hän tunne minua. Hän on se veitikka, joka sai kuusi viikkoa siitä, että esiintyi kierästi Sutten-Wilmerin oikeusjutussa; kaikki ihmiset ihmettelivät, ettei häntä erotettu asianajajain ammattikunnasta. Sensijaan on hän saanut aimo määrän resuisempia asioita ajaakseen, ja jokainen hankalaan juttuun sotkeutunut veijari menee suoraan Bennet Addenbrooken luo asiallansa. Hän on luullakseni ainoa mies, joka julkeaisi panna lehteen tällaisen ilmotuksen, ja ainoa, joka voisi sen tehdä herättämättä epäluuloja. Se on hänelle luonteenomaista, mutta siitä voit olla varma, että asian pohjalla on jotakin arveluttavaa. On omituinen sattuma, että olin ajatellut pitkän aikaa itse mennä Addenbrooken luo, jos jotakin ikävää tapahtuisi."

"Ja nyt menet hänen luokseen?"

"Suoraan", vastasi Raffles ja harjasi hattuaan, "ja niin teet sinä myöskin."

"Mutta minä tulin hakemaan sinua ulos aamiaiselle."

"Syöt aamiaista kanssani, kun olemme tavanneet tuon miehen. Tule nyt, Bunny; keksimme sinulle nimen matkalla; minun nimeni on Glasspool, älä vain unhota sitä."

Mr. Bennet Addenbrookella oli tilava konttorihuoneusto Wellington-kadulla Strandilla, ja hän oli meidän saapuessamme kaupungilla, mutta vain "pistäytyneenä raatihuoneelle". Jo viiden minuutin kuluttua hän tuli takaisin. Hän oli ripeä, punakka, tarmokas mies, jonka kasvojen ilme oli itseluottavainen, melkein voitonriemuinen. Hänen mustat silmänsä lensivät seljälleen, Rafflesia silmäillessään.

"Mr. — Glasspool?" huudahti asianajaja.

"Niin, se on nimeni", myönsi Raffles kuivasti ja julkeasti.

"Mutta ei lyömäpalloklubissa", huomautti toinen kavalasti. "Hyvä herraseni, olen nähnyt teidän lyövän liian monta porttia alas, antaakseni itseäni johtaa harhaan."

Yhden ainoan silmänräpäyksen näytti Raffles julmistuneelta; sitte hän kohautti olkapäitään ja hymyily muuttui röyhkeäksi naurun hykähdykseksi.

"Vai niin, te olette 'iskenyt' minut vuorostani", sanoi hän. "No niin, eipä tässä luullakseni ole mitään selittämistä. Olen pahemmassa rahapulassa kuin tahdoin omassa nimessäni tunnustaa, siinä koko juttu, ja olen tuon tuhannen punnan palkkion tarpeessa."

"Kahden tuhannen", oikaisi asianajaja. "Ja mies, joka ei mielellään tahdo esiintyä omalla nimellään, on juuri sellainen henkilö, jota haluan, niin että teidän ei siitä asiasta tarvitse olla laisinkaan huolissanne. Asia on kuitenkin aivan yksityistä ja kahdenkeskistä laatua." Hän katsahti terävästi minuun.

"Luonnollisesti", sanoi Raffles. "Mutta siinähän puhuttiin jotakin vaaranalaisuudestakin."

"Kyllä, sitä siinä hommassa myös on."

"Siinä tapauksessa on kaiketi kolme päätä parempi kuin kaksi. Sanoin haluavani ansaita nuo tuhannen puntaa; ystäväni tässä haluaisi toisen tuhannen. Olemme molemmat pahassa pinteessä, ja me otamme toimeksemme tuon asian yhteisesti tai emme ollenkaan. Pitääkö teidän tietää hänen nimensä myös? Minä ilmottaisin oikean nimeni, Bunny."

Mr. Addenbrooke rypisti kulmiaan nimikortille, jonka jätin hänelle, sitten hän naputteli sitä kynsillään, ja lopulta muuttui hänen epäröimisensä hämilliseksi hymyilyksi.

"Asian laita on sellainen, että minä itsekin olen hiukan pulassa", tunnusti hän viimein. "Teidän vastauksenne on ensimäinen, minkä olen saanut; ihmiset, joilla on varaa lähettää pitkiä sähkösanomia, eivät lue 'Daily Telegraphin' ilmotuksia; mutta toiselta puolen en ollut juuri valmistautunut siihen, että saisin vastauksen sellaisilta henkilöiltä kuin te olette. Suoraan sanoen ja tarkemmin miettiessäni en ole varma siitä, että te olisitte sopivia minulle — hienojen klubien jäseninä! Käännyn mieluummin sellaisten puoleen… hm… joiden elämä on seikkailemista."

"Me olemme seikkailijoita", sanoi Raffles vakavasti.

"Mutta te kunnioitatte lakia?"

Mustat silmät kiiluivat häijysti.

"Emme ole roistoja ammatiltamme, jos sitä tarkotatte", selitti Raffles ja hymyili. "Mutta me olemme kaltevalla pinnalla, ja voisimme tehdä paljon tuhannesta punnasta, eikö totta, Bunny?"

"Mitä hyvänsä", mutisin minä.

Asianajaja naputteli kirjotuspöytää sormillaan.

"Sanon teille, mitä tahtoisin teidän tekevän. Teillä on vapaus kieltäytyä. Hanke on laitonta, mutta tapahtuu hyvän asian vuoksi; lisäksi se on hiukan vaarallinen, mutta asiatuttavani on valmis maksamaan vaaran. Vieläpä maksaa hän yrityksestäkin, vaikka tämä ei onnistuisi; rahat ovat siten melkein varmasti teidän niin pian kuin olette suostuneet antautumaan vaaraan. Asiatuttavani on Sir Bernard Debenham Broom Hallista, Esheristä."

"Tunnen hänen poikansa", huomautin minä.

Raffles tunsi hänet myöskin, mutta ei sanonut mitään, vaan loi minuun paheksuvan katseen. Bennet Addenbrooke kääntyi minuun.

"Siinä tapauksessa", sanoi hän, "on teillä onni tuntea eräs Lontoon paatuneimpia lurjuksia, juuri ja alkusyy koko tähänkin selkkaukseen. Koska tunnette pojan, niin tunnette kenties isänkin, ainakin maineeltaan, eikä minun siinä tapauksessa tarvitse sanoa teille, että hän on hyvin omituinen mies. Hän asustaa yksinään taideaarteittensa keskessä, joita ei saa milloinkaan ihailla kenenkään muun kuin hänen oma silmänsä. Hänen väitetään omistavan kauneimman yksityisen taidekokoelman koko Etelä-Englannissa, vaikka sitä ei kukaan pääsekään arvostelemaan. Taulut, viulut ja huonekalut ovat hänen kiihkonsa, ja hän on epäilemättä hyvin oikullinen. Eikä kukaan voi kieltää, että hän on osottanut suurta oikullisuutta poikansa kohtelemisessa. Vuosikausia on sir Bernard maksanut hänen velkansa, mutta äskettäin hän kieltäytyi ei ainoastaan — ilman vähintäkään valmistelua — tätä tekemästä, vaan lakkautti nuoren miehen elatuksen kerrassaan: Niin, kerron teille, mitä on tapahtunut; mutta ensin täytyy teidän tietää — tai ehkä muistatte sen? — että minä esiinnyin nuoren Debenhamin puolustajana eräässä pikku oikeusjutussa, joka hänelle sattui pari vuotta sitten. Autoin hänet pinteestä, ja sir Bernard maksoi runsaasti ja puhtaassa rahassa. En ollut sen jälkeen nähnyt vilaustakaan kumpaisestakaan ennen kuin eräänä päivänä viime viikolla."

Asianajaja veti tuolinsa lähemmäksi meitä ja kumartui eteenpäin kädet polvien varassa.

"Viime viikon tiistaina sain sähkösanoman sir Bernardilta; minun piti heti saapua hänen luokseen. Hän odotti minua pihalla; sanaakaan hiiskumatta vei hän minut taulukokoelmaansa, joka oli suljettu ja pimeä, työnsi auki yhden akkunaluukun ja muitta mutkitta osotti minulle erästä tyhjää taulunkehystä. Kesti kauvan ennen kuin sain sanaakaan selitykseksi. Viimein kertoi hän minulle, että tuo kehys oli sisältänyt erään harvinaisimpia ja kallisarvoisimpia maalauksia Englannissa — koko maailmassa — suuren Velesquezin omaa tekoa. Olen hankkinut tietoja asiasta", sanoi asianajaja, "ja se näyttää olevan kirjaimellisesti totta: taulu on infantinna Maria Teresan muotokuva ja sen väitetään olevan taiteilijan ihmeellisimpiä tuotteita, josta ainoastaan muuan paavin muotokuva Roomassa vie voiton — niin sanottiin minulle Kansallismuseossa, missä taulun historia tyyten tunnettiin. Sanoivat, että taulu on suorastaan mahdoton rahassa arvioida. Ja nuori Debenham on myynyt sen viidestätuhannesta punnasta!"

"Hitto!" virkahti Raffles.

Minä kysyin, kuka sen oli ostanut.

"Eräs Queenslannin edusmies nimeltä Craggs — John Montagu Craggs, australialaisen lainlaatijakunnan jäsen, esitelläkseni hänet täydellisesti! Viime viikon tiistaina emme tienneet hänestä mitään, emme edes olleet siitä varmat, että nuori Debenham oli varastanut taulun. Mutta hän oli matkustanut kotiaan maanantai-iltana pyytämään rahaa, saaden epäävän vastauksen, ja oli aivan selvää, että hän oli auttanut itseään sillä tavalla; hän oli uhannut kostaa, ja tämä oli kosto. Kun minä etsin hänet kaupungissa käsiini tiistai-yönä, tunnusti hän sen mitä uppiniskaisimmalla hävyttömyydellä. Mutta hän ei tahtonut ilmaista ostajaa, ja hänen etsimiseensä meni loppu viikkoa. Minä onnistuin viimein, ja sittemmin on ollut tavatonta säihkinää edes ja takaisin Esherin ja Métropole-hotellin välillä, jossa queenslantilainen asuu, toisinaan kaksikin kertaa päivässä; uhkaukset, tarjoukset, rukoukset, mikään ei ole vähääkään auttanut!"

"Mutta asiahan on mitä yksinkertaisin", huomautti Raffles. "Myynti oli laiton; te voitte maksaa hänelle rahat takaisin ja pakottaa hänet luopumaan taulusta."

"Luonnollisesti, mutta emme ilman oikeudenkäyntiä ja julkista häväistysjuttua, ja siihen kieltäytyy asiatuttavani joutumasta. Hän menettää mieluummin taulunsa, kuin lukee jutun sanomalehdistä; hän on tehnyt poikansa perinnöttömäksi, mutta hän ei tahdo häntä tehdä kunniattomaksi. Mutta taulun hän tahtoo takaisin joko rehellisellä tai epärehellisellä tavalla. Hän antaa minulle avoimen valtuuden, ja uskon totisesti, että hän antaisi minulle avoimen maksu-osotuksenkin, jos sellaista, pyytäisin. Hän tarjosi sellaista queenslantilaiselle, mutta Craggs siekailematta repi sen palasiksi; toinen ukko on yhtä itsepintainen kuin toinenkin, ja minä olen pinteessä heidän välillään enkä tiedä mitä tehdä."

"Ja niin panitte ilmotuksen lehteen?" sanoi Raffles kuivakiskoisimmalla sävyllä, mitä hän vielä oli koko keskustelun aikana käyttänyt.

"Niin, sen tein, viimeisenä pelastuskeinona."

"Ja te tahdotte, että me varastaisimme tuon taulun?"

Hän lausui tämän jyhkeällä äänenpainolla; asianajaja punastui hiusmartoa myöten.

"Tiesin, että te ette olleet niitä oikeita", murisi hän. "En ole koskaan luottanut teidän asemassanne oleviin herrasmiehiin. Mutta eihän se ole varastamista", huudahti hän kiivaasti, "sehän on varastetun tavaran takaisin hankkimista. Sitäpaitsi sir Bernard maksaa hänelle tuon viisituhatta niinpian kun saa taulunsa takaisin, ja saattepa nähdä, että Craggs on yhtä haluton saattamaan asiaa julkiseksi, kuin itse sir Bernardkin. Ei, ei, se on seikkailu, jos niin sanotte — mutta varkautta se ei ole."

"Te itse puhuitte laista", mutisi Raffles.

"Ja vaarasta", lisäsin minä.

"Siitä maksamme", sanoi hän.

"Mutta ette riittävästi", vastasi Raffles ja pudisti päätään. "Hyvä herraseni, ajatelkaa, mitä se meille merkitsee. Puhutte klubeistamme; meitä ei ainoastaan häädettäisi näistä, vaan myöskin suljettaisi meidät tyrmään kuin tavalliset varkaat. Me olemme tosin ahtaalla, mutta siitä hinnasta emme myy itseämme. Lisätkää toinen verta tarjoukseenne, niin minä puolestani ryhdyn siihen."

Addenbrooke epäröitsi.

"Luuletteko, että voisitte suorittaa sen?"

"Voisimme yrittää."

"Mutta teillä ei ole…"

"Kokemusta? Eipä juuri."

"Ja te todellakin panisitte itsenne vaaranalaiseksi neljästätuhannesta punnasta?"

Raffles katsoi minuun. Minä nyökkäsin.

"Kyllä, me ryhdymme hommaan", sanoi hän, "ja välitämme siitä vähät, että peli on epätasainen."

"Summa on suurempi kuin voin pyytää asiatuttavaani maksamaan", väitti
Addenbrooke päättävällä äänellä.

"Silloin on myöskin vaara liian suuri meille."

"Puhutteko vakavassa mielessä?"

"Kyllä, totta totisesti."

"Sanokaamme kolmetuhatta, jos onnistutte."

"Neljä on hintamme, mr. Addenbrooke."

"Siinä tapauksessa kai ei mitään, jos epäonnistutte?"

"Ei mitään tai kaksin verroin!" huudahti Raffles.

"Niin veikataan pelissä."

Addenbrooke avasi suunsa, nousi puolittain, istuutui takaisin tuolilleen ja katseli Rafflesia kauvan ja tutkivasti — ei kertaakaan minua.

"Minä tunnen teidän pelinne", puheli hän miettivästä "Menen lyömäpalloklubin radalle, kun tarvitsen tunnin todellisen levon, ja olen nähnyt teidän pelaavan monta monituista kertaa — niin, ja lyövän alas veräjiä tavalla, jota toinen ei voi Englannissa jäljitellä. En milloinkaan unohda viime kilpailua herrasmiesten ja ammatti-urheilijain välillä; minä olin katselijana. Te hallitsitte kaikkia temppuja… kaikkia. Olen taipuisa uskomaan, että jos joku voisi voittaa tuon kirotun australialaisen, niin… kyllä, minä uskon, lempo soikoon, että te olette oikea mies siihen!"

Sopimus tehtiin lopullisesti Cafe Royalissa, missä Bennet Addenbrooke itsepintaisesti vaati saada tarjota oivan aamiaisen. Muistan vieläkin, että hän tyhjensi samppanjalasinsa ankaraan jännitykseen joutuneen miehen hermostuneella kiihkolla, ja luulenpa tukeneeni häntä seuraamalla hänen esimerkkiään. Mutta Raffles, joka oli aina esikuvaksi kelpaava tuollaisissa tapauksissa, oli tavallista pidättyvämpikin eikä juuri näyttänyt mitään seurustelulahjojaan. Tuntuu kuin näkisin hänet yhä vielä silmät lautaseen luotuina — ajatuksiin vaipuneena. Näen asianajajan tarkastelevan vuoroin häntä ja vuoroin minua levottomuudella, jota parhaani mukaan koetin rauhallisin katsein tyynnyttää. Viimein pyysi Raffles hajamielisyyttään anteeksi, tilasi aikataulun ja ilmotti aikovansa matkustaa Esheriin 3,2 junalla.

"Teidän täytyy suoda minulle anteeksi, mr. Addenbrooke", puheli hän, "mutta minulla on oma aatokseni, ja toistaiseksi tahtoisin pitää sen omana tietonani. Se kenties vain johtaa hunningolle, niin että mieluummin en hiisku sanaakaan siitä teille kumpaisellekaan. Mutta sir Bernardin kanssa täytyy minun saada puhella; kirjottaisitteko siis häntä varten muutaman sanan käyntikortillenne? Jos haluatte, niin voitte tietysti tulla mukaan ja kuulla mitä sanon, mutta en ymmärrä mitä se hyödyttäisi."

Ja tavallisuuden mukaan sai Raffles tahtonsa tapahtumaan, vaikka Bennet Addenbrooke näytti hiukan harmistuneelta hänen poistuttuaan ja minä itsekin melkoisessa määrässä yhdyin hänen tyytymättömyyteensä. Saatoin hänelle ainoastaan sanoa, että Rafflesin luonteeseen kuului omapäisyys ja salamyhkäisyys, mutta ettei yksikään tuntemani mies ollut puoleksikaan niin uskalias ja päättäväinen kuin hän. Vakuutin omasta puolestani ehdottomasti luottavani häneen ja aina antavani hänen kulkea omia teitään. Enempää en uskaltanut sanoa hälventääkseni sitä epäilevää mielialaa, jossa tiesin asianajajan seurueesta poistuvan.

En nähnyt Rafflesia koko päivänä, mutta sain sähkösanoman, ollessani pukeutumassa päivälliselle.

Se oli lähetetty Waterloon lennätinkonttorista 6,42.

Raffles oli siis palannut kaupunkiin; tuttavuutemme aikaisemmalla kaudella olisin heti etsinyt hänet käsiini, mutta nyt olin ymmärtäväisempi. Hänen sähkösanomansa merkitsi, ettei hän tahtonut tavata minua sinä päivänä; tapaisin hänet kyllä ajoissa, kun hän minua tarvitsisi. Ja me todellakin kohtasimme toisemme kello yhden seuduissa seuraavana päivänä. Seisoin akkunassani ja vaaniskelin häntä Mount-kadulta, kun hän tuli huimaa vauhtia vuokra-ajurilla ja hyppäsi katukäytävälle virkkamatta sanaakaan kyyditsi jälleen. Tapasin hänet seuraavassa hetkessä nostolaitoksen ovella, ja hän melkein työnsi minut edellään huoneeseeni.

"Viisi minuuttia, Bunny!" huudahti hän. "Ei rahtuakaan enempää!"

Ja hän kiepautti takin yltään, ennen kuin heittäytyi lähimmälle tuolille.

"Olen hyvässä vauhdissa", läähätti hän, "ja uurastaa olen saanutkin. Ei sanaakaan ennen kuin olen sinulle kertonut kaiken mitä olen tehnyt. Tein sotasuunnitelmani eilisen aamiaisen aikana. Ensinnäkin täytyi päästä Craggsin puheille; mutta sellaista taloa kuin Metropolea ei voi rynnäköllä vallata; sinne on mairittelulla pyrittävä. Ongelma n:o 1, kuinka saa tavatuksi tuon miehen? Ainoastaan veruke kelpaa — sen täytyy koskea tuota lemmon taulua, jotta saisin nähdä, missä hän säilyttää sitä j.n.e. No, enhän voinut mennä pyytämään sitä nähdäkseni pelkästä uteliaisuudesta, enkä myöskään tekeytyä tuon toisen ukon uudeksi asiamieheksi, ja tämän kaiken pohtiminen se pani minut sellaiseksi jöröpääksi aamiaisen aikana. Mutta olin keksinyt keinon ennen kuin nousimme pöydästä. Jos vain voisin saada käsiini jäljennöksen tuosta taulusta, niin sopisi minun pyytää päästä vertaamaan sitä alkuperäiseen. Matkustin sentähden Esheriin kuulustamaan oliko mitään jäljennöstä olemassa, ja vietin Broom Hallissa puolitoista tuntia eilen ehtoopäivällä. Siellä ei ollut jäljennöstä, mutta niitä täytyy olla olemassa, sillä sir Bernard itse on antanut luvan kahden sellaisen valmistamiseen, sen jälkeen kun taulu hänen haltuunsa joutui. Hän haki käsiinsä maalarien osoitteet, ja lopun iltaa käytin maalarien itsensä etsimiseen. Mutta he olivat laatineet jäljennöksensä tilauksesta. Toinen oli lähetetty ulkomaille, ja toista vielä paraillani etsin."

"Siis et ole tavannut Craggsia vielä?"

"Kyllä, sekä tavannut, että tullut hyväksi ystäväksi hänen kanssaan, ja hän on, jos mahdollista, hupaisempi kekkuli noista kahdesta; mutta sinun pitäisi tutustua heihin molempiin. Tein päätökseni tänä aamuna, kapusin hänen luokseen ja valehtelin kuin hevonen juoksee, ja olipa hyvä, että niin tein, sillä tuo vanha veijari matkustaa höyrylaivalla huomenna Australiaan. Kerroin hänelle, että muuan mies kauppasi minulle jäljennöstä kuuluisasta Velasquezin infantinna Maria Teresasta, että olin matkustanut taulun luulotellun omistajan luo ja saanut kuulla hänen myyneen sen mr. Craggsille. Sinun olisi pitänyt nähdä hänen kasvojensa ilme, kun puhuin siitä! Hän irvisti koko ilkeällä naamallaan. Tunnustiko vanha sir Debenham, että taulu oli myyty? sanoi hän, ja kun vastasin myöntävästi, nauraa hykähteli hän viisi minuuttia itsekseen. Hän oli niin ihastuksissaan, että teki juuri mitä olin toivonut: hän näytti minulle tuon suuren taulun — onneksi se ei ole iso —, ja kotelonkin, jossa hän sitä säilyttää. Se on rautainen laatikko, jossa hän on kuljettanut tänne Brisbanessa olevain maa-alueittensa kartat, ja hän vannoo, ettei kukaan osaisi epäillä sitä jonkun vanhan mestarin maalauksen talletuspaikaksi. Mutta hän on panettanut siihen uuden patenttilukon, ja minun onnistui saada avaimesta jäljennös hänen tirkistellessään tauluansa. Minulla oli vahapalanen kourassani, ja valmistan avaimen tänään ehtoopäivällä."

Raffles katsoi kelloaan, hyppäsi seisaalleen ja sanoi viipyneensä luonani minuutin liiaksi.

"Nytpä muistan", lisäsi hän, "sinä syöt päivällistä hänen seurassaan tänä iltana Metropolessa."

"Minäkö?"

"Niin; älä näytä noin peljästyneeltä. Meidät on kutsuttu molemmat — vannoin, että sinun täytyi syödä päivällistä kanssani. Vastasin myöntävästi meidän kumpaisenkin puolesta, mutta minä en tule."

Hän suuntasi kirkkaat silmänsä minuun, ja ne välkkyivät veitikkamaisesti ja tarkoittavasti. Pyysin häntä kaikin mokomin sanomaan mitä hänellä oli mielessä.

"Sinä syöt päivällistä hänen yksityissalissaan", selitti Raffles; "se on hänen makuuhuoneensa vieressä. Sinun täytyy toimittaa niin, että hän istuu paikallaan niin kauvan kuin mahdollista, Bunny, ja jaarittelee koko ajan."

Silmänräpäyksessä käsitin hänen suunnitelmansa.

"Sinä aijot kehveltää taulun sill'aikaa kun me istumme päivällisellä?"

"Niin."

"Mutta jos hän kuulee sinut?"

"Eikä kuule."

Minä ihan vapisin sitä vain ajatellessanikin.

"Jos kuulee", sanoi Raffles, "niin siitä tulee vain käsirysy, siinä kaikki. Revolverit eivät sovi Metropolessa, mutta otan kuitenkin mukaani puolustusvälineitä."

"Sehän on hirveätä!" huudahdin minä. "Istua siinä puhelemassa vento vieraan ihmisen kanssa samalla kun tietää sinun työskentelevän viereisesssä huoneessa!"

"Kaksituhatta mieheen", vastasi Raffles tyynesti.

"Luulenpa totisesti, että luovun omasta osuudestani."

"Ei tule kysymykseenkään, Bunny. Minä tunnen sinut paremmin kun sinä tunnet itsesi."

Hän veti päällystakin ylleen ja painoi hatun päähänsä.

"Mihin aikaan pitää minun olla siellä?" kysyin ähkäisten.

"Neljännestä vailla kahdeksan. Minulta tulee sähkösanoma, että olen estetty saapumasta. Hän on vallan kauhea lörpöttelijä, eikä sinulle käy ollenkaan vaikeaksi hoidella ruokarattoa, mutta varo kaikin mokomin, ettei hän johdu ajattelemaan taulua. Jos hän tarjoutuu näyttämään sitä sinulle, niin sano, että sinun täytyy lähteä. Hän sulki varmaan laatikon ehtoopäivällä, eikä ole laisinkaan syytä avata sitä enää tässä maan-osassa."

"Missä tapaan sinut, kun olen lähtenyt?"

"Olen Esherissä. Toivon ehtiväni 9,55 junaan."

"Mutta tapaan kai sinut vielä kerran ehtoopäivällä?" huudahdin levottomana, sillä hänen kätensä oli jo ovenrivassa. "En ole vielä saanut puoleksikaan riittävää ohjausta. Tiedän turmelevani kaiken!"

"Et suinkaan", arveli hän, "mutta minä turmelen, jos haaskaan vielä aikaa. Minulla on koko joukko järjestämisiä ja juoksemisia vielä. Et tapaa minua kotoa. Miksi et matkustaisikin Esheriin itse viimeisellä junalla? Oivallista — tuot viimeiset uutiset! Sanon Debenhamille, että hän odottaa sinua; hän antaa meille kummallekin vuoteen. Pahuus vieköön, hän ei tiedä kuinka meitä kohtelisikaan, jos saapi taulunsa takaisin."

"Jos!" voihkasin minä, hänen nyökätessään hyvästiksi, ja hän jätti minut tutisemaan kauhusta, sairaaksi pelosta, mitä säälittävimpään ensi-esiintyjän arkailuun.

Sillä teatteri-osaahan minun piti näytellä. Ellei Raffles epäonnistuisi siinä, missä hänen tapansa ei ollut milloinkaan epäonnistua; ellei liukas ja äänetön Raffles kerrankin olisi kömpelö ja tyhmä, niin ei minulla ollut muuta tekemistä, kuin hymyillä ja hymyillä ja olla roisto. Minä harjottelin tuota hymyilyä puolen ehtoopäivää. Kertailin kuviteltua osaa oletetussa keskustelussa.

Johdatin muistiini kaskuja. Selailin klubissa erästä Queenslantia käsittelevää kirjaa. Ja vihdoin oli kello 7,45, ja minä kumarsin vanhanpuoleiselle kaljupäiselle, korkeaotsaiselle miehelle.

"Vai niin, te olette mr. Rafflesin ystävä?" sanoi hän ja tarkasteli minua melkein törkeästi vaaleilla pienillä silmillään. "Oletteko tavannut hänet? Odotin hänen saapuvan aikaisin; hänen piti näyttää minulle jotakin, mutta häntä ei ole kuulunut."

Ilmeisesti ei siis ollut hänen sähkösanomansakaan saapunut, ja vaikeuteni alkoivat aikaisin. Sanoin, etten ollut tavannut Rafflesia jälkeen kello yhden, ja nautin hartaasti totuuden puhumisesta, kun ei heti tullut valehtelun pakkoa. Meidän vielä keskustellessamme kuului koputusta ovelta: tuotiin viimeinkin sähkösanoma, ja ensin itse luettuansa hän ojensi sen minulle.

"Pakotettu matkustamaan Lontoosta!" murisi hän. "Läheinen sukulainen äkkiä sairastunut. Mitä läheisiä sukulaisia hänellä on?"

Minä en tiennyt ketään ja hätkähdin silmänräpäykseksi valehtelemisen vaaraa; sitte vastasin, etten ollut milloinkaan nähnyt ketään hänen omaistaan, ja tunsin taas voimistuvani totuudenrakkauteni johdosta.

"Luulin teitä ihan likeisiksi ystäviksi?" sanoi hän ja kuvittelin näkeväni epäluuloisuuden välähdyksen hänen kavalissa silmissään.

"Ainoastaan Lontoossa", vastasin minä. "En ole milloinkaan ollut hänen kotonaan maalla."

"No niin", ärähteli hän, "sitä kai ei voi auttaa. En käsitä, miksi hän ei voinut ensin tulla syömään päivällistä. Haluaisinpa nähdä sen kuolinvuoteen, jonka ääreen minä päivällisettä lähtisin — se on mielestäni pohjatonta hulluutta. Niin, meidän täytyy kai syödä ilman häntä, ja hän on ehkä ostanut sian säkissä, mitä hänen päivälliseensä tulee. Tahdotteko olla hyvä ja painaa soittonappulaa? Luultavasti tiedätte, miksi hän ei tullut luokseni? Pahoittelen, etten häntä enää tapaa, hänen itsensä vuoksi. Pidin Rafflesista — hän miellytti minua aika lailla. Hän on tunteeton. Pidän tunteettomista ihmisistä. Niitä olen itsekin. Perhanan röyhkeä äiti taikka täti, toivon että heittää henkensä liikoja aikoja siekailematta."

Yhdistän nämä näytteet hänen puhelustaan, vaikkakin ne tietysti lausuttiin hajallaan, minun vastausteni osuessa sinne ja tänne sekaan. Ne täyttivät ajan päivälliseen asti ja antoivat minulle miehestä käsityksen, jonka sitte todistivat hänen myöhemmät lausuntonsa oikeaksi. Se vaikutus vapautti minut kaikista tunnonvaivoista, joita salakavalan osan näytteleminen hänen vieraanansa ollessani oli minussa herännyt. Hän oli typerän tunteettoman irvistelijän ilkeä perikuva; hän yritteli purevasti arvostella kaikkea ja kaikkia, mutta sai puhelullaan lausutuksi vain tyhmää pöyhkeyttä ja sisua. Alhaissäätyisenä ja mitään kasvatusta saamatta oli hän (oman kertomuksensa mukaan) äkkiä tullut rikkaaksi maan arvon kohoamisen kautta; mutta yhtä ovela oli hän kuin häijykin, ja nauroi pakahtuakseen vähemmän teräväjärkisten keinottelijain onnettomuuksille. Enpä vielä nytkään pysty tuntemaan mitään erityistä katumusta käytöksestäni kunnian-arvoisaa J.M. Craggsia, lainlaatijakunnan jäsentä kohtaan.

Mutta en voi ikinä unohtaa omaa kiusallista asemaani, kuunnellessani toisella korvalla isäntääni ja toisella Rafflesia! Kerran kuulin hänet — vaikka huoneet eivät olleetkaan jaostetut vanhan-aikuisilla luisulaudoituksilla ja vaikka niitä erottava ovi ei ollut ainoastaan suljettu, vaan myöskin peitetty paksulla verholla, niin olisin voinut vannoa, että kuulin hänet kerran. Kaadoin viinipikarini kumoon ja nauroin täyttä kurkkua jollekin isäntäni karkealle sukkeluudelle. Enkä kuullut enää mitään, vaikka heristelinkin korviani. Mutta sittemmin, kun tarjoilija oli lopullisesti poistunut, hyppäsi Craggs itse kauhukseni seisaalleen ja ryntäsi makuuhuoneeseen sanaakaan hiiskumatta. Minä istuin kuin kivettyneenä, kunnes hän palasi.

"Olin kuulevinani jotakin ovea suljettavan", sanoi hän. "Erehdyin varmaan… kuvittelua… polveni ihan herpautuivat. Raffles on kai kertonut, mikä verraton aarre minulla on tuolla sisällä?"

Siinä se taulu nyt tuli; tähän asti olin houkutellut hänet puhumaan pelkästään Queenslannista ja kuinka hän oli kasaillut rikkauksiaan. Koetin saada häntä takaisin samalle tolalle, mutta turhaan. Hänen mieleensä oli johtunut suuri, kehnosti hankittu aarteensa. Sanoin Rafflesin maininneen siitä, ja silloin pääsi hän vauhtiin. Liian paljon viiniä päivällisen kostukkeeksi maistelleen miehen puheliaisuudella hän äityi mieliaineeseensa, ja minä katsoin hänen ohitsensa kelloa. Se oli vasta neljännestä vailla kymmenen.

Säädyllisyyteni esti minua vielä lähtemästä. Siinä siis sain värjötellä (olimme vasta ehtineet portviiniin) ja kuunnella, mikä alkujaan oli yllyttänyt isäntäni kunnianhimoa hankkimaan itselleen kalleutta, jota hän mielihyvällä nimitteli "oikeaksi, täydelliseksi, kolmimastoiseksi, kaksoispotkuriseksi, vaskikeulaiseksi vanhaksi mestariksi"; syynä oli halu päästä voitolle eräästä keräilykiihkon valtaamasta kilpailevasta lainsäätäjästä. Mutta pienikin ote hänen yksinpuhelustaan kävisi ikäväksi; riittää sanoa, että juttu loppui siihen mitä olin pelkäillyt kaiken iltaa.

"Teidän täytyy nähdä se! Viereisessä huoneessa. Tulkaa mukaan."

"Eikö se ole jo sijoitettu matkatavarani joukkoon?" kysyin kiireesti.

"Ainoastaan yksi lukko avattava."

"Älkää millään muotoa vaivatko itseänne!" intoilin minä.

"Vaivatko mitä joutavia! Tulkaa vain!"

Oivalsin äkkiä, että jos tekisin lisää vastaväitteitä, niin johtaisin hänen epäluulonsa itseeni sen keksinnön jälkeen, joka nyt oli edessä. Seurasin häntä sentähden hänen makuuhuoneeseensa ilman enempiä inttelyjä, ja annoin hänen näyttää nurkkaan asetettua rautalaatikkoa; hän oli suunnattoman ylpeä siitä, ja luulin jo, ettei hän milloinkaan herkeisi kerskumasta sen viatonta näköä ja sen patenttilukkoa. Minusta tuntui ijankaikkiselta odotus, ennen kuin hän pisti lukkoon avaimen. Kuului napsahdus, ja valtimoni heitti tykyttämästä.

"Voi hitto!" huudahdin sitte.

Taulu oli paikoillaan karttojen välissä!

"Ajattelinhan, että hämmästyttäisin teitä!" puheli Craggs, vetäessään käärön esille ja kiertäessään sen eteeni auki. "Suuremmoinen, vai mitä? Ei voisi uskoa, että se on maalattu kaksisataakolmekymmentä vuotta takaperin? Mutta se on, lempo soikoon! Johnson saa hiukan nolon naaman, kun näkee tämän; sen jälkeen hän ei toki voi löyhötellä pöyhkeilemässä omista tauluistaan. Tämän arvo on yhtä suuri kuin kaikkien Queenslannin taulujen yhteensä! Sen arvo on viisikymmentätuhatta puntaa, poikaseni — ja minä olen sen saanut viidellä!"

Hän tyrkkäsi minua kylkeen ja näytti aikovan ilmaista yhä lisää luottamuksia. Kasvojeni ilme ehkäisi hänet, ja hän hykerteli käsiään.

"Jos te olette noin typertynyt", hykähteli hän, "niin mikä onkaan taulun teho Johnsoniin? Toivonpa hänen sydäntyvän hirttämään itsensä omien taulujensa kannikkeihin!"

Luoja ties mitä lopulta keksinkään sanoakseni. Ensin sanattomana huojennuksesta, vaikenin nyt aivan toisesta syystä. Uusien mielenliikutusten sekasorto kahlehti kieleni. Raffles oli epäonnistunut! Enkö minä voisi onnistua? Oliko myöhäistä? Eikö ollut mitään keinoa?

"Hyvästi siihen asti", sanoi hän luodessaan viimeisen silmäyksen maalaukseen, ennen kuin kääri sen kokoon, "hyvästi siihen asti kunnes saavumme Brisbaneen."

Voi miten hermostunut olinkaan hänen sulkiessaan laatikon!

"Se oli viimeinen kerta", jatkoi hän, pistäessään avaimet taskuunsa.
"Nyt se joutuu suoraapäätä laivan kassaholviin."

Viimeinen kerta! Jos sittenkin voisin lähettää hänet Australiaan mukanaan ainoastaan kartat rautalaatikossaan! Jos kuitenkin onnistuisin siinä missä Raffles oli vastuksensa tavannut!

Palasimme toiseen huoneeseen. Minulla ei ollut aavistustakaan siitä, kuinka kauvan hän jutteli, tai mistä. Whisky ja soodavesi oli nyt hänen rakkaimpana ajatuksenansa. Minä tuskin enää huuliani kostutin, mutta hän joi runsaasti, ja ennen yhtätoista jätin minä hänet tajuttomaan tilaan. Viimeinen juna lähtisi Esheriin kello 11,50 Waterloon asemalta.

Riensin ajurilla asuntooni. Puolen tunnin kuluttua olin jälleen hotellissa. Menin ylös. Käytävä oli tyhjä; seisoin silmänräpäyksen salin kynnyksellä, kuulin kuorsausta sisältä ja aukaisin oven mr. Craggsin omalla avaimella, jonka olin ottanut häneltä ilman pienintäkään vaikeutta.

Craggs ei liikahtanutkaan; hän makasi pitkin pituuttaan sohvalla syvässä unessa. Mutta ei tarpeeksi syvässä minun mielestäni. Kostutin nenäliinani kloroformissa, jota minulla oli mukanani, ja laskin sen varovasti hänen suulleen. Pari kolme kuorsaavaa hengenvetoa ja mies oli kuin kuollut.

Otin nenäliinani pois, vedin avaimet hänen taskustaan. Vähemmän kuin viiden minuutin kuluttua panin ne takaisin, käärittyäni maalauksen ympärilleni sadetakkini sisään. Join hiukan whiskyä ja soodaa ennenkuin läksin.

Minä ehdin junaan hyvissä ajoin — niin aikaisin, että istuin ja vapisin kymmenen minuuttia ensimäisen luokan tupakkavaunussa, pelkäillen ihan turhia lähtöön asti, jolloin viimeinkin nojauduin taaksepäin ja sytytin; paperossin, Waterloon aseman kaasulyhtyjen hävitessä taaksemme.

Joitakuita herrasmiehiä oli kotimatkalla teatterista. Vielä tänä päivänäkin muistan mitä he puhelivat. He olivat tyytymättömiä näkemäänsä näytelmään, erääseen nykyaikaiseen operettiin, ja muistelivat kaiholla "Mikadon" ja "Geishan" päiviä. Muuan heistä hyräili laulun säveltä, ja he kiistelivät siitä, oliko se "Mikadosta" vai "Teekukasta". Kaikki poistuivat junasta Surbitonissa, ja minä istuin yksin saaliineni muutaman hurmaavan minuutin. Että minun pitikin onnistua siinä missä Raffles epäonnistui! Kaikista seikkailuistamme oli tämä ensimäinen, jossa minä olin näytellyt merkitsevää osaa, ja kaikista oli tämä verrattomasti vähimmän häpeällinen. En tuntenut ollenkaan tunnonvaivoja; olinhan lopultakin ainoastaan varastanut varkaalta. Ja sen olin tehnyt itse, aivan omin päin!

Kuvittelin Rafflesia, hänen hämmästystään, hänen ihastustaan. Hänellä olisi tästälähtein hiukan korkeammat ajatukset minusta. Olimme nyt saaneet kaksituhatta kumpikin — totisesti riittävästi, alottaaksemme uutta kunniallisen miehen elämää — ja kaikki tämä oli minun ansiotani!

Innostunein mielin astuin junasta Esherissä ja otin ainoan ajurin, joka odotteli sillan korvassa. Kuumeellisesti katselin Broom Hallia, jonka alikerta oli valaistu, ja näin eteisen oven avautuvan, kun juoksin ylös rappusia.

"Tiesin tulijan sinuksi", tervehti Raffles iloisesti. "Kaikki on täällä kunnossa. Sinulle on vuode valmiina. Sir Bernard istuu vielä ylhäällä toivottaakseen sinut tervetulleeksi."

Hänen hyvä tuulensa sai minut hiukan ihmettelemään. Mutta minä tunsin hänet nyt; hän oli niitä, jotka näyttävät iloisinta hymyilyään vastoinkäymisen hetkellä. Tunsin hänet jo liian hyvin, antaakseni itseäni pettää.

"Minulla on se", huusin hänen korvaansa. "Minulla on se!"

"Mikä?" kysyi hän ja astahti taaksepäin.

"Taulu!"

"Mitä?"

"Taulu. Hän näytti sitä minulle. Sinun täytyi lähteä ilman sitä, huomasin. Päätinpä siis minä ottaa sen. Ja tässä se on."

"Näytä se", sanoi hän yrmeästi.

Heitin sadeviitan yltäni ja vedin maalauksen esille. Pörröinen vanha herra tuli eteiseen ja katseli silmät seljällään.

"Se näyttää varsin uudelta ollakseen vanhan mestarin tekoa, vai mitä?" virkahti Raffles.

Hänen äänensä oli kummallinen. Saatoin sen käsittää ainoastaan siten, että hänen kävi kateeksi menestykseni.

"Craggs sanoi samaa. Itse tuskin katsoin sitä."

"No niin, katso ainakin nyt — katso tarkoin. Minä lienen savustanut sen paremmin kuin luulinkaan."

"Onko tämä jäljennös?" huudahdin minä.

"Tämä on se jäljennös", vastasi Raffles. "Tätähän jäljennöstä nuuskimassa minä olen myllännyt maat ja taivaat. Tämä on jäljennös, jonka olen savustanut edestä ja takaa, niin että se tehoaisi suuremmoisesti Craggsiin ja tekisi hänet onnelliseksi koko ijäkseen. Ja sen menit sinä varastamaan häneltä!"

En saanut sanaakaan suustani.

"Kuinka menettelitte?" kysyi sir Bernard Debenham.

"Murhasitko hänet?" kysyi Raffles pisteliäästi.

En katsonut häneen; käännyin sir Bernardin puoleen ja kerroin koko jutun, käheästi, kiihottuneena, ja minun oli työläs pysyä jaloillani. Puhuessani tyynnyin, ja lopetin katkeralla äänellä huomauttaen, että toisella kertaa voisi Raffles ilmaista minulle, mitä hän aikoi tehdä.

"Toisella kertaa!" huudahti hän. "Rakas Bunny, niinhän sinä puhut, kuin aikomuksemme olisi tulla murtovarkaiksi koko ijäksemme!"

"Siksi en toivo teidän tulevan", sanoi sir Bernard ja hymyili, "sillä te olette todella hyvin oivallisia nuoria miehiä molemmat. Toivokaamme, että queenslantilainen ystävämme, kuten hän itse sanoi, ei avaa laatikkoa ennen kuin saapuu kotiinsa. Siellä on pankki-osotukseni odottamassa häntä, ja ihmettelisin suuresti, jos hän vielä antaa itsestään kuulua mitään."

Raffles ja minä emme vaihtaneet sanaakaan keskenämme ennen kuin olimme siinä huoneessa, joka oli järjestetty meitä varten. Minulla ei ollut halua edes silloin puhua hänen kanssaan. Mutta hän seurasi minua ja tarttui käteeni.

"Bunny", sanoi hän, "älä ole loukkaantunut, ystäväni! Minulla oli kauhea kiire, enkä tiennyt silloin, ehtisinkö saamaan käsiini sen, kuten aijoin… siinä asian oikea laita. Mutta olipa oikein minulle, että sinä menit ja hävitit parhaimman tempun mitä milloinkaan olen tehnyt. Mitä tekoosi tulee, niin et sitä niinkään pahaksi ota, jos sanon sulle, etten uskonut sinusta niin paljoa. Vast'edes…"

"Älä sano vast'edes!" huudahdin minä. "Minä inhoan koko surkeutta! Minä aijon lopettaa."

"Niin teen minäkin", yhtyi Raffles, "kun olen saanut kokoon sen minkä olen pannut päämääräkseni."

UUSINTA-PELI.

Olin poikennut Piccadillylle eräänä sumuisena iltana seuraavassa marraskuussa, kun syntinen sydämeni seisahtui tuntemattoman käden äkkiä tarttuessa käsivarteeni. Ajattelin — sillä niin aina ajattelin —, että välttämätön viimeinen hetkeni oli vihdoinkin tullut. Mutta Raffles siinä vain seisoi hymyillen minulle sumusta.

"Hyvä sattuma!" sanoi hän. "Olenkin etsinyt sinua klubista."

"Olin juuri matkalla sinne", vastasin minä ja koetin salata peljästystäni. Mutta se ei onnistunut, sen näin hänen leveästä hymystään ja merkitsevästä päänpudistuksestaan.

"Tule mieluummin kanssani kotiin", hän kehoitti.

"Minulla on jotakin hupaista kerrottavaa sinulle."

Koetin tehdä verukkeita, sillä hänen äänensä ilmaisi mitä tuo hupaisa merkitsi, ja sitä oli minun onnistunut vastustaa useampia kuukausia. Mutta en voi muuta kuin; uudistaa sen, mitä olen ennen sanonut, ettei minulle ole muita vastustamattomia ihmisiä maailmassa kuin Raffles, kun hän on oikein vauhdissaan. Että me molemmat olimme olleet erillämme kaikista rikollisista yrityksistä siitä asti kuin teimme tuon pikku palveluksen sir Bernard Debenhamille — ettei pitkään aikaan ollut ilmestynyt tilaisuutta tuolle etevälle älylle suorittaa mitään suurtöitä sillä alalla, se oli kieltämättä ainoa perussyy siihen, etten minä koko tuttavuutemme aikana ollut nauttinut niin pitkää rehellisyyden jaksoa. Tietysti kieltäisin sen, jos voisin, mutta se teeskentely kumoutuisi jo sillä kertomuksella, jota nyt olen alottamassa. Koetin, kuten sanottu, päästä tekosyyllä. Mutta hän otti käsivarteni kainaloonsa, huolimattomasti, ylimielisesti naurahtaen. Minun vielä jatkaessani vastaväittelyäni olimme saapuneet hänen portaittensa eteen Albanylle.

Hänen liesivalkeansa oli palanut loppuun. Hän kohenteli sitä ja lisäsi puita, sitte sytytti hän kaasun. Minä puolestani seisoin nyreissäni päällystakki yllä, kunnes hän riisui sen hartioiltani.

"Mikä houkkio sinä oletkaan!" sanoi Raffles leikillisesti. "Voisi
todella uskoa, että olen esittänyt sinulle murtovarkautta tänä iltana!
Ei, se ei ole asiana, Bunny; istuuduhan tuohon nojatuoliin, sytytä
Sullivan ja ole aivan rauhallinen."

Hän pidätti tulitikkua paperossilleni ja asetti whiskyä ja soodavettä esille. Sitte hän meni eteiseen ja juuri kun aloin tuntea itseni tyytyväiseksi kuulin salvan työntyvän oven eteen. Minun oli vaikea jäädä istumaan tuolilleni; seuraavassa hetkessä hän laskeutui hajareisin toiselle ja tarkasteli tyytymättömiä kasvojani yli ristiin asetettujen käsivarsiensa.

"Muistatko Milchesteriä, Bunny?"

Hänen äänensä oli yhtä mielistelevä kuin minun oli juro, kun vastasin, että kyllä sen hyvin muistin.

"Pelasimme siellä pikku pelin, jota ei otettu pöytäkirjaan.
Herrasmiehet ja ammattimiehet, muistanethan?"

"En ole unhottanut sitä."

"Niin, herrasmiehet nostivat lopultakin pistemääränsä ylen korkealle — me nimittäin — kun taasen ammattipelaajat hävisivät ihan itse toimittaessaan voiton meidät käsiimme."

"Ikävä heille."

"Ei kaikille. Muistatko sitä miestä, jonka näimme majatalossa? Punakkaa, ylellisen hienoa herrasmiestä, joka oli Lontoon ovelin varas, kuten sinulle mainitsin?"

"Muistan kyllä. Crawshay taisi olla hänen nimensä."

"No niin, sillä nimellä hänet tuomittiin, joten voimme nimittää häntä Crawshayksi. Sinun ei tarvitse tuhlata sääliäsi hänelle, poikaseni; hän karkasi Dartmoorista eilen-illalla."

"Hyvin tehty!"

Raffles hymyili, mutta kohautti samalla kulmiaan, ja olkapäät nousivat perässä.

"Olet aivan oikeassa, se oli todellakin hyvin tehty. Kas kun et ole lukenut sitä lehdistä. Sakealla sumulla pötki Crawshay pakoon ja pääsi livistämään ilman naarmuakaan, vaikka olivat yrittäneet ahkerasti ammuskella häntä. Hän ansaitsee kaikkea ylistelyä, sen myönnän; niin oivallinen mies tarvitsee vapautensa. Mutta Crawshay on enemmänkin kuin oivallinen. He ajoivat häntä takaa kaiken yötä, mutta eivät saaneet kiinni; tuon olisit saanut nähdä aamulehdistä."

Hän kääri auki "Pall Mall'in", joka hänellä oli mukanaan.

"Mutta kuules tätä. Tässä on karkaamisen selostuksessa lisäys, joka antaa vieläkin korkeammat ajatukset hänen kyvystään. Karkuria on seurattu Totnesiin, missä hän näyttää tehneen oikein harvinaisen julkean kolttosen aamulla varhain. Hän kuuluu murtautuneen kirkkoherra A.H. Ellingworthin asuntoon, ja tältä puuttui aamulla pitovaatteet, kun hän tavalliseen aikaan nousi jalkeille. Myöhemmin aamulla löydettiin rangaistusvangin vaatteet huolellisesti asetettuna erääseen piirongin laatikkoon. Crawshay oli sitte jatkanut matkaansa, mutta luullaan, että hänet tuossa erikoisessa puvussaan kyllä vangitaan päivän kuluessa. Mitä sanot siitä, Bunny?"

"Hän on nero", vastasin minä ja kurotin häneltä sanomalehteä.

"Hän on enemmän kuin sitäkin", puheli Raffles, "hän on taiteilija alallaan, ja minä kadehdin häntä. Miksi juuri kirkkoherran? Se on aistikasta — aistikasta! Mutta ei siinä kyllin. Luin juuri äsken klubissa sähkösanomalehtisen, joka kertoi väkivaltaisesta ilkityöstä rautatiellä lähellä Dawlishia. Joku pappi on löydetty tajuttomana ratavallin vierestä. Ystävämme on esiintynyt taas! Sitä ei ollut sähkösanomassa, mutta seikka on aivan selvä; hän on tietenkin iskenyt matkatoverinsa pyörryksiin, vaihtanut vaatteita hänen kanssaan ja heittänyt hänet ulos, ja nyt on hän aivan virkeästi jatkanut matkaansa Lontooseen. Eikö ole suuremmoista? Luulen, että se on lajiansa paras kepponen mitä olen kuullutkaan."

"Mutta miksi tulisi hän Lontooseen?"

Silmänräpäyksessä hävisi innostus Rafflesin kasvoilta; olin ilmeisesti muistuttanut häntä jostakin vanhasta levottomuudesta, jonka hän oli unohtanut epäitsekkäässä ilossaan toisen rikollisen urotyöstä. Hän vilkaisi olkansa yli eteiseen ennen kuin vastasi.

"Luulen", sanoi hän, "että tuo konna on minun jäljilläni."

Ja sen sanoessaan hän oli jälleen oma itsensä — rauhallisesti hymyilevä, paatuneen kylmäverinen, nauttien asemasta ja minun hämmästyksestäni.

"Mutta kuules nyt, mitä tarkotatkaan?" sanoin minä. "Mitä tietää
Crawshay sinusta?"

"Ei paljoa, mutta hän epäilee."

"Mistä syystä?"

"Sen tähden että hän on alallaan melkein yhtä etevä kuin minäkin; sen tähden, että hän ei voinut olla epäilemättä, jos hänellä oli silmät päässä ja aivot niiden takana. Hän näki minut tuona päivänä majatalossa vähän matkaa Milchesteristä ja sittemmin myöskin pallokentällä. Tiedänkin sen, sillä hän kirjotti ja puhui siitä ennen tutkintoa."

"Kirjottiko hän sinulle? Ja siitä et ole minulle milloinkaan maininnut!"

Hän vastasi vanhaan valitusvirteen olkapäitään kohauttaen vanhaan tapaan.

"Mitä olisi se hyödyttänyt, poikaseni? Se olisi vain tehnyt sinut levottomaksi."

"No, mitä kirjotti hän?"

"Kirjotti olevansa pahoillaan siitä, että hänen oli täytynyt joutua tyrmään ennen kuin palasi Lontooseen, sillä hän oli päättänyt käydä tervehtimässä minua; hän toivoi kuitenkin, että se huvi oli vain tuokioksi lykkäytynyt, ja pyysi minua käyttäytymään sillä tavalla, etten itse joutuisi kiinni ennen kuin hän pääsisi vapaalle jalalle. Hän tiesi luonnollisesti, että se Melrose-kaulaketju oli poissa, vaikk'ei hän sitä ollutkaan saanut; ja hän sanoi, että se, joka oli voinut ottaa sen ja jättää hänet pinteeseen, oli juuri hänen makunsa mukainen mies, j.n.e… ja sitte hän teki muutamia esityksiä minulle vastaisuuden varalle, jonka pelkään jo olevan hyvin lähellä! Minua vain kummastuttaa, ettei hänestä vielä ole mitään kuulunut."

Hän vilkaisi taas eteiseen, jonka oli jättänyt pimeäksi, sisäovi yhtä huolellisesti suljettuna kuin ulko-ovikin. Kysyin häneltä mitä hän aikoi tehdä.

"Annan hänen koputtaa — jos hän pääsee niin pitkälle. Portinvartija sanoo hänelle, että olen lähtenyt kaupungista, ja se onkin pian totta, noin tunnin kuluttua."

"Matkustatko tänä iltana?"

"7,15 junalla Liverpool-kadulta. En koskaan puhu paljoa sukulaisistani, Bunny, mutta minulla on mitä herttaisin sisar naimisissa erään maalaispapin kanssa idässä päin. Siellä olen aina tervetullut, ja ne lukevat minulle lakia, saadakseen minut käymään kirkossa. Vahinko, ettet voi nähdä minua siellä sunnuntaina, Bunny. Olen pohtinut monia parhaita suunnitelmiani tuossa pappilassa valmiiksi, enkä tiedä parempaa satamaa myrskyssä. Mutta minun täytyy sulloa matkatamineeni. Ajattelin olevan parasta antaa sinun tietää minne matkustan ja minkä vuoksi, siinä tapauksessa että sinua haluttaisi noudattaa esimerkkiäni."

Hän viskasi paperossinpätkän tuleen, ja nousi seisaalleen ja ojensi jäseniään. Hän seisoi niin kauvan tuossa vähemmän soreassa asennossa, että minun täytyi luoda kummastunut silmäys hänen kasvoihinsa; seuraavassa silmänräpäyksessä oli katseeni kääntynyt hänen tuijotuksensa suuntaan toiselle puolelle huonetta, ja minäkin hypähdin jaloilleni. Kynnyksellä, makuuhuoneen ja salin välisessä oviaukossa seisoi vanttera mies huonosti sopivassa puvussa ja kumarteli meille niin syvään, että hänen pyöreä päänsä näytti litteältä lyhyeksi kerityn tukan levyltä.

Niin hät'hätää kuin vilkaisinkin odottamattomaan ilmestykseen, oli Raffles kuitenkin ehtinyt saada malttinsa takaisin; hän seisoi kädet taskuissa ja hymy huulilla, kun jälleen käänsin katseeni häneen.

"Saanko esitellä sinut, Bunny", sanoi hän, "erinomaiselle virkaveljelle, mr. Reginald Crawshaylle."

Tuo pyöreä pää kohosi pystyyn ja minä näin ryppyisen otsan ja alhaispiirteiset sileiksi ajellut kasvot, jotka useampia numeroja liian pieni irtokaulus oli tukehuttanut purppuranpunaisiksi. Mutta siinä silmänräpäyksessä en tehnyt mitään tajuttuja havaintoja. Olin tehnyt omat johtopäätökset ja kiroten käännyin Rafflesiin.

"Tämä on juoni!" huudahdin. "Taas sinun riivattuja vehkeitäsi. Sinä hankit hänet tänne, ja sitte houkuttelit minut luoksesi. Tarkotuksesi on kai, että käyn kumppaniksenne? Sitä minä en, horna vieköön, tee!"

"Vai niin, vai et?" sanoi Raffles ja kääntyi olkapäitään kohauttaen pois päin.

"Vieläpäs mitä", huudahti Crawshay, "hän ei tiennyt mitään. Hän ei odottanut minua, hän on aivan syytön. Ja te olette hieno ja arvokas herra, sen kyllä tiedän", hän jatkoi kääntyen Rafflesiin, "mutta olette kaikessa tapauksessa samaa sorttia miestä kuin minäkin, siitä olen ylpeä!" Ja hän ojensi hänelle karvaisen kätensä.

"Mitä vastaisin tuohon?" sanoi Raffles ja puristi sitä. "Mutta kaiketi kuulittekin mielipiteeni itsestänne. Minulle on suuri kunnia saada tutustua teihin. Miten hitossa tulitte sisälle?"

"Älkää siitä välittäkö", sanoi Crawshay ja päästeli kaulustaan auki, "puhukaamme mieluummin siitä, kuinka pääsen ulos. Se on, pahuus minut periköön, paljoa parempi!" Hänellä oli sinisenmusta juova häränkaulassaan, jota hän hellävaroen tunnusteli sormillaan. "En tiennyt kuinka kauvan minun täytyisi näytellä hienoa herraa", selitteli hän, "sillä enhän voinut arvata, kuka teillä oli mukana täällä ylhäällä."

"Maistuisiko teille whisky ja sooda?" kysyi Raffles, kun rangaistusvanki oli istuutunut tuolille, jolta olin noussut.

"Ei, otan whiskyä paljaaltaan", vastasi Crawshay, "mutta ensin puhumme asiasta. Niin helpolla ette minusta pääse."

"No, mitä voin tehdä hyväksenne?"

"Sen tiedätte minun tarvitsemattani sitä teille sanoa."

"Sanokaa kuitenkin."

"Livistää, sitä minä kaikkein mieluimmin tahdon; kuinka se käy laatuun, sen jätän teidän huoleksenne. Olemme aseveljiä… vaikka aseestettu en sentään ole tällä kertaa, se ei ole tarpeellista — olette kyllin viisas pysyttelemään erillänne ajattelemattomuuksista. Mutta veljiä olemme, ja te kyllä autatte veljeä matkaan. Sopikaamme siitä asiasta. Saatte itse keksiä jonkun tavan toimittaaksenne minut pois. Jätän kaikki teidän huoleksenne."

Hänen äänensä oli hyväntahtoinen ja aulis; hän kumartui eteenpäin ja veti nappikengät paljaista jaloistaan, jotka ojensi takkavalkeaan päin, vaivalla oikoen varpaitaan.

"Toivon, että hankitte minulle suuremman numeron jalkineet kuin nämä ovat", puheli hän. "Ottaisin mielelläni pikku unen, jos ehdin. Tulin tänne juuri ennen teitä."

"Ja te ette tahdo mainita millä tavoin tulitte sisälle?"

"Mitä se hyödyttäisi? Enhän voi teille opettaa mitään. Siinä kyllin, että tahdon pois. Tahdon pois Lontoosta, pois Englannista, niin, koko Europasta. Siinä kaikki mitä vaadin teiltä, sir. En kysy teiltä, mitä keinoja siinä käytätte. Te tiedätte mistä tulen, sen kuulin teidän sanovan; te tiedätte, mihin aijon, sen sanoin äsken; yksityiskohdat jätän kokonaan teidän määrättäväksenne."

"No niin", sanoi Raffles, "meidän täytyy katsoa, mitä voimme tehdä."

"Niin, se täytyy meidän tehdä", vahvisti Crawshay, nojautuen mukavasti taaksepäin ja alkaen pyöritellä lyhyitä ja paksuja peukaloitansa.

Raffles kääntyi minuun ja iski silmää, mutta hänen otsansa oli rypyissä mietteistä ja piirteet suun ympärillä ilmaisivat samalla kertaa päättäväisyyttä ja kohtaloon alistumista. Ja hän puheli aivan kuin hän ja minä, olisimme olleet yksinämme huoneessa.

"Ymmärrätkö aseman, Bunny? Jos ystävämme 'pannaan häkkiin', käyttääkseni hänen kieltään, niin hän aikoo puhua suunsa puhtaaksi sinusta ja minusta. Hän on kyllin hienotuntoinen ollakseen sanomatta sitä suoraan, mutta asia on aivan selvä ja sitäpaitsi luonnollinenkin. Minä tekisin samoin hänen asemassaan. Ennen olimme me voiton puolella, nyt hän, se on ihan kohtuullista. Meidän täytyy ottaa toimeksemme tämä pula, meillä ei ole tilaisuutta evätä, ja vaikka olisikin, niin ottaisin minä kuitenkin hoitaakseni asian. Ystävämme tuottaa ammatille mitä suurinta kunniaa, hänen on onnistunut paeta Dartmoorista, ja silloin olisi kerrassaan vahinko antaa hänen joutua sinne takaisin. Ja se ei saa tapahtua… ei, jos minä voin keksiä jonkun keinon hänen toimittamisekseen ulkomaille."

"Millä tavalla vain suvaitsette", mutisi Crawshay ummessa silmin. "Minä jätän koko asian teidän haltuunne."

"Mutta sitte täytyy teidän herätä ja puhua meille yhdestä ja toisesta."

"All right, sir, mutta minä olen kovassa unen tarpeessa."

Ja hän nousi silmiään räpytellen.

"Luuletteko, että jälkiänne on seurattu Lontooseen?"

"On varmastikin."

"Ja tänne?"

"Ei tällaisessa sumussa… se olisi liian huonoa onnea."

Raffles astui makuuhuoneeseensa, sytytti siellä kaasun ja palasi heti takaisin.

"Vai niin, te siis tulitte ikkunasta?"

"Niin oikein."

"Olipa hiton nerokasta laskea mikä ikkuna kuului siihen huoneeseen; en voi milloinkaan käsittää, kuinka saitte päässeeksi siitä sisälle keskellä päivää, olipa sumua tai ei. Mutta emme nyt puhu siitä. Ettekö luule kenenkään nähneen teitä?"

"Ei, sitä en usko, sir."

"Toivokaamme, että olette oikeassa. Minä tiedustelen ja pääsen pian selville siitä asiasta. On parasta, että tulet mukaan, Bunny, niin voimme syödessämme puhua asiasta."

Rafflesin katsoessa minuun katsoin minä Crawshayhin, aavistaen rettelöä koituvan, ja se näkyikin hänen kalpeista suuttuneista kasvoistaan, suuriksi remahtaneiden silmien kiilumisesta ja käsien äkillisestä kouristumisesta nyrkkiin.

"Ja mihin minä joudun?" huudahti hän kiroten.

"Te saatte odottaa täällä."

"Ei, se ei käy laatuun", ärjäsi hän ja hyppäsi ovelle, teljeten sen leveällä seljällään. "Niin helposti ette minua petä, senkin veijarit!"

Raffles kohautti olkapäitään ja kääntyi minuun.

"Pahin vika noilla ammattipelaajilla on se", puheli hän, "että eivät käytä järkeään. He näkevät veräjätolpat ja koettavat osata niihin, mutta siinä kaikki mitä he näkevät ja ymmärtävät, ja he luulevat että me olemme samanlaisia kun he itsekin. Eipä ihme, että me viime kerralla annoimme niille takkiin."

"Älä puhu mokomaa pötyä!" sähähti rangaistusvanki. "Sano suoraan!"

"Olette oikeassa", jatkoi Raffles; "puhun niin suoraa kieltä kuin haluatte. Sanotte antautuvanne minun heteisiini, jättävänne asian kokonaan minun hoidettavakseni, ja kuitenkaan ette hituistakaan luota minuun! Minä tiedän mitä tapahtuu, jos epäonnistun. Minä alistun siihen vaaraan. Minä otan tämän asian suorittaakseni. Ja kuitenkin luulette te minun menevän ulos suoraapäätä antamaan teidät ilmi, jotta: te sitte kavaltaisitte minut. Olette typerä, mr. Crawshay, vaikka olettekin karannut Dartmoorista; teidän tulee kuunnella sitä, joka on teitä viisaampi ja totella häntä. Minä pelastan teidät omalla tavallani tai en ollenkaan. Minä menen ja tulen niinkuin tahdon ja kenen kanssa tahdon, teidän sekaantumattanne siihen; pysytte täällä ja piileksitte niin hyvin kuin osaatte, ollen järkevä ja jättäen koko asian minulle. Jos ette sitä tahdo, jos olette kyllin tyhmä epäilemään minua, niin — tuossa on ovi. Menkää tiehenne ja sanokaa mitä tahdotte, ja lempo teidät periköön!"

Crawshay löi reiteensä.

"Sitä voi sanoa suoraksi puheeksi!" huudahti hän. "Kun puhutte tuolla tavoin, niin tiedän millä kannalla asiat ovat. Tahdon uskoa teitä. Kuulen heti, milloin ihmiset puhuvat vilpittömästi, ja te olette rehellinen sielu. Minä en voi sanoa samaa tuosta toisesta nuoresta herrasta, vaikka näinkin hänen työskentelevän teidän kanssanne siellä maalla, mutta jos hän on toverinne, mr. Raffles, niin on kait hänkin rehellinen sielu. Toivon vain, että te ette käy liian kovasydämisesti asiaan käsiksi…"

Ja hän silitteli takkiaan katuvaisin ilmein.

"Minä tahdoin vain heidän vaatteitansa", sanoi hän. "Mutta en elämässäni ole tavannut kahta niin vastahakoista hupeloa…"

"Niin, hyvä on", huomautti Raffles. "Me kyllä autamme teidät sievällä tavalla pinteestä. Jättäkää se vain meidän yksinomaiseksi asiaksemme, ja olkaa aivan rauhallinen."

"Mainiota", tuumi Crawshay. "Minä otan pikku unen, kun olette menneet. Mutta ei mitään väkijuomia — ei, kiitoksia, ei vielä! Jos vain lyöttäydyn pullon pariin, niin olen mennyttä miestä!"

Raffles otti päällystakkinsa, pitkän, kevyen matkatakin, sen muistan, ja hänen vetäessään sitä yllensä torkkui karkulaisemme jo tuolillaan; poistuessamme istui hän mutisten hajanaisia sanoja pimeässä ja paistellen paljaita jalkojaan tulen loimessa.

"Hän ei ole mikään paha ihminen tuo mestarivaras", puheli
Raffles portaissa, "ja oikea nero hän on alallaan, vaikka hänen
menettelytapansa ovatkin hiukan liian yksinkertaisia minun maulleni.
Mutta teknilliset hienoudet eivät ole pääasiana; livistää Dartmoorista
Albanylle neljässäkolmatta tunnissa, se puhuu puolestaan. — Oh, hitto!"

Olimme kohdanneet usmaisella pihalla miehen, ja Raffles otti minua käsivarresta.

"Kuka tuo oli?"

"Viimeinen minkä olisin nyt halunnut nähdä! Toivon hartaasti, ettei hän kuullut minua."

"Mutta kuka hän sitten olikaan?"

"Vanha ystävämme Mackenzie, salapoliisi."

Seisahduin kauhusta.

"Luuletko, että hän on Crawshayn jäljillä?"

"En tiedä. Siitä otan selon."

Ja ennen kuin ehdin tehdä mitään vastaväitteitä oli hän pyöräyttänyt minut takaisin; kun sain puhekykyni jälleen, nauroi hän vain ja kuiskasi, että oli aina turvallisinta olla rohkea.

"Mutta onhan hulluutta…"

"Ei suinkaan. Ole hiljaa! — Tekö siinä, mr. Mackenzie?"

Salapoliisi kääntyi ja tarkasteli meitä terävästi, ja kaasun valaiseman sumun läpi näin minä, että hänen tukkansa oli harmaantunut ohimoilta ja että hänen kasvonsa vielä olivat kalmankalpeat haavasta, joka oli ollut vähällä viedä häneltä hengen.

"Minulla ei ole kunniaa tuntea teitä, hyvät herrat", sanoi hän.

"Toivon, että olette tervehtynyt jälleen", sanoi toverini. "Nimeni on
Raffles, tapasimme toisemme Milchesterissä viime vuonna."

"Vai niin, niinkö onkin asia", huudahti skotlantilainen hämmästyneenä. "Niin, nyt muistan kasvonne, ja teidän myöskin, sir. Niin, se oli ikävä juttu, mutta se päättyi hyvin, ja se on pääasia."

Hän oli taas saanut tavallisen malttinsa. Raffles nipisti minua käsivarresta.

"Niin, se päättyi mainiosti, paitsi teille", sanoi hän. "Mutta nythän on tuo liiton johtaja, tuo Crawshay, karannut? Mitä siitä sanotaan?"

"En ole kuullut mitään lähempää", vastasi skotlantilainen.

"Vai niin", huudahti Raffles, "minä luulin, että olitte taas nuuskimassa hänen jälkiään."

Mackenzie pudisti päätään karmeasti hymyillen ja sanoi hyvästi meille; silloin aukeni näkymätön ikkuna ja heikko vihellys tunkeutui sumun läpi.

"Meidän täytyy tutkia tämä juttu perinpohjin", kuiskasi Raffles. "Ei mikään ole luonnollisempaa kuin että me olemme hiukan uteliaita. Hänen jälkeensä heti!"

Ja me seurasimme salapoliisia sisälle toisen käytävän kautta, joka oli samalla puolella kuin sekin, josta olimme tulleet ulos, vasemmalla, kun menee Piccadillylle päin. Me seurasimme häntä aivan julkisesti ja tapasimme portaiden alapäässä erään taloryhmän portinvartijan. Raffles kysyi häneltä, mitä oli tekeillä.

"Ei mitään, sir", vastasi mies.

"Tyhmyyksiä!" sanoi Raffles. "Tuohan oli Mackenzie, salapoliisi. Minä puhelin juuri hänen kanssaan. Miksi on hän täällä? No, sanokaa pois, ystäväiseni; emme me juoruile, jos teille on annettu käsky olla puhumatta mitään."

Mies näytti hullunkurisen houkutellulta saada tehdä itsensä tärkeäksi; ovi suljettiin ylhäällä, ja hän lankesi kiusaukseen.

"Niin, tällä tavalla on asia", kuiskaili hän. "Ehtoopäivällä tuli tänne eräs herra, joka tahtoi nähdä huoneita, ja minä lähetin hänet konttoriin. Yksi kirjanpitäjistä meni hänen mukaansa ja näytti hänelle tyhjät huoneustot, ja hän kiinnitti enimmin huomiotansa siihen, jossa poliisit nyt ovat. Hän lähetti kirjanpitäjän hakemaan isännöitsijää, sillä hänellä oli puhuttavaa parista asiasta; ja kun he tulivat takaisin, olikin mies poissa. Tuo perh… anteeksi, herra, mutta hän oli aivan tipotiessään!" Portinvartija katseli meihin säihkyvin silmin.

"No?" tiedusti Raffles.

"Niin, sir, he hakivat joka paikasta, ja lopulta arvelivat he, ettei maksanut vaivaa välittää hänestä sen enempää… he luulivat että hän oli heittänyt huoneuston mielestään eikä tahtonut maksaa kirjanpitäjälle hänen vaivoistaan, niin että he sulkivat huoneuston ja menivät tiehensä. Niin, sitten oli hiljaista ja rauhallista, kunnes puoli tuntia sitten vein isännöitsijälle Star'in lisälehden; kymmenen minuuttia sen jälkeen syöksyi hän ulos kirje kädessään ja lähetti minut viemään sitä salapoliisiasemalle ajurilla. Ja siinä kaikki mitä tiedän, sir — ainakaan varmaksi. Nuuskijat ovat tuolla ylhäällä nyt, ja salapoliisi ja isännöitsijä, ja ne uskovat, että mies on jossakin vielä siellä ylhäällä. Ainakin luulen, että he uskovat niin… mutta kuka hän on ja miksi he tahtovat ottaa hänet kiinni, sitä en tiedä."

"Hyvin jännittävää!" sanoi Raffles. "Minä menen ylös kuulustelemaan asiata. Tule, Bunny! Tästä voi tulla hyvin hauskaa!"

"Anteeksi, mr. Raffles, mutta ettehän sano minusta mitään?"

"Ei tule kysymykseenkään, te olette kelpo mies, ja sitä en unohda, jos
tulee rettelöä. — Rettelöä!" kuiskasi hän, kun tulimme ylös eteiseen.
"Siitä näyttää tulevan hyvin epämiellyttävä rettelö sinulle ja minulle,
Bunny!"

"Mitä aijot tehdä?"

"Sitä en tiedä. En ehdi ajatella. Tämä olkoon alkua."

Ja hän koputti suljetulle ovelle; eräs poliisikonstaapeli avasi sen. Raffles meni hänen ohitsensa ylikonstaapelin ilmeellä, ja minä seurasin perässä ennen kuin mies oli ehtinyt selvitä hämmästyksestään. Mackenzie oli ensimäinen, joka nousi ylös, ja hän tervehti meitä näköjään hämmästyneenä.

"Saanko kysyä, mitä herrat tahtovat?" sanoi hän.

"Tahdomme auttaa", sanoi Raffles rohkeasti. "Sen olemme tehneet kerran ennenkin; ystäväni tässä se teiltä otti vastaan sen miehen, joka oli eronnut toisista, ja piti häntä kiinni. Kaikessa tapauksessa kai se antaa hänelle jonkunlaisen oikeuden olla mukana tässä, siltä varalta että tästä koituu jotakin hauskaa? Minä puolestani autoin ainoastaan kantamassa teitä linnaan, mutta vanhan tuttavuuden vuoksi toivon teidän, hyvä herra Mackenzie, antavan meidän olla mukana tässä pikku huvissa. Itse en missään tapauksessa voi jäädä tänne kuin muutamiksi hetkiksi."

"Sitten ette saa nähdä paljoa", murisi salapoliisi, "sillä hän ei ole täällä ylhäällä. Konstaapeli, menkää ja asettukaa portaiden alapäähän älkääkä antako ainoankaan sielun tulla ylös millään ehdolla; nämä herrat voivat ehkä lopultakin auttaa meitä."

"Siinäpä teette ystävällisesti, Mackenzie", huudahti Raffles lämpimästi. "Mutta mitä tämä oikeastaan merkitsee? Kysyin eräältä portinvartijalta, jonka tapasin tuolla alhaalla, mutta sain häneltä ainoastaan sen selville, että joku oli ollut katsomassa näitä huoneita ja sitte hävinnyt jäljettömiin."

"Se on mies, jonka tahdomme saada kiinni", selitti Mackenzie. "Hän on kätkeytynyt jonnekin tähän taloon, ellen erehdy. Asutteko täällä Albanylla, mr. Raffles?"

"Kyllä."

"Onko huoneustonne lähellä tätä?"

"On, toisessa porraskäytävässä täältä."

"Olette luultavasti ollut sisällä koko ehtoopäivän?"

"En koko ehtoopäivää."

"Sitte täytyy minun tarkastaa huoneenne, sir. Olen valmis tarkastamaan jok'ikisen huoneen koko Albanylla! Miehemme näyttää kavunneen ylös katolle, mutta jos hän ei ole jättänyt enempää jälkiä ulkopuolelle kuin sisäpuolellekaan tai emme löydä häntä sieltä ylhäältä, niin täytyy meidän etsiä läpikotaisin kaikki huoneustot."

"Jätän teille avaimeni", sanoi Raffles heti. "Syön ulkona päivällistä, mutta minä jätän ne konstaapelille tuonne alas."

Minä läähätin mykkänä hämmästyksestä. Mitä tarkotti hän tuolla järjettömällä lupauksella? Se oli välinpitämättömyyttä, aiheetonta, se oli samaa kuin itsemurha. Minä nykäisin häntä hihasta teeskentelemättömästi kauhuissani ja suutuksissani, mutta Mackenzie oli pari sanaa kiitokseksi lausuttuaan kääntynyt akkunalaudalle takaisin, ja me menimme kenenkään huomaamatta kaksoisovesta huoneeseen. Täällä oli ikkuna pihalle päin; se oli vielä auki; ja kun me kurkistimme ulos, näköjään ilman sivutarkotusta, rauhotti Raffles minua.

"Ei ole mitään vaaraa, Bunny; tee kuten neuvon sinua, loppu jätä minun huolekseni. Tämä on paha pinnistys, mutta en joudu toivottomaksi. Sinun tehtäväsi on vain iskeytyä kiinni noihin nahjuksiin, etenkin jos he tarkastavat huoneustoani; he eivät saa nuuskia siellä enempää kuin on tarpeellista, ja sitä he eivät teekään, jos sinä olet siellä."

"Mutta minne suuntaat sinä tiesi? Et suinkaan jätä minua liisteriin?"

"Jos sen teen nyt, niin se johtuu siitä, että koetan valtata oikealla hetkellä. Sitäpaitsi on ikkunoita, ja Crawshay ei ole se mies, joka häikäilee vaaraa. Mutta sinun täytyy luottaa minuun, Bunny; sinä olet tuntenut minut kyllin kauvan."

"Ja nyt menet?"

"Minulla ei ole ollenkaan aikaa hukata. Pysy kiinni heissä, poikaseni; mutta mitä teetkin, niin älä anna heidän epäillä sinua."

Hänen kätensä viivähti hetken olallani; ja sitte hän jätti minut seisomaan akkunan viereen ja meni poikki huoneen.

"Nyt täytyy minun mennä", kuulin hänen sanovan, "mutta ystäväni jää tänne, kunnes asia on saatu loppuun, ja minä annan kaasun palaa huoneissani ja luovutan avaimen konstaapelille alhaalla. Onnea hommaan, Mackenzie; soisinpa voivani jäädä."

"Hyvästi, sir", vastasi hajamielinen ääni, "ja paljon kiitoksia."

Mackenzie työskenteli vielä akkunansa luona, ja minä seisoin omani vieressä. Olin sekä kauhun että vihan valtaamana, vaikkakin niin hyvin tunsin Rafflesin ja kaikki hänen lukemattomat keinonsa. Luulin nyt jotensakin tietäväni mitä Raffles yrittäisi jokaisessa sattuvassa tapauksessa; ainakin luulin voivani suunnitella sellaisen viekkaan, julkean juonen, joka olisi hänen tapaistansa. Hän menisi asuntoonsa, varottaisi Crawshayta ja kätkisi hänet johonkin? Ei, "olihan akkunoita". Minkätähden olisi Raffles muutoin mennyt matkoihinsa? Mietin yhtä ja toista — viimeksi ajurinvaunuja. Makuuhuoneen akkunathan olivat kaikki sivukadulle päin; ne eivät olleet perin korkealla; niistä voi mies hyvin hypätä kuomivaunun katolle, niiden vieriessä sivutse, ja puikkia pois aivan poliisin nenän ohi! Ajattelin Rafflesin ajavan noita vaunuja, tuntemattomana yön hämärässä; tuo ajatus juolahti mieleeni, kun hän meni akkunani ohitse ja nosti sadetakkinsa kauluksen ylös matkalla asuntoonsa; se oli vielä mielessäni, kun hän tuli takaisin ja jätti konstaapelille avaimet.

"Olemme hänen jäljillään", virkahti ääni takanani! "Hän on aivan varmaan kiivennyt ylös kattoräystästä myöten, mutta kuinka hän on päässyt sille tästä ikkunasta, sitä en voi käsittää. Aijomme nyt sulkea tämän ja katsoa miltä ullakolla näyttää. On siis kaiketi parasta, että tulette mukaamme, jos haluatte."

Ullakkokerrosta Albanylla käytetään, kuten muuallakin, palvelusväelle; se on rivi pieniä keittiöitä makuuhuoneineen, joita monet käyttävät romuhuoneina — Raffles m.m. Se ullakkohuoneusto, josta nyt oli kysymys, oli tietysti tyhjillään, kuten huoneet alhaallakin, ja se oli onni, sillä me täytimme sen kokonaan, me ja isännöitsijä, joka nyt yhtyi meihin erään toisen vuokralaisen kanssa, tuoden tämän mukanaan Mackenzien teeskentelemättömäksi harmiksi.

"Eikö ole parasta laskea sisälle koko Piccadilly kolmesta shillingistä hengeltä?" sanoi hän. "Tänne, konstaapeli, ryömikää ulos katolle, niin vähenemme edes yhdellä, ja pitäkää patukka valmiina."

Tunkeuduimme pienelle akkunalle, jonka Mackenzien tukeva vartalo täytti, ja toviin emme kuulleet mitään muuta ääntä kuin konstaapelin laahaavat askeleet nokisilla kattotiilillä. Sitte kuului huudahdus.

"Mikä on?" huusi Mackenzie.

"Nuora", kuulimme, "on kiinnitetty kattoräystääseen koukulla."

"Hyvät herrat", puuttui Mackenzie siihen tyytyväisenä, "nyt tiedämme kuinka hän on tullut ylös tuolta alhaalta! Kuinka pitkä on nuora, konstaapeli?"

"Aivan lyhyt, minulla on se."

"Riippuiko se jonkun akkunan kohdalla? Kysykää häneltä!" huusi isännöitsijä. "Hän näkee sen, jos hän kumartuu yli räystään."

Kysymyksen uudisti Mackenzie; hetken vaitiolon jälkeen tuli vastaus:
"Kyllä se oli akkunan kohdalla."

"Kysykää häneltä, kuinka mones akkuna täältä", huusi isännöitsijä innostuneena.

"Kuudes, sanoo hän", vastasi Mackenzie seuraavassa hetkessä ja veti päänsä ja hartiansa sisälle. "Tahtoisin mielelläni tutkia huoneen, johon kuuluu kuudes akkuna täältä."

"Se on mr. Rafflesin", ilmotti isännöitsijä hetken mietittyään.

"Onko varmasti?" huudahti Mackenzie. "Sitten se ei ole ollenkaan vaikeata. Hän on jättänyt avaimensa minulle tuonne alas."

Sanoilla oli mietiskelevä äänenpaino, joka ehti minussa heti ensi hätkähdyksessänikin kuulostamaan pahalta; oli kuin olisi tämä seikka jo herättänyt skotlantilaisessa epäluuloa.

"Missä Raffles on?" kysyi isännöitsijä, kun me kaikki juoksimme portaita alas.

"Hän on mennyt päivällistä syömään", sanoi Mackenzie.

"Minä näin hänen menevän", sanoin minä. Sydämeni sykki rajusti. En uskaltanut hiiskua enempää. Tunkeusin eteenpäin etumaiselle paikalle tuossa pienessä juhlakulkueessa ja olin toinen astumassa Rafflesin kynnyksen, elämäni Rubiconin yli. Samassa pääsi minulta tuskan huudahdus, sillä Mackenzie oli ponnahtanut askeleen taaksepäin ja polkenut minua varpaille; seuraavassa hetkessä näin syyn ja päästin vielä kovemman huudon.

Mies makasi pitkin pituuttaan lieden edessä seljällään, otsassaan pieni haava, josta veri tippui silmille. Ja mies oli Raffles!

"Itsemurha", huomautti Mackenzie tyynesti. "Ei, tässä on hiilihanko — tämä näyttää pikemmin murhalta." Hän laskeutui polvilleen ja pudisti päätään melkein tyytyväisenä. "Mutta ei se sentään ole edes murhakaan", jatkoi hän tyytymättömyyden vivahdus kuivassa, virallisessa äänessään, "se on vain naarmu, ja epäilenpä, onko se kaatanut hänet; mutta, hyvät herrat, täällähän on kloroformin tuoksua!"

Hän nousi ja tähtäsi terävät harmaat silmänsä minuun; omani olivat täynnä kyyneliä, mutta ne kohtasivat hänen katseensa empimättä.

"Luulin teidän sanovan, että olitte nähnyt hänen menevän ulos", sanoi hän ankarasti.

"Näin pitkän sadetakin; luonnollisesti luulin, että hän oli sen alla."

"Ja minä olisin voinut tehdä valani siitä, että sama herra antoi minulle avaimet!"

Se oli konstaapelin surkea ääni taampaa; Mackenzie kääntyi häneen kalpein huulin.

"Voitte ajatella mitä hyvänsä, senkin tollo", marisi hän. "Mikä on numeronne, hutilus? P 34? Kuulettepa vielä tästä, mr. P 34! Jos tuo herra olisi kuollut — sen sijaan, että hän jo heräilee eloon meidän puhuessamme —, niin tiedättekö, mihinkä olisitte silloin tehnyt itsenne syypääksi, te virkapukuinen lampaanpää? Murhaan! Tiedättekö, kenen olette antanut livahtaa pakoon, senkin poropeukalo? Crawshayn — ette enempää ettekä vähempää — hänet, joka on karannut Dartmoorista tänään. Kautta Jumalan, joka on luonut teidät, P 34, jos hän pääsee käsistämme, niin pyyhin teidät poliisiluettelosta!"

Hänen kasvonsa olivat vääntyneet, hänen kätensä olivat nyrkkiin puristuneet — tuo tavallisesti niin tyyni mies oli leimuavan raivon vallassa. Se oli aivan uusi Mackenzie, jota ei vähällä unohda. Seuraavassa silmänräpäyksessä oli hän syössyt ovelle.

— — —

"On vaikeata lyödä itseänsä kalloon", puheli Raffles sitten; "suunnattomasti helpompaa on leikata kurkkunsa poikki. Kloroformi on toista; kun on käyttänyt sitä muille, niin tietää kuinka suuren annoksen uskaltaa itse ottaa. Vai niin, sinä luulit siis todellakin, että minä olin kuollut? Bunny parka! Mutta toivoakseni näki Mackenzie kasvojesi ilmeen?"

"Kyllä, sen hän teki." Mutta minä en tahtonut sanoa, mitä kaikkea
Mackenzien oli täytynyt nähdä.

"No, sepä hyvä. En olisi millään muotoa suonut sen jääneen häneltä näkemättä. Sinun ei tarvitse luulla, että olen tässä tyhmä, poikaseni, sillä minä pelkään tuota miestä. Ja sinä ja minä joko seisomme tai kaadumme yhdessä."

"Ja nyt seisomme tai kaadumme yhdessä myöskin Crawshayn kanssa", sanoin minä surkealla äänellä.

"Siinä ei ole mitään vaaraa!" huudahti Raffles varmasti ja vakuuttavasti. "Crawshay on gentlemanni ja käyttäytyy meitä kohtaan kuten me häntä. Sitäpaitsi olemme kuitit häneen nähden nyt tämän uusinta-pelin jälkeen, enkä usko, että milloinkaan enää antaudumme tekemisiin sellaisten suurpelaajien kanssa kuin hän on."

KEISARIN LAHJA.

I.

Kun Kannibalisaarten kuningas tuotti kuningatar Victorialle tappioita ja eräs europalainen hallitsija antoi sähkölennättimen kiidättää onnittelunsa tuosta urotyöstä, oli suuttumus Englannissa yhtä suuri kuin hämmästyskin, sillä asia ei silloin ollut yhtä tavallinen kuin miksi se perästäpäin on tullut. Mutta sitte kun tuli selville, että eräs erittäin tärkeä lahja seuraisi onnitteluja antaakseen niille pontta, niin johduttiin ajattelemaan, että sekä valkoinen että musta hallitsija olivat kumpainenkin joutuneet päästään pyörälle. Sillä lahja oli helmi, sanomattoman kallisarvoinen, muinoin brittiläisen kalvan irrottama polyneesialaisesta koristeesta ja brittiläisen majesteetin lahjottama hallitsijalle, joka nyt käytti tilaisuutta palauttaakseen sen takaisin alkuperäiselle omistajalleen.

Tapaus olisi ollut aarre sanomalehdille muutamia viikkoja myöhemmin, kuoleutuneimpana vuodenaikana. Mutta nyt kesäkuussakin sukeusi siitä johtavia kiihotuksia, lähetettyjä kirjeitä, huomattavia uutisia, lihavia otsikkoja; Daily Chronicle omisti puoli kirjallisuussivuansa viehättävälle kuvaukselle saarivaltakunnan pääkaupungista, jota Pall Mall pääkirjotuksessaan tahtoi hallituksen maan tasalle hajottamaan. Minä itse harjotin vähätuloista, mutta en aivan lahjatonta kirjailijatointa siihen aikaan, ja päivänkysymys kannusti minut pilarunoon, joka sai lehdessä paremman sijan kuin mikään mitä olin aikaisemmin julkaissut. Olin vuokrannut pois kaupunkilhuoneustoni ja ottanut itselleni halvan asunnon Thames Dittonissa, sanoen syyksi ihanteellisen kiihkoni saada myötäänsä pitää joen näkyvissäni.

"Oivallisia säkeitä, veikkoseni!" sanoi Raffles, joka oli välttämättömästi tahtonut tulla tervehtimään minua, lojuessaan veneessä minun meloessani ja perää pitäessäni. "Kai maksavat sinulle runsaasti näistä?"

"Eivät penniäkään."

"Mitä sanotkaan, Bunny! Ja minä kun luulin, että he maksavat hyvin.
Kärsivällisyyttä vain, niin saat kyllä rahaosotuksen."

"Ei, varmaan en", vakuutin synkästi. "Minä saan tyytyä siihen kunniaan, että näen runoni painettuna, niin kirjotti toimittaja minulle nimenomaan", lisäsin, ja annoin tuolle suosiolliselle herralle lisänimen, joka ei ollut aivan kohtelias.

"Oletko ehkä ennen saanut maksua siitä mitä olet kirjottanut?"

Ei, sitä en ollut milloinkaan aikonut tunnustaa, mutta olin todellakin tehnyt sen, rikos oli tullut ilmi, eikä sitä enää kannattanut salailla. Olin kirjottanut rahan vuoksi, koska todella olin rahan puutteessa; olin riivatun kipeässä pulassa, jos hän välttämättömästi tahtoi tietää sen. Raffles nyökkäsi, kuin olisi hän jo tiennyt sen. Minä latelin valituksiani. Ei ollut helppo tulla toimeen vastaleivottuna kirjailijana ilman vakinaista tointa; minä puolestani pelkäsin, etten kirjottanut kyllin hyvin enkä kyllin huonosti saavuttaakseni onneani. Kärsin säännöllisesti ja hedelmättömästi tyylin etsimisessä. Runoja osasin sepittää, mutta ne eivät kannattaneet. Uutisten keruuseen tai alempaan sanomalehtimiestoimintaan en voinut enkä tahtonut alentua.

Raffles nyökkäsi taas, tällä kertaa hymyillen, ja hymy pysyi hänen silmissään, kun hän kumartui taaksepäin ja katseli minua. Tiesin hänen ajattelevan muita asioita, joihin olin alentunut, ja luulin arvaavani, mitä hän aikoi sanoa. Hän oli sanonut sen niin monta kertaa ennen, ja hän varmaan sanoisi sen vielä uudelleen. Minulla oli vastaukseni valmiina, mutta hän oli varmaan kyllästynyt uudistamaan samoja kysymyksiä minulle. Hän laski silmäluomensa alas, otti uudelleen sanomalehden, jonka oli laskenut kädestään, ja minä ehdin meloa koko Hampton Courtin punaisen muuririvin ohi, ennen kuin hän taas puhui.

"Ja tästä he eivät ole antaneet sinulle mitään! Hyvä Bunnyseni, säkeesi ovat erinomaisia, eivät ainoastaan muodon puolesta, vaan sinä olet myös keskittänyt aiheesi ja sommitellut sen sattuviksi sanoiksi. Olet varmasti antanut minulle selvemmän käsityksen asiasta kuin minulla on ollut ennen. Mutta onko se todellakin viidenkymmenentuhannen punnan arvoinen — yksi ainoa helmi?"

"Sadankymmenen, luullakseni, mutta se ei sopinut runomittaan."

"Satatuhatta puntaa!" sanoi Raffles silmät ummessa. Ja taas olin varma siitä, mitä oli tulossa, mutta vielä kerran erehdyin. "Jos se on niin paljon arvoinen", huudahti hän viimein, "niin siitä ei voisi päästä eroon; se ei ole kuin timantti, jonka voisi jakaa. Mutta pyydän anteeksi, Bunny… unohdin…"

Emmekä me sanoneet sen enempää keisarin lahjasta, sillä ylpeys viihtyy tyhjissä taskuissa hyvin, eikä pahinkaan puute maailmassa olisi voinut houkutella minua siihen ehdotukseen, jonka olin odottanut Rafflesin tekevän. Odotukseni oli ollut puolinainen toive, vaikka en tiennyt sitä ennen kuin nyt. Mutta kumpikaan meistä ei viitannut sen enempää siihen, minkä Raffles tekeytyi unohtaneeksi — minun "luopumiseni", "palautumiseeni hyveeseen", joksi hän oli sitä piloillaan sanonut. Olimme molemmat hiukan vaiteliaita ja häpeillämme, molemmat omiin ajatuksiimme vaipuneina. Emme olleet kuukausiin toisiamme tavanneet, ja kun minä seurasin häntä asemalle tuona sunnuntai-iltana vähää ennen kello yhtätoista, uskoin, että sanoimme toisillemme jäähyväiset vieläkin useammaksi kuukaudeksi.

Mutta sillä välin, kun odotimme junaa, näin noiden kirkkaiden silmien tarkastelevan minua asemalyhdyn alla, ja kohdatessani niiden katseen Raffles pudisti päätään.

"Sinä et näytä reippaalta, Bunny", hän sanoi. "Minä en ole milloinkaan uskonut tätä Thamesin laaksoa terveelliseksi. Sinun pitäisi saada ilmanalan muutosta."

"Soisinpa totisesti, että voisin saada sitä."

"Sinä todella tarvitset merimatkaa."

"Ja talven St. Moritzissa, vai tahdotko mieluummin suositella Cannesia tai Kairoa? Tuo on varsin oivallista, Raffles, mutta sinä unohdat, mitä kerroin sinulle raha-asioistani."

"En unohda mitään. Minä en vain tahtonut loukata sinua. Mutta kuule, merimatka sinun kuitenkin täytyy saada. Minäkin tarvitsen ilmanalan muutosta, ja sinun pitää tulla mukaan vieraanani. Vietämme heinäkuun Välimerellä."

"Sinunhan pitää pelata lyöntipalloa…"

"Palttua lyöntipallolle."

"Niin, jos uskoisin, että puhut vakavasti…"

"Tietysti tarkotan täyttä totta. Tuletko mukaan?"

"Silmänräpäyksessä, — jos sinä matkustat."

Ja minä puristin hänen kättään ja huiskutin kättäni jäähyväisiksi siinä täysin rauhallisessa vakaumuksessa, etten milloinkaan enää kuulisi siitä asiasta puhuttavan. Tuo oli tietenkin vain haihtuva päähänpisto eikä mitään muuta. Aloin pian toivoa, että puhe olisi merkinnyt jotakin enempää; sillä viikolla tulin sellaiseen päätökseen, että olisi parasta, jos voisin jättää Englannin tykkänään. En ansainnut mitään. Töin tuskin sain elää kituutelluksi sillä vuokran lisällä, josta olin kesäkaudeksi vuokrannut pois asuntoni kalustettuna. Sitten odottaisivat minua velkojat jälleen Lontoossa. Oliko mahdollista olla täysin rehellinen? En ollut tehnyt velkoja, kun minulla oli rahaa taskuissani, ja suoranainen epärehellisyys tuntui minusta vähemmän häpeälliseltä kuin se.

Mutta Rafflesista en tietystikään kuullut mitään, viikko kului ja puolet vielä toistakin. Mutta myöhään seuraavana sunnuntai-iltana löysin hänen sähkösanomansa asunnostani, sen jälkeen kun olin turhaan etsinyt häntä kaupungista ja epätoivoissani syönyt päivällistä typötyhjässä klubissa, johon vielä kuuluin.

"Laittaudu lähtemään Waterloo-asemalta Norddeutscher Lloydin pikajunalla", sähkötti hän, "9.25 a.p. maanantaina, tapaat minut 'Uhlanin' kannella Southamptonissa, matkaliput valmiina. Kirjotan pian."

Ja hän kirjotti todellakin hyvin herttaisen kirjeen, mutta ilmaisten suurta levottomuutta minusta, terveydestäni ja toiveistani, oikein liikuttavan kirjeen, kun ajattelee aikaisempaa tuttavuuttamme ja että se nyttemmin oli rikkoutunut. Hän sanoi ottaneensa kaksi hyttipaikkaa Neapeliin, matkustaaksemme Capriin, joka selvästi oli onnekkaan rauhan saari, missä me yhdessä paahtelisimme itseämme auringossa ja "unohtaisimme joksikin aikaa". Se oli viehättävä kirje. En ollut milloinkaan nähnyt Italiaa; hänen etuoikeudekseen koituisi välittää se tuttavuus. Ei ollut suurempaa erehdystä kuin väittää, että se maa oli mahdoton kesällä; Neapelin lahti oli kerrassaan jumalallinen, ja hän kirjotti "keijukaisten kadonneesta maasta", kuin olisi runous hänen tahtomattansa pulppuillut hänen kynästään. Palatakseni maalliseen ja suorasanaiseen, saatoin ehkä katsoa hänen olleen epäisänmaallinen siinä, että valitsi saksalaisen laivan, mutta millään muulla linjalla ei saanut niin paljoa mukavuutta ja kestitystä matkarahallaan. Olipa kirjeessä vihjaus parempaankin syyhyn. Raffles kirjotti, kuten oli sähköttänytkin, Bremenistä, ja minä ymmärsin, että hän oli käyttänyt omakohtaista vaikutusvaltaansa viranomaisiin, saadakseen alennusta matkalipuistamme.

Voipi kuvitella minun iloni ja ihastukseni! Minun onnistui maksaa mitä olin velkaa Thames Dittoniin, kiristää toimittajalta hyvin pieni maksuosotus ja räätäliltäni vielä yksi flanellipuku. Muistan, että vaihdoin viimeisen kultarahani ostaakseni laatikon Sullivan-savukkeita Rafflesille matkatupakaksi. Mutta sydämeni oli yhtä kevyt kuin kukkaronikin maanantai-aamuna, ihanimpana aamuna koko tuona koleana kesänä, kun pikajuna huruutti päiväpaisteisen meren rannalle.

Soutuvene odotti matkustajia Southamptonissa. Raffles ei ollut vastassa, enkä minä hakenutkaan häntä silmiini ennen kuin lähenisimme laivaa. Ja silloin etsin häntä turhaan. Hänen kasvonsa eivät olleet niiden monien seassa, jotka kurottausivat laivan laidan yli, eikä hänen kätensä niiden harvojen seassa, jotka huiskuttivat nenäliinojansa ystävilleen. Kiipesin kannelle äkillisen levottomuuden valtaamana. Minulla ei ollut matkalippua eikä rahaa millä sen ostaa. En tiennyt edes hyttini numeroa. Minulla oli sydän kurkussa, kun pysäytin erään tarjoilijan ja kysyin oliko mr. Raffles laivalla. Jumalan kiitos, hän oli! Mutta missä? Sitä ei mies tiennyt, ja minun täytyi mennä omin päin hakemaan häntä. Mutta en nähnyt hänestä vilahdustakaan kävelykannella enkä salongissa; tupakkahuone oli tyhjä, paitsi erästä pientä saksalaista, jonka punaiset viikset olivat harjatut ylös aina silmien kohdalle; eikä Raffles ollut omassa hytissäänkään, jonka etsin epätoivoissani, mutta jossa kuitenkin hänen nimensä matkatavarain kyljessä lohdutti minua. Mutta miksi hän itse pysytteli poissa näkyvistä, sitä en voinut käsittää, ja ainoastaan kamalia selityksiä voin ajatella.

"Ahaa, siinähän oletkin! Olen etsinyt sinua joka sopesta!"

Huolimatta painetusta kiellosta olin kavunnut komentosillalle, viimeisenä pelastuskeinona, ja siellä istui todellakin A.J. Raffles kumartuneena erään päällystön pitkän lepotuolin yli, jossa istui nuori valkopukuinen tyttö, hento, kalpea-ihoinen, tummatukkainen, hyvin kaunis-silmäinen tyttö. Niin paljon ehdin huomata hänen noustessaan ja käännähtäessään päin; sen jälkeen en voinut muuta ajatella kuin pikku irvistystä, joka vilahti hänen hyvin näytellyn hämmästyksensä purkauksen edellä.

"Mitä ihmettä — Bunny?" huudahti Raffles.

"Mistä sinä tulet?"

Minä änkytin jotakin, hänen puristaessaan kättäni.

"Tuletko matkalle sinäkin? Neapeliin myös! No, mutta sepä merkillinen sattuma… Miss Werner, saanko esitellä hänet teille?"

Ja sen hän tekikin aivan empimättä, ja kertoi minun olevan hänen vanha koulutoverinsa, jota hän ei ollut nähnyt moneen kuukauteen, monin omavaltaisin laatusanoin ja tarpeettomin yksityiskohdin, jotka heti herättivät nolostumista, epäluuloa ja uhmaa minussa. Tunsin häpeäväni meidän molempain puolesta, ja se kiusasi minua. Menetin kokonaan malttini enkä koettanutkaan saada sitä takaisin, selvitäkseni hämmennyksestäni. En voinut muuta kuin jupista sanoja, joita Raffles pani kielelleni, ja sen tein varmasti hyvin yrmeällä äänellä.

"Vai niin, sinä näit nimeni matkustajaluettelossa ja tulit etsimään minua? Sinä kunnon vanha Bunny! Mutta kuules, etkö haluaisi osalliseksi hyttiini? Minulla on oikein erinomainen kansihytti, mutta eivät luvanneet minun saavan pitää sitä yksin. Meidän täytyy järjestää se asia, ennen kuin ehtivät työntää sinne jonkun tuntemattoman. Meidän täytyy joka tapauksessa lähteä täältä."

Sillä perämies oli tullut ohjaushyttiin ja meidän jutellessamme oli luotsi ottanut komentosillan haltuunsa. Alas mennessämme lähtivät soutuveneet liikkeelle liehuvin nenäliinoin ja jäähyväisten kaikuessa, ja kumartaessamme neiti Wernerille kävelykannella, kuului syviä pitkäveteisiä huokauksia altamme, ja matkamme oli alkanut.

Se ei alkanut hauskasti Rafflesin ja minun kesken. Kannella hän oli peittänyt visapäisen hämmästykseni väkinäisellä iloisuudella; hytissä hän äityi suorasukaiseksi.

"Senkin ääliö", sähisi hän. "Nyt olet jättänyt minut taas pinteeseen!"

"Millä tavoin olen minä jättänyt sinut pinteeseen?"

En ollut huomaavinani hänen viime sanoihinsa liittynyttä loukkausta.

"Millä tavoin? Olisipa luullakseni pitänyt paksuimmallakin päällä ymmärtää tarkotukseni olevan, että me tapaisimme toisemme sattumalta!"

"Sinähän olit itse ostanut molemmat liput?"

"Ei kukaan laivalla tiedä sitä; sitäpaitsi en ollut päättänyt sitä silloin kun ostin liput."

"No, sinun olisi pitänyt antaa minunkin tietää mitä olit päättänyt. Sinä sommittelet suunnitelmia, etkä hiisku sanaakaan minulle, mutta vaadit, että minun pitäisi vaistomaisesti suoriutua niissä. Kuinka voin minä tietää, että sinulla oli jotakin tekeillä?"

Olin vaihtanut osia jonkunlaisella teholla. Raffles oli melkein allapäin.

"Asia on sellainen, Bunny, että tarkotukseni oli olla antamatta sinun siitä mitään tietää. Sinä… sinä olet tullut niin hurskaaksi vanhoilla päivilläsi!"

Hänen äänensä sävy tuntuvasti lepytti minua, mutta vielä oli minulla paljon anteeksi annettavaa.

"Jos et uskaltanut kirjottaa siitä", jatkoin, "niin oli sinun velvollisuutesi antaa minulle viittaus niin pian kuin astuin jalkani laivalle. Olisin käyttäytynyt sen mukaisesti. En ole niin pyhä kuin luulet."

Oliko se kuvittelua, vai eikö Raffles näyttänyt olevan hiukan häpeissään? Siinä tapauksessa se oli ensimäinen ja viimeinen kerta niinä vuosina, joina olen hänet tuntenut, enkä voi vannoa nähneeni oikein.

"Juuri niin oli aikomukseni tehdä", sanoi hän, "odottaa hytissäni ja huutaa sinua ohi kulkiessasi. Mutta…"

"Sinulla oli hauskempaa seuraa?"

"Sanokaamme muuta seuraa."

"Tuo viehättävä miss Werner?"

"Kyllä, hän on todellakin viehättävä."

"Niin ovat useimmat australialaiset tytöt", sanoin minä.

"Mistä tiedät, että hän on australialainen?" huudahti hän.

"Kuulin hänen puheestaan."

"Tyhmyri!" sanoi Raffles ja nauroi. "Hänellä ei ole enempää murretta puheessaan kuin sinullakaan. Hänen vanhempansa ovat saksalaisia, hän on käynyt koulua Dresdenissä ja on nyt kotimatkalla yksinänsä."

"Rahoja?" kysyin minä.

"Sinä veijari!" sanoi hän, ja vaikka hän nauroikin ymmärsin kuitenkin, että olimme tulleet siihen kohtaan, jossa oli parasta vaihtaa puheenainetta.

"No", sanoin minä, "mutta ethän varmaan neiti Wernerin tähden tahtonut, että näyttelisimme olevamme vieraita toisillemme? Sinulla on syvempiä suunnitelmia kuin se, eikö niin?"

"Ehkä on."

"Eikö olisi parasta, että kertoisit minulle, mitä ne koskevat?"

Raffles tarkasteli minua vanhalla varovaisella katseellaan, jonka tunsin niin hyvin. Olimme taas vanhalla urallamme monen kuukauden perästä, ja se houkutteli minut hymyilemään tavalla, jonka olisi pitänyt tyynnyttää häntä, sillä minä aavistin jo mitä hänen suunnitelmansa koski.

"Kyllä, jos sinä et vain lähde takaisin luotsiveneellä —?"

"En suinkaan, ole siitä huoletta."

"No niin… muistat kai helmen, josta kirjotit…" Minä en antanut hänen puhua loppuun.

"Sinulla on se!" huudahdin tulipunaisena — sillä nyt näin kasvoni seinäkuvastimesta.

Raffles näytti hämmästyneeltä.

"Ei vielä", sanoi hän, "mutta toivon saavani sen ennen kuin saavumme
Neapeliin."

"Onko se laivassa?"

"On."

"Mutta kuinka — missä — kenellä se on?"

"Eräällä pienellä saksalaisella upseerilla, eräällä nuorella pystyviiksisellä nulikalla."

"Minä näin hänet tupakkahuoneessa."

"Se oli juuri hän, sillä hän on aina siellä. Herra kapteeni Wilhelm von Heumann, jos katsot matkustajaluettelosta. Niin, hän on keisarin ylimääräinen lähettiläs, ja hänellä on helmi mukanaan."

"Bremenissäkö sinä sait tämän tietää?"

"En, Berlinissä, eräältä sanomalehtimieheltä, jonka tunnen siellä. Häpeän sanoa sinulle, että minä matkustin sinne vartavasten siinä tarkotuksessa."

Minä purskahdin nauruun.

"Ei sinun tarvitse hävetä. Sinä teet nyt juuri sen, mitä toivoin sinun esittävän minulle silloin joella soudellessamme."

"Toivoitko sinä?" sanoi Raffles, katsellen minua suurin silmin. Nyt oli oikeastaan hänen vuoronsa näyttää hämmästyneeltä ja minun näyttää paljoa enemmän häpeilevältä kuin todellisuudessa olin.

"Kyllä", vastasin minä, "minä olin aivan mieltynyt tähän tuumaan, mutta en halunnut ehdottaa sitä."

"Mutta sinä olisit kuunnellut minua sinä päivänä?" Varmasti sen olisin tehnyt, ja sanoin sen myös hänelle empimättä, en tietysti ollenkaan julkeasti enkä edes osottaen sellaista innostusta kuin mies, joka nauttii tuollaisesta seikkailusta sen itsensä vuoksi, vaan hillityllä uhmalla, hampaiden välitse, kuten mies, joka on koettanut elää kunniallisesti, mutta onnistumatta. Ja kun pääsin kerran alkuun, kerroin hänelle paljon enemmän. Jotensakin kaunopuheliaasti, sen voin vakuuttaa, kuvailin yksityiskohtia myöten hänelle toivottoman taisteluni, välttämättömän tappioni, sillä toivottomia ja välttämättömiä olivat ne miehelle, jolla oli minun entisyyteni, vaikka sitä eivät tunteneetkaan muut kuin minä itse. Se oli vanha tarina varkaasta, joka koetti tulla kunnialliseksi mieheksi; se oli vastoin luontoa, sen tähden se nytkin päättyi, kuten päättyi.

Raffles oli aivan toista mieltä. Hän pudisti päätään minun vanhanaikaiselle käsitykselleni. Ihmisluonne on kuin shakkilauta; miksikä ei tyydytä siihen, että valkoiset ja mustat ruudut vaihtelevat? Miksi tahdotaan olla joko toista tai toista, kuten sankarit vanhanaikaisissa näytelmissä ja romaaneissa? Hän puolestaan oli tyytyväinen molempiin ruutuihin ja hänen mielestään vaaleat ruudut ainoastaan mustien vastakohtina esiintyivät paremmassa valossa. Minun päätelmiäni hän piti järjettöminä.

"Mutta harhaannut hyvässä seurassa, Bunny, sillä kaikki arki-apostolit veisaavat samaa virttä; ukko Vergilius oli ensimäinen ja pahin syntinen teistä kaikista. Minä puolestani sovitan niin, että voin kavuta ylös pimeyden valtakunnasta minä päivänä hyvänsä, ja aikaisemmin tai myöhemmin minä sen teenkin oikein pysyvästi. En kylläkään voi juuri ottaa vastatakseni siitä, että täyttäisin kaikki ne lovet, jotka olen tehnyt, mutta minä voin vetäytyä yksinäisyyteen ja asettua lepoon, elääkseni moitteettomasti. Ja minä luulen melkein, että se päämäärä olisi saavutettavissa tuon helmen avulla!"

"Sinä et siis enää pidä sitä liian epätavallisena myytäväksi?"

"Me voisimme lyöttäytyä suurkalastajiksi ja vetää sen mukamas merenpohjasta muun kaman kanssa. Se tulisi useamman kuukauden huonon onnen jälkeen, juuri silloin kuin olisimme aikeissa myydä kalastusveneemme; siitä koituisi, hitto vieköön, puheen-ainetta yli koko Tyynenmeren rannikon!"

"No niin, meidän täytyy saada se ensin. Onko herra von… mikä hänen nimensä nyt olikaan… pelottava vastustaja?"

"Hän on pelottavampi kuin miltä näyttää, ja peloton kuin paholainen."

Hänen puhuessaan liehui valkoinen liinapuku avonaisen oven ohitse, ja sen takana näin vilahdukselta ylöskierretyt viikset.

"Mutta todellakin hänenkö kanssaan joudumme tekemisiin? Etkö luule, että kapteenilla on se tallessaan?"

Raffles seisoi ovessa kulmat tuimasti rypyssä, mutta sitte hän kääntyi minuun päin ja sanoi kärsimättömästi:

"Hyvä ystävä, kuvitteletko ehkä koko miehistön tietävän, että sellainen kalleus on laivassa? Sinähän sanoit sen olevan sadantuhannen punnan arvoinen; Berlinissä väitettiin, ettei sitä voi rahalla korvatakaan. Minä epäilen suuresti, tokko itse kapteenikaan tietää, että von Heumann kantaa sitä yllään."

"Ja niinkö hän tekee?"

"Varmastikin."

"Meillä ei siis ole tekemistä kenenkään muun kuin hänen kanssaan?"

Hänen vastauksensa oli toimintaa eikä sanoja. Taas liehui jotakin valkoista ohi, ja Raffles meni ulos ja lyöttäytyi kolmanneksi mieheksi molempien kävelijäin seuraan.

II.

En voi ajatella komeampaa alusta kuin Norddeutscher Lloydin "Der Uhlan" oli, herttaisempaa herrasmiestä kuin sen kapteeni ja kunnollisempia ihmisiä kuin sen päällystö. Se täytyy minun kaikessa tapauksessa tunnustaa. Muutoin oli matka inhottava. Laivassa ei mitään vikaa ollut, eikä ilmassakaan, sillä se oli yksitoikkoisen ihanteellinen. Ei edes omasta sydämestäni ollut syytä etsittävä, sillä omatunto ja minä olimme tehneet totisen eron, ja päätös oli järkähtämätön. Tunnonvaivojeni mukana oli kaikki pelkokin paennut, ja minä olin valmis nauttimaan sinitaivaasta ja auringossa säteilevästä merestä samalla suruttomuudella kuin Raffles. Raffles se minua esti siitä, mutta ei hänkään yksinänsä. Raffles yhdessä tuon pienen australialaisen noidan kanssa, joka oli kotimatkalla koulusta.

Mitä Raffles saattoi hänessä nähdä — mutta sitä on turha kysyäkään. Tietysti hän ei nähnyt tytössä enempää kuin minäkään, mutta suututtaakseen minua tai kenties rangaistakseen minua pitkällisestä luopumuksestani täytyi hänen ehdottomasti kääntää minulle selkänsä ja omistaa kaikki huomaavaisuutensa tyttöletukalle Southamptonista aina Välimerelle asti. He olivat aina yhdessä. Tuo oli kerrassaan liian luonnotonta. He alottivat aamiaisen jälkeen ja jatkoivat kello yhteen-, kahteentoista yöllä; ei kulunut hetkeäkään, ettei olisi kuulunut hänen nenäänsä nauramista tai Rafflesin tyyntä ääntä, joka puheli suloista hölyn pölyä hänen korvaansa. Tietysti se oli hölyn pölyä! On käsittämätöntä, että sellainen mies kuin Raffles, niin paljon kokenut maailmaa ja sellainen naisten tuntija (tähän luonnepiirteeseen olen tahallani jättänyt koskematta, sillä se ansaitsee erikoisen kirjan), onko uskottavaa, täytyy minun kysyä, että sellaisella miehellä voisi olla muuta kuin lorua puhuttavana päivät päästään yhdessä ajattelemattoman koulutytön kanssa?

En tahdo millään muotoa olla kohtuuton; luulen myöntäneeni, että tuossa nuoressa tytössä oli yhtä ja toista puolellansa. Hänen silmänsä olivat epäämättömän kauniit, ja hänen pienten ruskeiden kasvojensa muoto oli ihastuttava, jos pelkät piirteet voivat viehättää. Tunnustan myös hänen olleen reippaampikin kuin katson naisessa miellyttäväksi, sekä kadehdittavan terve, vilkas ja eloisa. En saa kenties tilaisuutta käyttää otteita tämän nuoren naisen puheista (jos ne sitä sietäisivätkään), ja olen sentähden sitä kerkeämpi kuvailemaan häntä tasapuolisesti. Tietenkin olin hiukan ennakkoluuloinen häntä kohtaan. En pitänyt siitä, että hän oli niin lyöttäytynyt Rafflesin seuraan, joten minä päivä päivältä yhä harvemmin häntä tapasin. Halpaahan se on, mutta minun täytyy tunnustaa, että minua vaivasi tunne, joka suuresti muistutti mustasukkaisuutta.

Mustasukkaisuus raateli myöskin erästä toista —, raju, hillitsemätön, alhainen mustasukkaisuus, kapteeni von Heumann kierteli viiksiään, työnteli kalvosimiansa sormusten yli ja tuijotteli hävyttömästi minuun puitteettomien nenäkakkulainsa läpi; meidän olisi tullut lohduttaa toisiamme, mutta me emme koskaan vaihtaneet sanaakaan keskenämme. Kapteenilla oli ruma arpi toisessa poskessaan, muisto Heidelbergistä, ja minä mietiskelin, miten hartaalla kaipuulla hän toivoikaan saada antaa Rafflesille samanlaisen. Oli von Heumannillakin tilaisuutensa olla esillä. Raffles antoi hänen liittyä heihin monta kertaa päivässä ainoastaan saadakseen hänet taas lyödä pois pelistä, kun häntä halutti; niin kuuluivat hänen omat sanansa, kun minä nuhtelin häntä hänen epähienosta käytöksestään saksalaista kohtaan saksalaisella laivalla.

"Sinä teet itsesi inhotuksi laivalla!"

"Ainoastaan herra von Heumannin silmissä."

"Mutta onko se viisasta, kun me juuri häntä tahdomme puijata?"

"Viisainta mitä milloinkaan olen tehnyt. Tekeytyä ystäväksi hänen kanssaan olisi ollut onnetonta — se on liian tavallinen temppu."

Tunsin lohdutusta, kevennystä, melkein tyytyväisyyttä. Olin peljännyt, että Raffles laiminlöi asiamme, ja sen sanoinkin hänelle suoraan. Olimme nyt lähellä Gibraltaria, ja hän ei ollut virkkanut sanaakaan siitä sen jälkeen kuin kuljimme Wightin ohitse. Hän hymyili ja pudisti päätään.

"Meillä on runsaasti aikaa, Bunny, varsin runsaasti aikaa. Emme voi tehdä mitään ennen kuin saavumme Genuaan, ja se tapahtuu vasta sunnuntai-illaksi. Ihminen ei ole kuin yhden kerran nuorena; täytyy siis pitää niin hauskaa kuin voipi."

Tätä haastelimme ehtoopäivällä peräkannella, ja puhuessamme Raffles katseli terävästi ympärilleen, poistuen luotani seuraavassa hetkessä varmoin askelin. Minä vetäydyin tupakkahuoneeseen polttamaan ja lukemaan erääseen nurkkaan, ja tarkastelin von Heumannia, joka pian sen jälkeen asettui toiseen nurkkaan, jurrottamaan ja juomaan olutta.

Vain harvat matkustajat uskalsivat lähteä Punaiselle merelle keskikesällä, ja "Der Uhlan" oli tosiaan melkein tyhjä. Siinä oli kuitenkin ainoastaan joitakuita kansihyttejä, ja sillä verukkeella minä olin joutunut Rafflesin kojutoveriksi. Minä olisin voinut saada oman hytin välikannella, mutta minun täytyi välttämättä asustaa ylhäällä. Raffles oli kivenkovaan vaatinut minua itsepintaisesti pitämään kiinni siitä. Saimme siten olla yksissä herättämättä kenenkään epäluuloja, mutta myöskin käyttämättä sitä seikkaa hyödyksemme, sikäli kuin minä voin nähdä.

Sunnuntaina ehtoopäivällä minä makasin hytissä nukkumassa, alakojussa, kun Raffles ravisteli uutimiani, istuen paitahihasillaan sohvalla.

"Achilles makaa ja kyräilee kojussaan!"

"Mitäpä tässä muutakaan tehdä?" kysyin minä venytellen ja haukotellen. Panin kuitenkin merkille sen, että hänen äänensä oli hyväntuulinen, ja tein parhaani ollakseni hänen mieltänsä samentamatta.

"Minä olen keksinyt muuta, Bunny."

"Niin, sen kyllä tiedän."

"Sinä käsität minua väärin. Nulikka saa palvella vuorostaan nyt ehtoopäivällä. Minulla on ollut muuta ajattelemista."

Minä heilautin jalkani kojun reunan yli ja istuin vastapäätä häntä pelkkänä korvana. Sisempi ristikolla varustettu ovi oli suljettu ja oviverholla peitetty, kuten akkunakin sen yläpuolella.

"Me saavumme Genuaan ennen päivänlaskua", jatkoi Raffles. "Siellä on urotyö suoritettava."

"Vai niin, sinun aikomuksesi on edelleenkin ryhtyä siihen?"

"Olenko milloinkaan sanonut, etten sitä tekisi?"

"Sinä olet niin vähän vihjaillut, aijotko yrittää sitä tai tätä…"

"Tahallani, Bunny; miksi pilaisin huvimatkan tarpeettomasti liikeasioista puhumalla? Mutta nyt on aika tullut. Sen täytyy tapahtua Genuassa, jos siitä tahtoo jotakin syntyväksi."

"Maissa?"

"Ei, laivalla, huomen-illalla. Tänä-iltanakin ehkä sopisi, mutta huomenna on parempi, siltä varalta, että homma ei onnistuisi. Jos olemme pakotetut käyttämään väkivaltaa, niin voimme lähteä tiehemme ensimäisellä aamujunalla, eikä mitään tulisi tiedoksi, ennen kuin laiva olisi merellä ja von Heumann löydettäisiin kuolleena tai tainnuksissa."

"Ei kuolleena!" huudahdin minä.

"Tietystikään ei", yhtyi Raffles siihen; "mutta jos meidän täytyy paeta, on tiistai-aamu paras, sillä silloin laiva lähtee matkalle, tapahtuipa mitä hyvänsä. Mutta minä en osaa ajatella, että väkivaltaa tulisi käytettäväksi. Väkivalta on samaa kuin kykenemättömyytensä tunnustaminen. Kuinka monta kertaa olet minun nähnyt lyövän näinä vuosina? Et ainoatakaan, luulen; mutta minä olen ollut valmis lyömään joka kerralla, jos se olisi käynyt aivan välttämättömäksi."

Minä kysyin häneltä, kuinka hän pääsisi von Heumannin hyttiin kenenkään huomaamatta, ja vaikka hytissämme olikin hämärä, huomasin kuitenkin hänen kasvojensa kirkastuvan.

"Kiipeä ylös kojuuni, Bunny, niin saat nähdä."

Tein sen, mutta en voinut nähdä mitään. Raffles kurottausi eteenpäin ja kopautti venttiiliin, liikkuvaan ilmanvaihtoluukkuun, joka oli seinässä hänen makuusijansa yläpuolella. Se oli noin kahdeksantoista tuumaa pitkä ja puoleksi niin leveä, ja aukeni ulospäin, ilmanvaihtotorveen.

"Tämä on onnemme ovi", sanoi hän. "Avaa se, jos haluat; sinä et voi nähdä paljoa, sillä se avautuu vain vähän, mutta asian saa autetuksi irrottamalla pari ruuvia. Torvi on, kuten ehkä voit nähdä, melkein pohjaton; sinä kuljet sen alitse joka kerta kun menet kylpyysi, ja se päättyy ylhäällä erääseen komentosillan aukkoon. Senpä tähden on yritys tehtävä Genuassa ollessamme, sillä satamassa ei kukaan pidä vahtia komentosillalla. Meitä vastapäätä on von Heumannin ilmanvaihtoluukku. Sekin avautuu irrottamalla pari ruuvia, ja torvessa on poikkipiena, jonka päällä voipi seistä työskennellessään."

"Mutta jos joku kurkistaa alhaalta päin?"

"On kovin uskomatonta, että alhaalla kukaan sattuu kävelemään ohitse, niin uskomatonta, että hyvin uskallamme antautua siihen vaaraan. Ei, minä en voi asettaa sinua sinne alas vartioimaan. Pääasia on se, ettei meitä kumpaakaan nähdä sen jälkeen kun olemme menneet hyttiimme. Pari laivapoikaa pitää vartiota kannella, ja niistä saamme todistajat; siitä koituu totisesti salaperäisin juttu mitä milloinkaan on kuultu."

"Ellei von Heumann tee vastarintaa."

"Vastarintaa! Siihen hän ei saa tilaisuutta! Hän juo liian paljon olutta ollakseen herkkäuninen, eikä mikään ole helpompaa kuin kloroformilla huumata sikeästi nukkuva mies; sinä olet tehnyt sen itsekin erään kerran, josta ehkä on epähienoa muistuttaa sinua. Von Heumann on tiedoton heti seuraavassa silmänräpäyksessä, kun minä saan käteni sisälle hänen ilmanvaihtoluukustaan. Minä ryömin hänen ruumiinsa yli, veikkoseni!"

"Entäs minä?"

"Sinä ojennat minulle mitä tarvitsen ja puolustat linnoitusta, jos vastoinkäymistä sattuu, sekä ylimalkaan annat minulle sen siveellisen tuen, johon olen sinun takiasi tottunut. Se on ylellisyyttä, Bunny, mutta minun on ollut riivatun vaikeata tulla toimeen ilman sitä, sitte kun sinusta on tullut pelikumppanini."

Hän sanoi, että Heumann tietysti nukkuisi teljetyn oven takana, jonka hän tietysti avaisi, ja puhui muistakin tavoista harhaannuttavien jälkien aikaansaamiseksi sillä välin kun penkoisi hytissä. Raffles ei sentään odottanut mitään suuritöistä etsintää.

Von Heumannilla kaiketikin olisi helmi taskussaan; Raffles sitäpaitsi tiesikin, missä hän sitä säilytti. Minä kysyin tietysti, mistä hän oli saanut sen urkituksi, ja hänen vastauksensa herätti hetkellisen epäsoinnun välillemme.

"Se on hyvin vanha tarina, Bunny. Olen todellakin unohtanut missä kirjassa se esiintyy, vain Testamentista olen varma, ja se on Vanha. Simson oli sen onneton sankari ja joku Delila sankarittarena."

Ja hän katsoi minuun niin veitikkamaisesti, etten hetkeäkään voinut olla epätietoinen siitä, mitä hän tarkotti.

"Vai niin, kaunis australiatar on näytellyt Delilaa?" huomautin minä.

"Hyvin viattomalla tavalla."

"Onko hän viekotellut kapteenilta salaisuuden?"

"Kyllä, minä olen pakottanut kapteenin ponnistamaan kaiken voitavansa herättääksensä mielenkiintoa, ja helmestä kertominen oli hänen suuri tehokeinonsa, niinkuin olin juuri harkinnutkin. Onpa hän näyttänytkin Amylle helmen."

"Amylle… vai niin tuttavallisesti sanot! Ja tyttö kertoi sen heti sinulle?"

"Ei suinkaan, kuinka voi juolahtaakaan mieleesi sellaista? Minulle oli mitä vaikeinta saada asia livahtamaan hänen kieleltään."

Hänen äänensä olisi pitänyt varottaa minua. Mutta minulla ei ollut kylliksi huomiokykyä käsittääkseni tuota varotukseksi. Nyt olin vihdoinkin ymmärtänyt hänen järjettömän liehakoimisensa, ja seisoin siinä päätäni pudistellen ja häntä sormellani uhkaillen, suuren keksintöni johdosta sokeana hänen tuimalle katsannolleen.

"Sinä kavala käärme", naljailin minä. "Nyt käsitän kaiken; voi, kuinka olen ollut typerä!"

"Oletko varma siitä, ettet ole sitä yhä vieläkin?"

"Ei, nyt älyän kaiken mitä olen koko viikon pohtinut. En kerrassaan kyennyt käsittämään, mitä merkillistä sinä tuossa pikku tytössä voit nähdä. En voinut uneksiakaan, että se kuului näytelmään."

"Vai niin, sinä luulet sitä siksi, etkä miksikään muuksi?"

"Tietysti, senkin vanha kettu!"

"Etkö tiedä, että hän on rikkaan karjakauppiaan tytär?"

"On tusinoittain rikkaita naisia, jotka olisivat valmiit menemään naimisiin kanssasi vaikka huomispäivänä."

"Etkö voisi ajatella, että minua saattaisi haluttaa lopettaa leikki, alottaa uudella uralla ja sitte elää onnellista elämää — Australiassa?"

"Ja sen sinä sanot tuolla äänellä? — Ei, ei, sitä en todellakaan voi ajatella."

"Bunny!" huudahti hän niin kiukustuneesti, että luulin hänen lyövän minua.

Mutta siihen se jäi.

"Uskotko, että voisit elää onnellisena?" rohkenin kysyä.

— "Luoja tiesi!" vastasi hän. Ja hän meni minun jäädessäni seisomaan hämmästyneenä hänen katseestaan ja äänensä sävystä sekä kaiken tämän — entistä enemmän — mitättömästä aiheesta.

III.

Näppärin ja vaikein kaikista murtovarkauksista, mitä olen nähnyt Rafflesin tekevän, oli se, jonka hän suoritti yhden ja kahden välillä tiistaiyönä Genuan satamassa ankkurissa olevalla pohjoissaksalaisella höyrylaiva "Uhlanilla".

Ei pienintäkään vastusta sattunut. Kaikki oli otettu lukuun, kaikki kävi, kuten hän oli minulle vakuuttanut täytyvän käydä. Ketään ei ollut alhaalla, kannella ainoastaan laivapojat, ja komentosilta tyhjänä. Kello kaksikymmentäviisi minuuttia yli yhden Raffles, ilman rihmaakaan ruumiinsa ympärillä, ainoastaan pieni puuvillalla tulpattu lasipullo hampaiden välissä ja pieni ruuvi taltta korvan takana, tunkeutui jalat edellä läpi vuoteensa yläpuolella olevan ilmanvaihtoreijän. Yhdeksäntoista minuuttia vailla kaksi hän tuli takaisin pää edellä, pullo yhä hampaissaan, mutta nyt puuvillaan kiedottuna, jotta sen sisällä olevan suuren valkoisen pavun muotoisen esineen kalinaa ei kuuluisi. Hän oli irrottanut ruuveja ja kiertänyt ne jälleen paikoilleen; hän oli irrottanut v. Heumannin venttiilin ja jälleen asettanut sen ennalleen — samoin kuin hän nyt menetteli omansa kanssa. Mitä von Heumanniin tuli, hänen oli tarvinnut ainoastaan asettaa kostea puuvillatukko ensin hänen viiksilleen ja sitte pitää sitä hänen avonaisen suunsa edessä; sen jälkeen oli anastaja ryöminyt edes takaisin hänen sääriensä yli edes oihkausta aikaan saamatta.

Ja tässä oli saalis — helmi suuri kuin pähkinä — viehkeän ruusunpunainen kuin naisen kynsi — merirosvoaikojen saalis — europalaisen keisarin lahja Eteläsaarten ruhtinaalle. Ihailimme sitä, kun kaikki oli kunnossa. Joimme sen maljaksi whiskyä ja soodavettä, jota olimme hankkineet yöksi suuren tapahtuman johdosta. Mutta tapaus oli suurempi ja kunniakkaampi kuin olimme milloinkaan uskaltaneet uneksia. Meillä ei ollut nyt muuta tehtävää kuin piilottaa helmi (jonka Raffles oli irrottanut puitteestaan, jättäen tämän entiseen paikkaansa), jotta voisimme läpäistä ankarimmankin tarkastuksen ja kuitenkin viedä sen mukanamme maihin Neapelissa; ja Raffles jäi sitä tekemään minun mennessäni makuulle. Minä olisin mieluummin halunnut lähteä maihin heti ja paeta Genuasta saaliin kanssa, mutta siitä hän ei tahtonut kuulla puhuttavankaan monen hyvän syyn vuoksi, joista puhun myöhemmällä.

Ylimalkaan en luule mitään huomatun tai epäillyn ennen kuin nostimme ankkurin; mutta siitä en kuitenkaan ole varma. On mahdotonta, että mies voidaan nukkuessaan kloroformilla huumata hänen huomaamattansa perästä päin mitään seurauksia tai tuntemattansa epäiltävää hajua aamulla. Silti näyttäysi von Heumann kuin ei hänelle olisi mitään tapahtunut, saksalainen myssy silmille vedettynä ja viikset pystyyn kierrettyinä. Ja kello kymmeneltä jäi Genua taaksemme; viimeinen laiha siniraitainen virkamies oli poistunut laivamme kannelta; viimeinen hedelmien myyjä oli ajettu pois useammalla vesiämpärillisellä ja soutanut maihin, kiroten meitä veneessään; viimeinen matkustaja oli tullut laivaan viimeisessä silmänräpäyksessä — harmaapartainen rettelöitsijä, joka antoi ison höyrylaivan odottaa sen aikaa kuin hän tinki puolesta liirasta soutajansa kanssa. Mutta vihdoinkin lähdimme matkalle, majakka sivuutettiin ja Raffles ja minä seisoimme laitaa vasten, katsellen varjojamme, jotka kuvastuivat valjunvihreässä juovikkaalta marmorilta näyttävässä, keulavantaan halkomassa vedessä.

Von Heumann oli taaskin vuorostaan virantoimituksessa; suunnitelmaan kuului, että hänen tuli hääriä keikarina koko päivän, jotta välttämätön ilmitulon hetki lykkäytyisi. Neitonen tosin näytti ikävystyneeltä ja loi lakkaamatta silmäyksiä meihin, mutta von Heumann näytti erittäin halukkaalta käyttämään tilaisuutta hyväkseen. Silti oli Raffles levoton ja huonolla tuulella. Hän ei tuntunut voittajalta. Minä saatoin vain otaksua, että edessä oleva ero Neapelissa painoi hänen mieltään.

Hän ei tahtonut puhua minulle, mutta ei myöskään antanut minun poistua.

"Jäähän vielä paikoillesi, Bunny. Minulla on sanottavaa sinulle.
Osaatko uida?"

"Hiukan."

"Kahtakymmentä kilometriä?"

"Kahtakymmentä?" Minä purskahdin nauramaan.

"Tuskin yhtäkään kokonaista! Miksi sitä kysyt?"

"Me pysymme parinkymmenen kilometrin päässä rannasta koko päivän."

"Mitä ihmettä sinä nyt tarkotat?"

"En mitään… mutta jos käy oikein huonosti, aijon uida maihin.
Arvatakseni et sinä laisinkaan osaa uida veden alla?"

En vastannut hänen kysymykseensä, tuskin kuulin sitä; kylmä hiki kihosi otsalleni.

"Minkätähden kävisi hyvin huonosti?" kuiskasin.

"Emmehän toki ole tulleet ilmi?"

"Emme."

"Miksi puhut kuin olisimme?"

"Me voimme tulla ilmi; eräs vanha vihollisemme on laivassa."

"Vanha vihollisemme?"

"Mackenzie."

"Mahdotonta —!"

"Se parrakas mies, joka tuli laivalle viime hetkessä."

"Oletko varma siitä?"

"Olen. Minua vain harmittaa nähdä, ettet sinäkin häntä tuntenut."

Pyyhin otsaani nenäliinallani. Lähemmin ajatellessani oli tuon vanhan herran ryhdissä todellakin ollut jotakin tutunomaista, ja hänen liikkeensä olivat olleet aivan liian nuorekkaat noin vanhan näköiselle; hänen partansa ei tuntunut herättävän luottamusta, kun nyt ajattelin sitä tämän hirmuisen havainnon valossa. Katselin ympärilleni kannella, mutta vanhaa herraa ei näkynyt.

"Sitä pahempi", sanoi Raffles. "Näin hänen menevän kapteenin hyttiin parikymmentä minuuttia sitten."

"Mutta mitä varten on hän täällä?" huudahdin minä surkealla äänellä.
"Voiko se olla sattumaa — seuraakohan hän jonkun muun jälkiä?"

Raffles pudisti päätään.

"Tuskin tällä kerralla."

"Uskot siis, että sinua vainutaan…?"

"Sitä olen peljännyt useampia viikkoja."

"Ja kuiteinkin sinä seisot siinä!"

"Mitä tekisin? En tahdo uida ennen kuin on pakko. Alan toivoa, että olisin totellut neuvoasi, Bunny, ja jättänyt aluksen Genuassa. Mutta nyt olen aivan varma siitä, että Mackenzie vartioitsi sekä laivaa että rautatieasemaa viimeiseen hetkeen asti. Sentähden onnistui hän niin luontevasti."

Hän otti savukkeen ja ojensi minulle kotelon, mutta minä pudistin kärsimättömästi päätäni.

"Minä en vieläkään ymmärrä", sanoin. "Miksi ajaisi hän sinua takaa? Ei suinkaan hän ole voinut matkustaa koko noin pitkää matkaa helmen vuoksi, joka oli täydessä turvassa, sikäli kuin hän tiesi. Kuinka sen selität?"

"Aivan yksinkertaisesti siten, että hän on jo jonkun aikaa pitänyt minua silmällä, luultavasti siitä asti kuin ystävämme Crawshay livahti hänen sormiensa lomitse marraskuussa. Olen huomannut muitakin merkkejä siitä. En ole ollenkaan valmistautumaton tähän. Mutta vastassani ei voi olla muuta kuin epäluuloja. Vannonpa ettei hän saa mitään ilmi eikä löydä helmeä! Selitystä tahdot, Bunny hyvä. Tiedän kuinka hän on tänne tullut, aivan yhtä hyvin kuin itse olisin tuo skotlantilainen, ja tiedän, mitä hän nyt aikoo tehdä. Hän sai kuulla, että olin matkustanut ulkomaille ja koetti etsiä syytä siihen; hän kuuli puhuttavan von Heumannin matkasta ja hänelle uskotusta tehtävästä, ja siinähän oli syy päivänselvänä. Hyvät toiveet tavata minut keskellä uutta urotyötä! Mutta hän ei siinä onnistu, Bunny; muista minun sanoneen, että hän tarkastaa koko laivan ja meidät kaikki, kun varkaus tulee tunnetuksi; mutta hän saa etsiä turhaan. Katso, tuolla seisoo kapteeni ja viittoo nuuskijaa hyttiinsä; viiden minuutin päästä paukahtaa!"

Mutta ei mitään pamausta tapahtunut, ei mitään hälyytystä, ei tarkastettu matkustajia, ei edes kuulunut kuiskettakaan siitä mitä oli tapahtunut. Rettelön sijasta vallitsi onnettomuutta ennustava rauha, ja minä näin selvästi, että Raffles tunsi melkoista levottomuutta siitä, ettei hänen ennustuksensa toteutunut. Jotakin kamalaa oli tässä hiljaisuudessa sellaisen menestyksen jälkeen, ja hiljaisuutta kesti useampia tunteja, joll'aikaa Mackenzie ei näyttäytynyt. Mutta hän oli toimessa aamiaistunnilla — silloin hän oli meidän hytissämme!

Olin laskenut kirjani Rafflesin kojuun, ja kun otin sen sieltä aamiaisen jälkeen, tulin koskettaneeksi makuuvaatteita. Ne olivat vielä lämpimät jonkun elävän olennon jäljiltä, ja vaistomaisesti heilautin itseni venttiilin kohdalle; kun avasin sen, suljettiin salaman nopeudella vastapäätä oleva venttiili.

Kerroin havaintoni Rafflesille. "Se on saman tekevää. Antaa hänen etsiä helmeä!"

"Oletko heittänyt sen mereen?"

"Sellaiseen kysymykseen en alennu vastaamaan."

Hän pyörähti kengänkorollaan toisaanne, ja sen jälkeen näin hänen useampana kertana koettavan parastaan käyttääkseen hyväkseen viimeistä ehtoopäivää vastustamattoman miss Wernerin seurassa. Muistan vieläkin kuinka miss Werner näytti sekä arvokkaalta että sorealta yksinkertaisessa ruskeassa puvussaan, joka sopi erinomaisesti hänen iholleen ja jota somisti tulipunainen reunus. Minä suorastaan ihailin häntä sinä ehtoopäivänä, sillä hänen silmänsä olivat todella kauniit ja hampaat myöskin, mutta en ollut milloinkaan ihaillut häntä enemmän vastoin tahtoani. Sillä minä kävelin lakkaamatta heidän ohitsensa, saadakseni vaihtaa jonkun sanan Rafflesin kanssa ja ilmottaakseni hänelle, että tiesin vaaran olevan lähellä; mutta hän ei edes tahtonut kohdata katsettani. Lopulta heitin koko yrityksen. Ja minä tapasin hänet pian kapteenin hytissä.

Ne olivat kutsuneet hänet sinne ensin; hän oli astunut sisälle hymyillen ja hymyilevänä tapasin hänet siellä, kun minutkin kutsuttiin. Kapteenin hytti oli tilava kuten laivan päällikön ainakin. Mackenzie istui sohvalla parta kiiltävällä pöydällä edessään; mutta kapteenin edessä oli revolveri, ja kun minä tulin sisälle, sulki ensimäinen perämies, joka oli minut sinne kutsunut, oven ja asettui seisomaan selkä sitä vasten. Von Heumann istui siellä myöskin viiksiänsä hypistellen.

Raffles nyökkäsi minulle.

"Tämä on kovin hullunkurista!" huudahti hän. "Muistatko vielä helmen, josta niin terävästi kirjotit, Bunny, keisarin helmen, jota ei voinut rahalla maksaa? Nyt se kuuluukin tulleen annetuksi tälle pikku ystävällemme toimitettavaksi perille, poika parka on sen hävittänyt, ja kun me olemme englantilaisia, niin luullaan meidän anastaneen sen!"

"Tiedän että olette sen tehneet", tokaisi Mackenzie ja nyökkäsi parrallensa.

"Tunnet kai tuon kunniallisen äänen", sanoi Raffles. "Se on vanha tuttavamme Mackenzie Scotland Yardin etsivästä osastosta ja itse Skotlannista."

"Jo riittää", huudahti kapteeni. "Antaudutteko tarkastettavaksi, vai pitääkö minun käyttää väkivaltaa?"

"Kuten tahdotte", vastasi Raffles, "mutta toivoakseni annatte minun ensin tehdä vastaväitteemme. Syytätte minun murtautuneen kapteeni von Heumannin hyttiin aikaisin tänä aamuna ja sieltä varastaneen tuon kirotun helmen. No, minä voin näyttää toteen, että olin koko yön hytissäni, enkä epäile, että ystävänikin voi todistaa samaa."

"Tietysti voin!" vakuutin minä kiukkuisesta "Sen voivat laivapojat vakuuttaa."

Mackenzie nauroi ja pudisti päätään kiiltävästä mahongista paistavalle kuvalleen.

"Olipa se ovelasti harkittua", sanoi hän, "ja olisikin luultavasti auttanut teidät pälkäästä, ellen minä olisi saapunut laivaan. Mutta minä olen juuri luonut silmäyksen venttiileihin, ja luulen tietäväni, miten olette menetelleet. No, yhdentekevää, hra kapteeni. Pistän vain käsirautoihin nämä nuoret keikarit, ja sitte…"

"Millä oikeudella?" karjasi Raffles jyrisevällä äänellä, enkä ollut milloinkaan nähnyt hänen kasvojansa niin tulistuneina. "Tarkastakaa meidät, jos tahdotte, tutkikaa kaikki tavaramme, mutta älkää satuttako kättänne meihin ilman vangitsemiskäskyä!"

"Sitä en mitenkään uskaltaisi", vastasi Mackenzie vakavasti, kopeloidessaan povitaskuaan, ja Raffles sujautti kätensä omaansa. "Pidättäkää häntä!" huusi skotlantilainen, ja iso revolveri, joka oli seurannut meitä niin monta yötä, mutta jonka laukausta en ollut milloinkaan kuullut, sinkosi pöydälle ja joutui kapteenin käsiin.

"All right", sanoi Raffles raivoissaan ensimäiselle perämiehelle, "nyt voitte minut laskea. En yritä sitä toistamiseen. No niin, Mackenzie, näyttäkää vangitsemiskäsky!"

"Lupaatteko olla repimättä sitä?"

"Mitä hyötyä olisi minulle siitä? Antakaa minun nähdä se", sanoi Raffles käskevällä äänellä, ja salapoliisi totteli. Raffles rypisti kulmiaan lukiessaan asiapaperia, hänen suunsa ympärille muodostui jäykkä piirre, mutta silisi äkkiä, ja myhäillen ja olkapäitään kohauttaen luovutti hän paperin takaisin.

"Kelpoitatteko sen?" kysyi Mackenzie.

"Olkoon menneeksi… onnittelen teitä, Mackenzie, mutta onpa siinä huikea ansioluettelo, Bunny… kaksi murtovarkautta ja Melrose-kaulanauha!" Ja hän kääntyi minuun viattomasti syytetyn hymyilyllä.

"Ja kaikkityyni helposti todistettavissa", virkkoi skotlantilainen ja pisti käskyn taskuunsa. "Minulla on samanlainen teidän laskuunne", hän lisäsi nyökäten minulle, "vaikka ei niin pitkä."

"Surkeata ajatella", pahoitteli kapteeni, "että laivani on tullut varkaiden pesäksi! Tästä koituu kovin ikävä juttu. Minä olen pakotettu panettamaan teidät molemmat rautoihin kunnes pääsemme Neapeliin."

"Ettehän toki!" huudahti Raffles. "Mackenzie, puhukaa hänen kanssaan, älkää jättäkö maanmiehiänne pinteeseen kaikkien ihmisten silmissä. Emmehän voi päästä pakoon, kapteeni; voittehan pitää asian salassa tänään? Katsokaa, tässä on kaikki mitä minulla on taskuissani; tyhjennä sinäkin omasi, Bunny, ja he voivat riisua meidät alasti, jos epäilevät, että meillä on hihoihin piilotettuna aseita. En muuta pyydä kuin että meitä ei panna käsirautoihin!"

"Saatte sen", huudahti Raffles, "te saatte sen silmänräpäyksessä, jos lupaatte, ettei meidän tarvitse alistua mihinkään julkiseen häväistykseen laivalla."

"Voidaanhan koettaa", arveli Mackenzie, "niin kauvan kuin käyttäydytte kunnollisesti. No, missä se on?"

"Pöydällä nenänne edessä."

Laskin katseeni alas, kuten kaikki muutkin, mutta ei pöydällä mitään helmeä näkynyt. Vain kapineet, jotka olimme taskuistamme tyhjentäneet — kellomme, lompakkomme, kynämme, kynäveitsemme ja paperossikotelomme — olivat levällään pöydällä, sekä mainitut revolverit.

"Teette pilaa meistä", vastasi Mackenzie. "Mitä se hyödyttää?"

"En teekään", nauroi Raffles. "Panen älykkyytenne koetukselle. Mitä pahaa siinä on?"

"Onko se tässä pöydällä, totta puhuen?"

"On pöydällä, sen vakuutan kunniasanallani."

Mackenzie avasi paperossikotelon ja pudisteli jokaista savuketta erikseen. Raffles pyysi yhtä polttaakseen, ja kun hänen pyyntönsä täytettiin, huomautti hän, että helmi oli ollut pöydällä paljoa ennemmin kuin savukkeet. Mackenzie otti heti pistoolin ja aukaisi sen tyvessä olevan pikku kolon.

"Ei siellä, ei siellä", selitteli Raffles, "mutta nyt laukeaa!
Koettakaa patruunia!"

Mackenzie kaatoi ne kämmenelleen ja ravisti jok'ainoata erikseen korvansa vieressä, mutta ilman tulosta.

"Antakaa ne minulle."

Ja silmänräpäyksessä oli Raffles löytänyt oikean, hän puri luodin pois ja asetti sirolla liikkeellä keisarin helmen keskelle pöytää.

"Tämän jälkeen ehkä osotatte minulle sen verran taipuvaisuutta kuin on vallassanne. Olen, kuten näette, käyttäytynyt lurjuksen tavoin, herra kapteeni, ja sellaisena olen valmis makaamaan raudoissa koko yön, jos katsotte sitä tarpeelliseksi laivan turvallisuuden vuoksi. Pyydän teitä vain ensin suomaan minulle pikku suosionosotuksen."

"Se riippuu siitä mitä pyyntönne koskee."

"Kapteeni, olen tehnyt laivallanne ollessa pahemmankin teon kuin kukaan teistä tietää. Olen mennyt kihloihin ja tahdon sanoa jäähyväiset!"

Hämmästyimme luullakseni kaikin yhtä suuresti, mutta ainoa, jonka ällistys puhkesi sanoiksi, oli von Heumann; sydämen syvyydestä lähtenyt saksalainen kirous oli melkein ensimäinen äännähdys hänen taholtaan koko keskustelun aikana. Mutta nopeastipa hän siihen liitti voimakkaan vastalauseen pyydettyä hyvästijättöä vastaan, vaikka hänen sanojansa ei otettu kuuleviin korviin, ja tarmokas vanki sai tahtonsa täytäntöön. Hän saisi olla viisi minuuttia tytön kanssa kahden kesken perämiehen ja Mackenzien seisoessa vähän matkan päässä heistä (ei kuitenkaan kuuluvissa) revolverit seljän takana. Meidän kaikkien astuessa ulos hytistä seisahtui hän ja tarttui käteeni.

"Olen siis lopultakin toimittanut sinut pinteeseen, Bunny — viimeinkin ja kaiken sen jälkeen mitä olemme yhdessä saaneet aikaan! Jos tietäisit, kuinka pahoillani olen! Mutta sinulle ei tule pitkää rangaistusta — en voi käsittää, minkätähden sinut laisinkaan tuomittaisiin. Voitko antaa minulle anteeksi? Nyt eroamme vuosikausiksi, kenties ijäksi! Sinä olet aina ollut hyvä toveri tarpeen vaatiessa; jonakin päivänä sinä kukaties et pahoilla mielin muistele, että olit hyvä toveri viimeiseen silmänräpäykseen asti!"

Hänen katseessaan kuvastui tarkotus, jonka ymmärsin; purin kampaani yhteen ja jännitin kaikki hermoni toimintaan, kun viimeisen kerran elämässäni puristin tuota voimakasta ja taitavaa kättä.

Kuinka elävästi viimeinen näytös on jäänyt mieleeni ja pysyy muistissani kuolemaani asti! Kuinka selvästi kuvastuu eteeni jokainen piirre, jokainen varjo tuolla auringon valaisemalla kannella! Olimme niiden saarien välissä, joita on siroteltuina Genuan ja Neapelin taipaleelle; purppuranpunainen pilkku, joka hävisi auringon hehkuun ylähangan puolelle, oli Elba. Kapteenin hytti oli sillä puolella, ja juuri se auringon kirkkaasti valaisema laita oli ihmisistä tyhjänä, paitsi minua ympäröivää ryhmää ja tuota kalpeata, hentoa, ruskeaan puettua olentoa etäämpänä peräpäässä Rafflesin vieressä. Kihloissa? En voinut uskoa sitä, en voi uskoa vielä tänä päivänäkään. Mutta siellä he seisoivat kahden kesken, meidän kuulemattamme sanaakaan heidän keskustelustaan; siellä kuvastuivat he auringonlaskua vasten, taustanansa se pitkä häikäisevä auringossa hohtava meren kaistale, joka kimalteli Elban ja "Uhlanin" rungon välillä, ja heidän varjonsa ulottuivat melkein meidän jalkoihimme asti.

Äkkiä — vain silmänräpäys —, ja tehty oli tekonen, jota en milloinkaan ole tiennyt ihaillako vai kammotako. Hän kietaisi käsivartensa tytön ympärille, suuteli häntä kaikkien meidän nähden — ja heitti hänet sitte luotaan, niin että hän oli kaatua. Tämä hänen liikkeensä ennusti mitä nyt seurasi. Perämies ryntäsi häntä kohti ja minä perämiehen jäljessä.

Raffles ponnahti kaiteelle, mutta viimeisellä sekunnilla…

"Pidätä häntä, Bunny!" huusi hän. "Pidä häntä lujasti kiinni!"

Ja noudattaessani tätä viimeistä käskyä kaikin voimin ja vähääkään ajattelematta mitä tein, paitsi että hän oli käskenyt minua niin tekemään, näin hänen nostavan kätensä yhteen päänsä yli, ja hänen notkea vartalonsa viuhahti auringonlaskun rusossa samalla sorealla täsmällisyydellä, kuin olisi hän hypännyt pää edellä uimalaitoksen hyppysillalta!

* * * * *

Mitä sitte kannella tapahtui, siitä en voi mitään kertoa, sillä minä en ollut siellä. Ei myöskään voi rangaistukseni, pitkällinen vankilassa virumiseni eikä pysyväinen kunniattomuuteni herättää lukijan mielenkiintoa, ellei mahdollisesti se seikka, että minun lopulta onnistui karata. Mutta yksi tapaus täytyy minun mainita, uskotaan sitä tai ei — ainoastaan yksi tapaus vielä ja siihen lopetan.

Minut pantiin heti rautoihin toisen luokan ylähangan puoleiseen hyttiin, ja ovi suljettiin perässäni, kuin olisin ollut toinen Raffles. Sill'aikaa laskettiin vene vesille ja annettiin sen tehdä tuloksettomia etsiskelyretkiä sinne tänne ulapalla. Mutta joko oli laskevan auringon kilo laineilla sokaissut kaikkien silmät, tai sitten kohtasi minun silmiäni merkillinen harhanäky.

Sillä vene tuli takaisin potkurin käydessä ja vangin tirkistellessä hytin akkunasta yli auringon valaiseman ulapan, jonka hän uskoi ikuisesti sulkeutuneen hänen toverinsa yli. Äkkiä vaipui aurinko Elban saaren taakse, väreilevä kimalluksen vyö haihtui silmänräpäyksessä ja painui jäljettömiin veden kalvolta, ja puolivälissä rannasta, jo pitkän matkan laivasta taampana, liikkui — ellei näköni pettänyt — musta pilkku keskellä harmajaa äärettömyyttä. Päivälliskello oli soinut, ja kenties olivat kaikki muut herenneet tähystelemästä. Ja nyt se hävisi näkyvistä, sitte nousi uudelleen; nyt se painui ja lopulta kokonaan katosi näköpiiristäni. Mutta vieläkin kerran se näyttäytyi, vain pienenä hitusena, joka lipui harmajassa, hämärässä etäisyydessä purppuranpunaista saarta kohden, lännen vaalenevalla kulta- ja violettiviiruisella taivaanrannalla. Ja yö ehätti minut ennen kuin olin päässyt selville siitä, olinko nähnyt ihmispään vai jotakin muuta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VARASTAITEILIJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VARASTAITEILIJA

- SISÄLLYS:

- IDUS MARTII.

- I.

- II.

- PUKUHARJOTUS.

- LYÖMÄPALLOVIIKKO.

- LE PREMIER PAS.

- TAHALLINEN MURHA.

- ERÄS VELASQUEZIN TAULU.

- UUSINTA-PELI.

- KEISARIN LAHJA.

- I.

- II.

- III.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE