The Project Gutenberg eBook of Kynäelmiä IV

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kynäelmiä IV

Runosommitelmia

Author: Kaarlo Hemmo

Release date: January 10, 2026 [eBook #77670]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kotkavuoren välitysliike, 1917

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77670

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KYNÄELMIÄ IV ***

language: Finnish

KYNÄELMIÄ IV

Runosommitelmia

Kirj.

KAARLO HEMMO

Kuopiossa, Kuopion Kirjapaino- ja Sanomalehti-Osakeyhtiö, 1917.

"Elä, armas lukijani,

Hae sommitelmistani

Runon hurmaa suurta."

SISÄLLYS:

Alkajaisiksi.

Suomenkieli.

Suomalaiselle.

Tervehdys maanmiehelle.

Vappuna 1910.

Isävainajan lapsuusmuistelma.

Maukosukon Ruotsissa-käynti.

Mitä kuningas puuttui.

"Pyhän Kirjan Kaisa".

Sisaren haudalla.

Osanotoksi suruhun.

Aika ei kulu, se kulkee.

Kai löydän!

Kalastajan uni.

Eräs kurjuuskuva.

Jouluna.

Eräs perhejoulu.

Punkaharju.

"Rakastettu Rautalampi".

Kulku kullan luo.

Rakkaus.

Haaveillessa.

Eräälle tytölle.

Iltatuulelle.

Iloluontoinen.

Minustakin siis uneksui.

Ulkoluku.

Ensi lempeni.

"Eromme parhain".

Arvostelusta ja arvostelijoista.

TILAPÄISIÄ

Tervehdys eduskunnalle.

Muistojen päivänä.

Tervehdys ja kädenlyönti Sotaurhosankarille.

Kuopion laulu- ja soittojuhlassa 1914.

Tohtori A.W. Koskimiehelle.

Herra Maanviljelysneuvos Edvard Björkenheim'ille.

"Savon ukko sarkahousu".

Kylvettäjättärien iltamassa.

Tervetuliaisia Kuopion Uimaseuran 10-vuotisjuhlassa.

TOISTA, KAIKENMOISTA

Pulien aikakautena.

Kulkurin tuumailuja.

Ei ilmaiseksi.

Juomari ja tupakoitsija.

Molemmat nauroivat.

"Eläköön vapaus!"

Hyvä lohduttaja.

Parturin puolustus.

Totteleva aviomies.

Toinen syy.

"Ulkokullattu".

Valhe.

Päättäjäisiksi.

Alkajaisiksi.

Kevät kera kukkiensa

Suomehen kun saa,

Lintuparvet lauluinensa

Myöskin palajaa.

Silloin alkaa auvon vuoro:

Tuhatsävelinen kuoro

Seudut kaiuttaa.

Tenho toisten lauleloissa

Taivahainen soi,

Sulotunteet kuulijoissa

Nostattaa se voi.

Toisilla on heikko mahti —

Ihmo siitä, laakso, lahti

Eivät ilakoi.

Mutta kaikki halajaapi

Laulaa äänellään,

Vaikka piipitystä saapi

Tuskin syntymään.

Vaan ei niitä kenkään kielä

Yhtymästä riemumieliä

Yhteishelinään.

Siksi kaikkialla kaikuu

Soinnunsäveleet:

Maa ja ilma niitä raikuu

Sekä siniveet,

Niityillä soi, kankahilla,

Lehdoissa ja rantamilla

Vienot viserteet.

Niissä yhteissäveleissä

Epäsointukin

Soinnuks sulaa helkähdeissä

Värein ihanin,

Piipityskin heikko, pieno,

Helmiheleä on vieno

Lisä sointuihin.

* * *

Väinö, nousten venhollansa

Tuonne taivohon,

Kansallensa lahjanansa

Jätti kantelon,

Suuren, pyhän soittimensa,

Joka sävelaarteinensa

Ikikallis on.

Muutamille miekkoisille

Siitä sallitaan

Ihmesointu kuuluville

Saada kerrassaan.

Toiset, vailla sävelkaulaa,

Voivat soittaa sekä laulaa

Pilpatuksiaan.

Mut jos suotais suurten kanssa

Pilpattelijain,

Niinkuin linnut laulaissansa,

Yhdistyä vain:

Kannel yhteissoinnut loisi,

Yhteissävelissä soisi

Suomi kajahtain.

Suomenkieli.

Kuinka kaunista on Suomenkieli!

Isän, äidin kieli ikikallis!

Voima siinä onpi taaton tarmon,

Lämpö äidin lemmen äärettömän,

Armaus ja auvo kesäaamun,

Tuntu iltatuulen tuudittavan,

Kun se nurmen kukkaismaita kulkee,

Hempi nuoren, helvepäisen heinän,

Lumo tuoksuavan tuomilehdon,

Mieliala hellän morsiamen.

Sulonihanaa on Suomen sointu,

Väre verraton sen ääntehissä,

Kuin on kukunnassa kevätkäen,

Lemmen laulelossa lintulauman,

Sunnuntai- tai juhlasoitannossa,

Kirkkohon kun kellot kansaa haastaa.

Sopusuhtein sanat Suomen sujuu,

Kasvaa soikeina, kuin koivut suolla,

Joustavuus on niissä virran juoksun,

Kukkaiskenttää riemuin kulkevaisen,

Sielukkuus niin herkkä, syvällinen,

Honkametsässä kuin tuulenhumu,

Lännenleyhkännässä henki lauha.

Sulo Suomenkieli ikisoiva

Kehtolaulunani mulle kaikui

Oman äidin suusta armahaisen,

Oivallisen taaton kieli oman

Sekä kieli oman veikon, siskon,

Oman kansan kieli kaunis, kallis.

Siemen yhteisyyden onpi siinä,

Kaikupohja yhteenkuulumisen,

Runon, laulun laaja kieli, runsas,

Lahja taivahaisen suuren Luojan —

Sitä kuunnellessa sydän sykkää,

Sielu syttyvi ja siivet saapi,

Liekki rintaan leimahtavi lämmin.

Halveksuin ken Suomenkieltä herjaa,

Onneton hän elossansa onpi,

Haudan takanakin hyljeksitty.

Mutta missä hellämielisesti

Suositahan aina Suomenkieltä

Katsomalla sitä kalleimmaksi,

Mitä suotuna vain onpi meille

Valvattina vaaliellaksemme,

Kodin aurinkona armahinna

Palvotaan, kuin uhritulta pyhää

Siunaus on siinä seuralaisna,

Luodaan siinä linnoitusta lujaa

Vastaisuutta, uutta aikaa varten:

Onhan oma kieli kansan kunkin

Aikain tulevaisten vahva turva,

Elon kansallisen elinehto.

Elä siis, oi kaunis Suomenkieli,

Kaiu, nouse, yhä kasva, kartu:

Elosi on elo Suomen kansan,

Kasvantasi Suomen kansan kasvu!

Suomalaiselle.

Et kullan kuultehia voi

Sä, suomalainen, käyttää,

Et hopeassa helkä, soi,

Et loistavuutta näyttää.

Vaan ei lie syytä surrakaan,

Jos niin ei ole laita,

Ja Luonnotar jos anteissaan

On kohtaas ollut saita.

Näät, kulta mielen veltoks saa

Ja haaskaa ihmisonnen,

Työ selkärangan vahvistaa

Ja luopi elon ponnen.

Mut uumenissa maasi kun

On kallioita, rautaa,

Niin laadi niistä pukus sun —

Ja unhoon loisto hautaa.

Siis pue, suomalainen, vaan

Sä itses rautatakkiin

Ja rautapaitaan, -haarniskaan

Ja pääsi rautalakkiin.

Ja saakoon vuorenvahvuuden

Sun tarmosi ja tahto,

Niin kohdatessa myrskyjen

Et ole tyhjä vahto.

Sun leimutkohon rinnassas

Myös vapaudentunto,

Ja lempi kielees, kansahas

Ja miehuullinen kunto.

Sä vanno kautta Jumalan

Ain' olla suomalainen!

Ja muista: sulle rakkainhan

On maasi armahainen.

Kas, sitten kohlut kohtalon

Sä kovimmatkin kestät

Ja väkivallan voittohon

Sä pääsemästä estät.

Tai lait ja muut jos sortuukin,

Niin jäähän Suomenkieli!

Ja varaks uusiin aikoihin

Myös suomalainen mieli.

Ne kulmakiviks joutuvat

Ja pohjaks uuden Suomen,

Kun kosto murskaa sortajat

Ja alkaa onnenhuomen!

Tervehdys maanmiehelle.

Sydämistä verta vuoti, silmät sumes kyyneliin,

Asehet kun kansaltamme mahtikäskyin riisuttiin.

Kouristuksin tunnettihin: itseämme emme saa,

Eikä myöskään isänmaata vaaran tullen puolustaa.

Mutta onneks asehitta maanmies eipä jäänytkään:

Hällä aura, kuokka, kirves vielä ovat käsissään.

Niillä esi-isät ennen pedot, vihamiehet löi,

Pellot, niityt perkasivat, että korpi heilimöi.

Aseet kun ne nytkin vielä ovat työssä, toimessaan,

Sarat pellon suurentuvat, niityt siirtää laitojaan,

Kodit uljaiks korkenevat, sekä niiden asukkaat

Oman pohjan raatajina ahkerat ja toimekkaat.

Mitäs siis, jos aseet vietiin sekä sotisopakin —

Maanmies itseään ja maataan puoltaa työnsä-asehin:

Viljelyksen lipun ylös nostavi hän liehumaan,

Itsetunto, oma laki hällä pyhä turvanaan.

Hengen kansallisen lapset äidinmaidossa jo juo.

Isäin veri perintönä polvesta käy polveen tuo,

Kodin lämpö isänmaalle lemmen liekkiin sytyttää.

Liekkiin, joka revontulten lailla yötkin säihkyää.

Peltotöissä, niityilläkin tunnon syntyy yhteisyys,

Aurassa ja kirvehessä varttuu voima, miehevyys,

Joka peljäten ei väisty eessä edes kuoleman,

Luottaa voitonuskollansa vuorienkin murtuvan.

Johtotähti valistus ja varma tieto olkohon,

Että kaatuu väkivalta, totuus voiton saapa on.

Vaan ei sorru Suomen kansa, maanmies jos ei sorru vaan −

Hän on tukipylväs kansan, kulmakivi isänmaan.

Siispä terve, maanmies sulle, sinä itsevaltias!

Kenpä suita riistämähän pystyisikään aseitas?

Niillä puolla maa ja kansa, nosta, kynnä, iske, lyö —

Suomi voittaa kohtalonsa, vaikka uhkaisikin yö.

Vappuna 1910.

(Ylioppilastalon edustalla Helsingissä).

Terve, Vappu, keväänairut, terve sulle,

Talven kylmän aikaan usein kaivatulle.

Nytpä synkkyys poistuu, voittaa valon valta,

Päivyt kirkas kun taas loistaa taivahalta.

Luonto elpyy, herää horrosunestansa,

Linnut toivon, riemun laulaa laulujansa.

Maansa-toivo, nuorten joukko kevätrinta.

Virttä virittämään lähtee auvoisinta

Kevään kunniaksi sekä ihmismielen

Talven turruttaman kautta sävelkielen

Nostaaksensa uuteen elon innostukseen,

Vapauden voiton suureen tointumukseen.

Mutta nuorten joukot miksi eristyvät?

Yhdessä miks olla ei kuin lapset hyvät?

Miksi moneen jakaannutaan eri laumaan?

Miks on lovi tullut kokonaisuussaumaan?

Yksi joukkio tuo miksi erillänsä

Muista tahtoo olla — aivan yksinänsä?

Säälien ja surren Suomi-äiti noita

Katsoo oman kansakunnan luopioita,

Harhamielin harhailemaan eksyneitä,

Eri suuntiin kulkevia käymään teitä.

Kun he ovat pohjaa kansallista vailla,

Kerran kuivuneen he kaatuu heinän lailla.

Mutta miksi toisetkin nuo eroaapi?

Miksi kahtaalle myös hekin vaeltaapi?

Miksi, vaikka sama kieli kaikuu suusta,

Samasta he vaikka ovat sukupuusta?

Minkätähden jakaantuvat sekä miksi

Joutunehet ovat eripuraisiksi?

Katsokaa, kuin valo, lämpö yhteistoimin

Kevähän ja kesän luovat yhteisvoimin —

Maanne toivot, lippumiehet ajan uuden,

Menneen vartijat, te, sekä vastaisuuden,

Älkää toki rikkilyökö riitaisuuksin

Isäin töitä, tehty yhteenkuuluvuuksin.

Yhdessä te laulakaatte kevähälle,

Yksinmielin tehkää työnne maalle tälle:

Ainoastaan siten syntyy ehjää, suurta,

Vahvistatte siten omaa elinjuurta,

Yhteistyöllä luotte kansallenne kesän.

Suomen suojelette, oman yhteispesän!

Isävainajan lapsuusmuistelma.

Isän polvella kun ennen poikana sain ratsastaa,

Hänen kertomahan pyysin lapsuutensa-muistelmaa,

Jonka kaameata puolta silloin tuskin käsitin,

Vaikka mielenkiinnoin sitä tarkkaavana kuuntelin.

Sota-aika oli ollut, vihollinen Suomehen

Tullut oli tulin, miekoin lailla myrskytuulien.

Vähitellen hirvittävät laumat verenhimoisat

Tuonne myöskin Rautalammin seutuville saapuivat.

Talo oli Tyyrynmäen ollut isän vanhempain,

Isä, kaikkein nuorimpana, kapaloissa uinahtain

Nukkui hameenhelmuksihin käärittynä äidillään,

Joka kaivolle on mennyt astioita pesemään.

Silloin sotilasta kaksi oli siihen saapunut,

Toinen kattilanpa heti oli ottaa kahmaissut.

Sitten kumpainenkin lähti metsään juosta piittämään,

Isänäiti, reipas nainen, huutain heidän perässään.

Mennessä kun pyssyillänsä uhkasivat sotilaat,

Isänäiti loitompana kulki metsättömät maat,

Kunnes Toholahden kylään tultiin vihdoin viimeinkin,

Jossa sotajoukko oli keskitetty leirihin.

Pelkäämättä isänäiti astui eteen päällikön

Valittamaan sotamiesten tehneen töitä ilkiön.

"Mistä tiedän, ken on tehnyt?" päällikkö nyt lausui niin.

"Minä tiedän, jos vaan saisin kaikki miehet näkyviin".

Kohta torvet toitottavat, pian miehet kaikki on,

Niinkuin taikavoiman kautta joutunehet kokohon.

Isänäiti miehet siinä tarkkailee ja katselee:

"Tuo on yksi, tää on toinen", lopuksi hän ilmaisee.

Muutama kun hetki kului, miehet toivat kattilan —

Tietystikin sitten saivat selkäsaunan runsahan.

Iloissansa isänäiti riensi kohti kotiaan.

Tullaksensa heti siellä sydänsuruun suurimpaan.

Sillä siellä vasta huomas: poika helmasta on pois…

Herra Luoja! Kuinka äiti rakkaimpansa löytää vois?

Ei kai mennyt isänäiti, ajaessaan kattilaa,

Sillä kyydillä, kuin poikaa etsimähän kiiruhtaa.

Suur on äidinlemmen voima, yhtä suuri toivonkin!

Lähes kolme vuorokautta innoin uupumattomin

Isänäitikin hän etsi kadonnutta Paavoaan,

Kunnes hämärtäissä illan vihdoin sattui tapaamaan.

Mättään vierustalla maassa suutaan avaeli vaan,

Räpytellen silmiänsä, niinkuin oisi kehdossaan.

Taivahalle olkoon kiitos! Poika eli armahin.

Syliinsä sen äiti nosti onnentuntein lämpimin!

Hellin hoidoin kuolemasta pelasti hän poikasen,

Joka taasen vuorostansa hoivas äidin vanhuuden,

Sekä oli kuollessansa yli kuudenkymmenen,

Kunnonmiehen kauniin muiston jälkehensä jättäen.

Aatellessa päistärpäänä isän lapsuusmuistelmaa,

Taustassa sen kaameassa mua tämä lohduttaa:

Sortumatta rintalapsi kesti sodanvaaran kun,

Kestää meidän kansa myöskin olemisen taistelun —

Säilyttääkseen keskustassa kansakuntain perehen

Suomen hengin, mielin, kielin suomalaisen aineksen,

Elämähän kansallista, suomalaista elämää,

Heelmää luoden elinvoimin, ainaisesti pysyvää….

Maukosukon Ruotsissakäynti.

I.

Tuolla Hankaveden rantamalla[1]

Paikallansa luonnonihanalla

Talo Maukolan on vieläkin,

Niinkuin Ruotsin vallan aikoihin,

Jolloin mukaan kansan muistelon

Sattunut tää seikka siellä on.

[1] Noin 21 1/2 kilometriä Rautalammin kirkolta eteläänpäin.

Kerran oli olleet Maukolaiset —

Nuoret, vanhat, miehet sekä naiset —

Kaikki häärimässä pellollaan,

Kooten kypsyneitä viljojaan,

Eikä Maukosukko tarmokas

Itsekään myös ollut joutilas.

Niinkuin oisi oltu kilpasilla,

Ukko liikkehillä vilkkahilla

Aumaa tehdessänsä ahkeroi,

Samalla kuin neuvojansa soi,

Käskein, komennellen väkeään

Tehtävätään hyvin täyttämään.

Kesken kiireen pitkin Hanhiselkää

Vilkui purtta kulkevaa — ja pelkää

Vieraita nyt sieltä tulevan

Saamaan häiriötä aikahan…

Mutta toisaallenpa pyörähtäin

Vene kiiti Susisalmeen päin.

Kolme miestä oli soutamassa,

Poikkilaudalla taas korskeassa

Asennossa istui herrasmies —

Lähin kuningasta kukaties,

Koska alennu ei pitämään

Venehessä edes perääkään?

Herra, tarkastellen ympärilleen,

Oli lausahtanut soutajilleen:

"Talo kaunis tuo on kohta mun!"

Virkkoi soutajansa: "Entäs kun

Maukonen ei taloansa myö?"

"Karkoittaa on hänet helppo työ!"

Tämän uhkauksen kauhuksensa

Maukosukko kuuli aumallensa —

Pystyyn karkasi jo huutamaan:

"Mitä, saastainen, sä haastatkaan?"

Mielensä hän toki malttaa voi,

Vaikka katse tulta salamoi.

Sydän täynnä oli suuttumusta,

Päässä pyöri monta ajatusta:

Väkivaltako nyt kodin vie?

Eessäkö on mierolaisen tie?

Missä laki on ja oikeus?

Missä vääryydelle rangaistus?

Sitten kovaäänisesti huutaa,

Käskevästi sekä täyttä suuta:

"Joudu, eukko, evään laitantaan

Sekä puhdas paita antamaan.

Jussi, nouda ruuna haasta pois,

Niinkuin pihassa se nyt jo ois!"

Pannen toisen miehen sijahansa,

Ukko hyppäs alas aumaltansa,

Mennen juoksujalkaa talohon.

Hetkessä hän matkavalmis on!

"Herran haltuun", virkahti hän vaan,

Ratsastain kun lähti ajamaan.

Miksi lähti? Yksikään ei tunne,

Eikä myöskään, pyrkivi hän kunne.

Itse tiesi kyllä määränpään,

Oli vaikeuskin selvillään.

Luojaan, tarmoonsa ja totuuteen

Luottaen hän lähti matkalleen.

II.

Tiettömiä oli suuret salot.

Harvassa myös oli torpat, talot.

Mutta vaivoin, monin vastuksin

Tullut Maukonen on kumminkin —

Itse armollisen kuninkaan

Luokse pyrkimähän Ruotsinmaan.

Hoviväki katsoi kummissansa

Suomen miestä sarkavaatteissansa,

Pieksuineen ja eväskonttineen,

Josta luopunut ei erilleen,

Pitäen sen päivät seljässään,

Öisin ollut on se tyynynään.

Mutta sitten hämmästyttiin vasta,

Kuultihin kun hänen kuningasta

Haluavan päästä tapaamaan.

Mahdottomaksi se sanotaan.

"Jätä anomus", niin neuvotaan.

"Kyllä, mutta käteen kuninkaan!"

Koiteltiin jos kuinka vastaan panna,

Mutta Maukonen ei perään anna:

Suomalaisen itsepäisyyden

Ansioksi merkitä voi sen,

Että lopultakin ukko tuo

Astua sai kuninkaansa luo.

Konttia kun suvaittu ei mukaan,

Kirjat, joit' ei saanut nähdä kukaan,

Perkasi hän sieltä kätköstään

Sekä kuljetti ne mennessään,

Käyden varmana, kuin suoramies,

Totuuden ken omaksensa ties.

Kumarrus ei ollut orjamainen,

Eikä myöskään onnenonkivainen,

Kun hän paperinsa ojentaa

Kuninkaalle, joka viittoaa

Hoviherransa ne ottamaan,

Kuulla tahtoen ne kokonaan.

Oli talon kiinnekirjain tukko,

Jonka siinä jätti Maukosukko.

Käännöstäjän, johon luottaa voi,

Anomuksen ruotsintaa hän soi —

Päällimmäisenä se olikin,

Pistäen siis heti silmihin.

Kansanmiehen kieltä korutonta

Lauseet oli, eikä niitä monta.

Mitään ei, mi Maukosen ei ois,

Oltu lisätty tai pantu pois.

Sisällys sen osapuillehen

Oli ollut tämänlaatuinen:

"Kuulkoon armollisin kuninkaani

Alamaisensa — mun — asiaani.

Pelkään, kunnioitan Jumalaa,

Kuningasta tahdon rakastaa,

Tottelen ja koitan täyttää lain,

Laiminlyö en veronmaksuain.

Laki ennen onpi turvan taannut.

Mut se onko olemasta laannut?

Sillä eräs herra uhkoaa

Kodistani minut karkoittaa.

Lain kun isä onpi kuningas,

Suokoon avun mulle armias".

Kysyttäissä sitten kokonansa

Kertoi uhkauksen kuulemansa.

Ja kun kiinnekirjain tarkastus

Näytti: hänellä on oikeus,

Kuningas nyt lausui hymysuin,

Veljellensä haastelisi kuin:

"Vielä voimassaan on laki yhä!

Niinkuin ennenkin se myös on pyhä!

Kuninkaan ja kansan yhteistöin

Valvovi se päivin sekä öin

Turvaa kuninkaan ja kansan, maan —

Rikkojat sen aina rangaistaan.

Mene rauhassa taas taloasi

Viljelemään aivan omanasi.

Vakuudeksi kiinnekirjahan

Tämän lisäyksen panetan:

'Väkivallan ken käy tekohon,

Hirsipuussa saapi palkkion.

Kerro terveisinä Suomenmaassa:

Oikeudentunto kuninkaassa

Rehellisiin suomalaisihin

Harras onpi sekä lämpimin.

Suomalaiset, teistä olla saa

Ylpeänä aina Ruotsinmaa!"

Majesteetti poistui kättä lyöden.

Kohta sitten Maukosukko syöden

Hovipöydän päässä herkkuisan

Istui peloittavan komean.

Konttikin taas oli vierellään,

Jossa paperit on kätkössään.

III.

Kotiin Maukosukko tultuansa

Kertonut ei mitään matkastansa.

Mutta entisellä tarmollaan

Ryhtyi taasenkin hän toimimaan.

Pelastettu oli kotilies,

Vääryyden kun sorti rehtimies.

IV.

Kuluneeks sai aikaa jonkun verran,

Nähtihin kun erään suuren herran

Astelevan kohti Maukolaa.

Nimismieskin häntä seurajaa.

Herra mahtavasti mongertaa,

Isännän kun puheillensa saa.

"Ystevene ilmianda sulle:

Koningas on teme talo mulle

Soonu palkaks suurden ansioin.

Torppa sulle hankita me voin.

Mut jos niskottele vastahan,

Niingun koiran teste karkodan".

Kumartaen Maukosukko vastaa:

"Kaikkein kuultava on kuningasta.

Teidän isäntänä silmäämään

Pyydän kiinnekirjaa talon tään.

Tässä on se, sitä suvaitkaa

Hyväntahtoisesti tarkastaa".

Herra kirjat tuskin avajaapi,

Säikähtäin kun hän jo vavahtaapi,

Pudottain ne kohta lattiaan,

Josta Maukosukko joutuisaan

Keräeli kaikki kokohon,

Ne kun aarre kallis hälle on.

Hulluks sanoi herra itseänsä,

Kun hän juttelemaan vehkeistänsä

Oli ruvennut jo eeltäpäin —

Siksi kävikin nyt hälle näin…

Sitten äänetönnä noloissaan

Lähti joukkoinensa astumaan.

Mutta ryhdikkäänä Maukosukko,

Kainalossa kiinnekirjain tukko,

Tarkasteli heidän lähtöään,

Ilme rehtisyyden silmissään,

Oikeudentunnon loistollaan

Kaunistaissa hänen kasvojaan.

Monen vuosisadan jälkeen tästä

Maukosukon äkkilähtemästä

Sananparren tapaan sanotaan,

Jos ken matkaan joutuu sukkelaan:

"Nopeastipa hän lähtikin,

Niinkuin Maukosukko Ruotsihin".

Mitä kuningas puuttui.

Sai kruunun päähänsä hän isien

Ja vielä valtikankin kätehen:

On Luojan armosta nyt kuningas

Ja maan ja kansakunnan valtijas.

Jos toivehena oli oikkukin,

Se täytetyksi heti tehtihin:

Kuin juoksupojat valtaherrat on

Ja kansa miltei orja tahdoton.

Niin kaikki häntä kilvan liehakoi,

Kuin parhaimmasti itsekukin voi

Ja suosion- ja onnenonkijat

Ne ympärillä vallan tulvivat.

On nautintona pelkkä yltäisyys!

Mut mieltä kalvaa tyytymättömyys:

Näät yksi kuitenkin on puuttuvaa —

Ei sotamaineen ole kunniaa.

Sen valtaherroilleen kun mainitsee,

Nää asiata pohtii, tuumailee —

Ja syntymähän saadaan kahnaus:

Ja annetahan sodanjulistus.

Kuin tulenvaara oisi valloillaan,

Niin pian joukot kokoonkutsutaan.

Käy päälliköksi itse kuningas,

Tuo maan ja kansakunnan valtijas.

Hän keskustasta hoviseurueen

Nyt puheen piti sotajoukoilleen:

"Mä teitä, pojat, työhön loistavaan

Vien eestä kruununi ja isänmaan.

On toiset etujamme loukanneet

Ja valtakuntaa meidän solvaisseet:

Mä siksi miekkani nyt paljastin

Ja teidät kutsututin aseihin.

Nyt kerällänne luona lippujen,

Te urhopojat sankar'isien,

Mä pyhän valan vannon: voittohon

Me rynnistämme kautta taistelon.

Kun suoritettu onpi suuri työ

Ja asehemme vihollisen lyö,

Mä teitä kiitän, sekä isänmaa

Suo ylistäen meille kunniaa".

Ja silloin hurraahuudot voimakkaat

Sai täräjämään ilman, puut ja maat.

Ja torvet soi ja rummut pärryttäin,

Kun sotajoukko lähti eteenpäin.

Kuin ukkospilvet synkät uhkaavat

Nyt pikamarssin riensi armeijat,

Yöt sekä päivät yhä kuljetaan

Ja kuningas on ensimmäisnä vaan.

Mut jonkun aikaa matkattu on kun,

Niin pelko tulla ruudinsavuhun

On hoviherrat kaikki vallannut

Ja henkilääkärinkin hervaissut.

Ja yksimielisesti viekkahan

He suunnittivat keinon sukkelan:

On kuninkaalle tarpeen levähdys,

Tai muuten hältä murtuu terveys.

Se kuninkaalle kun vain ilmaistaan,

On valmis lepäämään hän armossaan

Ja joukon etupäästä pois hän jää —

Se hoviseuruetta miellyttää…

Mut sotajoukko kulkee edelleen

Vain taisteluhun pian päästäkseen.

Kun naapurissa rauhaan luotettiin,

Ei oltu käyty varustamisiin.

Ja kuitenkin ne toiveet pettivät,

Kun vihoillisen laumat hirveät

Nyt murhaten ja polttain samoaa

Ja koko valtakunnan valloittaa.

Ja sitten vankijoukoin lukuisin

Ja kanssa runsaan sotasaalihin

Käy rientomarssi kuninkahan luo —

Kai kyllikseen on levännyt jo tuo?

On levännyt ja tullut korskeaks,

Kun itsensä hän uskoi voittajaks:

Nyt kuninkaineen sotavangit saa

Ne maahan asti häntä kumartaa.

Ei vangituilta tosin mennyt pää,

Vaan kruunun kuninkaansa menettää,

Ja valtakunta valtakuntahan

Nyt liitettihin heti voittajan.

Kun sitten sotajoukot käsketään

Jo kotimaata kohti lähtemään,

On etupäässä jälleen kuningas,

Tuo maan ja kansakunnan valtias.

Nyt juhlakulkua on koko tie,

Ei vertaa moisen usein nähty lie:

Jo kuningasta kaikki jumaloi

Ja laulut raikuivat ja soitot soi.

Hän hukkua on kukkaistulvahan

Ja hurraasehen kansan huutavan,

Mi sotamailleen suopi kunniaa —

Kai sitä historjalta lisää saa…

"Pyhän Kirjan Kaisa".

"Oi, kuulkaa mua, hyvä nimismies,

Jos kaiken muun nyt myötte multa,

Niin Raamattuni voitte kukaties

Te jättää mulle, herra kulta?

Se lohdutusta murheessani tois

Ja turvattomalle se turvaks ois".

Näin leskivaimo pyysi, vieressään

On ryysyissänsä neljä lasta,

Ne puutteen lisäks peri mieheltään,

Mi äskettäisin kuoli vasta.

Ja rihkamia mitä jäänyt lie,

Nyt huutokauppa hältä kaikki vie.

Mut velkoja kun kuuli korvillaan,

Tuo mitä leskiparka anoi,

Hän heti huusi vihanvimmoissaan

Ja sydämettömästi sanoi:

"Myös akka myötävä on lapsineen,

Jos kuka haluaapi ostaakseen".

Ja sitten vähitellen myötihin

Niin neulat, kuni naskalitkin.

Kun vuoro tuli Pyhän Kirjankin,

Ah, kuinka vaimoparka itki!

Mies tuntematon huusi kirjan sen

Ja lahjoitti sen heti leskellen.

Ja lahjoittaissaan tuntematon tuo

Näin virkkoi: "Itkuhun ei syytä!

Tää kirja rikkautta kyllä suo,

Kun uskolla vain etsii, pyytää.

Se antaa voipi onnen maallisen —

Myös onni siin' on ijankaikkinen".

Ois leski lahjoittajaa kiitellyt

Ja katseleepi tänne sinne,

Pois kuitenkin hän oli lähtenyt

Ja yksikään ei tiennyt minne;

Kun ei hän lahjoittajaa kiittää saa,

Niin sydämessään kiittää Jumalaa.

Kuin pesän linnut, myrskyn särkemän,

Ne lentää aavan taivaan alle,

Myös leskiparka lapsineen nyt hän

Käy kodistansa maailmalle —

Ei määrää muuta ole matkallaan,

Kuin mistä armopalan saisi vaan.

On Pyhä Kirja aina matkassaan

Ja siitä etsii lohdutusta,

Niin lukee sitä tietä kulkeissaan,

Kuin kolkuttaessansa usta.

Ja väliin lukee hiljaa itsekseen

Ja väliin ääneensä taas lapsilleen.

Jos missä tiesi jonkun murheisen,

Luo riensi Kirjansa hän kanssa

Tai lukemaan jos pyysi häntä ken,

Hän nousi vaikka unestansa.

Jos lantin sai, sen otti kiittäen,

Mut maksuttakin luki iloiten.

Vaan lapset aikuisiksi kasvoivat

Ja omilleen he lähti teille.

Ja matkaevähiksi hartahat

Soi äiti siunaukset heille.

Ja hyveen taimet painoi sydämiin

Ja lujan luoton arvoin ijäisiin.

On hellä heitä kohtaan sallimus:

Suo kodin kullekin ja perheen,

Ja hurskas usko, äidin rukous

Ei heitä päästä valtaan erheen.

He äitiä on luokseen tahtoneet —

Ja siitä ovat oikein kilpailleet.

Mut äiti tahtoi kiertää kernaammin,

Kuin lapsiansa rasitella.

Ja siten, päästen moniin koteihin,

Sai Sanaa niissä tarjoella.

Ja "Pyhän Kirjan Kaisa" olla vaan,

Min nimen mukaan häntä kutsutaan.

Niin vuodesta hän kulki vuotehen,

Siks kunnes vanhuus voimat voitti,

Ja maasta ijäisyyden kaikuen

Jo kuolon kutsukellot soitti:

Hän vierustalle uinui suuren puun,

Mut kasvot käännetyt on Raamattuun.

Sisaren haudalla 8/12 1915.

(Mukaelma).

Kuin aamukaste elo haihtuu,

Kuin virta aika kiiruhtaa,

Kentiesi päivää huomenista

Me emme enää nähdä saa;

Oi, auta, Herra, ainiaan

Sun tahtoasi seuraamaan.

Ei mikään mainen kauan kestä,

Ei nuoruus, voima, riemukaan,

Kun vähimmästi aavistamme,

Jo hautaan meidät lasketaan;

Ah, eläkäämme tietäen,

Kuin ain ois hetki viimeinen.

Oi, Isä, Herra, Tuomarimme,

Sä annat elon, kuoleman,

Suo: iltahetken joutuessa

Me valmihina ollahan.

Ja konsa kutsut, suojahas

Sä ota meidät armollas.

Kuin päivänsäde, siskovainaa

On muille ollut elossaan

Ja kesti koskaan nurkumatta

Hän puutteita ja vaivojaan —

Oi, Herraltansa saakohon

Hän runsaan siitä palkinnon.

Nyt haudallaan hän meille haastaa

Vain kieltä katoovaisuuden,

Mut samalla myös muistuttaapi

Ja viittaa ijäisyytehen:

Maan multaan hältä päättyi tie —

Oi, Herra, luokses sielu vie.

Oi, Herra, myöskin murhepilvet

Pois surevaisten synkät luo

Ja varman tiedon sekä uskon

Se lohtu heille suoda suo,

Ett' yhdyselo ijäinen

On luona Isän taivaisen.

Osanotoksi suruhun.

(Kirje).

Talven kylmä, kolkko tuuli

Toi kun viestin tullessansa,

Että kuolo rautakoura

Poijes riisti puolisonne

Rakastetun rinnaltanne,

Teidät suistaen surussa

Itkupuulle istumahan,

Sydän silloin sylkähteli,

Murehesta munkin mieli,

Vaikka vallan olen outo —

"Tuntematon Tuttavanne".

Kuni aivan itsestänsä

Mieli silloin mietiskeli,

Tuumi aatos lailla tällä:

Olla linnun lentoneuvot,

Tuonne kohta kiiruhtaisin

Yli maiden ja merien

Nopeasti noutamahan

Lohdutuksen lähtehestä

Teille päilyvän pisaran,

Jolla katse kirkastuisi

Kyynelien kaihtimista,

Hymy nousis huulosille,

Riemuruusut runsahina

Kohoaisi kasvopäille.

Tai jos oisi laulunlahja

Oikea ja oivallinen,

Silloin sävelhelmin saisi,

Viserrellä virsin vienoin

Murehenne muille maille,

Tuoda toivon-kukkasia

Sydänlammen laitumille,

Laulumahdein maanitella

Kevätkäet kukkumahan,

Antamahan auvomieltä.

Siipiä en ole saanut,

Enkä luotu laulajaksi —

Ainoasti armollista

Lähetä voin Luojoamme

Sillä tosi toivehella,

Että säihkyvin sätehin

Ikilemmen lämmöllänsä

Sulattaisi surut Teiltä,

Murhepuulta päästäksenne

Ilon kukkakunnahille.

Onni olkohon osanne,

Rauha, riemu rinnassanne,

Toivehien taivas Teille

Kuultakohon kirkkahana —

Sitä sykkivin sydämin

Osanotoksi suruhun

Teille tässä toivottaapi

"Tuntematon Tuttavanne".

Aika ei kulu, se kulkee.

Tuo lause usein ihmislapsien

Niin kevytmielisenä suusta raikaa:

On elettävä aina iloiten

Ja — kulutettava on siten aikaa.

Mut aika kulkeva ei kulukaan,

Vaan muita kuluttaa se mennessänsä.

Ken aikaa siis on kuluttavinaan,

Hän tuhlaa oman elon kynttilänsä.

Kai löydän!

Mä kuulin aikaan lapsuuden:

On piru sarvipäinen,

On sorkka toinen jalka sen

Ja katse hirveäinen.

Ah, varottakoon, että

Ei vaan se saisi pettää.

Ja lisäks vielä sanottiin:

Ei piru johda hyvään,

Vaan tekoihin vie syntisiin

Ja lankeemukseen syvään,

Se ilkeä ja häijy,

Kun kaikkialla väijyy.

Mä kasvaissani karkeloin

Ja vallatonna riehuin,

Ja auvomielin ailakoin

Ja lailla perhon liehuin —

Ja olin huoletonna,

Kun näy ei piru-konnaa.

En elon suuriin arvoihin

Mä pannut paljon määrää,

Ja vähät siitä välitin,

Mi totta on ja väärää —

Ei piru silmään pistä:

Siis eipä pelkäämistä.

Mut vihdoin toki järjelläin

Mä selväks saada aloin,

Ei piru liiku sarvipäin,

Ei myöskään sorkkajaloin,

Vaan muuttaiksen, jos kukaan,

Se tilanteiden mukaan.

On kerjurina kulkeissaan

Se, kehno, toisen kerran

Ja toiste taasen verhonaan

On puku hienon herran.

Ja väliin myös se lymyyn

Käy kauniin naisen hymyyn.

On sillä monet pyydykkeet,

Kun valheeks toden vääntää,

Ja puhtaimmatkin ihanteet

Se likaisiksi kääntää —

On totta tosiahan

Se isä kaiken pahan.

Kun tunnen nyt sen lurjuksen,

Niin tietystikin koitan,

Kuin liuhailijan parhaiten

Mä juonikkaan sen voitan —

Kai keinon löydän, että

Voin pirun minä pettää!

Kalastajan uni.

Työstä lauantaina

Kotiin tultuaan,

Lähti, kuten aina,

Kalastelemaan.

Ja kun pyydyksensä

Sai hän vetehen,

Laski venehensä

Lähisaarehen.

Kuivan kannon juuren

Kantoi kokohon,

Siitä aimo suuren

Laittoi rovion.

Heittyi seljällehen

Taivoon katsomaan,

Suviharsoisehen

Ilman ulappaan.

Hampahissa piippu,

Huulten imien,

Kohta hällä riippuu

Palaa tupruten.

Mutta eipä monta

Savua hän saa,

Muulloin unetonta

Kun jo nukuttaa.

Hetki, pari, sitten

Piippu putoaa,

Maille unelmitten

Kalastaja saa.

Siinä uneksuupi

Kumman unelman:

Hälle avaantuupi

Linna Ahtolan.

Siellä arvoisasti

Ahti linnassaan

Istui mahtavasti

Tapaan kuninkaan.

Sadekaarenlainen

Miekka huotrassaan,

Vaahtokauhtanainen

Yllä verhonaan.

Lainelakki päässä,

Parta, hiukset

Loistivat kuin jäässä

Kidesätehet.

Hänen vierellänsä

Sijapaikka on

Oman emäntänsä,

Äiti-Vellamon.

Kuplapuku tällä

Kirkkain pisaroin

Päilyi välkkymällä

Lailla aamukoin.

Vedenneidot sorjat,

Immet auvoisat,

Niinkuin ulput korjat

Lähi seisoivat.

Linna suurenmoinen

On kuin avaruus,

Toisen jälkeen toinen

Ihme näkyi uus.

Timantteina hohti

Katto, seinätkin,

Loisteen tuskin tohti

Päästää silmihin.

Äärellä kuin oisi,

Näytti siltä nää,

Koskettaa kun soisi,

Ne vain häämöittää,

Niinkuin taivahalta

Valoilmehet

Tuolta korkealta

Kaukomatkaiset.

Ahti kädellänsä

Viittasi kun vaan,

Ryhtyi keskenänsä

Karkeloitsemaan

Veden kaunokeijut,

Immet viehkeät,

Hilpeinä kuin leijut

Pyörähtelivät.

Niinkuin tähdenlennot

Tahdit vaihtuivat,

Liikkeet oli hennot

Sekä pehmoisat,

Leiskui liehuellen

Ruohohamehet,

Häilyi hulmahdellen

Utulaahukset.

Karkelon kun loppu

Saapui, joutuisaan

Kaikilla on hoppu

Päästä seuraamaan:

Ahti vedenpintaan

Kanssa Vellamon

Nousi luodon rintaan,

Ottain kantelon.

Keijut lumpehille

Kävi istumaan,

Ulpun kukkaisille,

Kaislaan huojuvaan.

Mutta kanneltansa

Kullanloistavaa

Ahti sormillansa

Sitten koskettaa.

Nytpä vettä kiiti

Sävel suloisin,

Ilmaankin se liiti

Kaikkiin suuntihin:

Tuntui, kuin ois soineet

Maat ja taivahat,

Soinnut kaikumoineet

Hurmastuttavat.

Keijut äänin hienoin

Sointuun säestää,

Laulu niiden vienoin

Hiljaa väräjää,

Kultahista rihmaa

Samalla kuin nuo,

Ohkaista kuin vihmaa,

Kerille he luo.

Luullen kultaa sirkos

Silmäluomihin,

Hereillensä virkos

Kalastajakin.

Lintuin kuului laulu,

Päiv' on loistossaan,

Luonnon suvitaulu

Ihanimmallaan.

Soutajakin nousi

Pystyyn hypäten,

Ulapalle sousi

Kohta venosen.

Ahti soitollansa

Johdatellut on

Paljon anteitansa

Joka verkkohon.

Niistä riemuitessa

Kalastelijan

Pyöri aatoksessa

Linna Ahtolan —

Ja hän tuijottaapi

Veden sisällen,

Toivoin, että saapi

Jälleen nähdä sen.

Sekä eikö vielä

Ahdin kannel sois,

Eikö myöskin siellä

Keijut karkelois…

Ei hän varoitusta

Kuullut soutajan:

"Lakkaa kujeilusta —

Venhe kaatuuhan".

Silloin pyörähtääkin

Venhe alassuin

Ja sen alle jääkin,

Verkkoon takertuin,

Kalastaja — sinne

Vaipui syvyyteen,

Hautaan myöskin minne

Joutui ijäiseen.

Ottein voimallisin

Venhon pohjallen

Toinen ponnistihin,

Kuolon välttäen.

Kirkkomiesten kanssa

Maihin pääsi hän,

Kertoin kauhuissansa

Turman hirveän.

Luultiin: "Sepä syöksi

Hänet kuolohon,

Sunnuntain kun yöksi

Kalaan mennyt on".

Mikä salatenho

Surmansuuhun vei,

Miksi kaatui venho,

Sitä tietty ei….

Eräs kurjuuskuva.

I

Hän ollut onpi tiedoton,

Nyt tajuihinsa tullut on

Ja viereistänsä katsoo lasta,

Mi tuskissansa vaikeroi,

Mut vaivaansa ei virkkaa voi —

Laps onkin viikon vanha vasta.

Mut omat kivut unohtain

Hän hellin hyväilyksin vain

Suo viihdytystä pienollensa.

Ja kun sen saapi nukkumaan,

Niin miettimähän eloaan

Käy äiti ajatuksinensa.

Oi, armas aika lapsuuden,

Ja vanhempain ja siskojen

Kuin lempi oli suloisinta!

Mut kodissa kun köyhyys on,

Niin tuonne elon taistohon

Pois halus päästä nuori rinta.

Jos väliin ollut parempaa,

On myöskin ollut katkeraa

Ja usein murhe mieltä särki.

Mut kärsimykset hukkumaan

Suurkaupungin sai huminaan,

Soi niukan leivän neulankärki.

II.

Mut aivan onnen-auringon

Hän tullehensa loistohon

Jo luuli, sattumalta kerran

Kun kohtas suuren kunnian:

Pääs tuttavaksi mahtavan

Ja loisteliaan sotaherran.

Kas, siinä oli miesten mies!

Hän kohtelias olla ties!

Ja rikas on, kuin rahapankki.

Hän aulis oli ostamaan

Ja antamahan lahjojaan,

Myös yksityisen huoneen hankki.

Nyt neulan saattoi heittää pois

Ja koetella, kuinka vois

Vain rakastajan mieliks olla,

Mi kyyhkyksensä nimittää

Ja viettää suopi elämää

Niin kevyttä kuin korennolla.

Ei päivin muuta tehtävää,

Kuin väsymystä levähtää

Ja yksin olla muisteloissa.

Mut illat, yötkin uudelleen

Taas käydä rakastajineen

Vaan huveissa ja nautinnoissa.

Mut sitten tuli yllätys,

Kun huomattihin: äiteys

On pian odotettavissa….

Tuo tieto rakastajan vei:

Hän kyyhkyn luokse tullut ei,

Vaan kerrassaan on kadoksissa.

Ei saavu lahjoin upeoin,

Ei nouda parivaljakoin.

Kuin ennen oli tapanansa.

On turhaa kyyhkyn odotus

Ja etsiminen, kaipaus —

Ja siitä on hän murheissansa.

Niin virtaa, vuotaa kyyneleet,

Ett' ovat silmät turvonneet —

Voi surkeutta, onnettuutta!

Kun mistään apua ei näy,

Niin lapsuuskotiin aatos käy:

Ah, voisikohan sinne muuttaa.

Mut kuinka saattaisikaan hän

Tään kanssa suuren häpeän

Nyt turvautua kodin puoleen!

Työkumppanitko lohduttais?

He naurain ehkä pilkkajais?

Saa yksin menehtyä huoleen…

Kun puuttui raha sekä työ,

Hän panttaileepi ynnä myö

Nyt sormuksia, vaatteitansa.

Ei niistä suurin summin saa:

Ne arvoa on halvempaa,

Kuin luullut oli saadessansa…

Kuin kala kiiltouistimen,

On irstaajan siis petosten

Hän uhriks tullut kaikinpuolin.

Ja ikävintä: tila vaan

Käy yhä suuntaan pahempaan,

Sen huomajaapi raskain huolin.

Näät, pakko muuttaa asuntoon

On ollut kehnoon komeroon

Ja kylmään, kosteaankin vielä.

Sen lisäks puut on lopussaan

Ja ruokaa tuskin ollenkaan —

Jo aivan kurjuus uhkaa niellä.

Kuin mikä ihmeilmestys

On lapsosensa syntymys —

Muut ihmiset ei siitä tiedä…

Jos tuonne kanavaan sen veis?

Ja itse mukaan heittäiteis?

Niin toki ei hän tehdä siedä…

Tään kaiken ajatuksillaan

Nyt näki, niinkuin kirja vaan

Ois luettavanansa aivan.

Ja lisäks tauti ankarin

Ja tuskat omantunnonkin

Ne vielä suurentavat vaivan.

III.

Mä lähden — mietti — kirkkohon,

Kas, jumal'äidin kuva on

Niin kaunis siellä ihanainen.

Kun kuvaa palvon, kumarran

Ja sydämeni avajan,

Suo avun äiti taivahainen.

Ja ennenkuin hän huomaakaan,

Jo kirkkoon onpi matkallaan,

Kun intoon hukkui heikkouskin.

Ja ulkoilma virkistää,

Pois vaivat, tuskat häviää —

Hän tilannettaan muistaa tuskin…

Ja sitten vasta havahtaa,

Kun kirkonkellot kumajaa

Ja huomaa, että kauttaaltansa

Sen kirkon saartaa santarmit

Ja sotilaat ja poliisit,

Mut loitos karkoitetaan kansa.

Näät, hallitsija perheineen

Ja kanssa loistoseurueen

On palvoin temppelissä tuolla.

Ja siksi hoviväki vaan

Nyt sisään sinne lasketaan —

Muut saavat olla ulkopuolia.

Ah, onko käännyttävä pois?

Mut toiste tuskin tulla vois,

Jos sairaus taas sitten estää…

Ei, juuri nyt nuor äiti tuo

Hän jumal'äidin kuvan luo

Sois päästä koko sydämestä.

Ja joukon sekaan rynnistäin,

Hän tungeteksen eteenpäin

Ja pääsi ovensuulle asti.

Mut vahtimiehet korskeat

Tien siinä pystyyn nostavat,

Pois käännyttäen ankarasti.

Kun hangoitteli vastahan,

Niin hartioille vartijan

Hän pian joutui nostetuksi.

Ja silloin sattui silmihin

Myös kuva jumal’äidinkin —

Näät auki oli kirkon uksi.

Ja näytti, kuin ois hymyillyt

Ja kuva hälle nyökännyt —

Se sielun sisimpähän koski.

Vaan siitä vahdit tienneet ei,

He joukon taakse naisen vei,

Min kyynelistä kastui poski.

Ja samalla myös uupumus

Ja tauti, mielenliikutus

Niin otti hänet valtahansa,

Ett' ainoastaan turvaten

Hän lyhtypatsaan puolehen

Vain pysyä voi seisallansa.

Tuon huomas läsnäolijat

Ja monet luokse tulivat,

Ken udellen, ken säälin vuoksi,

Ja eräs kutsui ajurin

Ja maksoi kyytipalkankin —

Ja kohta hepo joutuin juoksi.

Kun pääsi kotiportilleen,

Löys kivihiililohkareen,

Min korjasi hän taltehensa.

Ja huoneeseensa tultuaan,

Sen lieteen pisti palamaan

Ees lämpimyyttä saadaksensa.

Nyt uupunutta itkustaan

Hän lasta riensi vaalimaan

Ja itse vuoteelle myös vaipui,

Kun taudinpuuska jällehen

Taas alkoi kera tuskien —

Hän horrostilanteeseen haipui…

Kun pelti jäikin tukkohon,

Niin savussa — hän luuli — on

Nyt jumal'äiti Pojan kanssa

Ja hymyileepi hänellen

Taas jälleen päätä nyökäten,

Kuin äsken teki kuvassansa.

Hän puolestaan myös tervehtää

Ja hiljaa päätään nyökkäjää

Ja koittaa hymyellä vastaan.

Ja kuten jumal'äitikin,

Nyt käsivarsin molemmin

Hän painaa rintahansa lastaan…

IV.

Kun huonevuokraa maksamaan

Ei nainen saavu aikanaan,

Niin luokse mennään vaatimuksin.

Vaan ovi onkin lukossaan;

Se murtaen kun avataan,

Ah, mitä nähdään kauhistuksin!

Kaks kuollutta on rinnakkain,

Kuin uinuisivat siinä vain,

Ja kalmanhaju huoneen täyttää,

Mi synkkä on ja valoton,

Kuin hauta kirkkokalmiston

Ja suurta kurjuuskuvaa näyttää…

"He häkämyrkytyksehen

Ja äärimmäiseen puutteesen

On kuolleet" tutkimuksen mukaan.

Mut määrää sieluntuskien

Ja kärsimystä ruumiiden

Ei edes ajatellut kukaan…

Jouluna.

Taasen loistaa joulukuuset, monet lahjat jaetaan,

Vanha juhla taas on uusi, lapset ovat riemuissaan.

Valaistuhun kirkkoon kansa aamusella kiiruhtaa

Kuulemahan taivaallista suurta riemusanomaa:

Kuinka syntynyt on meille Pyhä Poika Jumalan

Synnin yöstä, orjuudesta vapahtamaan maailman.

Ja kuin ennen paimenille, laulu soi nyt enkelten

Luojan kunniaks ja rauhaks, hyväks tahdoks ihmisten.

Mutta kuuset, lahjat, riemut tavan vuoksiko vain on?

Sydämiin myös eikö synny tunne tosi-ilohon?

Uskon kultaa onko niissä? Rukouksen suitsutus

Onko mirhana? Ja onko sydämissä rakkaus?

Mukanansa nämä lahjat ken vie seimen äärehen,

Hälle juhla onpi joulu, korkea ja taivainen.

Ah, jos juhla tämänlainen Suomen kansan joulu ois,

Silloin vasta enkel-laulu kansallemme soida vois!

Eräs perhejoulu.

Maalla sukutilallansa

Vietti joulujuhloansa

Herrasperhe kaupungista

Kerroksista korkeimmista,

Vierainansa monet serkut,

Nauttimina runsaat herkut.

Pukki lahjojansa kantoi,

Aivan runsahasti antoi,

Kuusen luona riemuissansa

Lapset hyppää tanssiansa,

Herrat totiansa joivat,

Naiset naurain ilakoivat.

Loistoillallinen syötiin,

Leikkiä ja pilaa lyötiin:

Kilvan monta sukkeluutta

Vanhaa lausuttiin ja uutta,

Parastansa kukin koitti —

Miekkonen, ken toisen voitti!

Onhan joulu ilon aikaa,

Saakoon siis vain riemu raikaa!

Niin kai lienee ajateltu,

Suottailtu ja herkkueltu,

Kun on siinä rattoisasti

Myöhäisehen yöhön asti.

Kesken kaiken herran luokse

Pieni tyttösensä juoksee:

"Kuule, isä! Rakkaimmaksi

Koska jouluvierahaksi

Tänne kutsut Jeesustamme,

Poikaa Pyhää Jumalamme?

Tuolla tuvassa mä kuulin

Vanhan mummon hymyhuulin

Kertovan, sun että isäs

Joulu-ilon sillä lisäs,

Ett’ei pyytää konsanansa

Unohtanut Jeesustansa".

"Rakas isä, isä kulta,

Kuule, mitä anon sulta!

Saanko mummon tänne tuoda,

Tahdothan sen, isä, suoda,

Kun sä kutsut rakkaimmaksi

Herraa jouluvierahaksi?"

Mykiksi nyt kaikki jääpi,

Tuskin kukaan äännähtääpi.

Isä otti ainoastaan

Polvellensa pientä lastaan. —

Sitten tuli unen hoppu —

Siinä jouluaaton loppu.

Kuinka kukin lienee maannut,

Talon herra vaan ei saanut

Unta oikein rauhallista:

Lapsuus-, nuoruusmuistelmista

Syntyi hälle painajainen

Koko yöksi pahanlainen.

Muisti monen jouluaaton,

Nukkuessaan näki taaton

Ristikäsin palvomassa,

Tilanteessa hartahassa

Toiset häntä kuulostaapi:

Kukin joulurauhan saapi.

Herättyään unestansa

Oli hällä rinnassansa

Lapsuusajan kaipausta,

Tunnontuskaa, katumusta.

Unetarkin simasiipi

Vuoteen luota kauas hiipi.

Siinä kun hän peppuroipi,

Kaikki eilisillan soipi

Korviin naurut, laulut, jutut:

Juomaseuran tavat tutut —

Omatunto siitä pauhaa,

Eikä tunnu joulurauhaa…

Nautittaissa aamiaista

Kertoi makuun huononlaista

Olleen, kun hän iltaiseksi

Tuli liiaks syöneheksi.

Mitä yöllä koki muuta,

Siitä avannut ei suuta…

Punkaharju.

Ei unesta autuudensaari

Sen kauniimmaks mielehen jää,

Kuin sieluni kuvastimessa

Punkaharju mun kimmeltää.

On kesälle kihlattu luonto,

Se on morsiusonnessaan

Ja auterehohdossa uinuu

Sulounten se haaveitaan.

Ja joutsenna uljaana harju

Veen välkkyvän helmassa ui,

Min kalvohon rannikot puineen

Kuni arkaillen kuvastui.

Ja ladelmat, poukamat, kaarteet,

Kuin häähamon poimuja on

Ja niemet, kuin morsion huulet

Ovat vartoissa suutelon.

Ja suudelmin läikkyvät laineet

Ne rantoja kiertelevät

Ja uupuvat lepohon tyyneen

Sitten onnesta kylläisät.

Kuin vihillä siunausaikaan

On hartaus harrasta niin,

Kun riutunut maa sekä taivas

Kesärauhan on untuviin.

Ken keskessä tään ihanuuden

Ei henkehen hehkua sais!

Jos rinnassa Suomelle lempi

Ilmiliekkiin ei leimahtaisi.

Oi, lapsonen Suomen, sä täältä

Käy lemmelles innostus uus

Niin puhdas ja herttainen armas,

Punkaharjun kuin suloisuus.

"Rakastettu Rautalampi".

Rakastetuks Rautalammin

Entisaikana elänyt

Runoniekka nimitteli.

Osattu on oikeahan

Siinä sanontatavassa,

"Rakastettu Rautalampi"

Savon seuduista suloisin

Kun on kertakaikkiansa.

Kenpä oma kansalainen

Taikka aivan ventovieras

Tuttavaksi tahtois tulla

Savon kansalaisten kanssa

Sekä soisi nähdä saada

Ihaninta ilman alla,

Kulkutiensä kääntäköhön

Rautalammin rannikoille.

Tulkoon torppaan tai talohon,

Kaikkialla kohtoaapi

Vieras hyvin viehättävän

Osaksensa ystävyyden:

Sanasutkat savolaiset

Harmittomaks hauskuudeksi

Kehittävät keskustelun.

Rupattaissa rattoisasti

Päästään siitäkin perille,

Ett'ei leikillä eläen

Kodit ole kohonnehet,

Eikä työttä ole tullut

Rämehiköt raadetuiksi,

Pesät hallan poistetuiksi.

Pellot, niityt perkatuiksi,

Kun onpi lisäksi vielä

Sodan oltuna jaloissa,

Nälkäkuoleman käsissä,

Ruton, taudin ruhjomina.

Sekin vielä selviääpi

Ett’ei täydellä teholla

Edistyksen kulku kulje,

Kun ei ole oivallettu

Rakennella rautatietä

Vesijaksojen lähelle,

Luokse koskien kovien,

Jotka aina öin ja päivin

Huutavat haluavansa

Vaahtoharjoin varsoinensa

Päästä tositoimintahan:

Pannaksensa tehdaspyörät

Väkevästi vääntämähän,

Ett' ei tuossa turhanpäiten

Voima hukkahan kuluisi.

Rautalammin rannikolle

Siten oisi siirrettynä

Ihme-Sampo saatettuna,

Joka jauhaisi jalosti

Maassa, vedessä makaavat

Aartehistot uinuvaiset

Markkinoille myötäväksi

Sekä toisi tullessansa

Uuden ajan armahaisen —

Hyvinvoinnin valmistaen.

Taas jos vieras viehättyisi

Nähtävyyttä nähdäksensä,

Kiivetköhön Kilpimäille,

Istuinmäille istukohon,

Kavutkohon Kalajalle:

Silloin silmien etehen,

Näköpiirin näyttämölle

Avaantuupi auvostava

Lumoava luonnontaulu.

Taustana on kaukotaivas,

Ilman rannaton ulappa,

Jota vasten vaarat, vuoret

Kuvastuvat kaunihisti

Humajavin honkinensa,

Kumajavin kuusinensa.

Alempana armahaiset

Ovat lehdot lintuinensa,

Hienohelmat heinäniityt

Sekä myös siniset seljät

Milloin aivan aukeoina

Silmänkantamattomina,

Milloin salmina somina,

Vesivöinä välkkyvinä

Satain saarien välissä,

Jotka ruohorantaisina

Kohoovat kuin kukkatertut.

Tässä lampi läikkyväinen

Metsän siintävi sisästä,

Kuni impyen ihanan

Kurkistaapi kulman alta

Silmäpari säihkyväinen

Herttaisuutta hehkumalla.

Tuossa puro puikeltaapi

Kiertämällä, kaartamalla

Sekä virta vuoltavana

Edellensä enteleepi.

Tässä koski kuohupäänä

Vallatonna vaahtoaapi.

Täällä kirkko kullankallis,

Herran huone hurskahainen,

Siellä koulu, tuolla toinen

Valistuksen vartijoina.

Siinä talo, tuossa torppa,

Hovi tuossa hohtavainen.

Lainehtien ympärillä

Vihannoivat viljapellot,

Laitumilla karjalaumat

Kalkuttavat kellojansa.

Roihuaapi rannikoilla

Nuottamiesten nuotioita,

Jotka Ahdin antimia

Vedenkalvon välkkyväisen

Pintahan on "pistämähän"

Vartoavat, vuottelevat.

Katselkohon vaikka kunne,

Kaikkialla kohtoaapi

Ihanuutta ihmissilmä,

Viehätystä mielin määrin,

Että rinta riemastuupi,

Sydän sykkiipi ilosta.

Huuletkin hymyhyn käyvät,

Kuni neidon naurusuisen

Vihkisille vietäessä,

Eikä malta vaiti olla

Hurmattuna huutamatta:

"Savon seuduista suloisin,

Kaunihin on kukkaistöyhtö

Rakastettu Rautalampi".

Kulku kullan luo.

Hopsis, ruuna! Nyt et vainen

Kuhnustellen juosta saa:

Tie on sinne pitkänlainen,

Jossa kulta vartoaa.

Kulta vartoaapi! Juokse

Nuolena nyt porhaltain,

Kiirehän on kullan luokse —

Siellä soisin olevain.

Hopsis! Tässä mentäessä

Katseen kaikkialle luon,

Lailla tuulen entäessä

Mielen mietiskellä suon.

Katselenpa talviyötä

Loistaessa kuutamon,

Katson taivon tähtivyötä

Oi, se onpi verraton.

Ajattelen armahaista,

Mietiskelen impeäin,

Jonka kuva sieluun paistaa,

Sydäntäni lämmittäin…

Ptruu! On tuossa kullan maja,

Seiso, ruuna! Ptruu! No, niin!

Yritin jo ohi ajaa

Vaivuttua tunnelmiin…

Napsis! Kolkkaan oveansa

Nyt se auki rapsahtaa…

Tervehtii jo suukollansa —

Viereheni istahtaa…

Rakkaus.

(Haaveilevan tytön päiväkirjaan).

Rakkaus on mairesana

Kultainen ja kallis:

Ken sen tulla huulillensa

Turhanpäiten sallis…

Rakkauden alkulähde

Onpi itse Luoja.

Rakkaus on maisen onnen,

Taivaisenkin tuoja.

Elo rakkautta vailla

Ois kuin luomakunta,

Joka ilman aurinkoa

Jäätä ois ja lunta.

Vanhemmat ne rakkautta

Lapsillensa suovat,

Vastalahjaks lapset myöskin

Rakkautta tuovat.

Rakkaus se sankareita

Urhotöihin johtaa,

Rakkautta kiitollista

Kansaltaan he kohtaa.

Rakkaus on kaikkein pyhin

Sydämien kieli,

Rakkauden uhrilehto

Puhtahin on mieli.

Haaveillessa.

(1880).

Nyt haaveunelmani taasen johtaa

Mun ihanuuksiin päällä maan;

Lie mitä täällä, silmiini ne kohtaa:

Sen aarteet kaikki nähdä saan.

Mut sittenkään en viihdy, tullut vaikka

Jo olen itse Eedeniin,

Mi aina ollut salattu on paikka —

Sen seutuin saavun suloisiin.

Oi ihmekauneutta! Kukkaiskehdot

Ne loistaa, päilyy, purppuroi,

Ja sävelhurmassa soi laaksot, lehdot

Vaan täälläkään en olla voi.

Ja kiidänkin jo tuonne tähtitarhaan

Mä kimmeltävän kiiltävään.

Mut keskessä myös ikivalon parhaan

Käy kaiho yhä yltymään….

Mä mitä tahdon? Maahan jälleen tulla

Sun luokses impi armahin!

Sä haaveitteni korkein määrä mulla

Ja suoja onnen Eedenin.

Eräälle tytölle.

(1881).

Mä kiitän suurta onneain,

Min saanut olen sulta:

Mun sortumasta elossain

Sä estit, impi kulta.

Kun silmäsit, maa, taivas, oi,

Kuin katsehesi hohti!

Se uuden elon minuun loi

Ja valohon mun johti.

Ah, tähtenäni loistellos

Mun elämäni tiellä,

Ja lakkaamatta paistaos —

Ja kuollessakin vielä!

Iltatuulelle.

(Unessa syntynyt).

Iltatuuli lauha, oi,

Seisahdu ja kuule,

Kuinka kanteleeni soi

Nyt sä ällös tuule!

Kohta kun taas leijumaan

Lähdet ilmanteitä.

Muista, ett'et unholaan

Säveleitä heitä:

Kaiun niistä mukanais

Viedäksesi varmaan,

Että sointu hellin sais

Korvaan immen armaan.

Iloluontoinen.

Varmaan Luoja iloiseksi

Minut onpi luonut,

Koska iloisen on luonnon

Lahjakseni suonut.

Iloks ollut syntymäni

Myös lie vanhemmille,

Koottu naapurit kun kaikki

Oli varpaisille.

Siksi munkin mieleni on

Iloisena aina,

Eikä mua musta murhe

Rasita ja paina.

Ja jos suru synkkä, raskas

Kohtaisikin milloin,

Ilo-, riemurallatusta

Viheltelen silloin.

Kielletäänkö riemuiluni

Ihmisasunnoissa,

Kankahilla ilakoitsen

Sekä lehdikoissa.

Kankahilla, lehdikoissa

Heläjääpi kaiku.

Myötätunnoin kiiriskelee

Riemun vastaraiku.

Jos on yltäkylläisyyttä,

Nautin ilomieliä.

Puutepalaakaan en tahdo

Kyyneltäen niellä.

Sinne riennän, missä riemun

Ruusuja vain hohtaa,

Ikävyyden saareen tahdo

Askelta en johtaa.

Lemmityltä lakkaamatta

Vaihtaa mun on kuosi —

Eihän kauan perhonenkaan

Yhtä kukkaa suosi.

Vanhanako muka vasta

Käännyn vakavaksi?

Miksi? Eihän vanhuus sillä

Siirry tuonnemmaksi!

Ei saa iloiseksi luotu

Muuttaa Luojan työtä:

Läpi elon siksi kannan

Riemun helkkyvyötä!

Minustakin siis uneksui…

Hän uinui riippuverkossaan

Mun tuossa armahain.

Niin tuuli häntä tuudittaa,

Kuin keijukaista vain.

Kai suloista ja ihanaa

Hän nähnee unelmaa,

Kun rusohuuliin, -poskusiin

Nyt hymyn ilme saa.

Ah, minustako uneksuu?

Noin heti aatellen

Mä hiivin luo ja hehkuvan

Soin hälle suukkosen.

Hän havahtui ja kertoi näin:

"Et uskoa sä voi,

Kuin unen kauniin Unetar

Mun juuri nähdä soi".

Sä minustako uneksuit?

"Niin, — kyllä sinäkin

Mun kanssain olit yhdessä,

Kun mentiin puotihin.

Ja puodin hyllyt kalleimmat

Sen täytti tavarat.

Ja sinä käskit: "Osta vaan

Kuin paljon halajat".

Siis minustakin uneksui!

Tuo liikuttavaa on,

Ett' oikein sydän sylkähtää

Kohdalla — lompakon…

Ulkoluku.

Kinkerillä eessä kirkkoherran

Pekka Pii, se koiranleuka, kerran

Luki sekä laakereita niitti,

Sillä kirkkoherra häntä kiitti

Sanomalla näin:

"Varmaan, ystäväin,

Sisäluvussa ei suinkaan sulle

Vertaistasi toista täältä tulle?"

Väkijoukko suhki keskenänsä,

Kademielin sekä ihmeissänsä,

Joku kuiski myöskin pilkallansa:

"Luki noin hän ulkomuistiltansa".

Kirkkoherra kai

Tämän kuulla sai,

Koska virkahti se mustapuku:

"Koitellaanpas, kuin käy ulkoluku".

Silloin Pekka puikki ulkosalle,

Juoksi tuvan akkunan hän alle,

Siihen hiljallehen koputellen,

Pokkuroiden sekä kumarrellen,

Loihen tosissaan

Sitten lausumaan:

"Herra kirkkoherra, suvaitkaatte —

Ulkolukua nyt koittaa saatte".

Ensi lempeni.

(Kokoelmasta "Barytonisten").

Nyt kuihtunut on kukka,

Min sulle ojensin,

Ja hälvennyt on kauas

Jo laulun kaikukin.

Oi, kuinka nähdä soisin

Sun riemus puhtoisen

Ja uudet kukat antaa

Ja laulaa jällehen.

Mun lempeni on sun,

Lemmittyni mun!

Niin, — lempeni on sun,

Lemmittyni mun!

Ah, kauaksi jos tullut

En oisi erillein,

Niin kevään aarteet toisin

Mä sulle impyein.

Vaan loitolla nyt ollen,

Mä sua kaipaan vaan.

Oi, eipä tähtönenkään

Suo tielle valoaan.

Mut lempeni on sun,

Lemmittyni mun!

Niin, — lempeni on sun,

Lemmittyni mun!

"Eromme parhain".

(Kokoelmasta "Barytonisten").

Iltaisin, oi lemmittyni,

Aurinko kun uinahtaa,

Tummat varjot äänetönnä

Niityt, kankaat verhoaa,

Tuulenhenki ainoastaan

Rauhaa häiritseepi vain,

Lempinetkö mua vielä,

Niinkuin lapsuusaikanain?

Elä silloin mua muista

Katkerasti aatellen,

Vaikka tietämättä poistuin,

Sinut yksin jättäen.

Omaksein et voinut tulla;

Sydämeni uhrasin.

Eromme siks oli parhain

Sulle sekä mullekin.

Arvostelusta ja arvostelijoista.

(Vastaus kiertokyselyyn).

Vain harvalla on kyky taitajaksi,

Mut jokahinen arvostelijaksi

Kuin luotu uskoo olevansa.

Ja työtä tehden tullaan taitajaksi,

Mut työttä päästään arvostelijaksi,

Kuin aivan ilman aikojansa.

Jos hyödyks arvostelu olla voisi,

Niin työ ja kyky tarpeellista oisi

Myös mahtipontisille noille

Herroille arvostelijoille.

Mä onneks itse arvostelijaksi

En kelpaa, enkä — arvosteltavaksi.

TILAPÄISIÄ

Tervehdys eduskunnalle.

(1/2 1913).

Kevättuuli tuntui käyvän,

Riemu täytti kaikki rinnat,

Vastaisuudentaivas varsin

Rusohohteisna helotti.

Kansa uskoi itsellensä

Onnen-ajan armahaisen

Kovin koittavan suloisen,

Eduskuntalaitos uusi

Saatihin kun Suomehemme.

Riemun syytä runsahasti,

Aihetta myös auvomielen

Kyllä siinä oli kyllin,

Kansakunnan kutsunnasta

Valittuina vaalin kautta

Kun sen naiset sekä miehet

Poloiselta Pohjanmaalta,

Idän raukalta rajalta,

Etelä- ja Länsi-Suomen,

Savon, Hämeen seutuvilta

Yhden orren alle yhtyi

Yleväisin yhteishengin,

Tukemina yhteistunnon

Valvomahan, vaalimahan

Maansa, kansansa parasta,

Aivan niinkuin perhepiiri

Pirtiss' yhdessä asuen

Työnsä kaikki toimittaapi

Kotikullan kunniaksi

Sekä itsensä iloksi,

Omaksi on onneksensa.

Mutta kohta kaunihimmat

Haavehattarat hävisi,

Luhistuivat ilmalinnat,

Eduskunnan keskuudessa

Ruma riitahenki rietas

Kun sai suuren niin sijansa,

Että onni isänmaamme,

Kansan paras kaikkityyni

Edustajilta unohtui:

Verivihollisten lailla

Siskot raastoi siskojansa,

Veljet solvas veljiänsä,

Ollen suurelle osalle

Isänmaata arvokkaammat

Puolueittensa pyrinnöt…

Siinä vielä kun sivulla

Itämyrsky möyryeli,

Vihamiehet vaaniskeli,

Niin jo kertoja on neljä

Erillensä Eduskunta,

Hajallensa hajoitettu…

Tänä päivänä kun taasen

Kokoontuupi Eduskunta,

Joka asunnon on saanut

Ylen sievän ja sopivan

Heimolassa herttaisessa,

Sukupirtissä somassa,

Jättäköön se jälkehensä

Oven taakse tullessansa

Vihurien vietäväksi

Kauas korpien povehen

Riitahengen riettahaisen,

Pahat puoluepyrinnöt.

Turhanpäinen sanatulva

Kunnon, tarmon kuolaimilla

Päitsilöihin pantakohon.

Tehtäköhön tosityötä,

Joka luopi, ei hävitä.

Muistettakoon ennen muuta

Vaalia ja valvatella

Kansamme ikiparasta,

Menestystä isänmaamme.

Elköön ilmoisna ikänä

Ilkeäinen intohimo

Riita, puoluepyrintö

Saastuttako Heimolata,

Jonka rakkaus rakensi,

Suomalaisuuden sijaksi,

Sillä suomalaisuudessa

Ainoa on elinehto

Koko meidän kansallemme.

Edustajat arvokkahat —

Sekä naiset että miehet —

Antakohot yhteistunnon

Sykähdytellä sydäntä,

Rintojansa lämmitellä.

Olkoon rakkaus rajua

Kohti Suomea suloista,

Kallista myös kansoamme,

Että pääsevät perille

Vihamiehet myrkkymielet

Koko Suomen kansakunnan

Yksimielistä olevan,

Kuten onpi oltavakin

Sukupuuta suojellessa,

Varjellessa itseämme,

Syöksemästä, saattamasta

Kansaamme perikatohon,

Vihollisen saalihiksi…

Tässä mielijohtehessa

Kokoontuu jos Eduskunta,

Eikä riidassa, vihassa,

Silloin työlle siunausta

Taivas suopi suurin määrin.

Sekä tyhjäksi tekevi

Vihamiesten ilkivietit,

Kadehtijain juonet kaikki…

Mutta isänmaa ja kansa

Onnen saavat oivallisen.

Eduskunnan naiset, miehet,

Terve taasen tultuanne!

Muistojen päivänä.

(18/9 1913).

Niinkuin nytkin, myöskin silloin syksy liikkui yli maan,

Viljat korjattuina oli aumoissa ja laareissaan,

Kylvö uusi, toivein tehty, kaunihina odelmoi,

Turvattuna talven kylmää kansa odotella voi.

Mutta kevään ihmetaika silloin siipiänsä löi,

Synkkyys seestyi, syksyilma kirkkahana säkenöi,

Ihmisrinnat paisumahan saatti riemutuntehet,

Mieliin kangastivat uudet toiveet ruusunhohteiset.

Mistä keväthenki johtui keskeen synkän syksysään?

Mikä riemuntunnelmihin rinnat saatti syttymään?

Valtio- kun -päivät avas silloin jalo ruhtinas,

Siitä kevääks syksy vaihtui, kansa oli riemukas.

Ruhtinaan tuon rehdin sekä mieleltänsä ylevän,

Aleksander II:sen sydän, suuren hyväntekijän,

Tunsi, ettei hallitsija kansakuntaa sortaa saa,

Vapaudessa kun kukka kansain onnen versoaa.

Valansa myös oli hälle pyhä, peruuttamaton!

Ja kun pieni Suomen kansa kansakuntain joukkohon

Oli korotettu, niin hän ohjiin omain vaiheiden

Itsensä sen salli tulla, säädyt koolle kutsuen.

Kuni luonto talvisesta unestansa heräjää,

Säteet päivän lämmittävän peltomiestä kiirehtää,

Samoin nousi Suomen kansa uuden ajan koittohon —

Kevätkylvöhönsä riensi, vaikka syksy synkkä on.

Kansa kevätinnoissansa ojat loi ja johti veet,

Perkas, kynti, ohjaksensa otti jalot ihanteet:

Pimeyden kahleet murtain, sijaan valistuksen tuo,

Lakejansa laati, jotka turvan jokaiselle suo.

Työllä, jolle elinidun antoi yhteisrakkaus

Ruhtinaan ja kansan, ollut onpi suuri vaikutus:

Suomi kehityksessänsä korkealla heijastaa,

Että katsellessa mointa kummastuttaa maailmaa.

* * *

Vuotta viisikymmenisen

Siitä armaasta ajasta

Onpi ijankaikkisuuden

Rullan juossut ympärille,

Kun se kylvö kylvettihin,

Joka tuotti onnentouon

Siunaukseks Suomen kansan.

Aivan siis on suuri aihe

Muistojuhlahan nyt meillä

Suloisessa Suomessamme,

Kun on päällepäätteheksi

Sato saatu korjatuksi,

Siemen uusi kylvetyksi,

Kuten sinä syksynäkin,

Josta alkoi uusi aika

Kehityksen kansallemme.

Mutta voiko meidän kansa

Istua nyt ilopuulla,

Vaikka muistot maanittavat

Juhlimahan juhlamiellä?

Eipä totta tosiansa

Tahdo nousta riemutunne,

Sydän sykkäillä ilosta.

Miksi on surussa Suomi,

Murehessa meidän kansa?

Siksi on surussa Suomi,

Murehessa meidän kansa,

Kun on tullut toinen aika,

Aika toinen ankarampi,

Kuin se oli armas aika,

Jolloin syksy kevähäksi

Suomen kansalle sukesi.

Tosin syksy on tämäkin

Aivan kesänkaunis ollut,

Mutta silti ihmismielet

Ilottomina elävät,

Sydämissä suomalaisten

Asustaapi synkkä syksy,

Raudanraskahina rinnat

Huokoavat huoliansa.

Taantumuksen musta mahti

Tuonut onpa turmahallan

Vaanimahan vainioita,

Vielä riistääpi sitäkin,

Mikä saatu säiliöihin

Onpi vastaisen varalle.

Varsin valapattoisesti

Rikottu on valat vahvat,

Lupauksetkin lujimmat.

Joiden perupohjustalle

Rakentamamme rakennus —

Olemus on kansallinen —

Murskata on maahan mieli.

Halpamielisyys on häijy

Jalouden jalkoihinsa

Aivan polkenut peräti,

Jotta ohjat oikeuden

Väkivallan on käsissä.

Vastaisuuden taivasranta

Synkkä on ja sysimusta,

Paksun pilven peittehessä,

Josta säihkyvi salamat,

Ukkospilvet uhkoavat

Koko meidän kansakunnan

Suomalaisena sukuna

Sulloella surmansuuhun,

Syöstä kuoleman kitahan.

Kuinkas voi nyt murhemaassa

Surumaassa surkeassa

Sydän sykkäillä ilosta,

Rinta riemutunnelmista?

* * *

Vaan nyt meillä päivä on muistojen,

Me suurta nyt vietämme juhlaa!

On väärin, murheita vaiertaen,

Jos kallista hetkeä tuhlaa.

Nyt huolemme kaikki haihtua saa,

Kuin ollunna oisi se unta,

Syy toiveiden päivään on katsahtaa,

Ei aatella talvea, lunta.

On tuntomme puhdas, pystyssäpäin

Me astumme tuomittaviksi

Ja kysymme: "Väkivallalla näin

On syytöntä rangaistu miksi?"

Ja rikos jos oisi tehtynäkin,

Sen sorto on aikahan saanut,

Kun oikeus pyhä ja ylevin

Nyt vaikuttamasta on laannut.

Vai rikokseksiko katsottanee,

Jos maatamme rakastamme,

Jos lempemme lämmöllä vaalielee

Äidinkieltä, uskontoamme?

Ja ruhtinasta me rakastetaan

Myös lähinnä Taivahan Luojaa,

Jos kautta omien lakien vaan

Hän maata ja kansoa suojaa.

Vai rikosko on, ett' uskolliset

Me mielestä rehellisestä,

Kuin harvat olemme ollehet?

Ei vilppiä tuntomme kestä!

Jos rikosta ei, niin miksikä on

Näin rangaistu sortaen meitä?

Miks saatettu on epätoivohon,

Kun hyveiden kuljemme teitä?

Vaan nyt nämä juhlahetkenä pois

Me tahdomme mielestä puistaa,

Ken silloin murheensa orjana ois,

Kun kansansa onnea muistaa?

Ah, muisto se kallis velvoittakoon

Nyt kaikkia toimeen ja työhön,

Ett' aamun me kirkkahan nousemaan

Taas saisimme Suomemme yöhön.

Siis rintamaan joka nainen ja mies,

Kuin isämme keväisin innoin!

Ja täyteen lieskahan lempemme lies

Yksmielisin, hehkuvin rinnoin!

Vain aikansa kestävi myrskysää.

Ja syksyllä käypi jos halla,

Niin toisena vuotena tähkäpää

On jo kypsänä kaikkialla.

Ei vääryys ja vilppi ja sortokaan

Voi jatkua semmoisenansa,

Vaan kaatuvat pois mätähaavoissaan

Ne syytöntä sortaessansa.

Ja työ sekä lempemme taika on,

Mi voittavi pyytehet halvat,

On aseemme kirkas ja tahraton,

Mi taittavi kurjien kalvat.

Ja kansamme onni ja isänmaan

Työn olkohon ydin ja juuri,

Ei sortaja menesty aikeissaan,

Kun lempemme voima on suuri.

Kun kansamme kansaksi luotihin,

Myös tehtävä suotihin sille.

Ja rangaistus suuri ja ankarin

Sen on säädetty sortajille.

Ja varmaan rangaistus kohtaava on,

Mut Suomelle koittavi huomen.

Syyt' ei ole siis epätoivohon,

Vaan syytä on juhlia Suomen!

Ja Luojaasi, työhösi luottaos vaan,

Sä Suomeni, suojaama Herran.

On onnesi päivä kirkkahinnaan

Sun ihana koittava kerran.

Eläköön Suomi!

Tervehdys ja kädenlyönti Sotaurhosankarille.

(5/6 1914).

Ihastellen ihmiskunta,

Kansat suuret, kansat pienet,

Sotaurhoista puhuvat,

Haastelevat sankareista,

He kun hengen uhroavat,

Hurmehensa huppeloivan

Ilomielin isänmaansa

Vapautta varjellessa

Vielä maille vierahille

Käyvät miekan mittelöihin,

Missä tietävät tyrannin

Sortotöitä suorittavan,

Taikka missä vihamiesi

Rauhan vain on rikkonunna.

Sotaurho moinen uljas

Nähdä meillä tänään tässä

Kunnia on keskessämme

Virkeänä, pirteänä,

Reippahana ryhdiltänsä,

Käynniltänsä kerkeänä,

Vaikka vuosikymmeniä

Kahdeksan kai kohta onpi

Hartioillansa hänellä.

Vaan kun vielä vanhanakin

Silmissä on ihmesäihky,

Mieli täynnä innostusta,

Kuinka onkaan ollut ennen

Pyhän nuoruuden ajalla

Verenkierto kumman kuuma,

Sydän tultatuprahtava,

Silloin kun hän lähti sinne

Suurille sotakedoille,

Miesten tappotanterille

Uhraamahan uljahasti

Nuoren hengen ja verensä

Hälle vallan vierahien

Kansain vapauden vuoksi!

Katsein kunnioittavimmin

Arvo suuri antakaamme

Lapset laihan aikakauden,

Innottoman, kunnottoman,

Revityn ja raatelevan

Sotaurhosankarille,

Joka epäitsekkäästä

Uhriks onpi astununna

Kansakuntain kallihinta

Vapautta vaaliessa.

Kunnioitusta on kyllä

Sotaurhosankarimme

Tuolla saanut Tanskanmaalla:

Kuningaskin siellä kutsui

Kuni veikon vierellensä

Puolisonsa vastapäätä,

Ansiosta arvomerkein

Rehti myöskin vielä rinta

Koristettiin kaunihiksi.

Mutta silti syytä meillä

Tuttavilla, ystävillä

Antoa on auvomiellä

Yksimielinen ihailu,

Kunnioituskiitoksemme

Maamme potralle pojalle

Sekä myös samalla siinä

Sydämistä sykkivistä

Totisesti toivotella,

Että hän eläisi kauan

Keskessämme kerkeänä

Harmaahapsinen setämme

Norjana ja nuorekkaana

Mieleltänsä, kieleltänsä —

Oisi julma "juonaksille",

Kuten onpi aina ollut

Suorana hän suomalaisna

Vesivellin keittäjille…

Eläköhön, eläköhön

Sotaurhosankarimme

Herman herttainen setämme,

Meidän luja luutnanttimme!

Kuopion laulu- ja soittojuhlassa 1914.

(Ei käytetty tilaisuudessa).

Esivanhempamme meidän

Ennen etsiskellessänsä

Asumusta armahaista,

Kotipaikkoa pyhintä,

Suloisehen Savonmaahan

Samotessansa kun saivat

Kaskimaita katsomahan,

Kalavettä viljavaista

Sekä silloin nähdessänsä

Kunnahilta, kukkuloilta,

Rintehiltä, harjanteilta

Lumouksellisen luonnon,

Seudut ihmehen ihanat,

Heti mieli mieltymystä

Tuli aivan tulvillensa,

Että rinta riemastuksin

Sävelhelminä sydämen

Ilolauluin laulahteli

Ihastuksen ilmaisua.

Esivanhempaimme että

Laululähtehen avasi

Luomouksellansa luonto,

Tapahtui se siitä syystä,

Savolaisen heimon herkkä

Sydän kun on aina ollut

Kaiken kauniin ja ihanan

Ihailija, ymmärtäjä

Sekä kun Savossa luonto,

Luonto hento, luonto hellä

Lainehtiipi lauleloita,

Säveleitä synnyttääpi:

Ilmassa on ihme sointu

Avaruuden aavan alla,

Maa ja metsä, vaarat, vuoret

Kummissa on kuiskehissa,

Linnut siivin soutelevat

Visertävät virsiänsä,

Kukkuvat kevätkäköset,

Sinervän salon sisällä

Sinipiika soitteleepi,

Laulaa laakso, järven laine,

Sotkottaret ruohostossa,

Aallokossa itse Ahti,

Veden kultainen kuningas

Kaiuttaapi kanteletta,

Kedon kukkaiset koreat,

Kesäheinä hempeäinen,

Valkeainen talvenvaippa,

Tuimat tuiskut, kylmät tuulet

Laulelevat laadullansa,

Sävelkielin soittelevat.

Ajan ammoisen alusta

Savonmaassa suloisessa,

Kun on kukkurimmallansa

Luonto ollut lauleloita,

Ihmisrinnat ymmärrystä,

Niin on soinnut sointuisimmat,

Hellimmät sävelten helmet

Tulleet täällä tulkituiksi

Ilon hetkinä hyvinä

Taikka mustan murhepäivän

Ahdistaissa ankarasti,

Nostatellen nuorten mielet,

Mielet varsin vanhojenkin

Maan on multia ylemmä,

Tehden riemut runsahiksi

Säveltaioin tenhovaisin

Sekä luoden lohdutusta

Lemmekästä lauleloissa,

Viihdytystä vienoin virsin.

* * *

On Suomi runsaan runouden maa

Ja laulun koti Karjalamme.

Mut muodon suloisimman sointu saa

Vain täällä Savon seudussamme,

Maa sävelsoinnun verraton,

Kun sulo-Savo on.

Jo esi-isät ennen muinoisin

He kilvan lauloi luonnon kanssa,

Kun tuvat nousi korpiin synkkihin

Tai salvoivat he saunojansa.

Ja laulu uutta voimaa loi

Ja toivehia toi.

Kun kaiku suvillansa säveleet

Vei naapurien kuuluville,

Nuo vihamielisinä eläneet

Sai piston siitä sydämille:

Ja yhteistuntotunnelman

Se nosti rintahan.

Ja heimo riitaisuuden entisen

Ja kiistan jätti unhoyöhön,

Ja sydän liittyi puoleen sydämen,

Kuin helmet koristettuun vyöhön:

Ja heräs yhteenkuuluvuus

Ja alkoi aika uus.

Ja ajan uuden tullen edistys

Löi voimakkaasti siipiänsä:

Maan- nousi sekä hengen-viljelys

Ne kilpasille keskenänsä:

Ja siitä ilolaulut soi,

Niin kauniit huminoi.

Ne laulut eivät ole kiirineet

Vain kera kaiun ilmanteitä:

Ne yhteisäänin ovat helisseet

Ja olleet yhteissäveleitä:

On soineet yhteissydämen

Ne soinnun yhteisen.

Ja lauluin tuntehensa ilmaissut

On aina Savon heimo hellä,

Ei yksin äänellään vain laulanut,

Vaan myöskin koko sydämellä:

Ja siksi sointu suloisin

On sekä ihanin.

Kun vainoin sodat heimoamme löi

Ja taisteluissa vuoti veri,

Tai halla viljapellon sadon söi

Ja miltei turma kaikki peri,

Niin laulain henki uhrattiin

Tai nälkä kestettiin.

On sävelissä Herran puolehen

Myös aina noussut harras mieli

Ja niissä Savon heimon herttaisen

On puhtain, pyhin ollut kieli —

Ja täällä "laulus, synnyinmaa,

Korkeimman kaiun saa".

* * *

Nytpä Savo, sävelsoinnun, luonnonsuloisuuden maa

Kuulla tahtoo, kuinka koko Väinön kansa laulahtaa:

Siksi kilpailuhun kutsui, jotta koetella voi,

Kenen laulu parahimmin, soitto soreammin soi.

Kelpaa vainen kilpaella, maa kun kukkiansa luo,

Päivyt loistaa, lämpö läikkyy, luonnon uhkuu sävelvuo.

Mutta kuinka kilpaillaankin, yhteishenki olkohon

Perustana, pyrintönä soiton sekä laulelon.

Aika raskasta on, vaikka kesä onpi parhaillaan —

Nyt, jos milloin, yhteishenki lämmittävä tarvitaan,

Ymmärtämys keskinäinen, uhraavainen rakkaus,

Yksimielisyys ja usko sekä luja luottamus.

Väkivalta tihutoimin Väinön kansaa uhkoaa…

Millä sekä miten voipi itseään se puolustaa?

Onneksi on hengen säilä sillä vahva hallussaan,

Laulumahti perintönä vanhemmilta omanaan.

Hengen säilin nykypolvi itsepuolustuksehen

Ryhtyköhön intomielin lailla esi-isien

Laulumahti tenhollansa yhdistäköön sydämet,

Että kaikki rintamahan paikalleen on tullehet.

Tyrtaios hän lauluin taistoon nosti sotaurohot

Väinö soitoin karkelohon elottomat olennot —

Uusi laulu, uusi soitto isäin hengin hehkuvin

Uuden polven nostakohon tehtävihin suurihin.

Perintömme pyhä, kallis: kansallisuus, isänmaa,

Kieli, laki, tavat — kaikki uuden polven pelastaa,

Tulee tarmollansa, ett'ei väkivalta niitä lyö,

Eikä päivää Suomeltamme peitä idän musta yö.

Uusi polvi! Imatraksi sulla into nouskohon,

Yksimielisyyden ponsi, niinkuin rinta kallion

Luja olkohon — ja silloin väkivalta voimakkain

Hervotonna maahan vaipuu, tehotonna ponnahtain.

Mutta Suomi, isänmaamme, kukkivana kohoaa,

Kansa hengin suomalaisin sitä lempii, rakastaa,

Ihmisyyden aarreaittaan myöskin antimiaan tuo,

Ikionnen, uuden ajan itselleen ja maalleen luo.

* * *

Armahin Suomi,

Kukkiva tuomi,

Laulain ja soittain,

Vastukset voittain

Töissäsi kartu,

Voimissa vartu.

Rakkaus jalo,

Syttäös palo

Rintahan kansan

Turmaksi ansan.

Pois kaikki halpa

Este ja salpa.

Kansallistunto,

Miehuus ja kunto

Tähkiä luokoot,

Heelmiä suokoot.

Tulkohon lauha

Sovinto, rauha.

Herramme taivaan,

Kansamme vaivaan

Armolla loista,

Kärsimys poista.

Murheesta nosta —

Sortajat kosta!

Eläköön Suomi,

Kukkiva tuomi!

Tohtori A.W. Koskimiehelle.

(7/1 1916).

Kuusikymmenvuotiselle

Tiedon, taidon tohtorille,

Mi ei suulla suurentele,

Vaan on työssä tarmokkaana,

Tutkijalle tunnokkaalle,

Suurelle sanasepolle,

Suomenkielen suosijalle,

Kanteloisen kantajalle

Sekä sormin soittajalle,

Miehell' ihamieliselle,

Kultaiselle kumppalille,

Avosydän Aukustille,

Vakavalle Waldukselle

Onnittelut oivaisimmat,

Tervehdykset, toivotukset:

Illan ihanan eloas

Lemmellänsä lämmittäissä,

Kotivalon kirkastaissa

Kauan elä onnellisna

Isänmaasi mairehena,

Suosimana Suomen kansan!

Herra Maanviljelysneuvos Edvard Björkenheim'ille.

(29/1 1914).

Orisberg'in oivan herran,

Koko maassa kuulun miehen

Luokse kilvan kiiruhtavat

Yhdet itse ilmestyen,

Toiset aatoksin ajavat,

Kolmannet on kirjehillä

Kiittäin kunnioittamahan

Tervehdyksin, toivotuksin

Kuusikymmenvuotiasta

Hänen merkkipäivänänsä.

Monien on mielessänsä

Tämä yhteinen ajatus:

Huhu harhaks harkittava,

On se turhaks tuomittava,

Ett' on herra Edvardilta

Björkenheim'ilta jalolta

Kuusikymmentä kulunut,

Ikävuotta vierähtäen,

Tukka kun on tuuheana,

Harmaantumatta hiukset,

Parta päistäröitymättä,

Ojaton on vielä otsa

Sekä silmien sinisten

Katse nuorenkirkkahana,

Kuin on aamun armas koitto,

Puna puhdas poskipäällä

Heleästi hehkumassa,

Hymy huulilla herevä,

Nöyrän mielen miellyttävä,

Suuren sielun ja sydämen

Kasvoilla ihana ilme,

Soma äänessä on sointu,

Puhe puolensa vetävä,

Salkosuorana on selkä,

Vartalossa joustavuutta,

Askel ketterän kevyttä.

Ajatar on kuinka aina

Ohi käynyt koskematta,

Ett’ei noita ensinkähän

Piirtiminsä piirustellut

Ole vanhuuden vakoja,

Eikä paino kymmenien

Väsymyksin vaimentele?

Ajatar on siksi aina

käynyt koskematta,

Että otti herra Edvard

Elon kevätkoittehessa

Itse Luojan luotsiksensa

Perämieheks purtehensa,

Joka johdatellen vienyt

Sivu on salakarien,

Viettelysten viekkahitten,

Ovat että elinvoimat

Elostuksin ehtymättä,

Eikä otsa ole voinut

Tulla synnin sykkeröihin,

Kainin-merkin kaiverteihin,

Silmän kirkkaus sumeta,

Vaan on kasvot, kuni kaunis

Aateluuden arvokirja,

Vahvistettu, varmennettu

Sinetillä suuren Luojan,

Leimasimella Jumalan.

Nopeassa nuoruudessa

Ajan vastaisen varalle,

Tähtäsi kun tehtäväänsä,

Kuuli soilta, kankahilta,

Maasta kumman kuiskutuksen:

Mistä Sampsa saisi meitä

Pellervoinen pellonpoika

Orjiksensa ottamahan,

Alamaisiks itsellensä

Turhanpäiten torkkumasta,

Aarteinemme uinumasta?

Kuultuansa kutsumuksen,

Empimättä herra Edvard

Björkenheim jalosukuinen

Auvomielin auramiehen,

Viljelijän töihin viehtyi.

Ken on käynyt katsomassa

Ja se lauma on lukuisa —

Tietoiseksi onpi tullut,

Ett' on tarmo sekä tahto,

Johto, kunto kunnollinen

Uskollisen uurastajan

Rukouksin, työtä tehden

Suurta saanut syntymähän:

Unissansa arveleepi

Katselija kulkevansa,

Kun hän talon tanhuoilta

Asunnoita arvokkaita,

Rakennuksia monia

Tutkistellen tarkastaapi.

Karu kangas on kadonnut:

Saraks pellon saatettuna,

Muokattuna muohkeaksi

Sadon aimon antajaksi,

Kuni taikamahdin kautta

Järvi viljavainioksi

Laitettu on lainehtiva.

Nevat, suot on niittymaiksi

Tehty hienohelmaisiksi,

Perattuna, pengattuna

Hempeöiksi heiniköiksi.

Halla kauas karkoitettu

Taakse Turjan tunturien

Revontulten tuohukseksi.

Karttunut on karja laaja

Utarilta uhkuvainen,

Hevot uljaat on upeita,

Ensiluokkaiset elukat

Muutkin ovat mainioita.

Konepaja kolkutellen

Väkipyörin valmistaapi

Tunnetuita tuottehia:

"Mullistajat" muuallakin

Virkistävät viljelystä,

Parantavat peltotöitä

Aivan uusille urille.

Opetuksin oivallisin

Kelpo koulu kipinöitä,

Herätteitä heitteleepi

Pitkin Suomemme saloja.

Riistan ovat rikkautta

Täynnä laarit ja latoset.

Mutta vaikka vaurastuen

Tila Orisberg'in onpi —

Sen on vertaa vaikeata

Löytää loitolta, läheltä —

Kuuluks tullut kaikkialla,

Eipä itse herra Edvard

Björkenheim jalosukuinen

Ole käynyt korskeaksi,

Muodostunut mahtavaksi:

Ovi kuin on ylhäisille,

Auki myös on alhaisille,

Kädenlyönnin lämpimimmän

Kaikki saavat kohdastansa,

Eikä almutta anojan

Tarvis lähteä talosta,

Lohdutuksetta surevan —

Oli tuttu taikka outo,

Palvelijain, naapurusten,

Alueella asuvaisten

Sekä isännän välillä

Sopu onpi sointuvaisin.

Ja jos missä työ ja toimi,

Aate, harrastus ylevä,

Ijäisyyden istutusten

Kylvö, hoito huolellinen,

Sytyttäminen sydänten,

Innostuksen antaminen,

Isänmaallinen yritys

Taikka paras paikkakunnan

Tekijäänsä kaipajaapi,

Suorittajaa vailla onpi,

Epäitsekkäänä siinä

Ensimmäisnä herra, Edvard

Björkenheim jalosukuinen

Rintaman on raatajana,

Kunnes työ on täytettynä.

Vaikka ruotsinkieli kaikui

Hälle kehtolaulunansa,

Kuitenkin ja kaikitenkin

Koko lemmen-lämmöllänsä

Suosivi hän suomenkieltä,

Kannattaen kaikinpuolin,

Harrastaen hellimällä

Pyrkimystämme pyheä:

Suomenkielen, suomenmielen,

Aattehen on kansallisen

Oikeudenvoimallansa

Isännäks isienmaassa

Pikaisinta pääsemistä.

Hän kun tullut tuntemahan

Siementä sirottaessa,

Että jos se ei vain ensin

Maahan juotu juurillansa,

Lainehdi ei siitä laiho,

Konsanansa heelmä kypsy

Sekä että samanlainen

Kohtalo on kurja hällä,

Ken ei kiinny kansahansa:

Koditonna, kansatonna

Surkastuu hän surkeaksi

Taikka hiekkahiukkasena

Myrskytuulen tuiverruksin

Harhaellen haihattaapi —

Maan ja taivahan taholta

Hylkiöksi heitettynä.

Osotteeksi, kuinka onpi

Elävästi herra Edvard

Björkenheim jalosukuinen

Kiinnittynyt kansahansa,

Kerrottakoon, mitä kerran

Iltamassa Ilmajoilla

Itse lausui lemmekkäästi,

Sanoin valituin saneli:

"Eipä kylliks siinä, että

Suositahan suomenkieltä,

Kehutahan kansallista

Mielisyyttä ylvästellen,

Heikko on se vasken helke,

Tyhjä kulkusten kilinä,

Ell'ei siihen myös sisälly

Rajatonta rakkautta

Kohti kansoa tulista,

Ell'ei yhteisymmärryksin

Kansan elämää eletä,

Eikä arvoilla elämän,

Ihanteilla ihmisyyden

Parahilla, puhtahilla

Kohoteta korkealle

Kansan sielua, sydäntä"…

Ne on siunatun sanoja,

Mietelmiä kunnon miehen,

Suuren sielun ja sydämen

Oikeata aateluutta,

Hengen aarteita ylevän

Jalon mielen antimia,

Ihannetta ihmisyyden —

Täsmällensä täytetyitä

Ehjän elämän kulussa,

Tositöissä, toiminnoissa.

Isänmaalle mies on moinen

Luojan kallis armolahja,

Kunniaksi kansallensa.

Kun nyt kuusikymmenistä

Miestä esimerkillistä

Tutut, tuntemattomatkin

Ihaajat ylitse maamme

Kiitoskunnioituksella

Tervehtivät toivottaen:

Eläköhön herra Edvard

Björkenheim jalosukuinen

Vielä vuosia monia

Suosiossa suuren Luojan,

Hyvän huostassa Jumalan,

Anomalla anteheksi

Olen onnentoivojaksi

Muiden yhtynyt mukahan,

Ujostellen, kainostellen

Vaillinaisin värssyineni

Sydänkielin sanomahan:

Kiitos arvoantimista,

Kiitos vastasaatavista —

Eläköhön, eläköhön

Hyvin kauvan onnellisna!

"Savon ukko sarkahousu".

(Kotimaisen viikon aikana).

"Savon ukko sarkahousu" —

Siinä hyväilynimitys,

Jonka antoi aikanansa

Vanha viisas Vihta-Paavo

Savolaisten miesten saada.

Vieläköhän Vihta-Paavo

Nytkin nykyaikaisia

Savon seudun ukkoloita,

Miehiä ja poikasia

Sarkahousuiksi sanoisi?

Jos sä virsikäs Vipunen —

Vanha viisas Vihta-Paavo —

Nousta voisit notkostasi,

Päästä alta turvepeiton,

Harvinaiseksi havaitset

"Savon ukon sarkahousun",

Kun on muoti muuttununna,

Kuosi aivan toinen tullut,

Tavat myöskin toisenlaiset,

Kuin Sun oli aikanasi.

Lammasnahkat laitetahan

Venäjälle villoinensa,

Tahi kaupaten ne kaikki

Saatetahan Saksanmaalle,

Joista tulevat takaisin

Kaikenmoisina koruina

Muotihulluuden mukana

Kallihina hinnoiltansa,

Siten saaden savolaiset,

Kuten muutkin kansalaiset

Tavaroistansa omista

Suuren veron suoritella,

Ulosteon ulkomaille —

Sekä vilussa väristä

Vielä päällepäätteheksi,

Kun ei lämmin lammasturkki,

Sarkavaate luja, vahva

Ole turva tuiskusäässä,

Paukkavassa pakkasessa.

Ja jos vielä jossakussa

Paikkakunnassa paraassa

Villat vielä säilyvätkin,

Niin on eessä toinen niksi,

Kun ei ole kangaspuita,

Rukkiakaan rullinensa,

Jotka Savon seutuvilta

Museoon on muutettuna

Tahi kaikki kadonnehet,

Kuten myös kutomataito,

Kehräämisen kelpo konsti.

Itse ehtoiset emännät,

Somat tyttötylleröiset

Punaposket pulleahkot,

Naiset nuoret, naiset vanhat

Ovat ostovaattehissa,

Käyvät tehdastuottehissa.

Samanlainen myös on suhde

Nähden isäntiin isoihin,

Talokkaihin, torppareihin,

Rehtihin on renkilöihin,

Rehtihin ja rehvanoihin,

Parrattomiin poikasihin —

Kaikki tehdasvaattehia

Poikkeuksetta pitävät.

Oisi edes omamaista

Vaate tehdasvalmistetta.

Mutta mikä on pahinta:

Suuren osan siitä ovat

Kuljettaneet kauppiaamme

Ulkomaiden markkinoilta,

Laukkumiehet laukuissansa

Venäjältä myös vetävät

Ala-arvoista rojua,

Jota kulkien kyliä

Talvikaudet kauppoavat.

Mutta paitse vaatepartta,

Myöskin muuta ulkomailta

Kovin kulkeepi kosolta,

Että vienti verrattuna

Tuontihin on tuiki pieni:

Seuraus on sitten siitä

Rahakukkaro kuruinen,

Lompakko on tyhjä, laiha,

Kaikki ovat kansalaiset

Velkakuorman kahlehissa,

Sekä loppujen lopuksi

Vasta turmio tuleepi,

Kuperkeikka kammottava:

Vararikko koko kansan.

Näitä täällä nähtävinä

Epäkauniita kuvia

Oisi vanhan Vihta-Paavon,

Jonka mielipahan paine,

Harmi haikea ajaisi

Runotyöhön toimittaisi

Sanomahan suorasuisen

"Savon ukon sarkahousun"

Sarvipäisiä sanoja,

Mitkä "rikkois miesten mielet,

Akat näyttäis närkästyvän".

Kun on kuulun Vihta-Paavon

Mahdotonta tänne tulla,

Niin nyt mies minä mitätön,

Vähäpätöinen puhelen,

Tarinoin tavalla tällä:

"Savon ukko sarkahousu!"

Missä lienet löyttävissä

Savon suurilla saloilla —

Nosta henkesi hereille,

Vanha kunto kunniahan:

Kynnä, kylvä soita, maita

Kaiken kasvun antaviksi.

Jotta työsi tuottehilla,

Oman pellon antimilla

Tulet toimehen hyvästi,

Etkä tarvitse tapailla

Murkinaasi muilta mailta,

Muilta mailta vierahilta.

Laita taasen liinamaita,

Pellavia peltohosi,

Kangaspuut esille kanna,

Tuo'os rukkikin tupahan —

Anna ehtoisen emännän,

Hellän immen helskytellä

Paitavaatetta parasta,

Liinaista ja lämpimätä,

Riistä poijes palttinainen,

Yltäs paita ulkolainen,

Jok' on kehno kestämähän

Työssä, tositoiminnassa.

Kokonansa kodistasi

Kankahat sä kaikenmoiset

Ulos sulje ulkomaiset,

Lampahien lämmin villa

Saata sarkavaatteheksi,

Jotta taasen tunnetahan

Varsin vaateparrestansa

"Savon ukko sarkahousu".

Sitten vasta naiset sievät

Näöltään on näppäräiset,

Kun on itsensä kutoma,

Oman käden ompelema

Puku heillä pulska päällä.

Miehet nuoret toista maata

Sekä poikasetkin potrat

Ovat kotikutoisissa

Vaatteissa vaeltamassa —

Kuitenkaan ei kuulemahan

Nurkkasaarnaajan sanoja,

Luokkavihan lietsomista.

Väkijuomat julmat heitä,

Myrkkyliemet ulkomaiset

Sekä viinit viettelevät

Tuonne taakse tappiensa,

Laita kalja kelvollinen

Oman maasi maltasista,

Jolla sammuta janosi.

Ruista keitä kahviksesi,

Polta myöskin palturia,

Jos on outo ollaksesi

Ilman niitä nautinnoita —

Paperossit roihuavat,

Senkin sätkät ja sikarit

Poista suista poikasien,

Ikenistä aikamiesten,

Haljujenkin hampahista.

Eivät sitten rasvarahat,

Voista tullehet tuhannet,

Metsämiljoonat menisi

Sinne taskuihin takasin

Raha-, riistarikkahien

Ovelien ulkolaisten,

Jotka ottavat tavarat

Sekä rahat päälliseksi. —

Tuonne aina jos takaisin

Markat maasta matkustavat,

Eipä ilmoisna ikänä,

Kuuna kullan valkeana

"Savon ukko sarkahousu"

Vaurastu varalliseksi,

Hyvinvoivaks vahvistune,

Vaan "on hoikka kukkaronsa

Sekä köyhäks keksitähän",

Kuten Oksanen sanovi

Savolaisen laulussansa.

"Savon ukko sarkahousu!"

Ota huolin huomatasi,

Mitä aikoa elämme,

Mitä sekä minkälaista —

Nosta henkes hettehestä

Ihanteihin yläilman.

Saata talous tasalle

Kera hengenviljelyksen,

Kotis korkeeksi kohota,

Korkealle kotityötkin,

Suosi työtä suomalaista,

Vietä viikkoa sä aina

Kokonansa kotimaista,

Äidinkieltä armahaista

Hellin vaali, valvattele,

Sukuhenki suomalainen

Pidä kaikissa pyhinnä —

Silloin kestät kamppaella

Aikakauden aallokossa,

Sekä itsesi ylennät

Isänmaasi maireheksi

"Savon ukko sarkahousu"

Kylvettäjättären iltamassa.

(1/8 1914).

Ihmeellistä tahi kuinka?

Ei lie tavallista suinkaan,

Että rammat, sairahat,

Niinkuin tässä, tanssivat?

Mutta ihmettele ette,

Jos sen vain nyt muistanette,

Että sairaat täällä vaan

Tervehiksi laitetaan.

Kaikille on, näet, tuttu

Ennen vanhastaan se juttu,

Että kylpylaitos on

Kuopiossa verraton.

Monet myös ne ovat aivan,

Jotka kera tuskan, vaivan

Laitokseen on madelleet —

Tervehinä palanneet.

Terveys on hunningolla

Voinut paljonkin jo olla —

Lääkäri on täällä mies,

Joka taas sen nostaa ties.

Kun hän kylvyt määrää, suopi,

Niin ne taudin kauas luopi,

Sijaan tuoden suloisen

Terveyden impyen.

* * *

Valkopuvuin käyden aina,

Aivan kuni helluntaina,

Rouva Nyman hymyää,

Kunkin kylvyn järjestää.

Naisten hierojana myllyn

Antaa, että paikat hyllyy —

Vatkaa, niinkuin voita vaan,

Kaksi neittä apunaan.

Yksi niistä valkokukka,

Toinen ruusu tummatukka

Kuka valkoliljan vie?

Kenen tummatukka lie?

* * *

Herra Sankari — ken kerran

Käsiin joutuvi sen herran,

Pian oppii tietämään,

Mikä hän on miehiään.

Hän kun hieroo selkää, kaulaa,

Päätä, kinttuja ja — laulaa,

Kohta miehet kipeät

Kilpajuoksuun lähtevät.

* * *

Mutta entäs kylvettäjät?

Päivän helteen kestää nämät

Saavat kaikkein kuumimman,

Tehdä työn sen suurimman.

Ilman näitä raatajoita

Tiede vammoja ei voita,

Vaan nää laittaa käytäntöön,

Lääkäri min määrätköön.

Yksi pannaan sähkökaappiin,

Toista savimuija raappii,

Kolmas mäntykylyn saa,

Neljäs suolaa karkeaa.

Ja kun sairas sattuu äksy,

Kylvettäjä kuulee läksyn,

Josta loukkaantua vois,

Jos ei kärsimystä ois.

Vaan ei Kinnus-Riikka suutu,

Iidat, Hannat vihaan muutu,

Turuttaren, monen muun

Nauravan näät aina suun.

Päivät kuluu, viikot toistuu,

Vammat katoo, taudit poistuu —

Sairaat, jotka tervehtyy,

Kylvettäjiin mielistyy.

Siksi he nyt riemuissansa

Tahtoo kylvettäjäin kanssa

Kiitokseksi pyörähtäin

Karkeloa pistää näin.

Sekä, kylvettäjät, teille

Siitä mitä teitte heille,

Huudahtavat: Eläkää!

Muisto kaunis teistä jää!

Tervetuliaisia Kuopion Uimaseuran 10-vuotisjuhlassa.

(14/7 1915).

Luonto sulojaan nyt tuhlaa

Suosiessaan muistojuhlaa!

Vierahamme rakkahaiset

Kauko-, lähiseutulaiset

Tervetultuanne lasta —

Seuraa kymmenvuotiasta —

Juhlimahan suvisäällä

Kallaveden luona täällä.

Nuorihan on meidän lapsi,

Eikä vanhus harmaahapsi,

Mutta silti viljavasti

Kohtalo on runsahasti

Kovuuttansa tälle suonut

Seurallemme paljon tuonut:

Monet kylmyyttä vain kantoi —

Harvat myötätunnon antoi.

Mut kun elinvoima sykki,

Seuraan kätkettynä tykki,

Niin se kärsienkin kesti

Kamppailussa voittoisesti,

Vastaan puutettakin soti,

Kunnes uusi saatiin koti

Kallaveden kainalohon

Ruohoisehen rannikkohon.

Katselkaapa, kuinka oma

Koti herttainen ja soma

On kuin uuden ajan lyhty,

Jonka luona kaikki yhtyy.

Uuden ajan, onnen luoja!

Sekä menestyksen suoja!

Koti-kulta! Paikka sulla

Ihana on siunatulla.

Puisto tuossa huminoiva,

Tässä aalto ailakoiva

Vellamon se kutsuu helmaan

Hellänhentoon tuuditelmaan,

Siskot Sotkottaret kanssa

Pyytelevät seurallansa

Tuonne riemukarkeloihin

Ahdin kultakartanoihin.

Ah, kuin armas pulikoida,

Vedessä on viehkuroida:

Viileys sen suopi voimaa,

Unteluuden kauas soimaa,

Hento impi, nuorukainen,

Lapsi, vanhus horjuvainen:

Uiden uuden innon saapi,

Elinvoimat virkoaapi.

Kellä kelmeä on poski,

Turtuu veren kiertokoski,

Ketä tuska, murhe kaivaa,

Taikka kivut, taudit vaivaa,

Ken on pelkomieli, arka,

Luonnoltansa aivan parka —

Uiden muuttuu urheaksi

Vaarat kaikki voittavaksi.

Eläköön siis Uimaseura!

Tulkoon siitä jalopeura!

Kasvakoon myös Savon kansa

Kuuluks uimataidoltansa

Sekä vahvaks kohtaloihin

Aikakauden ankaroihin. —

Terve, vierahamme, Teille,

Kiitos tulostanne meille!

YHTÄ, TOISTA, KAIKENMOISTA

Pulien aikakautena.

Eikö muut jo pulat riitä,

Kun on pula myöskin siitä,

Kuinka saada — krapula?

Mietti Pekka Apula.

Kulkurin tuumailuja.

Kulkurina olen vajaa

Vakinaista omaa majaa,

Enkä sitä muutoin taida

Saada, kuin mun pitää naida

Tytär — haudankaivajasta:

Kodin vakinaisen vasta

Appi sitten kerran suopi,

Kun hän haudan mulle luopi.

Ei ilmaiseksi.

Työtä en tee ilmaiseksi,

Pöyhkeili näin Kusti Keksi,

Eilenkin kun kuudentehen

Puita huonekerroksehen

Riehuin viedä koko sylen —

Vaikeaa se oli ylen —

Ja kun herra tinkaisaksi

Rupes kovin kitsahaksi,

Hälle pitkän nenän annoin —

Puut taas liiterihin kannoin.

Juomari ja tupakoitsija.

Niin juomari on kovin itsekäs,

Ett' itseensä vain imee viinaa.

Mut tupakoitsija on anteljas:

Hän muita savullansa piinaa.

Molemmat nauroivat.

Lihava rovasti hohotti nauraa

Ivaten, pilkaten Pietari Kauraa:

"Mies tuo, vaikka on syömäri suuri,

Hukkaan ruokansa syöpi hän juuri,

Hän kun on laiha, kuin luuranko,

Taikka kuin oksaton puutanko".

Pietari lausui: "Teidän on, rovasti,

Lihavaks tulla huokea kovasti.

Teissä kun muuttuu sana — lihaksi".

Mutta se pisti rovastin vihaksi,

Vaikka nyt puolestaan Pietari Kaura

Hohottaen alkoi ääneensä nauraa.

"Eläköön vapaus!"

Mies kadulla ajurin tapaa

Ja kysäsi: "Ootteko vapaa?"

Nyt hevosen heti pysähdyttäin:

"Ptruu, olen!" ajuri vastasi näin.

"No, eläköön, eläköön vapaus!"

Mies lausui — ja käveli eteenpäin.

Hyvä lohduttaja.

"Aasiks Antti haukkui mua",

Kertoi Kyösti harmistuin.

"Syytä sun ei kiukustua",

Lausui Lassi lohtusuin,

"Sillä jos ei suureks sua

Aasiks sanonut hän vaan,

Silloin varmaan ei hän ole

Sua tarkoittanutkaan".

Parturin puolustus.

Pastorin partaa ajellessansa

Päihtynyt parturi haavan viilsi.

Kiukusta pastorin katse kiilsi.

Kun hän, muuttuen ankaraksi,

Viinaa ja juomareita moitti.

Parturi, hän myös osaltansa,

Laittoihen hyvin vakavaksi

Sekä näin puoltaan pitää koitti:

"Viinasta käy iho haprahaksi".

Totteleva aviomies.

"Et kapakassa myöhään olla saa",

Näin miestään varoitti kun rouva Hella.

Tää määräystä tarkoin noudattaa

Ja kotiin palajaapi — aamusella.

Toinen syy.

Kai on anoppines sulla

Välit hyvät kerrassaan:

Muutoin ei hän voinut tulla

Vuotees ääreen istumaan

Oisi sairastaessasi,

Kuten kuulen kertovasi.

Katsos, veikko, lääkäriltä

Neuvon hikoiluhun sain,

Voidakseni pikimmiltä

Parantua taudistain:

Anoppi kun istui liki,

Kyllä silloin vuoti hiki!

"Ulkokullattu".

Hän viinan kirousta huokaili

Ja ilman ryyppyä myös ruokaili,

Kun muita oli lähellänsä.

Mut ollessansa yksinänsä,

Jo heti aueta sai kaapin uksi:

Otti ryyppyjä, niin että vatsa kasvaa,

Nenä punoittui, on naamassakin rasvaa

Ja muuttui mies niin ulkokullatuksi.

Valhe.

Kiihoittaja saarnassaan

Yltyi kiljuin pauhaamaan:

"Toverit! On johto kurja

Tehtaan teitä kohtaan nurja,

Kun se, kuten kerrotaan,

Aivan ahnauksissaan

Pidentääpi päivääkin".

"Valhe, valhe!" huusi mies,

Joka tehtaan tavat ties.

"Päivän-pituus paikallansa

Pidetty on ainiansa.

Mutta valon tarvis kun

Sattuu, silloin lamppuhun

Tuli pannaan iltaisin!"

Päättäjäisiksi.

Vuotta kolmekymmentä on vierryt

Ajattaren suureen aika-arkkuun,

Kun mä ensi kerran kanteletta

Sommittelin muiden kuullen soittaa.

Silloin valtaa piti toinen suunta,

Maku toisenlainen sekä mahti:

Runo katsottihin ruostuneeksi,

Kuolleheksi aivan kerrassansa,

Kannel loikoeli kaiutonna

Unhotuksen synkän ullakolla,

Eikä tajunnehet Runotarta

Maatunehet aineorjamielet.

Siipirikkoiset ja arkisielut,

Heiluen ne hettehessä hautui

Ankean ja lauluvajaan ajan,

Pääsemättä sieltä päivytmaille,

Runotenhoisahan ilmapiiriin.

Miten lieneekään mun mielessäni

Kanteloisen ollut kaipausta,

Soiton puuttehesta suruisuutta.

Sitten piilopaikastansa sieltä

Pirtin nurkkaloukon pimennosta

Kaivoin esille mä kanteloisen,

Alotellen ensialkamaksi

Ilomieleksi vain itselleni

Kaikukieliä sen kosketella.

Mutta kohta myöskin muiden kuullen

Jopa ryhdyin aivan julkisesti

Sommittelemahan soittamista,

Laittausin koito laulusille,

Vaikka mulla vasta-alkavalla

Soreutta vailla oli soitto,

Vailla syvyyttä ja viehätystä,

Terästä ja pontta, suurta tulta —

Riemu-intohon ei nousseet rinnat,

Mielet eivät käyneet metisiksi

Kaiunnasta minun kanteleeni,

Laulumahdittoman laulelusta,

Eikä lienekähän ollut liioin

Monta kovin kuulijata mulla,

Tuskin edes yhtä ainoata…

Mutta sitten taasen aika muuttui:

Kannel pääsi jälleen kunniahan,

Runotarkin päähänsä sai kruunun,

Syntyi uusia kun soittajia,

Laajalahjaisia laulajoita:

Sydämet he loivat sykkimähän,

Salamoihin sytyttivät sielut.

Minä mukana myös siinä muiden

Silloin tällöin kanteletta soitin,

Ikäänkuin vain mieliks itselleni

Lailla vaiertavan varpuslinnun,

Joka päiväkaudet kartanolla

Pakkasenkin kylmän paukkuessa

Tiuskuttaapi yksitoikkoisesti,

Tietämättä, tuntematta tuota,

Kuulostaako kuka taikka eikö…

Päistärissä vaikka on jo pääni,

Vielä nytkin kannelkaihoon viehdyn:

Sormet ojentuvat soittosille,

Laulusille halajaapi henki,

Kuni aurinkoa kohti kukka,

Silmään armahansa silmä sulhon.

Ehkä kyky puuttui ennemminkin,

Vaan nyt sitä olen vallan vailla,

Nuoruus kun jo onpi mennyt norja:

Jäntereet on kangistuneet, jäykät,

Näpit eivät kuonnu näppäimille,

Laajuudetta onpi mielenlento,

Laulu tukehtuupi kulkkulakeen,

Kun sen lähde kuivaksi on käynyt…

Parasta kai osaltani panna

Kannel on mun syrjään kokonansa,

Muisteloissa ihamielisissä

Elon iltapäivä elääkseni,

Kun ees oli suotu kosketellen

Kultakieliä mun kanteloisen

Sydämeeni ilontuntu saada,

Vaikka muita olekaan en voinut

Korkeuden viedä karkeloihin

Mielikuvituksen ihmemaille,

Runottaren ruusuisehen tarhaan.

Siitä ollessani ihastuksin

Riemun helkkyy sielussani raiku,

Nuorten kuuntelen kun kannelniekkain,

Mahtilaulajoitten Suomenmaassa

Suurta tenhokasta soittamista,

Lumouksellista laulantaa —

Päättäjäisiksi nyt pilpatellen

Hyvästini tällä lailla heitän:

Nouskaa laulu-, soittopuulle nuoret,

Kantajat te Väinön kanteloisen,

Alkanut kun uusi onpi aamu,

Kirkas kajastaapi onnen koitto:

Kellon vapauden kajahtaissa

Väkivalta kurja alas vaipui,

Murtui häijy, rietas sorto maahan,

Mahdottomuuteensa hukkui mätä —

Nyt on soittoaika teillä nuoret,

Armas laulamisen teillä aika!

Uusi virittäkää soitto uljas,

Vapauden laulakkaatte virsi,

Herättäkää haltioittumahan

Suomen kansa, päässyt alta sorron,

Että yksimielinen ja ehjä

On se vapauden ottamahan

Sekä säilyttämään myöskin sitä

Yksimielisesti ylimpänä

Kalleutenansa korkeimpana

Omaks onneksensa isänmaassaan

Lakiensa turvin laatimainsa,

Vapauden häitä viettääksensä

Uhkuvaisin elinvoimin uusin.

Nouskaa soitto-, laulupuulle nuoret,

Kantajat te Väinön kanteloisen!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KYNÄELMIÄ IV ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

TILAPÄISIÄ

YHTÄ, TOISTA, KAIKENMOISTA

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE