The Project Gutenberg eBook of Hämärän huoneen arvoitus

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Hämärän huoneen arvoitus

Author: Edgar Wallace

Release date: January 16, 2026 [eBook #77711]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77711

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HÄMÄRÄN HUONEEN ARVOITUS ***

language: Finnish

HÄMÄRÄN HUONEEN ARVOITUS

Kirj.

Edgar Wallace

Suomennos

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1930.

I.

Mies Etelästä.

Sumu, joka oli myöhemmin laskeutuva Lontoon ylle tehden epäselviksi kaikki kiinnekohdat, oli vielä harmaana, usvaisena uhkana. Valo oli mennyt taivaalta, ja katulamput valaisivat vasta himmeästi, kun mies Etelästä tuli epävakaisin askelin Portman Squarelle. Raa'an kylmästä säästä huolimatta hänellä ei ollut mitään päällystakkia; hänen paitansa oli auki kaulasta. Hän jatkoi kulkuaan silmäillen talojen numeroita ja pysähtyi ennen pitkää N:on 551 edustalle antaen katseensa kulkea pitkin pimenneitä ikkunoita. Hänen arpihuulisen suunsa pieli kohosi ilkeään ivahymyyn.

Runsaat ryypyt suurentavat kaikkia vallassaolevia tunteita. Hyväsydäminen mies tulee yhä tyytyväisemmäksi tovereihinsa, riitainen käy yhä katkerammaksi. Mutta miehessä, joka tuntee kärsineensä suoranaista vääryyttä, humala herättää punaisen usvan, johon murhatyöt verhoutuvat. Ja Laker sekä tunsi kärsineensä vääryyttä että oli saanut suurennusainetta.

Hän aikoi opettaa sille vanhalle pirulle, ettei hän voinut ryöstää toisia ilman muuta. Tuo halpamainen nylkyri eli sillä, että häntä paremmat antautuivat vaaralle alttiiksi. Tässä oli Laker, melkein pennittömänä, pitkä ja piinallinen matka takanaan ja muistossaan se painostava vierailu, joka oli tapahtunut Kapkaupungissa, kun poliisi oli toimittanut etsinnän hänen huoneessaan. Koiran elämää — juuri sitä hän eli. Miksi piti vanhan Malpasin, jolla ei kuitenkaan ollut niin pitkää aikaa jäljellä, elää ylellisyydessä, samalla kuin hänen paras asiamiehensä sai kokea kohtalon kovuutta? Laker ajatteli aina tällä tavoin ollessaan humalassa.

Hän ei juuri ollut sitä lajia, jonka olisi odottanut rohkeasti astelevan N:on 551 pääovelle Portman Squaren varrella. Hänen kapeat, parroittuneet kasvonsa, vanha puukonhaava, joka ulottui poskesta leuankärkeen, matala, pörröisen tukan peittämä otsa, samaten kuin hänen puutteellinen pukunsa viittasivat kaikki katkeraan köyhyyteen.

Hän seisoi hetken katsellen kömpelötekoisia saappaitaan. Sitten hän nousi portaille ja koputti hiljaa oveen. Heti kuului joku ääni kysyvän:

"Kuka siellä?"

"Laker täällä on!" vastasi hän kuuluvasti.

Vähäisen ajan kuluttua ovi avautui äänettömästi, ja hän astui sisään. Ketään ei ollut häntä vastassa, eikä hän odottanutkaan näkevänsä mitään palvelijaa. Hän kulki tyhjän hallin halki, nousi ylös portaita ja astui avonaisen oven ja etuhuoneen kautta hämärään huoneeseen. Ainoana valaistuksena oli vihreäverhoinen lamppu kirjoituspöydällä, jonka ääressä istui vanha mies. Laker oli juuri astunut kynnyksen yli ja kuuli oven sulkeutuvan takanaan.

"Istuutukaa", sanoi vanha mies toisessa päässä huonetta.

Vieras ei tarvinnut mitään opastusta: hän tiesi tarkalleen, missä pöytä ja tuoli olivat, kolme askelta siitä missä hän seisoi, ja hän istuutui sanaakaan sanomatta. Jälleen sama irvistys väänsi hänen kasvojaan, mutta hänen inhoittavan näköinen isäntänsä ei voinut sitä nähdä.

"Milloin tulitte?"

"Tulin Bulwayo'ssa. Laiva pääsi telakkaan tänä aamuna", sanoi Laker.

"Tarvitsen jonkin verran rahaa, ja tarvitsen sitä pian, Malpas!"

"Pankaa pöydälle se, mitä olette tuonut", sanoi vanha mies karheasti.

"Palatkaa neljännestunnin kuluttua, ja rahat ovat teitä odottamassa."

"Tarvitsen nyt heti", sanoi toinen juopuneen itsepäisenä.

Malpas käänsi hirveät kasvonsa vieraaseensa.

"Tässä talossa on ainoastaan yksi järjestelmä", sanoi hän ärsyttävästi, "ja se on minun! Jättäkää se tänne tai viekää mukananne. Te olette juovuksissa, Laker, ja kun te olette juovuksissa, olette te hullu."

"Ehkäpä olenkin. Mutta en ole niin hullu, että enää antautuisin alttiiksi samoille vaaroille kuin tähän saakka! Ja te olette myöskin vaarassa, Malpas. Te ette tiedä, kuka asuu viereisessä talossa."

Hän muisti tämän asian, jonka oli sattumalta saanut selville samana aamuna.

Mies, jota hän nimitti Malpasiksi, veti topatun aamutakkinsa hieman tiukemmin ympärilleen ja nauraa hihitti.

"Minäkö en tietäisi? En tietäisi, että Lacy Marshalt asuu viereisessä talossa? Miksi luulette minun asuvan täällä, te narri, jollen ollakseni hänen lähellään?"

Juopunut tuijotti häneen suu auki.

"Hänen lähellään… mitä varten? Hänhän on yksi niistä, joilta te varastatte — hän on varas, mutta te varastatte häneltä! Miksi te tahdotte olla hänen lähellään?"

"Se on minun asiani", sanoi toinen lyhyesti. "Jättäkää tavara tänne ja menkää."

"En jätä mitään", sanoi Laker ja nousi kömpelösti seisomaan. "Enkä myöskään poistu tältä paikalta, ennenkuin tiedän kaiken teistä, Malpas. Olen alkanut ajatella asioita. Te ette ole sitä, miltä näytätte. Te ette turhan takia istu tämän pimeän huoneen toisessa päässä ja pidä minunlaisiani toisessa päässä. Tahdon nähdä teidät kerran läheltä, poikaseni. Älkääkä liikkuko. Ette voi nähdä revolveria kädessäni, mutta saatte luottaa siihen, että se on siinä!"

Hän astui kaksi askelta eteenpäin, mutta silloin jokin pidätti häntä ja työnsi hänet takaisin. Se oli pimeydessä näkymätön köysi, joka oli rinnan korkeudella pingoitettu seinästä seinään. Ennenkuin hän voi saavuttaa jälleen tasapainonsa, valo sammui.

Ja silloin miehen valtasi järjettömän raivon puuska. Karjuen hän syöksyi eteenpäin katkaisten köyden. Toinen este, tällä kertaa jalan korkeudella permannosta, tarttui hänen jalkoihinsa ja heitti hänet pitkälleen.

"Sytyttäkää valo, te vanha varas", karjui hän nousten hoiperrellen jaloilleen jakkara kädessään. "Te olette riistänyt minua vuosikausia — elänyt minun kustannuksellani, te vanha piru! Annan teidät ilmi, Malpas! Maksakaa, tai annan teidät ilmi!"

"Uhkaatte minua jo kolmannen kerran."

Ääni kuului hänen takanaan, ja hän kiepahti ympäri ja laukaisi aseensa raivosta silmittömänä. Verhotut seinät vaimensivat pamahduksen, mutta laukauksen leimahtaessa hän näki jonkun hiipivän ovea kohden ja vihasta aivan hulluna ampui uudelleen.

"Sytyttäkää valo, sytyttäkää valo!" karjui hän.

Mutta silloin ovi aukeni, ja hän näki haamun pujahtavan ulos. Silmänräpäyksessä hän oli ulkona huoneesta, mutta vanha mies oli kadonnut. Minne hän oli mennyt? Siellä oli toinen ovi, ja hän heittäytyi sitä vastaan.

"Tulkaa ulos!" karjui hän. "Tulkaa ulos ja näyttäkää minulle naamanne, te Juudas!"

Hän kuuli naksahduksen takanaan. Sen huoneen ovi, josta hän oli tullut, oli sulkeutunut. Porrasjakso vei toiseen kerrokseen, ja hän laski jo toisen jalkansa alaspäin vieville portaille, kun pysähtyi. Hän huomasi pitävänsä vielä kädessään sitä pientä nahkapussia, jonka oli ottanut taskustaan tullessaan huoneeseen, ja todettuaan, että oli menossa matkaansa tyhjin käsin ja tehtäväänsä täyttämättä, hän kolkutti ovea, jonka takana luuli työnantajansa olevan kätkössä.

"Hoi, tulkaa ulos, Malpas! Täällä ei tule olemaan mitään häiriötä. Olen luullakseni hiukan humalassa."

Ei mitään vastausta.

"Olen pahoillani, Malpas."

Hän näki jotakin jalkojensa juuressa ja otti sen kumartuen ylös. Se oli vahasta taitavasti tehty ja luonnollisen värinen leuka, jota kaikesta päättäen oli pidetty paikallaan kahdella joustavalla nauhalla, joista toinen oli katkennut. Sen nähtyään hän puhkesi äänekkääseen nauruun.

"Hei, Malpas! Minulla on osa naamaanne!" huusi, hän "Tulkaa ulos, tai minä vien tämän hullunkurisen leukanne poliisille. Ehkäpä poliisi tahtoo saada käsiinsä loputkin teistä."

Ei kuulunut mitään vastausta, ja yhä vielä nauraa hihittäen hän laskeutui alas portaita ja koetti avata katuoven. Ovessa ei ollut mitään ripaa, ja avaimen reikä oli mitättömän pieni, joten hän koettaessaan katsoa sen läpi ei nähnyt mitään.

"Malpas!"

Hänen kova äänensä kajahteli takaisin ylhäällä olevista tyhjistä huoneista, ja sadatellen hän juoksi jälleen ylös portaita. Hän oli puolivälissä portaita, kun jokin putosi alas. Katsoessaan ylös hän näki inhoittavat kasvot ylhäällä, näki mustan painon putoavan ja koetti väistää sitä. Vielä silmänräpäys, ja hän vyöryi kömpelönä möhkäleenä alas portaita.

II.

Suomen kuningattaren kaulaketjut.

[Näin on tekijä todella kirjoittanut!]

Yhdysvaltain lähetystössä oli tanssiaiset. Jalkakäytävän ylle oli pingoitettu raitainen markiisi, punainen matto peitti portaita, ja tunnin ajan olivat komeat autot tuoneet valittuja ja etuoikeutettuja vieraita liittymään siihen tungokseen, joka jo oli kokoontunut niihin ei suinkaan liian tilaviin saleihin, jotka muodostavat Yhdysvaltain 40:nnen valtion.

Kun autojen virta oli kuivunut pelkäksi tihkumiseksi, astui tanakka, hauskannäköinen mies ulos isosta autosta ja käveli verkalleen uteliaan yleisön ohi. Hän nyökkäsi miellyttävästi poliisille, joka piti käytävää selvänä, ja astui eteishalliin.

"Eversti James Bothwell", sanoi hän lakeijalle ja jatkoi hitaasti kulkuaan saliin.

"Anteeksi."

Miellyttävännäköinen frakkipukuinen mies pisti kohteliaasti kätensä hänen kainaloonsa ja vei hänet erääseen pieneen etuhuoneeseen, joka oli järjestetty tarjoiluhuoneeksi ja joka tänä varhaisena hetkenä oli tyhjä muista vieraista.

Eversti Bothwell kohotti kulmiaan suopeasti hämmästyneenä tästä tuttavallisuudesta. Hänen asenteensa näytti sanovan: Te olette täysin tuntematon, luultavasti joku näistä omituisen ystävällisistä amerikkalaisista, joten minun täytyy suvaita teitä.

"Ei", sanoi vieras lempeästi.

"Eikö?"

Eversti Bothwellin kulmakarvat eivät voineet kohota korkeammalle, minkä vuoksi hän muutti kasvojensa ilmettä ja rypisti otsaansa.

"Ei — en luule."

Everstin silmiin hymyilevät harmaat silmät välähtelivät hyväntuulisesti.

"Rakas amerikkalainen ystäväni", sanoi eversti koettaen vapauttaa käsivartensa. "En todellakaan ymmärrä… te olette erehtynyt."

Toinen pudisti verkalleen päätään.

"En erehdy koskaan — ja olen englantilainen, niinkuin varsin hyvin tiedätte, ja tekin olette englantilainen siitä huolimatta, että koetatte puhua amerikkalaisella korostuksella. Vanha Slick-parkani, tämä näyttää liian pahalta!"

Slick Smith huokasi, mutta ei antanut mitään muuta merkkiä pettymyksestään.

"Jollei Amerikan kansalainen voi saapua ystävälliselle vieraskäynnille oman lähettiläänsä luo ilman selkkauksia, niin asiat eivät ole oikealla tolalla. Kas tässä, kapteeni, olen saanut kutsun. Ja jos lähettilääni tahtoo nähdä minut, niin en luule sen kuuluvan teihin."

Kapteeni Dick Shannon nauroi hiljaa.

"Hän ei halua nähdä teitä, Slick. Hänestä olisi päinvastoin kovin vastenmielistä tietää ovelan englantilaisen varkaan kulkevan täällä miljoonan dollarin arvosta timantteja ulottuvillaan. Hän olisi iloinen nähdessään eversti Bothwellin 94:nnestä ratsuväkirykmentistä vierailemassa Lontoossa ja tahtoisi mielellään puristaa hänen kättään, mutta hänellä ei ole mitään hyötyä Slick Smithistä, jalokivivarkaasta, maalaisten petkuttajasta ja tilaisuuksien tavoittelijasta. Otatteko ryypyn kanssani, ennenkuin lähdette?"

Slick huokasi jälleen.

"Rypälemehua", vastasi hän lyhyesti ja osoitti pulloa, jonka ulkoasu viittasi toisenlaiseen sisällykseen. "Ja te olette väärässä, jos luulette minun olevan täällä ammattiasioissa. Se on aivan totta, kapteeni. Uteliaisuus on paheeni, ja minä olin utelias näkemään kuningatar Rienan timanttikaulaketjut. Ehkäpä nyt on viimeinen kerta, jolloin voisin ne nähdä. Vähän vettä, George — whisky ei osaa uida."

Hän tuijotti jurosti lasiin kädessään, ennenkuin tyhjensi sen sisällyksen yhdellä kulauksella.

"Mutta olen tavallaan iloinen, että tunsitte minut. Sain kutsukortin erään ystäväni välityksellä. Tietäen mitä tiedän minun tuloni tänne oli sellaisen miehen toimenpide, joka kuvittelee olevansa mustien koirien takaa-ajama ja henkisen neuvonantajansa myrkyttämä. Mutta minä olen utelias. Ja onnettomuudekseni minulla on salapoliisin vaistot. Kullakin on haaveilunsa, Shannon. Salapoliisillakin."

"Myöskin salapoliisilla", myönsi Dick Shannon.

"Jotkut haaveilevat, millä tavoin he menettäisivät miljoonan", jatkoi Slick miettiväisenä. "Toiset haaveilevat, kuinka he pelastaisivat jonkun tytön nälkäkuolemasta ja pahemmastakin ja olisivat hänelle veljenä, kunnes hän rupeaisi rakastamaan pelastajaansa… Nähkääs! Hommailujeni lomassa minä haaveilen, kuinka paljastaisin arvoituksellisia asioita. Samoin kuin Stormer — se ahkera varkaitten ajaja, joka antoi teille tietoja minusta. Niillä on jotakin minua vastaan."

Oli täysin totta, että Shannon oli saanut ensimmäiset vihjaukset

Slickin maineesta tältä kuuluisalta toimistolta.

"Tapaammeko nyt toisemme salapoliiseina", hän kysyi, "vai olemmeko vain yksinkertaisesti etsivä ja…?"

"Sanokaa 'varas' — älkää välittäkö minun tunteistani", pyysi Slick.

"Kyllä, minä olen etsivä tänä iltana."

"Entä kuningattaren timantit?"

Slick veti pitkän hengähdyksen.

"Ne ovat merkityt", sanoi hän. "Olen utelias tietämään, kuinka ne viedään. Taitava joukkue on hommassa — ette kai odota minun mainitsevan nimiä, vai mitä? Jos odotatte, niin saatte kokea pettymyksen."

"Ovatko he täällä lähetystössä?"

"En tiedä. Juuri sen tahdoin nähdä. En ole sellaisia ammattilaisia, joilla ei ole mitään mielenkiintoa muiden peliin. Olen niinkuin lääkäri — katselen mielelläni muiden leikkauksia; siten voi oppia asioita, joita ei koskaan aavistaisikaan, jollei olisi tutkittavana mitään muuta kuin kunkin oma työ."

Shannon mietti hetkisen.

"Odottakaa täällä — ja pitäkää kätenne irti hopeasta", sanoi hän ja poistuen loukkaantuneen Slickin luota kiiruhti väkeä täynnä olevaan huoneeseen raivaten itselleen tietä tungoksen halki, kunnes saapui avonaiselle paikalle, missä lähettiläs seisoi keskustellen kookkaan, väsyneeltä näyttävän naisen kanssa, jonka suojeleminen oli pääsyynä hänen saapumiseensa lähetystön tanssiaisiin.

Naisen kaulassa riippuivat kimaltelevat ketjut, jotka säkenöivät ja välähtelivät aina hänen laimeasti liikahtaessaan. Kääntyen katselemaan vieraita hän etsi joukosta erään nuoren monokkelisilmäisen miehen, joka oli vilkkaassa keskustelussa erään lähetystösihteerin kanssa, ja viittasi tämän luokseen.

"Steel, Slick Smith on täällä ja sanoo, että on tekeillä yritys kuningattaren kaulaketjujen 'puhaltamiseksi'. Te ette saa jättää häntä hetkeksikään näkyvistänne. Pyytäkää jonkun lähetystön virkailijan tarkistamaan vierasluettelon ja tuokaa minun luokseni jokainen, joka osoittautuu asiattomaksi."

Hän palasi Slickin luo ja tapasi tämän ottamassa kolmatta ilmaista ryyppyään.

"Kuulkaapas, Slick. Miksi te tulitte tänne, jos tiesitte, että ryöstö oli suunniteltu täksi illaksi? Vaikkakaan ette olisi siinä mukana, niin teitä tultaisiin kuitenkin epäilemään."

"Se johtui todellakin mieleeni", vastasi Slick. "Siitä aiheutuukin levottomuuteni. Se on uusi sana, jonka opin viime viikolla."

Siitä paikasta, missä he seisoivat, voi nähdä salongin pääsisäänkäytävän. Vieraita saapui yhä vielä ja heidän siinä katsoessaan tuli sisään kookas keski-ikäinen mies ja hänen mukanaan niin silmiinpistävän kaunis nuori nainen, että myöskin karaistunut Slick jäi häntä tuijottamaan. He olivat menneet näkyvistä, ennenkuin Dick Shannon oli ehtinyt saada heistä selvää kuvaa.

"Tuo on koko kaunotar, Martin Elton ei ole täälläkään. Tuo rouva on jokseenkin paljon Lacyn kanssa."

"Lacyn?"

"Kunnianarvoisan Lacy Marshaltin kanssa. Hän on miljoonamies — yksi sitä sitkeätä lajia, joka on aloittanut elämänsä yksinkertaisissa oloissa ja on aina valmis pyrkimään parempaan. Tunnetteko rouvan, kapteeni?"

Dick nyökkäsi. Useimmat tunsivat Dora Eltonin. Hän oli sitä hienoa väkeä, joka on aina mukana ensi-illoissa tai muissa äärimmäisen hienoissa illatsuissa. Lacy Marshaltin hän tunsi ainoastaan nimeltä.

"Hän on kaunotar", sanoi Slick uudelleen huojuttaen ihaillen päätään.

"Herranen aika, mikä kaunotar! Jos hän olisi minun vaimoni, ei hän

saisi juosta ympäri Lacyn kanssa. Ei, sir. Mutta sellaista tehdään

Lontoossa."

"Ja New Yorkissa ja Chicagossa ja Pariisissa, Madridissa ja

Bagdadissa", sanoi Shannon. "No, Percy!"

"Te tahdotte minun menevän? No niin, olette turmellut iltani, kapteeni. Tulin tänne saadakseni tietoja ja ohjausta. En olisi koskaan kiivennyt valkoiseen paitaan, jos olisin arvannut teidän olevan täällä."

Dick saattoi hänet ovelle ja odotti, kunnes hänen vuokra-autonsa oli ajanut tiehensä. Sitten hän palasi tanssisaliin vaanimaan ja vartioimaan. Eräs vieras, joka huolimattomasti harhaillessaan joutui erääseen lähetystön tyhjään käytävään, näki siellä miehen istuvan lukemassa piippu suussa.

"Olen pahoillani", sanoi tungettelija. "Näytän joutuneen harhaan."

"Niinpä luulen", sanoi toinen tyynesti, ja vieras, täysin kunniallinen ja viaton kuljeksija, peräytyi nopeasti ihmetellen, miksi vartija oli asettanut istuimensa sen kytkintaulun alapuolelle, josta käsin hallittiin talon kaikkia sähkövaloja. Shannon ei jättänyt mitään vaarallista paikkaa vartioimatta.

Kello yksi Suomen kuningatar hänen suureksi huojennuksekseen poistui lähetystöstä palatakseen hotelliinsa Buckingham Gaten varrelle, missä hän asui tuntemattomana. Dick Shannon seisoi paljain päin sumussa, kunnes auton takalyhdyt olivat kadonneet näkyvistä. Autonkuljettajan vieressä istui asestettu salapoliisi — hän ei pelännyt, ettei kuningatar pääsisi turvallisesti perille makuuhuoneeseensa.

"Olette nyt tehnyt tehtävänne, Shannon, vai mitä?"

Hymyilevä lähettiläs otti vastaan hänen ilmoituksensa yhtä suurella huojennuksella, kuin mitä salapoliisi oli tuntenut.

"Kuulin omilta salapoliiseiltani, että ryöstöyrityksen piti olla tekeillä", sanoi hän; "mutta toisekseen saa aina kuulla sellaisia juttuja kaikkien tämänlaatuisten tehtävien yhteydessä."

Dick Shannon ajoi pitkän autonsa takaisin Scotland Yardiin, ja hän ajoi etanan vauhtia, sillä sumu oli hyvin sakea, ja tietä leikkasivat monet hämmentävät poikkikadut. Kahdesti hän löysi itsensä jalkakäytävältä; Victoria Streetillä hän oli vähällä törmätä erääseen omnibussiin, jonka oli huonon sään takia ollut pakko pysähtyä kadulle.

Hän mateli Westminster Abbeyn ohitse ja luotsasi itsensä lopuksi

Embankmentille ja sieltä Scotland Yardin pihaan.

"Pyytäkää joku viemään vajaan autoni", sanoi hän vahdissa olevalle poliisille. "Menen kävellen kotiin, se on turvallisempaa."

"Tarkastaja kysyi teitä, sir — hän on mennyt alaspäin Embankmentia."

"Hauska yö kävelyä varten", hymyili Dick kuivaten kivistäviä silmiään.

"Poliisi etsii erään miehen ruumista, joka heitettiin jokeen tänä yönä", oli yllättävä vastaus. "Heitettiin — tarkoitatte kai: hyppäsi?" "Ei, sir, heitettiin. Jokipoliisivartio oli parhaillaan soutamassa Embankmentin seinämän juurella, kun sumu oli hieman harvempaa kuin nyt, ja se näki miehen nostettavan rintasuojalle ja työnnettävän sen yli. Vartiota johtava kersantti puhalsi vihellyspilliään, mutta ketään miehistämme ei ollut lähellä, ja mies, joka työnsi sen toisen jokeen, pääsi pakenemaan. Ruumista naarataan nyt juuri. Aivan obeliskin tällä puolella. Tarkastaja pyysi minua kertomaan teille tämän, jos tulisitte tänne."

Dick Shannon ei epäröinyt. Hänen mukavan asuntonsa ja elvyttävän takkavalkean houkutus ei enää vietellyt häntä. Hän meni hapuillen leveän Embankmentin poikki ja pitkä rintasuoja tienviittanaan kulki nopeasti pitkin joen reunaa. Sumu oli nyt mustaa, ja hinaajalaivojen valittava ulina oli lakannut, kun niiden kapteenit olivat luopuneet toivottomasta taistelusta.

Lähellä obeliskia, joka kertoo Egyptin menneistä suuruudenpäivistä, hän tapasi joukon miehiä seisomassa, ja kun virkapukuinen tarkastaja tunsi hänet hänen tultuaan lähemmäksi, tuli hän jonkin matkaa häntä vastaan.

"Se on murha — ruumis on juuri löydetty."

"Hukutettu?"

"Ei, sir: mies oli nuijittu kuoliaaksi, ennenkuin hänet oli heitetty veteen. Jos tahdotte tulla alas portaita, voitte nähdä hänet."

"Mihin aikaan se tapahtui?"

"Kello yhdeksän tänä iltana — tai oikeammin eilen illalla. Kello on nyt kohta kaksi."

Shannon laskeutui alas matalia portaita, jotka vievät veteen obeliskin kummallakin puolella. Soutuveneen keula tuli esiin sumusta ja kääntyi ympäri, niin että ruumis, joka oli heitetty veneen perään, voitiin nähdä taskulamppujen valossa.

"Olen tehnyt summittaisen tarkastuksen", sanoi vartion kersantti. "Hänen taskuissaan ei ole mitään, mutta hänen henkilöllisyytensä pitäisi olla helppoa saada selville — hänen poskessaan on vanha puukonhaavan jättämä arpi."

"Hm!" sanoi Dick Shannon katsoen ruumista. "Toimitamme myöhemmin toisen tarkastuksen."

Hän meni tarkastajan kanssa takaisin päämajaan, ja eteishalli, joka hänen lähtiessään oli ollut hiljainen ja tyhjä, oli nyt täynnä levotonta hälinää. Sillä hänen poissaollessaan oli tullut uutinen, joka sai koko Scotland Yardin liikkeelle ja ajoi ylös vuoteestaan jokaisen salapoliisin pääkaupungin alueella.

Suomen kuningattaren auto oli pysähdytetty The Mallin pimeimmässä osassa, salapoliisi oli ammuttu maahan, ja kuningattaren timanttiketjut olivat häipyneet sumuun. Eivätkä ne olleet jälleen löydettävissä, ennenkuin eräs tyttö, joka sillä hetkellä näki levottomia unia kananpojista, tuli tämän suurkaupungin valoihin ja varjoihin tervehtimään sisartaan, joka vihasi häntä.

III.

Audrey.

"Peter ja Paul tuottivat neljä shillingiä kumpainenkin", ilmoitti mrs Graffit katsellen likinäköisesti rahoja laskiessaan ne pöydälle. "Harriet, Martha, Jenny, Elisabeth, Queenie ja Holga…"

"Olga", oikaisi tyttö istuen pöydällä kynä kädessä. "Antakaamme arvonsa kanoillekin. Niistä saatiin puoli kruunua kustakin teurastajalta, mr Gribsiltä. Joka tapauksessa on epäkristillistä sanoa kanoja, nimeltä."

Audrey Bedford teki nopean laskelman.

"Huonekaluston kanssa tulee yhteensä kolmekymmentäseitsemän puntaa kymmenen shillingiä", sanoi hän, "mikä jokseenkin riittää maksuun kananruokamiehelle ja teidän palkkaanne, samalla kuin minulle jää kylliksi päästäkseni Lontooseen".

"Jos saisin oikeudenmukaisesti", sanoi mrs Graffit itkua puristaen, "pitäisi minun saada enemmän kuin palkkani. Olen hoitanut teitä aina siitä saakka, kuin rakas äitiraukkanne kuoli, palvellen teitä paremmin, kuin kukaan kuolevainen nainen olisi tehnyt. Ja nyt minut on heitetty syrjään ilman kotia, ja minun on asuttava vanhimman poikani luona."

"Olette onnellinen, kun teillä on vanhin poika", sanoi Audrey kylmästi.

"Jos antaisitte minulle punnan onnen…?"

"Kenenkä onnen? Ei ainakaan minun, te rakas, vanha veijari", nauroi tyttö. "Mrs Graffit, älkää olko typerä! Te olette pitänyt puolenne. Tämän omaisuuden kustannuksella. Kananhoito ei kannata eikä tule koskaan kannattamaan, kun yleisesikunnan päällikkö myy munia omaan laskuunsa. Sain sen selville tuonottain ja laskin, että teillä oli ollut neljänkymmenen punnan edestä munia vuodessa."

"Kukaan ei ole koskaan sanonut minua varkaaksi", liversi vanha nainen kädet vavisten. "Olen hoitanut teitä siitä saakka, kuin olitte tytöntypykkä, joten on kovin kovaa kuulla olevansa varas." Hän nyyhkytti itkuaan nieleksien nenäliinaansa.

"Älkää ulvoko", sanoi Audrey; "täällä on kyllin kosteata muutenkin."

"Minne aiotte lähteä, miss?" Mrs Graffit sivuutti tahdikkaasti kysymyksen kunniallisuudestaan.

"En tiedä; luultavasti Lontooseen."

"Onko teillä siellä sukulaisia, miss?"

Ehkäpä Beak Farmin entinen omistaja olisi ollut hieman avomielisempi tällä viimeisellä hetkellä. Bedfordit olivat aina vaiteliaampia kuin kalat.

"Se on teille samantekevää. Antakaa minulle kuppi teetä ja tulkaa sitten saamaan palkkanne."

"Lontoo on kauhea kaupunki." Mrs Graffit pudisti päätänsä. "Murhia ja itsemurhia ja varkauksia ja mitä tahansa. Siellähän rosvottiin äskettäin oikea kuningatarkin!"

"Herranen aika!", sanoi Audrey koneellisesti.

Hän ihmetteli parhaillaan, kuinka oli käynyt kuudelle muulle kananpoikaselle, joista mrs Graffit ei ollut tehnyt tiliä.

"Häneltä ryöstettiin satojen tuhansien arvosta timantteja", sanoi hän painokkaasti. "Teidän tulisi lukea enemmän sanomalehtiä — jäätte jäljelle tapahtumista."

"Varkauksista puhuttaessa johtuu mieleeni", sanoi Audrey sävyisästi, "kuinka on käynyt Myrtlelle ja Primroselle ja Gwenille ja Berthalle…"

"Niillekö?" Hetkeksi mrs Graffitkin joutui hämilleen. "Enkö antanutkaan teille rahoja? Niiden on täytynyt pudota reiästä taskussani. Olen kadottanut ne."

"Älkää vaivatko itseänne", sanoi Audrey. "Lähetän hakemaan poliisia, hän on ihmeellinen etsijä."

Mrs Graffit löysi rahat melkein samalla hetkellä.

Vanha nainen laahusti matalakattoiseen keittiöön, ja Audrey katseli ympärilleen tutussa huoneessa. Tuolin, jolla hänen äitinsä, oli istunut kovat kasvot mustuneeseen takkaan päin käännettyinä, Audrey oli polttanut. Yksi hiiltynyt jalka oli vielä näkyvissä tulessa.

Ei, täällä ei ollut mitään muistoa hellyttävää. Huoneessa vallitsi tukahduttavan työnteon ja raadannan tuntu. Hän ei ollut koskaan tuntenut isäänsä, ja mrs Bedford ei ollut koskaan puhunut hänestä. Hän oli ollut huono ihminen, jonka turmeltuneisuus oli pakottanut hienosyntyisen naisen alistumaan siihen ankaraan elämään, jonka hänen vaimonsa oli saanut osakseen.

"Onko hän kuollut, äiti?" oli lapsi kysynyt.

"Toivottavasti", kuului taipumaton vastaus.

Dora ei ollut koskaan tehnyt sellaisia sopimattomia kysymyksiä, mutta hän olikin vanhempi, sai osakseen suurempaa myötätuntoa äitinsä puolelta ja oli omaksunut samanlaisen säälimättömän luonteen ja mielipiteet kuin tämäkin.

Mrs Graffit oli tuonut sisään teen ja laskenut rahansa, ennenkuin alkoi itkeä Audreyn lähtöä.

"Minun on suudeltava teitä, ennenkuin erkanemme", nyyhkytti hän.

"Annan teille ylimääräisen shillingin, jos jätätte sen tekemättä", sanoi Audrey joutuisasti, ja mrs Graffit otti shillingin.

Kaikki oli ohi. Audrey kulki joulukuisessa kunnossa olevan puutarhan halki, aukaisi portin ja meni oikoteitse kirkkomaalle äitinsä haudalle. Siellä hän seisoi vähän aikaa äänettömänä kädet ristissä.

"Hyvästi", sanoi hän tyynesti ja palasi kuivin silmin takaisin asuntoonsa.

Loppu ja alku. Hän ei ollut surullinen eikä iloinenkaan. Hänen kirjalaatikkonsa oli jo mennyt asemalle lähetettäväksi sieltä edelleen Lontooseen.

Mitä tulevaisuuteen tuli, hän oli saanut kohtalaisen hyvän kasvatuksen, oli lukenut paljon, ajatellut paljon ja oli perillä pikakirjoituksen alkeista, jotka hän oli itsekseen oppinut pitkinä talvi-iltoina, jolloin mrs Graffit ajatteli ja sanoi, että hän käyttäisi aikansa paremmin sukkapuikkojen parissa.

"Aikaa on vielä vaikka kuinka paljon", murisi linja-auton kuljettaja, kun Audrey heitti matkalaukkunsa ovesta sisään. "Jollei olisi noita järjettömiä yksityisautoja, voisin siirtää lähtöajan vieläkin myöhemmäksi. Mutta nykyisin on pakko ajaa varovaisesti."

Ennustavia sanoja.

Tyttö oli juuri nousemassa linja-autoon matkalaukkunsa perässä, kun eräs tuntematon mies tuli paikalle. Huolimattomasta ulkoasustaan päättäen hän näytti jonkun asianajajan keski-ikäiseltä apulaiselta.

"Anteeksi, miss Bedford. Nimeni on Willit. Voinko puhua kanssanne pari sanaa tänä iltana, kun palaatte?"

"En aio tulla takaisin", sanoi Audrey. "Olenko teille velkaa jotakin?"

Hän teki aina tämän kysymyksen kohteliaille vieraille. Tavallisesti nämä sanoivat "kyllä", sillä mrs Graffittin oli tapana ostaa velaksi.

"Ette, neiti. Ettekö tulekaan takaisin? Voisinko saada osoitteenne?

Tahtoisin tavata teitä tärkeän asian vuoksi."

Mies oli selvästi kiihtynyt.

"En voi antaa teille osoitettani, pelkään minä. Antakaa minulle omanne, niin kirjoitan teille."

Vieras kirjoitti osoitteensa kortille ja antoi sen Audreylle.

"No niin!" kehoitti huolestunut autonkuljettaja. "Jos viivyttelette vielä, myöhästytte junasta."

Audrey hyppäsi autoon ja iski oven kiinni.

Onnettomuus tapahtui Ledbury Lanen kulmassa. Ajaessaan päätielle Dick Shannon teki käännöksen hiukan liian terävästi, jolloin hänen pitkän autonsa takapyörät tekivät kauniin kaaren. Sysäys, joka seurasi, oli vähemmän kaunis. Auton takaosa törmäsi linja-autoon ja irroitti siitä sievästi toisen takapyörän.

Linja-autossa ei ollut muita matkustajia kuin Audrey, joka oli jo laskeutunut likaiselle tielle, ennenkuin Dick oli hattu kädessä ehtinyt hänen luokseen levottomuus ja katumus miellyttävillä kasvoillaan.

"Olen kauhean pahoillani. Toivoaksenne ette ole loukkautunut!"

Hän arvioi tytön iän seitsemäksitoista vuodeksi, vaikka tämä oli kahta vuotta vanhempi. Tyttö oli köyhästi puettu, ja hänen päällystakkiansa oli selvästi korjattu moneen kertaan. Hänen nahkakauluksensakin oli nukkavieru ja kulunut. Näitä seikkoja Dick ei huomannut. Hän katseli kasvoja, jotka näyttivät virheettömiltä. Kulmakarvojen kaarre ehkä ja silmien asento, täydellinen suu mahdollisesti, tai sitten hipiän laatu ja väri… Dick pelkäsi kuulla tytön puhuvan, jolloin tämän talonpoikainen puhetapa riistäisi häneltä hänen mielikuvansa prinsessasta.

"Kiitän teitä — pelästyin vain hiukan. En ehdi junaani." Hän silmäili murheellisena irtautunutta pyörää.

Ääni karkoitti Dickin pelon. Repaleinen prinsessa oli lady.

"Oletteko menossa Barnhamin asemalle? Ajan siitä ohitse", sanoi Dick. "Ja vaikka en olisi ollutkaan menossa sitä tietä, täytyy minun mennä lähettämään apua tälle poikaparalle."

Linja-auton kuljettaja, jota hän oli tarkoittanut näillä osanottavaisilla sanoilla, oli kiivennyt alas istuimeltaan harmaa parta sateesta märkänä ja nuhaiset silmät kiukkuisesti kiiluen.

"Miksi ette katso eteenne?" sähisi hän käyttäen sellaisissa tapauksissa tavallisia sanoja. "Ajatte, niinkuin tie olisi ainoastaan teitä varten."

Dick aukaisi päällystakkinsa ja etsi esiin lompakkonsa.

"Jehu", sanoi hän. "Tässä on korttini, seteli ja alamaisin anteeksipyyntöni."

"Minun nimeni on Herbert Jiles", sanoi autonajaja epäilevästi ottaessaan kortin ja rahan.

"Jehu on keksitty nimi", sanoi Dick, "ja tarkoittaa Nimshin poikaa, joka ajoi raivoisasti".

"Minä ajoin aivan hiljaa", sanoi loukkaantunut mr Jiles. "Te itse ajoitte kuin hullu."

"Apua tulee Barnhamista", sanoi Dick. "No, nuori neiti, voitteko uskoa itsenne yksin minun kanssani näihin Juggernautin vaunuihin?"

"Luulen kyllä", vastasi tyttö hymyillen ja pelastaen matkalaukkunsa linja-autosta hyppäsi hänen viereensä.

"Lontoo on minunkin matkani määränä", sanoi Dick, "mutta en tahdo ehdottaa, että tulisitte koko matkan mukanani, vaikka siten säästäisitte matkalipun hinnan."

Audrey ei vastannut. Dickistä tuntui, että tyttö alkoi kainostella, mutta se vaikutelma meni heti menojaan.

"Luulen, että menen junassa. Sisareni tulee ehkä vastaan asemalle."

Hänen äänensävynsä ei kuulunut kovinkaan luottavaiselta.

"Asutteko täällä päin?"

"Fontwellissa", vastasi tyttö. "Minulla oli mökki siellä. Se oli äidin, ennenkuin hän kuoli. Oletteko koskaan koettanut elää munista?"

Dick hätkähti.

"En yksinomaan", sanoi hän. "Ne ovat erittäin ravitsevia, luullakseni, mutta…"

"En tarkoita niiden syömistä; tarkoitan, oletteko koskaan koettanut hankkia toimeentulonne kananhoidolla?"

Dick pudisti päätään.

"Älkää koettakokaan", sanoi Audrey painokkaasti. "Kanat eivät ole samanlaisia kuin ennen. Mrs Graffit — hän hoiti talouttani ja tuhlasi tuloni — sanoo, että kanoissa on tapahtunut suuri muutos sodan jälkeen. Hän ei tiedä varmasti, onko siihen syynä bolshevismi vaiko espanjantauti."

Dick nauroi.

"Olette siis jättänyt sen?"

Audrey nyökkäsi useita kertoja.

"En voi sanoa, että olen myynyt sen vanhan talon: se myytiin paloittain kiinnityksien muodossa. Se kuuluu liikuttavalta, vai mitä? Niin ei asia kuitenkaan ole. Se vanha talo on ruma ja täynnä liikoja nurkkia, joista saa kuhmuja päähänsä, ja siinä tuntuu haju satojen sukupolvien aikuisista omistajista, jotka eivät ole kylpeneet koskaan muulloin kuin katon vuotaessa. Ja viemärilaitos on peräisin ensimmäisten brittiläisten ajalta, eikä yksikään ikkunoista sovi saranoilleen. Myötätuntoni on kokonaan ahneen pantinomistajan puolella — ihmisparka!"

"Olette onnellinen, kun teillä on sievä sisar, joka on teitä vastassa asemalla", sanoi Dick. Hän piti tyttöä seitsemäntoistavuotisena tai ehkä hiukan nuorempana, ja hänen sävynsä oli melkein isällinen.

"Voi olla", sanoi Audrey ilman suurempaa ihastusta. "Alamme jo olla

Barnhamissa, eikö niin?"

"Alamme olla Barnhamissa", myönsi Dick ja pysähdytti muutamia minuutteja myöhemmin autonsa aseman edustalle.

Hän nousi autosta Audreyn jälkeen kantaen hänen säälittävän keveän matkalaukkunsa asemasillalle ja tahtoi itsepäisesti odottaa junan saapumista.

"Sisarenne asuu tietenkin Lontoossa?"

"Kyllä, Curzon Streetin varrella."

Oli omituista, että hänen piti kertoa siitä tälle vieraalle. Kukaan täällä maalla ei ollut edes perillä siitä, että hänellä olikaan sisarta.

Dick ei osoittanut hämmästystään.

"Onko hän…" Kysymys oli arkaluontoinen. "Onko hän — hm — työssä siellä?"

"Ei. Hän on mrs Martin Elton."

Hän ihmetteli itseään sanoessaan nämä sanat.

"Mitä hittoa!" kuuli Dick säikähtäen sanovansa.

Samassa annettiin merkki junan saapumisesta, ja hän riensi ostamaan muutamia kuvalehtiä Audreylle matkalukemiseksi.

"Olette kamalan kiltti, mr…? Minun nimeni on Audrey Bedford."

"Tulen sen muistamaan." Dick hymyili. "Muistan ihmeellisen hyvin kaikki nimet. Minun nimeni on Jackson."

Hän seisoi seuraten junaa silmillään, kunnes punaisten lamppujen himmeä valo oli kadonnut näkyvistä käänteen taakse. Sitten hän palasi hitaasti autoonsa ja ajoi poliisiasemalle ilmoittamaan yhteenajostaan.

Mrs Martin Elton, ja tämä oli hänen sisarensa! Jos hän olisi ilmoittanut tytölle oikean nimensä, ja tämä olisi mennyt Curzon Streetille ja kertonut kauniille Dora Eltonille viettäneensä osan päivästä kapteeni Richard Shannonin seurassa, olisi sopusointu eräässä talossa Curzon Streetin varrella aivan varmaan häiriytynyt.

Ja syystä kylläkin. Dora Elton oli juuri se juonittelija, jonka Dick

Shannon parhaillaan koetti saada satimeen.

IV.

Kunnianarvoisa Lacy.

Lacy Marshalt oli aikoinaan ollut Etelä-Afrikan lakiasäätävän neuvoston senaattorina, minkä vuoksi häntä kohteliaisuudesta sanottiin "kunnianarvoisaksi", mikä seikka oli mr Tongerille, hänen kamaripalvelijalleen, melkoisen huvin lähteenä.

Hän tuli kylvystään eräänä ikävänä aamuna puettuna ainoastaan housuihin ja silkkipaitaan, jonka alta hänen kookkaan ruumiinsa lihakset selvästi näkyivät. Siten hän näytti vähemmän miltään lainsäätäjältä kuin siltä, mitä hänen nimensä oli merkinnyt Etelä-Afrikassa — onnen soturilta, joka oli voittanut ainakin tämän menestyksen merkin, palatsimaisen kodin Portman Squaren varrella.

Hän seisoi pitkän aikaa tuijottaen synkästi aukiolle. Sade oli seurannut sumua itsestään selvänä asiana; Englannissa satoi aina — murheellisesti, yhtä mittaa, alakuloisen naisen tavoin. Hän ajatteli ikävöiden aurinkoista kotiaan Muizenburgissa, False Bayn leveätä, penikulmien pituista rantamaa ja sinisiä laineita, Constantian rinteillä olevaa viinitarhaansa.

Hän käänsi hätkähtäen päänsä makuuhuoneeseen päin. Joku naputti hiljaa oveen.

"Sisään!"

Ovi aukeni, ja hänen vanha kamaripalvelijansa pujahti sisään tavanomainen ovela hymy huulillaan.

"Posti tuli", sanoi hän kursastelematta ja pani käden täyden kirjeitä pienelle kirjoituspöydälle.

"Sano 'sir'", ärisi Lacy. "Alat taas unohtaa käyttäytymistavat."

Tonger väänsi kasvojensa toisen puoliskon irvistykseen.

"Opin ne kyllä uudelleen", sanoi hän luontevasti.

"Pidä sitten huoli siitä. Voin saada sata kamaripalvelijaa Lontoosta neljännellä osalla siitä, mitä maksan sinulle — nuorempia miehiä ja kaksikymmentä kertaa käyttökelpoisempia", uhkasi hänen isäntänsä.

"Sen kyllä uskon, mutta he eivät tekisi, mitä minä teen puolestanne", sanoi Tonger; "ja te ette voisi luottaa heihin. Ette voi ostaa uskollisuutta. Luin se eräästä kirjasta äskettäin."

Lacy Marshalt oli valinnut yhden kirjeen toiste joukosta, kirjeen, joka oli suljettu tummansiniseen kuoreen ja jonka osoite oli kirjoitettu huonolla käsialalla. Hän repäisi sen auki ja luki:

"O. K. Murtumaisillaan."

Kirjeessä ei ollut mitään allekirjoitusta.

Kookas mies mutisi jotakin ja heitti kirjeen kamaripalvelijalle.

"Lähetä hänelle kaksikymmentä puntaa", sanoi hän.

Tonger luki paperinpalasen vähintäkään epäröimättä.

"Murtumaisillaan?" hän mietiskeli. "Hm! Osaako hän uida?"

Lacy katsoi häneen terävästi.

"Mitä tarkoitat?" tiukkasi hän. "Tietysti hän osaa uida — tai osasi.

Uida niinkuin hylje. Kuinka niin?"

"Ei mitään."

Lacy Marshalt katsoi häneen pitkään ja terävästi.

"Luulen sinun käyvän pehmeäksi toisinaan. Katso tätä kirjekuorta. Siinä on Matjesfonteinin postileima. Niin oli viime kerrallakin. Miksi hän kirjoittaa sieltä, yli sadan mailin päästä Kapkaupungista?"

"Sokea ehkä", ehdotti Tonger. Hän pisti paperinpalasen liivintaskuunsa.

"Miksi ette vietä talvea Kapkaupungissa, baas?" kysyi hän.

"Koska olen mieluummin Englannissa."

Marshalt veti puhuessaan parhaillaan ylleen paitaansa, ja jokin hänen äänensävyssään kiinnitti miehen huomiota.

"Sanon teille jotakin, Lacy, viha on pelkoa!"

Toinen tuijotti häneen.

"Viha on pelkoa? Mitä tarkoitat?"

"Tarkoitan, ettei voi vihata jotakuta miestä pelkäämättä häntä. Juuri pelko muuttaa vastenmielisyyden vihaksi. Ilman vihaa on olemassa vain… no niin, jotakin — ylenkatse, mitä tahansa. Mutta se ei voi olla vihaa."

Marshalt oli ryhtynyt jatkamaan pukeutumistaan.

"Oletko lukenut senkin kirjasta?" kysyi hän peilin edessä seisoen.

"Se on omista aivoistani", sanoi Tonger ottaen käsiinsä liivit ja harjaten niitä jokseenkin huolimattomasti. "Kuulkaapas, Lacy, kuka on se mies, joka asuu tässä vieressä? Olen aikonut kysyä sitä teiltä. Malpas tai jokin sellainen on hänen nimensä. Eilen illalla juttelin erään poliisin kanssa, ja hän sanoi uskovansa, että se mies on päästään pilalla. Hän asuu yksinään, hänellä ei ole yhtään palvelijaa, vaan hän hoitaa itse kaikki taloustehtävänsä. Talossa on kaikkiaan kuusi huoneistoa, mutta hän ei tahdo antaa niistä yhtään vuokralle. Pitää yksin koko roskan. Kuka hän on?"

Lacy Marshalt murisi yli olkansa.

"Näytät tietävän kaiken siitä; miksi kysyt minulta?"

Tonger hieroi nenäänsä hajamielisenä.

"Kun se ei vain olisi hän?" arveli hän, ja hänen isäntänsä kääntyi äkisti ympäri.

"Mene tiehesi täältä, sinä juoruileva, vanha narri!"

Antamatta miljoonamiehen raivon saattaa itseään vähimmässäkään määrin levottomaksi Tonger asetti liivit tuolin selkämykselle.

"Se yksityisetsivä, jota lähetitte hakemaan tuonottain, on odottamassa", sanoi hän, ja Lacy päästi kirouksen.

"Miksi et sanonut minulle?" ärisi hän. "Olet käymässä käyttökelvottomaksi, Tonger. Jonakin päivänä potkin sinut ulos ovesta ja otan tuon irvistyksen pois naamastasi! Pyydä hänet sisään."

Nukkavieruisen näköinen mies, joka astui sisään hymyili kunnioittavasti työnantajalleen.

"Voit mennä, Tonger", murisi Marshalt.

Tonger lähti verkalleen.

"No?"

"Löysin hänet", sanoi asiamies ja avaten lompakkonsa otti sieltä valokuvan, jonka ojensi miljoonamiehelle.

"Se on hän", nyökkäsi tämä. "Mutta ei ollut vaikea löytää häntä, kun kerran tiesitte kylän. Kuka hän on?"

"Audrey Bedford."

"Bedford? Oletteko varma?" kysyi toinen nopeasti. "Asuuko hänen äitinsä siellä?"

"Hänen äitinsä on kuollut — viisi vuotta sitten", sanoi asiamies.

"Onko hänellä sisaria?"

Asiamies pudisti päätänsä.

"Mikäli voin saada selville, on hän ainoa lapsi. Minulla on kuva hänen äidistään. Se on ryhmäkuva, joka on otettu kirkkomarkkinoilla vuonna 1913."

Hän poisti paperin kainalossaan olleen käärön ympäriltä. Lacy Marshalt vei kuvan lähemmäksi valoa.

"Tuo on hän!" Hän osoitti erästä henkilöä.

"Jumalani, kuinka ihmeellistä! Kun näin tytön, minulla oli tunne… vaisto."

Hän katkaisi äkisti lauseensa.

"Tunnetteko hänet siis, sir?"

"En!" Vastaus oli melkein karkean jyrkkä. "Mitä hän hommailee? Asuuko hän yksinään?"

"Oikeastaan hän teki niin. Hänellä oli talossa muuan vanha vaimo, joka auttoi häntä kanalan hoidossa. Hän matkusti eilen Lontooseen. Mikäli minulle kerrottiin kylässä, on hän menettänyt omaisuutensa, ja hänen oli pakko myydä talonsa."

Miljoonamies seisoi mieliasennossaan ikkunan ääressä tuijottaen eteensä näkemättä mitään, ankarat, kovat kasvot ilmeettöminä.

Kuinka ihmeellistä! "Viha on pelkoa", kuiskasi Tongerin äänen kaiku — hän pudisti pois muistutuksen kohauttamalla leveitä hartioitaan.

"Sievä tyttö, eikö totta?"

"Viehättävä, ajattelin minä", sanoi salapoliisi! "En ole erikoisemmin pätevä tuomariksi, mutta hän näytti minusta tavallisuudesta poikkeavalta."

Lacy murisi myöntävästi.

"Aivan niin… tavallisuudesta poikkeava."

"Minulla oli vähän vaikeuksia Fontwellissa — en luule siitä tulevan olemaan mitään seurauksia, mutta teidän on hyvä tietää se siltä varalta, että se tulee teidänkin korviinne." Mies näytti jonkin verran huolestuneelta. "Me yksityisetsivät olemme huomanneet voivamme työskennellä paljon paremmin, jos annamme ihmisten uskoa, että olemme säännöllisen poliisin palveluksessa. Minun oli uskoteltava olevani etsimässä erästä kanavarasta — majatalossa minua luultiin Scotland Yardin mieheksi."

"Siinä ei ole mitään pahaa, mr Willitt", sanoi toinen kylmästi hymyillen.

"Ei yleensä", sanoi Willitt, "mutta pahaksi onneksi kapteeni Shannon sattui pysähtymään majataloon vaihtaakseen pyöränrenkaan autoonsa."

"Kuka on Shannon?"

"Hän on tärkeä tekijä nykyisin Scotland Yardissa", sanoi Willitt. "Uusi toimeenpaneva komissaari. Tähän saakka komissaarit ovat olleet virkailijoita, joilla ei ole ollut pidättämisoikeuttakaan. Shannon siirrettiin Scotland Yardiin Intian osastosta, koska siellä on ollut äskettäin eräitä skandaaleja — lahjomisjuttuja. Hän antoi minulle kamalan ripityksen siitä, että olin uskotellut kuuluvani säännölliseen poliisiin. Ja hänen kielensä… Huh! Se mies voi pistää mailin päähän!"

"Ei kai hän saanut selville, mitä te olitte tiedustelemassa — sitä tyttöä?"

Salapoliisi pudisti päätänsä.

"Ei. Se on melkein ainoa asia, jota hän ei saanut selville. Teidän tulee tietää, että kaikkia hänen ajatuksiaan vallitsivat vain Suomen kuningattaren kaulaketjut; niinkuin ehkä tiedättekin."

Kaikesta päättäen Lacy ei kuunnellut hänen puhettaan. Hänen ajatuksensa olivat keskittyneet tyttöön ja tämän yhteyteen kuuluviin mahdollisuuksiin.

"Annoitteko hänen lähteä saamatta hänen osoitettaan? Se oli koko lailla heikkoa. Hankkikaa hänen osoitteensa. Etsikää sitten hänet käsiin ja pyrkikää hänen tuttavuuteensa. Voitte olla vaikka liikemies, joka on etsimässä mahdollisuuksia rahojen sijoittamiseen — lainatkaa hänelle rahaa — mitä tahansa hän tarvitsee — mutta tehkää se sillä tavalla, ettette säikytä häntä."

Hän otti lompakostaan puoli tusinaa seteleitä, rypisti ne palloksi ja heitti ne ojennettuun käteen.

"Tuokaa hänet tänne päivälliselle jonakin iltana", sanoi hän hiljaa.

"Teidät voidaan kutsua pois puhelimitse."

Willitt katsoi häneen terävästi ja pudisti päätään epäröivästi.

"En tiedä… se ei kuulu minun alaani…"

"Tahdon puhua hänelle — kertoa hänelle jotakin, jota hän ei tiedä.

Saatte viisituhatta".

Yksityissalapoliisi sai suuret silmät.

"Viisituhatta? Katsotaan…"

Jäätyään yksin Lacy palasi ikkunan ääreen jatkaen utuisen aukion tarkastelua.

"Viha on pelkoa!"

Hän kerskaili sillä, ettei ollut koskaan pelännyt. Säälimättömästi, tunnottomasti hän oli kulkenut ihmissydämiä polkien kohti päämääräänsä pelkäämättä mitään. Kolmessa maanosassa oli naisia, jotka kirosivat hänen nimeään ja muistoaan, katkeria miehiä, jotka hautoivat kostoa päivin ja öin. Hän ei pelännyt. Hänen vihansa Don Torringtonia kohtaan oli… juuri vihaa.

Niin hän lohdutti itseään, mutta syvällä hänen sielunsa salaisissa kätköissä polttivat vanhan kamaripalvelijan sanat, joita hän ei voinut sammuttaa: "Viha on pelkoa".

V.

Slick — filosofi.

"Ei se ole mitään", sanoi Shannon tarkastaen rikkoutunutta likasuojusta.

"Yhteenajoko?" kysyi Steel, hänen apulaisensa.

"Niin — vieläpä varsin miellyttävä. Suorastaan paras kaikista!"

He menivät kapeaan käytävään, josta päästiin Dick Shannonin asuntoon.

"Ei, en ole odottanut kauan", sanoi Steel, kun Dick aukaisi arkihuoneensa oven. "Tiesin teidän tulevan takaisin tänne. Tapasitteko Bognorin miehen?"

"Kyllä — sain hänestä jotakin valumaan suostuteltuani häntä hiukan.

Steel, tiedättekö mitään rouva Eltonin sukulaisista?"

"En ole edes tietänyt, että hänellä on sukulaisia" sanoi toinen.

"Ehkäpä Slick tietää. Olen pyytänyt hänet tänne kello kuudeksi.

Tahtoisinpa tietää, onko tyttö päässyt onnellisesti perille kaupunkiin?"

"Kuka?" kysyi toinen hämmästyneenä, ja komissaari hämmentyi hetkiseksi.

"Ajattelin… erästä", sanoi hän kömpelösti ja vaihtoi puheenaihetta.

"Onko ruumis tunnettu?": kysyi hän.

Steel pudisti päätänsä.

"Mies oli ulkomailta, luultavasti Etelä-Afrikasta", sanoi hän. "Hänellä oli jalassa buurien keskuudessa hyvin suositut veltshoen-saappaat, ja hänen massissaan oleva tupakka on varmasti Magaliesbergiä. Mikään muu tupakka ei ole samanlaista. Hän on ehkä ollut Englannissa muutamia viikkoja, vaikka toiselta puolen on todennäköistä, että hän on aivan äsken tullut maihin. Buluwayo ja Balmoral Castle saapuivat viime viikolla, ja kaikesta päättäen hän tuli toisessa niistä. Itse asiassa ne ovat ainoat laivat, jotka ovat tulleet Etelä-Afrikasta kahden viime viikon aikana. Tiesikö Bognorin mies mitään kuningattaren jalokivistä?"

"Ei mitään. Hän sanoi, että Elton oli riitautunut hänen kanssaan jokin aika sitten, eikä heillä ollut mitään yhteisiä asioita. Pääasiassa puhe oli, niinkuin on tavallista tällaisissa tapauksissa, vertauksia ja metaforeja. Varasta ei voi koskaan saada sanomaan lapiota lapioksi."

Hän seisoi tuijottaen ajatuksissaan pöytään, ja sitten:

"Luultavasti hänen sisarensa oli häntä vastassa?"

Steel räpytti silmiään.

"Kenen sisar, sir?" kysyi hän, ja tällä kertaa Dick Shannon nauroi.

"Varmasti hän oli", sanoi hän jatkaen ajatuksenjuoksuaan. "Joka tapauksessa hänen piti estää hänet tulemasta Curzon Streetille ja ohjata hänet johonkin hotelliin."

Valo koitti Steelille.

"Nyt ymmärrän, te puhutte Eltonista?"

"Puhun Eltonista -", myönsi kapteeni Shannon, "ja eräästä toisesta.

Mutta se toinen ei ole teille mielenkiintoinen. Onko talo vartioitu?"

"Eltoninko? Kyllä. Meidän on ollut meneteltävä hyvin varovaisesti, sillä Elton on ovela veijari."

Dick puri huultaan.

"Mitään ei tapahdu, ennenkuin neljännestä vailla kymmenen, jollen ole suuresti erehtynyt. Silloin Suomen kuningattaren kaulaketjut lähtevät Curzon Streetiltä, ja minä tahdon henkilökohtaisesti seurata niitä niiden määräpaikkaan, koska tahdon hyvin pielelläni tavata joukkueen viidennen jäsenen, joka, niinkuin luulen, on ulkomaalainen."

"Entä sitten?" kysyi Steel, kun hän keskeytti.

"Sitten minä otan kiinni Dora Eltonin. Ja juuri sitä minä olen odottanut pitkän, pitkän aikaa."

"Miks'ei Bunnya?" kysyi Steel, ja Dick hymyili.

"Bunnylla on yllin kyllin rohkeutta: annan hänelle siitä tunnustuksen. Vaatii aavistamattoman suurta rohkeutta kulkea Lontoon halki varastettu omaisuus taskussaan ja tietoisena siitä, että puolet kaupungin poliiseista pitävät asianomaista silmällä, Se ei sovi Bunnylle, Ei, hänen vaimonsa tekee sen tempun."

Hän katsoi kelloaan kärsimättömästi ja otti sitten aikataulun kirjoituspöydältään.

"Oletteko lähdössä jonnekin?" kysyi Steel hämmästyksissään.

"En", kärsimättömästi. "Katson, mihin aikaan hänen junansa saapuu."

Hän käänteli lehtiä, minkä jälkeen hänen sormensa juoksi alas erästä sareketta pitkin, sitten hän katsoi jälleen kelloaan, aivankuin olisi unohtanut, mitä jo oli nähnyt.

"Hän saapui puoli tuntia sitten. Ihmettelen…"

Myöskin Steel ihmetteli. Hän ei ollut koskaan ennen nähnyt Dickiä sellaisessa mielentilassa. Mutta kaikki selitykset teki mahdottomiksi mr Slick Smithin saapuminen. Hän tuli ilman epäröintiä, hyvin hillitty, siististi puettu mies, jonka sileät kasvot, välkkyvät silmät ja kallis sikari ilmoittivat hänen elävän rauhassa maailman kanssa. Hän nyökkäsi Steelille ja sai myötämielisen irvistyksen vastaukseksi. Vasta kun Steel oli poistunut, tuli Dick asian ytimeen.

"Pyysin teitä tulemaan, Slick, kysyäkseni teiltä neuvoa. Kaulaketjut varastettiin sittenkin."

"Niin olen nähnyt aamulehdistä", sanoi Slick "vaikka en kovin suuresti luotakaan aamulehtiin Omasta puolestani pidän parempana iltapäivällä saatavaa toisintoa; iltalehdillä ei ole aikaa kaunistella uutisia, vaan ne ilmestyvät niissä miedontamattomina."

"Elton oli siinä mukana, eikö totta?"

Slick kohotti kulmakarvojaan.

"Saatatte minut hämmästymään", sanoi hän kohteliaasti. "Hyvänen aika! Mr Eltonko? Hän on viimeinen henkilö maailmassa, jota voisi epäillä näpistelystä."

"Jätetään kaunistelut ja käydään suoraan asioihin", sanoi Dick työntäen whiskypullon vieraansa puolelle pöytää. "Mitä tiedätte mrs Eltonista?"

"Mitä ihastuttavin nainen! Mitä suloisin nainen! Kuitenkin olisi liioittelua sanoa hänen sielunsa olevan valkoista, neitseellistä lajia. En epäile tunnustaa, että kun ajattelen sieluja yleensä, niin minusta on parempi, että ne ovat hienosti värjättyjä, rose du barri, eau de nil — mitä hyvänsä, paitsi ei sitruunaa."

"Mikä hän oli ennen naimisiinmenoaan?"

Slick kohautti olkapäitään.

"Juorupuheet ja häväistysjutut ovat minusta inhoittavia", sanoi hän haluttomasti. "Kaikki, mitä tiedän hänestä, on, että hän oli hyvä nainen, mutta huono näyttelijätär. Luulen hänen menneen naimisiin Eltonin kanssa tehdäkseen hänestä paremman miehen. Niin monet parhaista naisistamme tekevät sillä tavalla."

"Ja onko hän onnistunut?" kysyi Shannon ivallisesti.

Jälleen mr Smith kohautti olkapäitään.

"Kuulin tuonottain, että Elton kannattaa innokkaasti kieltolakia. Onko se merkki parannuksesta? täytyy olla, luulen minä."

Hän kaatoi lasiinsa runsaan annoksen whiskyä ja antoi seltteriveden sihisten valua sen päälle sifonista.

"Juomista ei voi puolustaa millään tavalla, olipa sitten kuinka terävä tahansa. Voidaan sanoa: Mutta minähän ryyppään kohtuullisesti: pitäisikö minun oikeuksiani rajoittaa sen vuoksi, että tuo kauhea maustekauppias juo itsensä juovuksiin ja lyö vaimoaan? Mihin minä vastaan: Englannissa on viisikymmentätuhatta alle kuuden kuukauden ikäistä pienokaista, pienokaista, jotka olisivat lapsellisen iloisia saadessaan kauniin, kirkkaan partaveitsen leikkikalukseen. Ja te voisitte antaa jokaiselle niistä partaveitsen, kapteeni, ja enintään yksi viidestäkymmenestätuhannesta leikkaisi poikki nuoren kurkkunsa. Täytyykö meidän silloin kieltää näitä muita neljääkymmentäyhdeksäätuhatta ja riistää niiltä ilo ja onni leikkiä parranpoistajalla, koska yksi pienokainen on tuhmuuksissaan leikannut päänsä poikki? Kyllä, sir, meidän täytyy. Terve järki sanoo meille, että mikä on tapahtunut yhdelle, voi aivan yhtä hyvin tapahtua kaikille viidellekymmenelletuhannelle. Puhunko viisauden sanoja? Puhun. Kiitoksia: — maljanne!"

Hän maiskutteli huuliaan hyväksyvästi.

"Vähintään kaksikymmentä vuotta vanhaa. Olisipa kaikki whisky tällaista, niin tapahtuisi vähemmän itsemurhia."

Dick katseli häntä tarkkaan ollen täysin selvillä siitä, että hän tahtoi hienotunteisesti siirtää keskustelun uudelle uralle.

"Onko hänellä sisarta?"

Mr Smith tyhjensi loput lasistaan.

"Jos hänellä on", sanoi hän, "niin Jumala häntä auttakoon!"

VI.

Sisaret.

Audrey vietti neljännestunnin Victorian asemalla etsien Doraa ja tutkien uutislehtiä, joissa tehtiin selkoa Suomen kuningattaren kaulaketjujen varkaudesta ja päivän kuluessa selville saaduista seikoista. Kului kaksikymmentä minuuttia, ja Doraa ei ollut näkynyt. Mrs Graffittilla oli raivostuttava tapa unohtaa panna kirjeet postiin, ja hän muisti jättäneensä kirjeen, jossa hän ilmoitti sisarelleen Lontooseen saapumisestaan, tämän vanhan naisen huolehdittavaksi.

Hänen käyttövaransa olivat liian vähäiset, joten hän ei voinut turvautua vuokra-autoon, vaan pyysi opastusta eräältä poliisilta, joka oli perillä kaikista linja-autoista aivan kuin elävä tietosanakirja. Odotettuaan muutamia minuutteja tihkusateessa hän tapasi erään, joka oli menossa Park Lanelle, jolta Curzon Street saa alkunsa. Lontoo oli hänelle arvoituksellinen paikka; mutta uutterasti etsittyään hän lopuksi löysi etsimänsä pienen talon ja soitti ovikelloa. Vähän ajan kuluttua avasi oven soma palvelijatar, joka katsoi karsaasti nukkavieruiseen vieraaseen.

"Mrs Martin Elton ei ole nyt vapaa. Tuletteko Sevillestä?"

"Ei, tulen Sussexistä", sanoi Audrey raukeasti hymyillen. "Tahdotteko ilmoittaa mrs Eltonille, että olen hänen sisarensa?"

Palvelijatar näytti hiukan epäilevältä, mutta opasti hänet pieneen, koleaan arkihuoneeseen ja poistui sulkien oven. Ilmeisesti häntä ei oltu odotettu, ajatteli Audrey, ja se vastenmielisyys, jota tuntien hän oli saapunut tälle vierailulle, kävi yhä suuremmaksi.

Heidän kirjeenvaihtonsa oli ollut hyvin laiminlyötyä. Dora ei ollut koskaan erikoisemmin välittänyt äidistään eikä, niinkuin hän suurennellen oli kuvannut ystävilleen, "farmista"; ja kun nuorempi sisar oli epätoivoissaan kirjoittanut hänelle pyytäen apua, niin oli pitkän väliajan jälkeen tullut viiden punnan seteli ja peittelemätön ilmoitus, ettei mrs Martin Eltonilla ollut varoja eikä taipumustakaan ihmisrakkauteen.

Dora oli liittynyt teatteriin jo nuorena ja muutama viikkoja ennen äitinsä kuolemaa päässyt, niinkuin kaikin puolin näytti, hyviin naimisiin. Tämän ankaran, jäykän naisen silmissä Dora ei voinut tehdä mitään väärää, ja hänen järjestelmällinen välinpitämättömyytensäkään ei koskaan vähentänyt vanhemman naisen kiintymystä, vaan näytti pikemminkin lisäävän sen laajuutta. Päivin ja öin, vuodesta toiseen, Dora oli ollut sisarensa edessä pidettynä esikuvana. Doralla oli ollut menestystä, mikä mrs Bedfordin silmissä korvasi kaikki vajavaisuudet. Hänellä oli ollut menestystä näyttelijättärenäkin; hänen nimensä oli esiintynyt isoin kirjaimin painettuna kiertueitten ilmoituksissa; hänen valokuvansa oli ollut lontoolaisissa lehdissäkin. Millä tavoin hän oli saavuttanut maineensa ja perustanut riippumattomuutensa, sitä mrs Bedford ei tietänyt eikä siitä välittänytkään.

Ovi aukeni äkkiä, ja sisään astui nuori nainen. Hän oli kookkaampi ja vaaleampi kuin sisarensa ja melkein yhtä kaunis, vaikka hänen suunsa piirteet olivat kovemmat ja silmistä puuttui Audreyn sukkela huumori.

"Rakas lapsi, mistä ihmeestä sinä olet tullut?" kysyi hän hämmästyneenä.

Hän ojensi hänelle velton, jalokivisormuksien somistaman kätensä ja kosketti huulillaan Audreyn kylmää poskea.

"Etkö saanut kirjettäni, Dora?"

Dora Elton pudisti päätänsä.

"Ei, en ole saanut mitään kirjettä. Olet kasvanut, lapsi. Olit keskenkasvuinen tyttö, kun näin sinua viimeksi."

"Ainahan sitä kasvetaan", myönsi Audrey vakavasti. "Olen myynyt talon."

Vanhemman sisaren silmät suurenivat.

"Mutta minkä ihmeen takia olet sen tehnyt?"

"Se myi itsensä", sanoi Audrey. "Toisin sanoen minä panttasin sen pala palalta, kunnes siitä ei ollut mitään jäljellä; sitten minä myin kanat — luultavasti ainoat munimattomat kanat koko maassa ja biologisina harvinaisuuksina suurien summien arvoiset."

"Ja nyt sinä olet tullut tänne?"

Doran äänen tyytymättömästä sävystä ei voinut erehtyä.

"Tämä on hyvin ikävää! Minun on mahdotonta ottaa sinua tänne, ja minä en luule, että olit kovinkaan kiltti myydessäsi talon. Rakas äiti kuoli siellä, ja jo senkin olisi pitänyt tehdä paikan pyhäksi sinulle."

"Kaikki äidin yhteydessä olevat asiat ovat minulle pyhiä", sanoi Audrey rauhallisesti, "mutta luulen tuskin olevan tarpeellista nälkiytyä kuoliaaksi osoittaakseni rakkauttani äitiä kohtaan. En tarvitse kovin paljoa sinulta, Dora — ainoastaan nukkumispaikan viikoksi, kunnes voin löytää jotakin työtä."

Dora käveli edestakaisin pienessä huoneessa kädet selän takana ja otsa rypyssä. Hänen yllään oli iltapäiväpuku, jonka arvo olisi riittänyt Audreylle mukavaan elämiseen koko kuukaudeksi; hänen timanttikorvarenkaansa ja kaksinkertainen helminauha hänen kaulassaan vastasivat pientä omaisuutta.

"Minulla on täällä eräitä vieraita teellä", sanoi hän, "ja illalla minulla on pienet päivälliskutsut. En tiedä, mitä ihmettä tekisin sinulle, Audrey. Et voi tulla päivällisille tuossa asussa."

Hän silmäili ylenkatseellisesti toisen mitättömännäköistä pukua:

"Sinun olisi parempi mennä johonkin hotelliin. Bloomsburyssa on yllin kyllin huokeita paikkoja. Tee sitten itsesi siistiksi ja tule käymään luonani maanantaina."

"Maksaa rahaa tehdä minut siistiksi maanantaina tai tiistaina tai minä muuna viikonpäivänä tahansa", sanoi Audrey rauhallisesti, "ja kaksi yötä jossakin kolmannen luokan hotellissa veisi kaikki minun varani".

Dora puri yhteen huulensa.

"Olet tehnyt todella pahoin heittäytyessäsi tänne tällä tavalla aivan kuin pilvistä", sanoi hän ärtyisästi. "En kykene keksimään, mitä minun on tehtävä. Mutta odotahan — puhun Martinin kanssa."

Hän riensi ulos huoneesta jättäen jälkeensä heikon hajuveden tuoksun, ja Audrey Bedfordin huulet vääntyivät heikkoon hymyyn. Hän ei ollut pahoillaan omasta puolestaan. Dora oli käyttäytynyt, niinkuin hän oli odottanut hänen käyttäytyvän. Hän odotti pitkän aikaa; kului melkein puoli tuntia, ennenkuin oven ripa jälleen kääntyi ja hänen sisarensa tuli sisään. Oli tapahtunut jokin taikaperäinen muodonvaihdos, sillä Dora oli melkein miellyttävä, vaikkakin hänen iloisuutensa kuulosti hiukan teennäiseltä.

"Martin sanoo, että sinun täytyy jäädä tänne", sanoi hän. "Tule ylös kanssani."

Hän näytti tietä ylös kapeita portaita, ohi erään oven, jonka takaa kuului naurun ja puheen ääni, ja pysähtyi toisessa kerroksessa avaten erään oven ja kiertäen sähkön palamaan. Audrey arvasi, että se oli toiseksi paras makuuhuone talossa ja varattu Eltonien vieraanvaraisuuden huomattavimpia nauttijoita varten.

"Sinulla ei kai ole mitään ystäviä Lontoossa, vai mitä?" kysyi Dora aivan kuin sivumennen.

Hän seisoi katsellen ympärilleen oviaukossa Audreyn nostaessa huoneeseen matkalaukkunsa.

"Ei yhtään", sanoi Audrey. "Tämä on kaunis makuuhuone, Dora."

"Niin, eikö olekin? Tietääkö kukaan, että olet tullut tänne?"

"Mrs Graffitt tietää, että olen tullut kaupunkiin, mutta ei tiedä minne."

Hän oli odottanut sisarensa jättävän hänet heti näytettyään hänelle tien huoneeseen, mutta Dora vitkasteli oviaukossa aikoen nähtävästi sanoa jotakin.

"Pelkään olleeni sinulle jokseenkin töykeä, Audrey", hän sanoi laskien kätensä sisarensa käsivarrelle.

"Mutta sinähän olet hyvä, suloinen enkeli ja annat minulle anteeksi, vai mitä? Tiedän sinun sen tekevän, koska lupasit äidille tulevasi tekemään kaikkesi minun puolestani, kultaseni, eikö niin?"

Hetken ajan Audrey oli liikutettu.

"Sinähän tiedät, että teen sen", sanoi hän.

"Jonakin päivänä kerron sinulle kaikki salaisuuteni", jatkoi Dora. "Voin kertoa sinulle, koska olet ainoa ihminen maailmassa, johon voin luottaa. Äiti sanoi aina, että sinä olit niin itsepäinen, ettei pirukaan voinut saada sinua puhumaan, jollet sinä itse tahtonut."

Audreyn silmissä välkkyi hymyn häive.

"Rakas äiti imarteli aina", sanoi hän kuivasti.

Hän oli rakastanut äitiään, mutta elänyt liian lähellä hänen ankaruuttaan ja huomannut hänen rakkautensa kohdistuvan pääasiassa vain hänen suosikkiinsa, joten hän ei voinut nähdä äitiään ainoastaan hellyyden kaunistavan vaipan verhoamana. Dora taputti häntä käsivarteen ja nousi ripeästi tuoliltaan.

"Vieraat ovat nyt lähtemässä. Sinun täytyy tulla alas tapaamaan mr

Stanfordia ja Martinia. Sinähän et ole koskaan nähnyt Martinia?"

"Olen nähnyt hänen valokuvansa", sanoi Audrey.

"Hän on hyvännäköinen", sanoi Dora huolettomasti. "Tulet ehkä rakastumaan häneen — 'Bunny' on varmasti rakastuva sinuun. Hänen heikkoutenaan ovat uudet kasvot." Hän kääntyi ovella. "Luotan sinuun, Audrey", sanoi hän, ja hänen äänensä sävyyn sisältyi uhkausta. "Curzon Streetillä on omat pienet perhehuolensa yhtä hyvin kuin siellä maallakin."

Dora tuli takaisin vierashuoneeseen, ja siellä olevat kaksi miestä tarkastelivat tutkivasti hänen kasvojaan.

"Missä hän on?" kysyi kookkaampi heistä.

"Olen pistänyt hänet vapaana olevaan makuuhuoneeseen", sanoi Dora.

Mr Elton siveli pehmeitä, mustia viiksiään.

"En ole oikein varma siitä, onko hänen oltava täällä juuri nyt. Anna hänelle rahaa ja lähetä hänet johonkin hotelliin."

Dora nauroi.

"Te olette väitelleet koko iltapäivän siitä, kuinka meidän on saatava se tavara Pierrelle. Kumpikaan teistä ei tahdo antautua vaaraan tulla tavatuksi Suomen kuningattaren kaulaketjujen…"

"Ei niin äänekkäästi, sinä hölmö!" sanoi Martin Elton hampaittensa välistä. "Avaa ikkuna ja kuuluta se maailmalle, vai mitä tahdot?"

"Kuuntele!" komensi Big Bill Stanford. "Jatka, Dora. Luulen, että mitä sanot on aivan oikein. Se merkitsisi elinkautista sille miehelle, joka joutuisi kiinni se tavara mukanaan — mutta Pierren on saatava se tänä iltana. Kuka vie perille kaulaketjut?"

"Kukako? Tietysti rakas pikku sisareni!" sanoi Dora kylmästi. "Se tyttö on syntynyt ollakseen hyödyksi!"

VII.

Salajuoni.

Big Bill ei ollut ensinkään tunteellinen, mutta hänen sielussaan oli kuitenkin vaikuttamassa jonkinlainen alkeellinen laki, jonka merkkeinä olivat aikaisemmin olleet kunnian ja säädyllisyyden tunto.

"Sinun sisaresi! Et voi sallia hänenlaisensa lapsen antautua sellaiseen vaaraan?"

Doran hymyily oli hänen vastauksenaan. Hänen miehensä pureskeli hermostuneesti kynsiään.

"Siinä ei voi olla mitään vaaraa", sanoi hän, "ja jos on, niin eikö se koske meitäkin?"

Stanford liikehti levottomasti.

"Niinhän se on. Mutta tässä asiassa on kysymyksessä meidän hyötymme — ja vaaramme. Otaksukaammepa, että hän joutuu kiinni ja antaa ilmi meidät."

"Se on ainoa todellinen vaara", sanoi Dora, "ja se ei ole kovinkaan suuri."

Kookas mies katsoi ajattelevasti eteensä.

"Se esine on saatava pois tästä talosta ja pois maasta — ja pian!" sanoi hän. "Se on liian kookas pitää ja rikkoa täällä, ja minä en koskaan kulje minkään sanomalehtipojan ohi kuulematta sanomalehtien asiasta nostamaa melua. Sulje ovi, Dora!"

Tämä totteli. Uuninreunakkeella oli kaunis kullattu ja emaljoitu kello, jonka yläosassa oli pieni faunin kuvapatsas.

Tarttuen lujasti tähän kuvapatsaaseen Elton nosti pois suurimman osan kellon sisustasta, ilman että kellon käynti siitä millään tavalla häiriytyi. Painamalla erästä jousta hän sai pronssikotelon toisen sivun aukenemaan, jolloin tuli näkyviin koteloon juuri sopiva tinapaperin ympäröimä käärö. Sen hän laski pöydälle ja kääri auki, ja esille tuli sellainen määrä sinistä, vihreätä ja puhtaan valkoista säteilyä, että Doran suu aukeni ihmetyksestä ja ihailusta.

"Siinä on seitsemänkymmentätuhatta puntaa", sanoi Stanford ja työnsi ajatellen ulos alahuulensa. "Ja siinä on myöskin kymmenen vuotta jollekulle — seitsemän vuotta varkaudesta ja kolme vuotta majesteettirikoksesta. Vierailevalta kuningattarelta ei voi ryöstää saamatta tuomioon jotakin lisää."

Elton värisi.

"Älä puhu tuomioista, hyvä mies", sanoi hän äreästi. "Jos Pierre hoitaa osansa…"

"Pierre tulee hoitamaan osansa. Hän odottaa Charing Crossin asemalla kello yhdeksän ja viisitoista. Kysymys on siitä, kuka ottaa viedäkseen esineen."

Oli jonkin aikaa äänetöntä.

"Audrey tekee sen", sanoi Dora lopuksi. "Olin hölmö, kun en ajatellut sitä heti, kun näin hänet. Kukaan ei tunne häntä eikä kukaan tule häntä epäilemään. Pierre on helppo tuntea. Ja sitten, Bunny, irti tällaisista hommista kerta kaikkiaan." Hän nyökkäsi päätään korostaen sanojaan. "On olemassa vanha kertomus vesiruukusta ja kaivosta; ja Sunday Globessa on julkaistu kertomus Daisy Emmingin elämästä vankilassa — ottaen ne yhdessä minä luin varoituksen nuorille naisille."

"Ehkäpä mr Lacy Marshalt antaa Martinille jonkin johtajanpaikan", pisteli Stanford.

"Tunnen tuskin koko miestä", sanoi Dora terävästi. "Kerroin sinulle hänestä, Bunny. Hän on se mies, jonka tapasin Denhoresin tanssiaisissa. Hän on eteläafrikkalainen ja rikas, mutta tavattoman saita."

Martin Elton katsoi häneen epäluuloisesti.

"En tietänyt sinun tuntevan häntä…", aloitti hän.

"Palatkaa asiaan", keskeytti Stanford. "On yksi seikka, jonka tahtoisin tietää. Mitä teemme, jos hän joutuu kiinni?"

Jälleen pitkä ja kiusallinen äänettömyys.

"Emmekö voisi pitää sitä täällä siihen saakka, kunnes melu on ohi?" kysyi Elton. "Ei ole epäilyksen varjoakaan siitä, että meitä ajatellaan tämän jutun yhteydessä."

Stanford katsoi häntä suoraan silmiin.

"Kaksitoista kuukautta sitten", sanoi hän hitaasti, "kun Leyland Hall puhdistettiin, sinä sait viedyksi suurimman osan romusta pois maasta erään bognorilaisen miehen välityksellä. Hän aiheutti sinulle hiukkasen harmia, eikö niin?"

"Kyllä", sanoi toinen lyhyesti; "juuri sen takia en ollut ajatellut häntä tämän yrityksen yhteydessä".

"Ja siinä teit viisaasti", sanoi Bill nyökäten hyväksyvästi. "Dick

Shannon on kuluttanut suurimman osan tätä päivää ystäväsi kanssa

Bognorissa!"

Martin Eltonin kalpeat kasvot kävivät vielä kalpeammiksi.

"En usko hänen lörpöttelevän", sanoi hän epävarmasti.

"Kuka tietää. Jos joku yleensä voi saada hänet lörpöttelemään, niin se on juuri Shannon. Englannin salapoliisilaitos on edistynyt eri tavalla sen jälkeen, kuin sen palvelukseen on tullut herrasmiehiä. Pidän poliisista, jonka kanssa voi puhua järkeä." Hän kilisteli irtonaisia rahoja taskussaan selittäen siten sanojaan. "Juuri senvuoksi sanon, ettette voi pitää tätä esinettä tässä talossa. Bennett on voinut olla lörpöttelemättä. Toiselta puolen hän taas on voinut päästää lörpöttelyn tapaisia ääniä. Mitä sinä sanot, Dora?"

Tämä nyökkäsi.

"Se on saatava pois täältä: olen myöntänyt sen koko ajan", sanoi hän.

"Pane se kääröön, Martin."

He katselivat syrjästä, kun Elton kääri kaulaketjut jälleen vanuun, asetti käärön vanhaan savukelaatikkoon ja pani sen sitten ruskeaan paperikääreeseen. Sitten Stanford kysyi:

"Lörpötteleekö sisaresi, jos hän joutuu kiinni?"

Dora mietti hetkisen, ennenkuin vastasi.

"Olen varma hänestä", sanoi hän.

"Kutsu hänet tänne", sanoi Stanford, kun käärö °H sidottu lujasti ja piilotettu erään sohvatyynyn alle ja kellon yläosa asetettu takaisin paikalleen.

Audrey istui syvässä, matalassa nojatuolissa kaasuvalkean edessä mietiskellen omituista vastaanottoa, kun hän kuuli Doran askelet portaissa.

"Voit nyt tulla alas."

Hän katseli sisartaan eikä kaikesta oveluudestaan huolimatta voinut salata silmänluontiinsa sisältyvää halveksivaa arvostelua.

"Olet oikea linnunpelätti, Audrey! Minun on ostettava sinulle heti paikalla jonkin verran vaatteita."

Audrey seurasi häntä alempaan kerrokseen ja isoon vierashuoneeseen, joka ulottui talon seinästä toiseen. Kookas, leveäharteinen mies seisoi selkä tuleen päin, ja Audreyn silmät pysähtyivät ensiksi häneen. Hän oli noin viisikymmenvuotias mies, jonka tukka oli leikattu niin lyhyeksi, että Audrey luuli häntä ensin kaljupäiseksi. Hänen syvät, vastenmieliset silmänsä tarkastelivat kiinteästi Audreyta tämän astuessa sisään.

"Tämä on mr Stanford", esitteli Dora. "Ja tämä on minun pikku siskoni."

Stanford ojensi ison kätensä tarttuen Audreyn käteen otteella, joka sai hänet kivusta hätkähtämään.

Toinen huoneessa olevista miehistä oli hoikka ja solakka, ja hänen tavatonta kalpeuttaan korostivat pienet, mustat viikset ja sysimustat kulmakarvat. Hyvännäköinen, ajatteli Audrey, melkein kaunis. Tämä oli siis se suuri Martin, josta hän oli kuullut niin paljon ylistyspuheita.

"Olen iloinen saadessani tutustua sinuun, Audrey", sanoi hän ihaillen tuijottaen tytön kasvoihin. "Hän on kuin persikka, Dora."

"Hän on kauniimpi kuin aikaisemmin", sanoi Dora välinpitämättömästi, "mutta hänen pukunsa on peloittava".

Audreyn tapaista ei ollut tuntea itseänsä vaivautuneeksi. Hän oli niin paljon köyhyyden koettelemuksien yläpuolella, että tavallisesti olisi suopeasti nauranut tällaiselle karkealle huomautukselle. Mutta nyt hän jostakin syystä tunsi itsensä hämmentyneeksi. Se johtui tulisijan ääressä olevan kookkaan miehen uupumattomasta tuijottamisesta, hänen silmiensä suorittamasta kylmästä arvioimisesta.

Stanford katsoi kelloaan.

"Lähden nyt", sanoi hän. "Olen iloinen saatuani tavata teidät, miss.

Ehkä saan nähdä teidät jälleen."

Audrey toivoi vilpittömästi, että tämä tapaaminen jäisi viimeiseksi.

VIII.

Pidätys.

Dora antoi Martin Eltonille merkin mennä saattamaan Stanfordia ja jäätyään yksin sisarensa kanssa ryhtyi kertomaan juttuaan.

Hän kertoi vääryyttä kärsineestä vaimosta, jonka oli ollut pakko miehensä raakuuden takia paeta pois maasta jättäen jälkeensä lapsensa pienoiskuvan.

"En epäile tunnustaa sinulle, Audrey, että me olemme hankkineet haltuumme sen pienoiskuvan", sanoi Dora vilpittömyyden puuskassa. "En luule toimineemme täysin lain kirjaimen mukaisesti — suoraan sanoen Martin lahjoi sir Johnin palvelijan tuomaan sen meille. Sir John arvaa kuvan olevan meidän hallussamme ja on antanut vartioida meitä päivin ja öin, ja kaikki yritykset kuvan lähettämiseksi joko postin kautta — me olemme varmat siitä, että hän on ilmoittanut asiasta postiviranomaisille — tai lähetin välityksellä tulevat todennäköisesti epäonnistumaan. Eräs lady Nilligan-raukan ystävä tulee nyt Lontooseen tänä iltana, ja me olemme luvanneet tavata hänet asemalla ja jättää hänelle pienoiskuvan. Nyt, Audrey, on kysymys siitä, tahdotko sinä olla niin rakastettava, että viet sen hänelle. Sinua ei kukaan tunne; ja sinä voit tehdä tälle naisparalle suuren palveluksen. Omasta puolestani minä olen sitä mieltä, että tässä asiassa on liian paljon tunteellisuutta, sillä en ymmärrä, miksi jokin pienoiskuva olisi arvokkaampi kuin jokin muu. Mutta nähtävästi tämä lady-parka on toista mieltä."

"Mutta kuinka kummallinen juttu!" sanoi Audrey rypistäen otsaansa. "Ettekö voisi lähettää jotakuta palvelijoistanne? Tai eikö se ystävä voisi tulla tänne?"

"Sanoinhan sinulle, että taloa vartioidaan", sanoi Dora kärsimättömästi. "Jollet tahdo tehdä sitä…"

"Tietysti teen sen", nauroi Audrey.

"Tahdon huomauttaa ainoastaan yhdestä asiasta", sanoi hänen sisarensa keskeyttäen hänen naurunsa, "ja se on seuraava: jos asia sattumalta tulisi ilmi, niin pyytäisin sinua lupaamaan, ettei meidän nimeämme sekoiteta siihen. Pyydän sinua vannomaan äiti-vainajamme nimessä…"

"Se on tarpeetonta", sanoi Audrey hieman kylmästi. "Minä lupaan — se riittää."

Dora syleili ja suuteli häntä.

"Olet oikein kultainen", sanoi hän; "ja sinusta on tullut niin kauhean kaunis. Minun on löydettävä hieno mies sinulle."

Audreyn kielen kärjellä oli ehdotus, että hänen sisarensa voisi hänelle miestä etsiessään aivan hyvin koettaa jotakin muuta mittapuuta kuin sitä, joka oli tuonut esiin kalpean Martin Eltonin, jota kohtaan hän tunsi vaistomaista vastenmielisyyttä.

"Tietysti minä teen sen, rakkaani", sanoi hän. "Sehän näyttää niin vähäiseltä asialta. Ja jos kohtaan sen töykeän aviomiehen, niin sanonpa hänelle suorat sanat!"

Doran pidot olivat ilmeisesti siirrettävää lajia, sillä vaikka Audrey söi päivällisensä huoneessaan, ei siitä päivällisseurueesta, josta Dora oli puhunut, kuulunut mitään. Puoli yhdeksän aikaan Dora tuli Audreyn huoneeseen kantaen kädessään pientä, pitkulaista kääröä, joka oli lujasti sidottu ja sinetöity.

"Muista nyt, että sinä et tunne minua etkä ole koskaan ikänäsi ollut numerossa 508 Curzon Streetin varrella…" Hän toisti varoituksensa ja antoi yksityiskohtaisen kuvauksen salaperäisestä Pierrestä. "Kun näet hänet, on sinun mentävä hänen luokseen ja sanottava: 'Tämä on rouvalle' — eikä mitään muuta."

Hän toisti ohjeet ja pani tytön lausumaan ne hänen jälkeensä. Audrey oli aluksi huvitettu, sitten hiukan ikävystynyt.

"Näyttää olevan kamalan paljon vaivaa niin vähäpätöisen asian tekemisessä, mutta sinun on onnistunut herättää minussa suoranainen salaliittolaistunne."

Kätkettyään käärön päällystakkinsa sisätaskuun hän poistui talosta Curzon Streetille ja käveli ripeästi Park Lanelle päin. Hän oli tuskin ehtinyt lähteä, ennenkuin Martin Elton tuli ulos. Pitäen Audreytä näkyvissään Elton seurasi häntä, kunnes näki hänen nousevan linja-autoon, jolloin hän hyppäsi vuokra-autoon ja seurasi perässä.

Audreystä tämä seikkailu oli lievästi kiihoittava. Hän ei tuntenut tämän perheriidan kumpaakaan osapuolta ja huomasi vaikeaksi aavistellakaan heidän henkilöllisyyttään. He olivat luultavasti kaksi aivan jokapäiväistä, mielenkiinnotonta ihmistä. Perheriitojen osapuolet olivat tavallisesti sellaisia. Mutta hän oli iloinen saatuaan tilaisuuden ansaita asuntonsa ja ruokansa, ja se vapautti hänet kiitollisuudenvelan tunteesta, mistä hän oli iloinen.

Hän laskeutui linja-autosta Charing Crossin asemaa vastapäätä ja kuljettuaan tungosta täynnä olevan kadun poikki kiiruhti asemarakennukseen. Tilavalla asemasillalla oli sadoittain ihmisiä; yöjuna alkoi täyttyä, ja matkustajia ja heidän ystäviään seisoi ryhmissä aitauksen edustalla. Hän katseli ympärilleen jokseenkin kauan, ennenkuin huomasi mr Pierren, lyhyen, tanakan miehen, jolla oli pellavainen parta ja joka näytti olevan kokonaan kiintynyt katselemaan vilkasta elämää ympärillään. Siirtyen miehen toiselle puolelle tullakseen täysin varmaksi hän näki hänen poskessaan pienen syntymämerkin, josta hänen piti tuntea hänet. Enemmittä viivytyksittä hän otti taskustaan käärön ja siirtyi aivan miehen viereen.

"Tämä on rouvalle", sanoi hän.

Mies hätkähti, katsoi häneen tutkivasti ja pisti käärön taskuunsa niin nopeasti, että hän tuskin voi seurata hänen liikkeitään.

"Bien!" sanoi mies. "Tahdotteko kiittää herraa! Ja…"

Hän kääntyi nopeasti ympäri, mutta se mies, joka oli tarttunut hänen ranteeseensa, oli saanut niin lujan otteen, ettei siitä ollut helppo irtautua. Samassa silmänräpäyksessä joku pisti kätensä Audreyn kainaloon.

"Minulla on asiaa teille, ystäväiseni", sanoi miellyttävä ääni. "Olen kapteeni Shannon Scotland Yardista."

Puhuja pysähtyi äkkiä tuijottaen hänen kääntyneisiin, säikähtyneisiin kasvoihinsa.

"Minun ryysyprinsessani!" pääsi häneltä hämmästynyt huudahdus.

"Päästäkää minut, olkaa hyvä." Audrey koetti vapauttaa käsivartensa. Hän oli kauheasti säikähtynyt ja tunsi hetkisen olevansa suorastaan sairas. "Minun on mentävä…" Hän hillitsi itsensä hyvissä ajoin.

"Mrs Eltonin luo, luonnollisesti", sanoi Shannon katsoen häneen tutkivasti.

"Ei, minun ei ole mentävä mrs Eltonin luo. En tunnekaan ketään mrs

Eltonia", väitti Audrey tuskin saaden ääntään kulkemaan.

Shannon pudisti päätään.

"Pelkään, että meidän on vielä puhuttava siitä. Ei kai minun tarvinne pitää kiinni käsivarrestanne? Tahdotteko tulla mukanani?"

"Aiotteko pidättää minut?" änkytti Audrey.

Shannon nyökkäsi vakavasti.

"Aion pidättää teidät, kunnes eräs pikkuseikka on aivan varma, että olette aivan viattomasti sotkeutunut tähän asiaan, samoin kuin olen aivan yhtä varma siitä, ettei sisarenne ole suinkaan syytön."

Dorako? Puhuiko hän Dorasta, kysyi Audrey tuntien raskaan painon sydämellään. Shannonin sävy, hänen ankarasti tuomitseva äänensä, sanoi tytölle jotakin, mitä hänen ei tarvinnut kysyä, jotakin, mikä järkytti häntä sanomattomasti. Kuitenkin |hän kokosi kaiken rohkeutensa ja sai vaivoin sanotuksi:

"Olen mielelläni valmis puhumaan kanssanne asiasta enkä tule tekemään mitään pakoyrityksiä. Mutta minä en ole tullut mrs Eltonin luota, eikä hän ole sisareni. Juttu, jonka kerroin teille tänään iltapäivällä, ei ollut totta."

"Mutta miksi?" kysy Shannon, kun he kulkivat yhdessä pitkin käytävää ulos asemarakennuksesta.

"Koska" — Audrey epäröi — "tiesin teidän olevan salapoliisin."

Shannon kutsui auton, antoi ajajalle ohjeensa ja auttoi Audreyn autoon.

"Te valehtelette suojellaksenne sisartanne ja Bunny Eltonia", sanoi hän. "Minusta on ikävää käyttää teistä sanaa 'valehdella', mutta juuri sitä te teette, lapsukaiseni."

Audreyn ajatukset olivat täydellisessä sekasorrossa, josta muuan selvä seikka kuitenkin sukelsi esiin. Se ei ollut mikään pienoiskuva, joka hänen piti viedä Doralta sille salaperäiselle naiselle; se oli jotakin paljon tärkeämpää, jotakin kauhistuttavan vakavaa.

"Mitä siinä käärössä oli?" kysyi hän käheästi.

"Suomen kuningattaren timanttikaulaketjut, jollen ole suuresti erehtynyt. Hänen autonsa pysähdytettiin The Mallilla neljä päivää sitten, ja jalokivet anastettiin hänen kaulastaan."

Audrey suoristautui irvistäen tuskasta. Hänestä tuntui, kuin Shannon olisi lyönyt häntä. Dora Hän oli lukenut jotakin ryöstöstä niistä sanomalehdistä, jotka Shannon oli hankkinut hänelle Barnhamin asemalla. Mrs Graffitt oli puhunut rikoksesta. Hän istui pitkän aikaa kauhun lamauttamana.

"Tietysti te ette tietänyt, mitä käärössä oli", sanoi Shannon aivan kuin puhuen itsekseen. "Teen teille kauhean kehoituksen, mutta teidän täytyy kertoa minulle totuus, vaikkakin se saattaa sisarenne siihen paikkaan, joka on odottanut häntä jo useita vuosia."

Auto näytti kääntyvän ja kääntyvän; ikkunasta näkyvät valot ja liikenne muuttuivat sekavaksi virraksi.

"Tee kaikkesi Doran puolesta…" Äidin alinomaa toistama kehoitus, jonka Audrey jo oli melkein unohtanut, kaikui hänen korvissaan. Hän vapisi ankarasti; hänen päänsä oli aivan puutunut eikä antanut hänelle mitään neuvoa. Ainoastaan yhdestä seikasta hän oli selvillä: hän oli tullut pidätetyksi, hän, Audrey Bedford Beak Farmista! Hän kostutti kielellään kuivia huuliaan.

"Minulla ei ole mitään sisarta", sanoi hän hengittäen raskaasti. "Minä varastin kaulaketjut!"

Hän kuuli Shannonin nauravan pehmeästi ja olisi voinut murhata hänet.

"Te poloinen lapsiparka!" sanoi Shannon. "Ryöstön suoritti kolme kokenutta rosvoa. Kuulkaahan nyt", — hän taputti hänen kättään lempeästi — "minä en aio sallia teidän toteuttaa tätä typerää päähänpistoanne. Ettekö tietänyt, että Dora Elton ja hänen miehensä ovat Lontoon vaarallisimpia varkaita."

Audrey itki kasvot käsissään.

"Ei, ei", nyyhkytti hän, "en tiedä mitään… Hän ei ole sisareni."

Dick Shannon huokasi ja kohautti hartioitaan. Ei ollut tehtävissä mitään muuta kuin panna hänet syytteeseen.

Pierre oli saapunut poliisiasemalle ennen heitä, ja Audrey katseli kauhun lumoamana hänen tarkastamistaan ja näki, kuinka käärö aukaistiin ja sen välkkyvä ja kimalteleva sisällys laskettiin pöydälle. Sitten Shannon otti häntä lempeästi käsivarresta ja vei hänet teräsaitauksen sisäpuolelle.

"Nimi on Audrey Bedford", sanoi Shannon. "Osoite on Fontwell, West Sussex. Syytetään" — hän epäröi — "varastetun tavaran hallussapidosta tietoisena siitä, että se on varastettu. Kertokaa nyt totuus", kuiskasi hän.

Audrey pudisti päätään.

IX.

Hylättynä.

Audrey heräsi rauhattomasta unesta, pääsi ponnistellen epävarmoille jaloilleen ja hieroi kivistäviä hartioitaan. Hän oli maannut paljaalla lavitsalla vain ohut huopapeite verhonaan, ja hän oli kipeä päästä jalkoihin saakka.

Kopin oven lukossa kääntyvän avaimen ääni oli hänet herättänyt. Tulija oli vanhahko naishenkilö, joka oli tullut viemään hänet kylpyhuoneeseen. Kun hän hiukan virkistyneenä oli palannut koppiinsa, odotti häntä siellä kahvi, leipä ja voi, ja hän oli juuri lopettanut aamiaisensa, kun ovi aukeni jälleen, ja hänen katseensa kohtasi Dick Shannonin vakavat silmät. Shannon nyökkäsi hänelle.

"Pyydän teitä tulemaan mukanani", sanoi hän.

Audreyn rohkeus meni matalalle.

"Tuon tuomarinko eteen?" änkytti hän.

"Ei vielä", sanoi Shannon. "Mutta minä pelkään, että te lopuksi joudutte sinne, jollette…"

Audrey torjui hänen kehoituksensa kärsimättömällä kädenliikkeellä. Hän oli ratkaissut sen asian lopullisesti yön hiljaisuudessa.

Miehen sydäntä pakotti hänen takiaan. Shannon tiesi aivan hyvin, että Audrey oli syytön, ja hän oli samana aamuna lähettänyt erään miehen Sussexin saadakseen hänen syyttömyytensä, niinkuin hän toivoi, eittämättömästi toteennäytetyksi.

"Täällä on joku, jonka te luullakseni tunnette", sanoi Shannon ja avaten oven työnsi Audreyn erääseen huoneeseen.

Siellä oli kaksi henkilöä: Dora Elton ja hänen miehensä. Audreyn oli puristettava kyntensä kämmeniinsä säilyttääkseen mielenmalttinsa, ja hän onnistuikin ihmeteltävän hyvin.

"Tunnetteko tämän tytön?" kysyi Shannon.

Dora pudisti päätään.

"En, en ole nähnyt häntä koskaan ennen", sanoi hän viattomasti.

"Tunnetko sinä hänet, Martinin?"

Kalpeakasvoinen Martin kielsi yhtä jyrkästi.

"En ole koko ikänäni nähnyt häntä aikaisemmin", sanoi hän.

"Luulen, että hän on teidän sisarenne."

Dora hymyili.

"Kuinka mieletöntä!" sanoi hän. "Minulla on ainoastaan yksi sisar, ja hän on Australiassa."

"Ettekö tiedä, että sekä äitinne että sisarenne asuivat Fontwellissa?"

"Minun äitini ei koskaan koko ikänään asunut Fontwellissa", sanoi Dora rauhallisesti, ja Audrey hätkähti mielenmaltistaan huolimatta. "Fontwellissa asui eräitä ihmisiä, jotka" — hän kohautti hartioitaan — "saivat minulta avustusta. Jos tämä on sen naisen tytär, jota avustin kerran tai kaksi, on hän minulle täysin tuntematon."

Hänen puhuessaan olivat hänen silmänsä kaiken aikaa kiinni Audreyssä, ja tytöstä tuntui, että niissä oli huomattavissa äänetöntä avunpyyntöä. Äkkiä Audreyn päähän pälkähti, että se, mitä Dora oli sanonut, saattoi aivan hyvin olla tottakin. Dora oli mennyt naimisiin taiteilijanimellään, ja oli täysin mahdollista, ettei kukaan naapureista tuntisi häntä mrs Bedfordin tyttäreksi, sillä hän ei ollut koskaan käynyt paikkakunnalla, ja Audreyn äiti kuului sellaisiin vaiteliaisiin luonteisiin, joilla ei ole ketään uskottuja.

"Se, mitä mrs Elton sanoo, on täysin totta", sanoi hän levollisesti.

"Minä en tunne häntä, eikä hän tunne minua."

Dick Shannon avasi oven, ja Audrey palasi ulkopuolella odottavan vartijattaren luo. Kun hän oli mennyt, kääntyi Shannon Eltonien puoleen.

"En tiedä, kuinka kauan hän tulee jatkamaan tällä tavoin", sanoi hän. "Mutta jos hän pitää kiinni kertomuksestaan alusta loppuun saakka, Elton, hän joutuu vankilaan." Hän puhui punniten sanojaan. "Ja nyt minä sanon teille yhden asian. Jos tämä lapsi lähetetään vankilaan, jos te sallitte hänen uhrata itsensä, minä en tule lepäämään yöllä enkä päivällä, ennenkuin olen saattanut teidät kumpaisenkin rangaistussiirtolaan."

"Te näytätte unohtavan, kenelle puhutte", sanoi Dora silmät säihkyen.

"Tiedän puhuvani kahdelle mitä tunnottomimmalle, turmeltuneimmalle ja sydämettömimmälle ihmiselle", sanoi Dick. "Menkää tiehenne!"

* * * * *

Lacy Marshalt istui aamiaishuoneessaan. Hänen edessään oli sanomalehti, ja hänen otsansa oli rypyssä. Hän katsoi jälleen jonkun toimeliaan lehtivalokuvaajan ottamaa kuvaa, joka esitti autosta ulosastuvaa tyttöä. Taustalla oli joukko uteliaita katselijoita. Tytön toisella puolella oli poliisi, toisella leveäharteinen vartijatar. Se oli yksi niitä kuvia, jotka ovat hyvin tuttuja sanomalehtien lukijoille. Silmänräpäyskuva tuomioistuimen eteen matkalla olevasta rikollisesta. Ei ollut ensinkään tarpeen verrata sanomalehteä hänen taskussaan olevaan valokuvaan. Jo vangin nimi olisi ollut hänelle kylliksi, vaikka lehdessä ei olisi ollut kuvaakaan.

Tonger tuli sisään pujahtaen oven raosta.

"Soititteko minua, Lacy?" kysyi hän.

"Soitin kyllä, kymmenen minuuttia sitten. Ja nyt kehoitan sinua viimeisen kerran unohtamaan tuon 'Lacysi'. Rajansa on minunkin kärsivällisyydelläni, ystävä hyvä."

Pieni mies hieroi käsiään iloisena. "Olen saanut kirjeen tytöltäni tänään", sanoi hän, "Hän menestyy hyvin Amerikassa. Taitava tyttö, Lacy."

"Onko hän?" Lacy Marshalt kääntyi jälleen silmäilemään sanomalehteään.

"Hänellä on rahaa — kirjoittaa aina parhaista hotelleista. En ajatellut koskaan, että asiat kääntyisivät tällä tavalla."

Lacy pani kokoon lehtensä ja pudotti sen lattialle. "Mrs Martin Elton tulee tänne viiden minuutin kuluttua. Hän tulee tallikujan kautta takaovelle. Odota häntä ja tuo hänet kasvihuoneen kautta kirjastoon. Kun soitan sinua, saatat hänet ulos samaa tietä."

Tonger virnisti.

"Onpa siinä poikaa kerrakseen tytöille!" sanoi hän ihaillen.

Lacy nyökäytti päätään ovea kohti. Ei ollut kulunut viittakaan minuuttia, kun Dora Elton työnsi auki raskaan veräjän ja kuljettuaan poikki pihan nousi rautaportaita pitkin "kasvihuoneeseen" — talon taakse keittiön ja astiainpesuhuoneen päälle sijoitettuun lasiseinäiseen lisärakennukseen. Hän oli pukeutunut mustiin, peittänyt kasvonsa tiheällä harsolla. Avatessaan kasvihuoneen oven Tonger huomasi hänessä hermostuneisuuden merkkejä.

"Oletteko tullut syömään aamiaista?" kysyi hän rakastettavasti.

Mrs Elton oli liian tottunut hänen tuttavallisuuksissa loukkaantuakseen hänen käytöksestään.

"Missä mr Marshalt on?"

"Kirjastossa — lukemassa", sanoi Tonger.

Lacy ei ollut tutkimassa mitään sen tärkeämpää kuin takkavalkeaa, kun

Dora tuli sisään.

"Minulla oli kamalasti vaivaa, ennenkuin pääsin tänne", sanoi Dora. "Eikö tätä olisi voitu tehdä tänään iltapäivällä? Sain keksiä kaikenlaisia valheita Martinille. Etkö aio suudella minua?"

Lacy kumartui ja siveli huulillaan hänen poskeaan.

"Sepä vasta oli suudelma!" sanoi Dora pilkallisesti.

"No?"

"Tämä jalokivivarkaus", sanoi Lacy hitaasti. "Eräs tyttö on sekaantunut siihen. Olen kuullut poliisin olevan siinä luulossa, että hän on sinun sisaresi."

Dora oli ääneti.

"Minä tiedän luonnollisesti, että sinä olet juonessa mukana", jatkoi Lacy. "Stanford on vanha tuttavani Etelä-Afrikan ajoilta, ja hän kuuluu joukkueeseenne. Mutta tämä tyttö, onko hän siinä mukana?"

"Sinä tiedät, kuinka paljon hän on siinä mukana", vastasi Dora äreästi. Hän ei ollut huomattavaan vaaraan antautuen tullut Portman Squarelle keskustellakseen Audreysta. Ja vaaraa ajatellessa…

"Muuan mies oli pitämässä silmällä tätä taloa, kun minä tulin tallikujaa pitkin", sanoi hän. "Näin hänet takaoven luona. Kun hän näki minut, lähti hän kävelemään pois."

"Pitämässä silmällä tätä taloa?" sanoi Lacy epäilevästi. "Minkälainen mies?"

"Hän näytti herrasmieheltä. Ehdin juuri ja juuri nähdä hänen kasvonsa — hyvin laihat ja hienonnäköiset. Hän ontui…"

Lacy astui askelen häntä kohden ja tarttui hänen olkapäihinsä. Hänen kasvonsa olivat harmaat huulensa vapisivat. Vähään aikaan hän ei voinut puhua, sitten:

"Sinä valehtelet!"

Dora tempautui säikähtyneenä irti hänen otteestaan.

"Lacy! Mikä sinua vaivaa?"

Lacy viittasi häntä olemaan vaiti.

"Olen hermostunut, ja sinä pelästytit minut", mutisi hän. "Mitä sinun pitikään sanoa? Onko se tyttö sinun sisaresi? Minun täytyy saada se tietää."

"Minun sisarpuoleni", sanoi Dora matalalla äänellä.

Lacy keskeytti kävelynsä.

"Tarkoitatko, että teillä on eri isät?"

Dora nyökkäsi.

Lacy ei puhunut mitään niin pitkään aikaan, että Doraa alkoi peloittaa.

"Hän menee siis vankilaan… pelastaakseen sinut?" nauroi Lacy, mutta hänen naurussaan ei ollut mitään hilpeyttä. "Se on parasta — minä voin odottaa", sanoi hän.

* * * * *

Kuukautta myöhemmin, eräänä kirkkaana maaliskuun aamuna, seisoi kalpea tyttö syytettyjen aitauksessa Old Baileyn oikeussalissa ja hänen vieressään tanakkahartiainen belgialainen, ensimmäiset tuomittavat sinä päivänä.

Tullessaan ulos oikeussalista, sydän raskaana ja kyllästyneenä siihen koston juhlalliseen koneistoon, joka parhaillaan oli musertamassa rikki niin haurasta uhria, Shannon näki tutun henkilön istuvan eräällä niistä penkeistä, joilla todistajat tavallisesti istuivat odottaessaan vuoroaan.

"No, Slick, oletteko ollut oikeussalissa?"

"Olen kyllä", sanoi toinen varovaisesti, "mutta menestyksellistä salapoliisia koskeva kuvittelu kului loppuun, ja se suuri aitaus oli suorastaan nälkäisen näköinen. Riistäydyin irti sieltä. Toisilla ihmisillä ei ole mitään herkkiä tunteita. Näin Stanfordin uteliaiden joukossa."

Shannon istuutui hänen viereensä.

"Mitä mieltä te olette?"

"Tästä jutustako? Pikku miss Quixote on menemässä." Hän viittasi merkitsevästi tiilikivillä peitettyyn lattiaan.

"Pelkään sitä", sanoi Shannon hetkisen vaiettuaan ja huokasi.

"Mutta ainoastaan niin pitkäksi aikaa, kuin he saavat hänet käsiinsä", aprikoi Slick Smith. "Hän tulee ulos aivan samanlaisena, kuin menee sisäänkin — suloisena. Se laji ei happane helposti. Sanokaapa, Shannon, oletteko koskaan kuullut eräästä Malpas-nimisestä miehestä?"

Dick, joka ajatteli jotakin muuta, hätkähti.

"Kyllä. Hän on muuan kummallinen vanha mies, joka asuu Portman Squaren varrella. Entä sitten?"

Slick Smith hymyili viehkeästi.

"Hän on mukana asiassa jollakin tavalla", sanoi hän. "Puhun salapoliisina."

Muuan poliisi viittasi Shannonille, ja tämä kiiruhti oikeussaliin ehtiäkseen ajoissa kuulemaan tuomion julistamisen.

"Kuinka vanha olette?" kysyi tuomari miettien kynä kädessä ja katsoen silmälasiensa ylitse.

"Yhdeksäntoista, mylord." Puhuja oli Shannon. "Ja minä voin sanoa, että poliisi on todistusaineistosta huolimatta täydellisesti vakuutettu siitä, että tämä tyttö on toisten, vielä pidättämättä olevien henkilöiden viaton uhri."

Tuomari pudisti päätään.

"Todistusaineisto ei tue sitä mielipidettä. On hyvin hirveätä nähdä nuori tyttö tällaisessa asemassa, mutta minä jättäisin täyttämättä velvollisuuteni yhteiskuntaa kohtaan, jollen kohtelisi ankarasti niin vaarallista henkilöä. Audrey Bedford, te menette kahdeksitoista kuukaudeksi pakkotyövankilaan".

X.

Totuus.

Eräänä hämäränä joulukuun aamuna aukeni Holloway-vankilan veräjä, ja solakka tyttö ruskea samettitakki yllään tuli ulos ja katsomatta oikealle tai vasemmalle kulki vapautettavia vankeja odottavien ystävien ohitse jatkaen matkaansa Holloway Roadia pitkin Camden Towniin päin. Kuljettuaan kadun poikki hän nousi raitiotievaunuun, ja samalla hetkellä Dick Shannonin pitkä auto pyyhälsi ohitse tytön sitä huomaamatta. Dick saapui kolme minuuttia liian myöhään tavoittaakseen hänet.

Audreyllä oli tuloksena vuoden kestäneestä työstään jäljellä muutamia shillingejä, ja astuttuaan alavaunusta raitiotien pääteasemalla hän lähti kulkemaan pitkin Euston Roadia, kunnes saapui erääseen pieneen ravintolaan.

Kasvot olivat käyneet hieman kalpeammiksi ja silmät vakavammiksi, mutta se oli entinen Audrey, joka tilasi ison annoksen munuais- ja munapöperöä. Yhdeksän kuukautta oli vankilan yksitoikkoinen elämä kiusannut hänen sieluaan; seitsemänkymmentäkaksi tuntia viikossa hän oli saanut seurustella maanalaisen maailman pohjasakan kanssa vajoamatta alas sen tasalle tai tuntematta olevansa sitä suunnattomasti korkeammalla. Oli ollut katkeria öitä, jolloin se synkkä petos, joka häntä oli kohdannut, oli tuntunut hänestä suorastaan musertavalta, ja hän oli sulkenut silmänsä ollakseen näkemättä hirveätä todellisuutta. Oli ollut kiduttavia öitä, jolloin tietoisuus hänen perikadostaan oli saattanut hänet mielipuolisuuden partaalle.

Hänestä ei kuitenkaan näyttänyt luonnottomalta, että Dora oli käyttäytynyt sillä tavalla. Kaikki tuntui juuri sellaiselta, kuin Doran oli voinut odottaa tekevänkin, kaikki oli sopusoinnussa sen kanssa, mitä hän tiesi ja oli kuullut sisarestaan. Ainoastaan se ajatus, että nämä hänen sisarensa ominaisuudet olivat samat, jotka olivat olleet erikoisesti huomattavat hänen äidissään, saattoi hänet alakuloiseksi. Huokaisten hän nousi pöydästä ja otettuaan laskunsa maksoi sen kassaan.

Minne hänen oli nyt mentävä? Doran luo, hän päätti. Hänen täytyi päästä täysin varmaksi siitä, ettei hän ollut tuominnut sisartaan kokonaan väärin. Mutta hän ei voinut mennä sinne päivällä, se ei olisi ollut sopivaa. Hän kulutti lopun aamupäivästä etsien itselleen asuntoa ja vuokrasi lopuksi erään ylimmässä kerroksessa olevan takahuoneen Gray's Inn Roadin varrelta. Siellä hän lepäsi iltapäivän oikoen tulevaisuutensa riekaleita. Hämärän tultua hän lähti matkalle Curzon Streetille.

Palvelijatar, joka avasi hänelle oven, oli sama tyttö, joka oli ollut siellä hänen ensikertaakin käydessään.

"Mitä tahdotte?" kysyi hän happamesti.

"Tahtoisin tavata mrs Eltonia", sanoi Audrey.

"Hän ei ole tavattavissa", sanoi tyttö ja yritti sulkea oven.

Mutta Audreyn ruumiillisessa työssä viettämät yhdeksän kuukautta olivat antaneet tuloksia. Suuremmitta ponnistuksitta hän työnsi oven auki ja astui sisään.

"Menkää ilmoittamaan rouvallenne, että minä olen täällä", sanoi hän.

Tyttö riensi ylös portaita, ja Audrey seurasi häntä vitkastelematta. Tullessaan palvelijattaret perästä vierashuoneeseen hän kuuli sisarensa sanoi van:

"Kuinka hän uskaltaa tulla tänne!"

Dora oli iltapuvussa. Hän näytti erittäin sievältä ja hänen kaunis tukkansa loisti kuin kiilloitettu kulta. Hän tuijotti Audreyhin aivan kuin aaveeseen, ja hänen silmänsä sinkosivat salamoita.

"Kuinka sinä uskallat tunkeutua tähän taloon?" kysyi hän.

"Lähetä pois palvelijattaresi", sanoi Audrey rauhallisesti. Ja kun tyttö oli mennyt ja Audrey oli vakuuttautunut siitä, ettei hän ollut jäänyt kuuntelemaan oven taakse, astui hän Doran luo kädet selän takana. "Tulin tänne, jotta voisit kiittää minua", sanoi hän yksinkertaisesti. "Olen tehnyt mielettömän, typerän teon, koska luulin, että minun täytyi korvata äidille kaikki, mitä olin hänelle velkaa ja mitä en ollut vielä maksanut."

"En ymmärrä, mistä sinä puhut", sanoi Dora punastuen.

"Teillä on sittenkin otsaa tulla tänne!"

Se oli keikarimainen Martin.

"Te yrititte sekoittaa meidät rikokseenne. Olette saattanut teidän — mrs Eltonin maailman ivan esineeksi, ja sitten te mistään välittämättä tulette kylmästi tähän taloon. Kirotun röyhkeätä!"

"Jos tarvitset rahaa, niin kirjoita", sanoi Dora sysäten oven auki.

"Jos vielä kerran tulet tänne lähetän hakemaan poliisia."

"Tee se nyt heti", sanoi Audrey kylmästi. "Olen niin hyvä tuttu poliisien ja vangin vartijattarien kanssa, ettet voi minua niillä peloittaa, rakas sisareni."

Dora sulki oven nopeasti.

"Jos tahdot tietää, niin me emme ole sisaria. Sinä et ole edes englantilainen!" sanoi hän matalalla, myrkyllisellä äänellä. "Sinun isäsi oli äidin toinen mies, amerikkalainen! Hän on aallonmurtajalla Kapkaupungissa, missä hänet on tuomittu elinkautiseen pakkotyöhön!"

Audrey tarttui tuolin selkänojaan pysyäkseen pystyssä.

"Se ei ole totta", sanoi hän.

"Se on totta — se on totta!" sähisi Dora. "Äiti kertoi minulle, ja mr Stanford tietää kaiken. Isäsi osti timantteja ja ampui sen miehen, joka antoi hänet ilmi. Timanttien ostaminen on Etelä-Afrikassa sakoilla sovittamaton rikos. Hän saattoi häpeään äitini, joka muutti nimensä ja palasi Englantiin isäsi vangitsemisen jälkeisenä päivänä. Sinulla ei ole edes oikeutta nimeen Bedford. Äiti vihasi isääsi siinä määrin, että muutti kaiken!"

Audrey nyökkäsi.

"Ja luonnollisesti äiti hylkäsi hänet", sanoi hän puhuen itsekseen.

"Hän ei jäänyt hänen läheisyyteensä antaakseen hänelle sitä lohdutusta

ja myötätuntoa, jota vaimon olisi annettava huonoimmallekin miehelle.

Hän vain jätti hänet — selvä! Kuinka hänen tapaistaan!"

Hänen äänessään ei ollut jälkeäkään ilkeydestä tai katkeruudesta. Audreylla oli kyky nähdä asiat oikeassa valossa. Hän kohotti silmänsä hitaasti, kunnes ne kohtasivat Doran katseen.

"Minun ei olisi pitänyt mennä vankilaan", sanoi hän. "Sinä et ansaitse sitä. Eikä äitikään, luulen minä."

"Sinä uskallat puhua tuolla tavoin äidistäni!" huusi Dora raivoissaan.

"Kyllä. Hän oli myöskin minun äitini. Hän on minun arvosteluni ja sinun puolustuksesi ulkopuolella. Kiitän sinua. Mikä sitten on minun nimeni?"

"Sen saat itse ottaa selville!" sähisi Dora.

"No niin, kysyn mr Shannonilta", sanoi Audrey.

Se oli ainoa ilkeys, jonka hän oli lausunut koko keskustelun aikana. Mutta maksoi vaivan nähdä, kuinka molempien muiden kasvot sen tultua sanotuksi muuttuivat.

XI.

Mr Malpas.

Dick Shannon asui Haymarketin varrella, missä hänellä oli huoneisto, joka toimi samalla kertaa sekä kotina että toimistona, sillä työhuoneessaan, josta oli hyvä näköala yhdelle Lontoon vilkkaimpia katuja, hän suoritti suuremman määrän työtä, kuin työintoa antamattomassa virkahuoneessaan Embankmentin varrella.

Steel, hänen apulaisensa, oli ristinyt hänen huoneistonsa "Uusimmaksi Scotland Yardiksi", missä hänellä oli todella syytäkin, sillä siellä pidettiin useimmiten ne neuvottelut, jotka saattoivat "Suuren Viiden" neuvottelupöydän ääreen.

Jonkinlainen alakomitea oli siellä koolla sinä päivänä, jolloin Audrey Bedford pääsi vapaaksi vankilasta. Kersantti Steel, jonka erikoisalana olivat hienoston keskuudessa sattuvat tapahtumat — Scotland Yardin ylpeytenä oli, että hän oli parhaiten puettu mies Lontoossa -, ja entinen Bow Streetin nyt Marylebonen piirin tarkastaja Lane oli kolmas.

"Ettekö tavannut häntä?" kysyi tarkastaja.

Dick Shannon pudisti päätään.

"Kun minä vankilanjohtajan luo tultuani sain kuulla, että hänet oli jo päästetty pois, niin silloin ei enää hyödyttänyt lähteä häntä etsimään. Olen antanut kaikille asemille määräyksen, että niiden on heti, kun hän ilmoittautuu — hän ei ole suorittanut koko rangaistustaan -, ilmoitettava minulle."

Hän tukahdutti huokauksen.

"Tässä tapauksessa, jos missään, oikeus teki hairahduksen!" sanoi hän. "Ja sittenkään minä en voi käsittää, minkä muun päätöksen valamiehistö olisi voinut tehdä."

"Mutta jos hän oli syytön", sanoi Steel ymmällään ollen, "niin mikä oli hänelle helpompaa kuin puhua, niinkuin asia oli? Ei ole syytöntä salata syyllinen."

"Jättäkäämme tämä asia toistaiseksi", sanoi Dick ärtyisästi. "Mitä kuuluu mr Malpasista?"

"Hän on arvoitus", sanoi Lane, "ja hänen talonsa vielä enemmän. Mikäli olen voinut saada selville, on talo n:o 551 Portman Squaren varrella ollut hänen hallussaan tammikuusta 1917 lähtien, ja hän on asunut siinä suurimman osan aikaa. Kukaan ei ole nähnyt häntä. Viime vuonna mr Lacy Marshalt, joka asuu viereisessä talossa, valitti meille, että häntä häiritsevät öisin kuuluvat koputukset, mutta me voimme ainoastaan neuvoa häntä antamaan haasteen. Hän maksaa laskunsa säännöllisesti, ja kun hän tuli taloon (joka muuten sivumennen sanoen on hänen omansa), kulutti hän korjaustöihin huomattavan rahasumman. Eräs suuri italialainen liike Torinosta varusti talon sähkövalolla, hälytyslaitteilla murtovarkaiden varalta ja erilaisilla muilla vehkeillä, mutta mitään huonekaluja en huomannut sinne vietävän."

"Onko siellä mitään palvelijoita?"

"Ei yhtään, ja se on juuri omituisin seikka. Taloon ei tule mitään ruokatavaroita, mikä merkitsee sitä, että hänen täytyy syödä ulkosalla tai nähdä nälkää. Olen antanut pitää taloa silmällä sekä edestä että takaa, mutta mieheni eivät ole nähneet häntä kertaakaan, vaikka ovatkin huomanneet eräitä mielenkiintoisia asioita."

Dick Shannon siveli leukaansa.

"Ei ole rikos elää erakkona", sanoi hän, "mutta salaliittoon pestaaminen on rikos. Tuokaa sisään se tyttö, Steel."

Steel meni ulos huoneesta ja palasi mukanaan vahvasti puuteroitu nuori nainen, joka nyökkää tyynesti huoneessa oleville ja istuutui tuolille, jonka Steel hänelle lykkäsi.

"Oletteko miss Neilsen, ammatiltanne tanssijatar, nyt ilman paikkaa?"

"Kyllä", kuului lakoninen vastaus.

"Pyydän teitä kertomaan meille käynnistänne Portman Squaren numerossa 551."

Tyttö ei ollut erikoisen innokas tai taipuvainen puhumaan.

"Jos olisin tietänyt puhuvani salapoliisin kanssa, kun olin niin puhelias sinä iltana, en olisi sanonut niin paljoa", myönsi hän vilpittömästi. "Teillä ei ole mitään oikeutta kuulustella minua…"

"Te suorastaan syytitte erästä vastuunalaisessa asemassa olevaa herrasmiestä yrityksestä pestata teidät mukaan salaliittoon", sanoi Dick. "Sellaisen syytöksen esittäminen on hyvin vakava asia."

"En sanonut, että kysymyksessä oli salaliitto", kielsi tyttö kiireisesti. "Sanoin ainoastaan, että se vanha herrasmies, joka oli minulle täysin tuntematon, kysyi minulta, tahtoisinko tehdä jotakin mr Marshaltin talossa — viereisessä talossa. Hän pyysi minua menemään sinne jonakin iltana ja järjestämään siellä melukohtauksen — huutamaan, että mr Marshalt on roisto, iskemään rikki ikkunan ja antamaan pidättää itseni."

"Eikö hän selittänyt teille syytä?"

Tyttö pudisti päätään.

"Ei. Joka tapauksessa se ei ollut minulle sopiva tehtävä. Olinkin kovin iloinen, kun pääsin ulos sieltä." Häntä puistatti. "Oletteko kuulleet rumista miehistä? Te ette tiedäkään, mitä rumuus on. Minua suorastaan peloitti! Minun piti istua pöydän ääressä huoneen toisessa päässä hänen istuessaan toisessa. Ja huone oli pimeä, lukuunottamatta pientä lamppua siellä, missä hän istui. Talo on täynnä aaveita — juuri siltä minusta tuntui. Ovet avautuvat itsestään, ja äänet puhuvat milloin mistäkin. Kun olin päässyt jälleen kadulle, olisin voinut laskeutua polvilleni ja rukoilla kiitosrukouksen."

"Jos olitte hänelle tuntematon, niin kuinka hän sitten tuli tietämään teistä?" kysyi Dick ymmällään ja epäluuloisesti.

Tytön selitys oli loogillinen.

"Hän oli nähnyt nimeni eräässä teatterilehdessä – paikanhakuilmoituksessa", sanoi hän.

Lane teki hänelle vielä useita kysymyksiä, mutta hänen kertomuksensa osoittautui paikkansapitäväksi, minkä vuoksi hänet päästettiin menemään.

"Omituista", sanoi Dick Shannon miettiväisesti. "Tahtoisin nähdä tuon mr Malpasin. Onko ollut muita valituksia!"

Lane epäröi.

"En sanoisi niitä valituksiksi. Tuloveron tarkastaja vaivasi meitä hiukan sen johdosta, ettei hän ollut voinut saada tavata mr Malpasia. Hänen tuloilmoituksensa oli veroviraston mielestä liian alhainen, minkä vuoksi häntä kehoitettiin saapumaan tarkastajan puheille. Ja tietysti hän ei tullut, vaan sensijaan lähetti luvan tarkastaa hänen pankkitilinsä. Minä satuin kuulemaan siitä ja käytin hyväkseni tilaisuutta olla mukana tarkastuksessa. Se oli yksinkertaisin tili, jonka olen koskaan nähnyt: tuhatviisisataa puntaa vuodessa maksettu sisään — käteisellä; tuhatviisisataa vuodessa otettu ulos. Ei mitään liikeshekkejä. Ainoastaan veroja, tonttivuokra ja suurehkoja summia hänen juokseviin menoihinsa."

"Onko hänellä käynyt vieraita?" kysyi Dick.

"Kyllä. Aioin juuri puhua niistä. Aika ajoin, ei koskaan pitemmän ajan kuin kahden viikon kuluttua, hänen luonaan käy vieras, toisinaan kaksi samana päivänä. Tavallisesti se tapahtuu lauantaina. Vieras ei tule koskaan, ennenkuin on tullut pimeä, eikä viivy puolta tuntia kauemmin. Mikäli olemme voineet saada selville, ei sama mies tule koskaan kahta kertaa. Sen me saimme selville suorastaan sattumalta: muuan miehistämme näki erään miehen menevän sisään ja tulevan ulos. Seuraavana lauantaina, täsmälleen samaan aikaan, hän näki erään vieraan saapuvan ja poistuvan jonkin ajan kuluttua. Tämä vieras, joka oli neekeri, nähtiin jälleen muutamia viikkoja myöhemmin. Miehemme hieroi hänen kanssaan tuttavuutta, mutta ei saanut hänestä irti mitään."

"Malpasia on pidettävä entistä tarkemmin silmällä", sanoi Dick, ja tarkastaja merkitsi määräyksen kirjaansa. "Pidättäkää jollakin tekosyyllä joku hänen vieraistaan ja tarkastakaa, mitä hänellä on hallussaan. Ehkä käy silloin selville, ettei se vanha mies ole sen vaarallisempi kuin almujen antaja — toiselta puolen taas ehkä jotakin muutakin!"

Täten oli arvoituksellista mr Malpasia koskeva aihe melkein tyhjennetty, ja he siirtyivät keskustelemaan eräästä sallimuksen suomasta tulipalosta, joka oli pelastanut erään maksukyvyttömän puusepän vararikosta.

Keskustelu olisi tuskin ollenkaan kääntynyt mr Malpasiin, jollei olisi ollut sitä juttua, jonka edellämainittu tanssijatar oli kertonut eräälle myötämieliselle ja viralliselle kuuntelijalle. Dick Shannon ei voinut uneksiakaan, että tämä epäilyttävä henkilöt tulisi sekaantumaan niihin tapahtumiin, jotka hänen silmissään olivat kehittymässä huippukohtaansa, että se repaleprinsessa, jonka kuva ei ollut yhdeksässä kuukaudessa häipynyt hänen mielestään, joutuisi ennen pitkää tämän vanhan miehen näköpiiriin ja saisi huomata kohtalonsa ja tulevaisuutensa joutuneen hänestä riippuviksi. Mr Malpas oli "kysymys", mielenkiintoinen seikka, joka oli tutkittava ja selvitettävä. Pian hän oli ilmestyvä näyttämölle ja saattava varjoon kaikki muut asiat kapteeni Shannonin ajatuksissa.

* * * * *

Audrey Bedford oli tehnyt mielenkiintoisen keksinnön. Elämässä oli eräs tärkeä asia, josta hän ei ollut koskaan kuullut. Se oli jokin arvoituksellinen asia nimeltä "todistus", josta toisinaan käytettiin hienompaa nimitystä "suositukset".

Ilman jompaakumpaa (ja ne olivat itse asiassa yksi ja sama asia) oli mahdotonta saada minkäänlaista paikkaa. Oli tarkoituksellisesti silmäileviä miehiä, jotka sanoivat: "Samantekevää, pikku neiti, tulemme toimeen ilmankin"; toisia miehiä, jotka eivät katselleet tarkoituksellisesti ja olivat ilmeisesti yllätettyjä, kun hän kertoi heille, että oli juuri päässyt vankilasta, mutta jotka kuitenkin karkaisivat luontonsa pestatakseen hänet palvelukseensa ja pyytääkseen häntä kanssaan päivällisille; ja sitten oli vielä toisia (ja niistä hän piti eniten), jotka sanoivat lyhyesti: "Meillä ei ole mitään paikkaa teille."

Hänen vähäiset rahavaransa kutistuivat kokoon. Koitti joulupäivä, jolloin hän heräsi käydäkseen hyvällä ruokahalulla käsiksi aamiaiseensa, johon kuului vettä ja kuiva leivänpalanen, jonka hän oli säästänyt edellisen päivän illallisesta. Ja se olisi ollut samalla kertaa myöskin hänen päivällisensä ja illallisensa, jollei samana iltana olisi eräällä pienellä kadulla Gray's Inn Roadin lähellä sattunut tappelua kahden raivottaren välillä, joista toinen työnsi pienen ja rasvaisen käärön hänen käteensä voidakseen pontevammin käsitellä vastustajaansa. Samassa tuli poliisi, syntyi kauhea meteli, tappelijat laahattiin Theobalds Roadin poliisiasemalle, ja Audrey vei käärön mukanaan kotiin saaden kuninkaallisen illallisen paistetusta kalasta ja perunoista. Se oli taivaallista!

Tiistai-aamuna hänen emäntänsä tuli ylös portaita, ja Audrey kuuli naisen raskaiden askelteni äänen mielettömän pelon vallassa.

"Hyvää huomenta, miss. Tässä on kirje teille."

Audrey tuijotti häneen ymmällään. Kukaan ei tietänyt hänen osoitettaan — hän ei ollut koskaan päässyt osoiteasteelle saakka paikanhakuyrityksissään.

"Toivon siinä olevan hyviä uutisia", sanoi emäntä pahaa ennustavasti. "En vaadi huoneistani suurta vuokraa, mutta tahdon saada sen säännöllisesti. Meidän on kaikkien elettävä, ja minulta on kysytty juuri tätä huonetta juuri tänä aamuna. Ei niin, että aikoisin ajaa teidät ulos. Mieluummin tekisin teille vuoteen sohvalle", lisäsi hän.

Audrey ei kuunnellut. Hän käänteli kirjettä kädessään. Repäistyään sen auki hän löysi siitä osoitteen ja pari lyijykynällä kirjoitettua riviä. Hän luki ne ja joutui ymmälleen.

"Tulkaa kello 5 tänä iltana. Minulla on työtä teille."

Kirjeen lähettäjäksi oli merkitty "Malpas".

Hän veti otsansa ryppyyn. Kuka oli "Malpas", ja kuinka tämä oli saanut selville hänen olinpaikkansa?

XII.

Kohtaaminen.

Audrey Bedford nosti märän paperisuikaleen lähemmäksi silmiään ollakseen varma osoitteesta. Lyijykynällä kirjoitetut rivit olivat nyt kuluneet heikoksi ja melkein selvillesaamattomaksi tahraksi. Harmaan joulukuisen iltapäivän heikossa valossa olisi jo muutenkin ollut kyllin vaikea lukea, mutta nyt olivat kaikkien muiden vastuksien lisänä vielä tuuli ja lumiräntä. Hänen vanha päällystakkinsa oli melkein kyllästetty vedellä. Se oli tullut märäksi jo ennenkuin hän oli kävellyt mailiakaan; hänen mustan samettihattunsa reuna oli likomärkä.

Hän pisti paperin takaisin taskuunsa ja katseli hieman pelokkaana Portman Squaren numeron 551 synkkää ovea. Tämä vastenmielinen kivitalo likaisine julkisivuineen ja ilmeettömine ikkunoineen saattoi kätkeä sisäänsä kodikkuutta ja ylellisyyttä, mutta sen ulkonäkö ei ollut kovinkaan lupaava.

Mikä olisi tuloksena tästä yrityksestä, ihmetteli hän niin rauhallisena, että se tuntui hänestä itsestäänkin omituiselta. Päättyisikö sekin niinkuin aikaisemmat poislähettämiseen, tai, mikä oli vielä pahempaa, paikan lupaamiseen sellaisilla ehdoilla, joista ei puhuttu mitään, mutta joita kuitenkin selvästi tarkoitettiin.

Portman Square oli tyhjä jalankulkijoista. Aukion toisella puolella isot punaiset autobussit jyrisivät ja suljetut taksa-autot kiitivät ohi aika ajoin. Vedettyään pitkän huokaisun hän nousi portaille ja etsi soittokelloa. Kun sellaista ei näkynyt missään, koputti hän hiljaa ovea.

"Kuka siellä?"

Ääni tuntui tulevan oven kivisestä pihtipielestä.

"Miss Bedford", sanoi hän. "Minulla on asiaa mr Malpasille."

Kului hetkinen, minkä jälkeen ovi aukeni hitaasti.

"Tulkaa portaita myöten ylöspäin ensimmäisessä kerroksessa olevaan huoneeseen", sanoi ääni.

Se tuli seinässä olevasta pienestä ristikon peittämästä aukosta. Eteishalli oli tyhjä. Keltaisen pallon sisällä oleva sähkölamppu piti huolen valaistuksesta. Hänen katsellessaan ympärilleen ovi sulkeutui jälleen ilman näkyvää sulkijaa. Hetkiseksi hänet valtasi äkillinen, selittämätön pelko. Hän etsi ovenripaa, mutta sellaista ei ovessa ollutkaan. Hänen oli mahdoton saada raskasta, mustaa ovea auki.

Audreyn kädet vapisivat; kylmyys ja pelko yhdistyivät murtamaan hänen rohkeutensa — kylmyys ja pelko ja nälkä, sillä hän ei ollut nauttinut sinä päivänä mitään muuta kuin palan leipää ja edellisen illan kahvin jäännökset.

Hän katseli ympärilleen eteishallissa. Siellä ei ollut mitään muuta kalustoa kuin vanha tuoli seinän vieressä. Marmorilattialla oli paksulta pölyä, ja haalistuneilla seinillä ei ollut mitään tauluja tai verhoja.

Tahtonsa karkaisten hän sai vapisevat jäsenensä tottelemaan itseään ja lähti nousemaan ylös kiviportaita. Toisessa kerroksessa oli kiilloitettu ruusupuinen ovi — ainoa ovi, jonka hän oli nähnyt talon sisäpuolella — ja koottuaan hetkisen uutta rohkeutta hän koputti ovea.

"Onko siellä miss Bedford?"

Tällä kertaa ääni tuli hänen päänsä yläpuolelta. Katsottuaan ylöspäin hän näki toisen ristikon oviaukon syvennyksessä. Se oli sijoitettu niin, että jokainen ovea koputtava vieras tuli seisomaan juuri sen alapuolella.

"Kyllä", vastasi hän pitäen kurissa levottomuutensa.

Samassa ruusupuinen ovi aukeni, ja hän astui leveään, hyvinvalaistuun halliin. Vastapäätä oli toinen ovi, raollaan.

"Astukaa sisään, olkaa hyvä!"

Tällä kertaa ääni puhui huoneesta; se ei kuulunut yhtä selvään kuin aikaisemmin.

Audrey epäröi; hänen sydämensä tykytti tuskallisesti. Huone näytti olevan pimeässä heikkoa heijastusta lukuunottamatta. Työntäen auki oven hän astui sisään.

Huone, johon hän nyt tuli, oli iso: noin kolmenkymmenen jalan levyinen ja melkein kaksi kertaa niin pitkä. Seinät olivat niin tarkkaan peitetyt samettiverhoilla, että oli mahdoton sanoa, missä ikkunat olivat, samoinkuin hämärän takia ei voinut nähdä, missä katto alkoi ja seinät päättyivät. Lattialla oli paksu matto, johon Audreyn kompastelevat jalat vajosivat hänen astuessaan kolme askelta, minkä jälkeen hän pysähtyi ja katsoi eteensä avoimin silmin.

Huoneen etäisimmässä päässä istui eräs mies kirjoituspöydän ääressä, jolla palava vihreäverhoinen lamppu oli ainoa valonlähde tässä hämärässä huoneessa.

Omituisen vastenmielisen näköinen olento. Hänen päänsä oli kapea ja kalju; hänen keltaiset, parrattomat kasvonsa olivat tuhansien ryppyjen ja poimujen peittämät; nenä oli iso ja riippuva. Hänen pitkä, terävä leukansa liikkui kaiken aikaa, aivankuin hän olisi puhunut itsekseen.

"Istuutukaa sille tuolille", sanoi mies ontolla äänellä.

Tuolin Audrey näki vasta sitten, kun hänen silmänsä olivat tottuneet hämärään: se oli erään pienen pöydän takana, ja hän istuutui sille hitaasti ja tuntien kipua kaikissa jäsenissään.

"Olen kutsunut teidät tänne tehdäkseni teidät rikkaaksi", sanoi mies mutisevalla äänellään. "Monet ihmiset ovat istuneet sillä tuolilla ja lähteneet pois rikkaina."

Siinä vihreässä valossa, joka lankesi hänen kasvoilleen lampun varjostimesta, hän näytti jonkun kiinalaisen taiteilijan mielikuvituksen luomalta hirveältä kuvatukselta. Audrey värisi ja katsoi kaiken aikaa hänen ohitseen.

"Pöydällä — katsokaa!" sanoi mies.

Hänen oli täytynyt painaa jotakin pöydällä olevaa nappulaa, sillä samalla hetkellä Audrey huomasi istuvansa voimakkaan, keltaisen valon ympäröimänä, joka tuli hänen yläpuolellaan olevasta kellonmuotoisesta varjostimesta ja valaisi kirkkaasti ympyränmuotoisen alan lattiaa hänen ympärillään. Ja sitten hän näki pöydällä ohuen kimpun seteleitä.

"Ottakaa se!" sanoi mies.

Hetken aikaa epäröityään Audrey ojensi kätensä ja otti setelit vavisten päästä jalkoihin saakka. Ylhäältä tuleva valo himmeni vähitellen. Pian se haihtui kokonaan, ja Audrey istui pimeässä pitäen tiedottomasti käsissään haltuunsa saamaansa rikkautta. Ja avainta — hän ei huomannut sitä, ennenkuin mies myöhemmin mainitsi siitä.

"Audrey Bedford. Sehän on nimenne?"

Audrey ei vastannut mitään.

"Kolme viikkoa sitten te pääsitte vankilasta, jossa olitte ollut kärsimässä rangaistustanne osallisuudesta erääseen jalokivivarkauteen, eikö niin?"

"Kyllä", sanoi tyttö rauhallisesti. "Olisin kertonut siitä teille joka tapauksessa. Olen aina kertonut siitä, kun olen ollut etsimässä työtä."

"Olitte tietysti syytön, vai mitä?" kysyi mies.

Hänen ilmeettömissä kasvoissaan ei näkynyt mitään hymyä, ja Audrey ei voinut ratkaista, oliko hänen sävynsä ivallinen vai ei. Hän oletti sen olleen ivallisen.

"Niin juuri, olin syytön", sanoi hän tyynesti.

"Perätön syytös… sepitetty juttu, kas vain Elton oli suunnitellut kaiken valmiiksi teitä varten. Ettekö tietänyt mitään varkaudesta?"

Hän odotti.

"En tietänyt mitään varkaudesta", sanoi Audrey rauhallisesti.

"Sanoitteko sen kuulustelussa?"

Audrey ei vastannut. Mies istui niin hiljaa, että Audrey olisi voinut luulla häntä jonkun huumausaineiden hullaannuttaman taiteilijan tekemäksi vahakuvaksi.

"Te olette huonosti puettu… se loukkaa minua. Teillä on rahaa, ostakaa parasta. Tulkaa jälleen ensi viikolla samaan aikaan. Pöydällä on avain; se avaa kaikki ovet, jos sulkulaite ei ole sitä estämässä."

Audrey sai äänensä jälleen valtoihinsa.

"Minun täytyy tietää, mitkä minun velvollisuuteni tulevat olemaan", sanoi hän, ja hänen äänensä kuului kuolleelta ja elottomalta tässä verhotussa huoneessa. "Olette hyvin hyväntahtoinen uskoessanne minulle niin paljon rahaa, mutta tehän ymmärrätte, että minun on mahdotonta ottaa rahoja vastaan, jollen tiedä, mitä minulta odotetaan."

Nälkiintyneeltä tytöltä, jolla ei ollut muita toiveita illallisesta sinäkään päivänä ja jonka silmien edessä väikkyi hänen pienen huoneensa likaisenharmaa rumuus ja hänen emäntänsä moittivat kasvot, vaati näiden sanojen lausuminen tavattomia ponnistuksia. Nälkä turmelee hienoimmankin luonteen, ja hän oli pyörtymäisillään ruoan puutteesta.

Mies puhui hitaasti.

"Tehtävänne on särkeä erään miehen sydän", sanoi hän.

Audrey melkein nauroi.

"Sehän kuuluu… jokseenkin uhkaavalta. Ette kai puhu tosissanne?"

Mies ei vastannut mitään. Audrey tunsi kylmän ilmavirran tulevan takaapäin. Käännyttyään katsomaan sinne päin hän pelosta säpsähtäen huomasi oven avautuvan.

"Hyvää yötä!"

Huoneen toisessa päässä istuva olento heilautti kättään ovea kohden.

Keskustelu oli päättynyt.

Audrey oli astunut toisen jalkansa portaille, ovi sulkeutui jälleen, ja hän laskeutui alas halliin ajatukset täydellisessä sekasorrossa. Ulko-ovi ei ollut auki; mies odotti nähtävästi hänen käyttävän avainta. Vapisevin sormin hän koetti painaa sen mikroskooppisen pieneen aukkoon, jonka löysi jonkin aikaa etsittyään. Kiireessä avain luiskahti hänen kädestään ja putosi. Se oli niin pieni, ettei hän voinut löytää sitä ensialuksi. Se voima, jolla hän oli koettanut painaa sen avaimenreikään, oli heittänyt sen erääseen hallin nurkkaan. Hän löysi sen jonkin aikaa etsittyään ja löysi jotakin muutakin — pähkinän kokoisen piikiven. Siihen oli kiinnitetty kappale punaista sinettilakkaa, jossa oli selvä pienen sinetin jälki. Se oli niin harvinainen esine, että hän unohti hetkeksi palavan halunsa päästä ulos talosta. Kaikki harvinainen viehättää nuoria, ja tässä niin huolellisesti sinetöidyssä tavallisessa kivenpalasessa oli jotakin hyvin omituista.

Audrey katsoi ylös portaita toivoen näkevänsä vanhan miehen voidakseen kysyä, oliko tämä hänen löytönsä tälle jollakin tavalla tärkeä. Sitten hän muisti tapaavansa hänet jälleen viikon kuluttua ja pisti piikiven käsilaukkuunsa.

Sitä tehdessään hän huomasi, että hänen toisessa kädessään oli tukku seteleitä. Kuusisataa puntaa! Siinä oli kolme sadan, neljä viidenkymmenen ja kaksikymmentä viiden punnan seteliä.

Audrey veti pitkän henkäyksen. Hän työnsi rahat pois näkyvistä ja väänsi lukkoon pistämäänsä avainta ja seuraavassa hetkessä hän oli jälleen ulkona lumipyryssä.

Häntä kohden laiskasti mateleva taksa-auto ei ensiksi herättänyt hänessä mitään ajatuksia. Sitten hän äkkiä muisti olevansa tavattoman rikas nainen ja sydämensä lyödessä hiukan tavallista nopeammin kohotti kätensä merkiksi autolle kävellen nopeasti sitä vastaan, kun se ajoi jalkakäytävän viereen.

"Ajakaa…"

Minne? Ensin ruokaa; sitten, ruoan saatettua tunteet tasapainoon, muutamia minuutteja rauhallista mietiskelyä.

"Hän on saanut yhden liikaa", virnisteli autonkuljettaja.

Audreyn ensimmäinen vaikutelma oli, että mies puhui hänestä, ja hän ihmetteli, mitä tämä tarkoitti. Mutta mies katsoi hänen ohitseen, ja seuraten hänen silmiensä suuntaa hän näki näyn, joka ensin herätti hänessä inhoa, mutta sai sitten hänen sydämensä täyttymään säälistä.

Sen salaperäisen talon, josta hän oli juuri lähtenyt, vieressä olevan talon portailla oli nainen, joka pysyi pystyssä ainoastaan pitämällä kiinni portaiden kaiteesta. Heiluen epävarmasti hän riippui toisella kädellä lujasti kiinni kaiteessa, samalla kuin hän toisella kädellä käsitteli ulko-oven kolkutinta. Hänen juhlallisen hieno ulkoasunsa, hänen isoilla sulilla koristettu hattunsa, hänen kuosiltaan hullunkurisen hieno, märkä ja takkuinen nahkakappansa, kaikki yhdessä muodostivat unohtumattoman kuvan. Audrey inhosi juopuneita ja varsinkin naispuolisia. Kuitenkin olivat Gray's Inn Roadin tappelevat raivottaret olleet suunnattomasti vähemmän inhoittavia kuin tämä ihmisraukka punaisine, turvonneine kasvoineen ja itkunsekaisine mutinoineen.

Audrey oli ottanut pois jalkansa auton sivulaudalta aikoen mennä hänen luokseen, kun ovi paiskattiin kiivaasti auki, ja hän näki laihan, vanhahkon miehen ilmestyvän ovelle.

"Mitä meteliä täällä on? Menkää tiehenne, tai lähetän hakemaan poliisia!"

Tongerin ääni kuului Audreyn korviin saakka tuulen kimeästä viuhinasta huolimatta.

"Mennään sisään…", läähätti ihmishylkiö ja koetti keinotella itsensä avonaista ovea kohden.

Audrey näki Tongerin koettavan pidättää häntä, mutta hän keikahti kuitenkin oveen päin. Syntyi vähäinen kamppailu, ja äkkiä Tonger sysäsi naisen eteiseen, ja ovi paukahti kiinni.

"Se on mr Marshaltin talo", sanoi autonkuljettaja. "Hän on se afrikkalainen miljoonamies. Minne sanoitte tahtovanne mennä, miss?"

Audreyn mieleen juolahti mainita muuan pieni naistenräätäliliike Shaftesbury Avenuen varrella, jonka näyteikkunoita hän katseli aina, kun työtä etsiessään oli joutunut länsiosaan kaupunkia. Myöhemmin hän pohtisi, oliko soveliasta käyttää sen kauhean vanhan miehen rahoja. Sillä hetkellä olivat hänen ruumiilliset tarpeensa etualalla. Räätäliliikkeen vastapäätä oli kenkäkauppa; kahden korttelin päässä oli hauska hotelli.

"Herään kyllä kerran tästä unesta", sanoi Audrey katsellen auton lumiräntäisistä ikkunoista ohi vilahtelevia kauppapuoteja, "mutta aion herätä kuivin vaattein ja siistissä vuoteessa!"

XIII.

Bunny puhuu suoria sanoja.

Toisinaan on vaikea vetää viiva ihmiselämän poikki ja sanoa täsmällisesti: "Se ura alkoi tästä." Martin Eltonin olivat tehneet rikolliseksi luonnollisessa järjestyksessä toisiaan seuraavat tapahtumat, jotka kaikki perustuivat koko ihmiskunnalle yhteiseen haluun elää tekemättä työtä.

Hän oli käynyt läpi erään korkeakoulun, mutta saanut jo varhaisella iällään huomata, ettei hänellä ollut mitään muita varoja kuin miellyttävä esiintymistapa, kyky keskustella hauskasti ja joukko käyttökelpoisia ystäviä. Hän meni sinne, missä hänen kykynsä hankkivat hänelle suurimmat osingot; ja kun hänellä ei ollut esteenä omatunto eikä liian ankara kunniallisuus, joutui hän luonnollisesti sellaisten miesten ja naisten seuraan, jotka hankkivat toimeentulonsa älynsä terävyydellä. Hän oli käynyt pelitaloissa (jollaisessa hän oli ensikerran tavannut Doran ja huomannut saavansa hänestä puolison, joka oli yhtä vapaa typeristä arveluista); hän oli järjestänyt varkauksia, jotka olivat luonteeltaan jossakin määrin maantierosvouksen kaltaisia; hän oli sekaantunut petoksiin kilpa-ajoradalla ja saanut kaikki yrityksensä tuottoisiksi.

Toisen ja kolmannen näytöksen välillä teatterissa, jonne Dora oli vienyt hänet mukanaan, hän lähti harhailemaan lämpiöön. Siellä oli useita henkilöitä, jotka tunsivat hänet ja nyökkäsivät hänelle, mutta ainoastaan yksi, joka yritti päästä keskusteluun hänen kanssaan, sillä Martin ei ollut seuranhaluista lajia. Hän oli mieluummin yksin omine ajatuksineen, ja ennen kaikkea tänä iltana.

"Halloo, Elton!"

Hän hymyili koneellisesti ja olisi jatkanut kulkuaan, mutta mies, joka oli hänet pysähdyttänyt, ei ollut tietääkseenkään hänen yksinäisyydenhalustaan.

"Olen kuullut, että Stanford on matkustanut Italiaan — se mies on varmasti sellainen lintu, joka on kahdessa paikassa samalla kertaa. Onko jotakin tekeillä?"

"Ei mitään", vastasi Martin terävästi. "Lontoo on ollut koko lailla ikävä siitä lähtien, kuin Melilla Snowdenin huoneistoon Albemarlessa murtauduttiin ja hänen helmensä vietiin."

Slick Smith nauroi pehmeästi.

"Olen syytön", sanoi hän, "mutta kuitenkin sanon, että ne olivat hänen omaa väkeään. Varkaus oli koko lailla hyvin järjestetty, ja se melu, jonka hänen sanomalehtiasiamiehensä siitä nosti, oli omiaan kiinnittämään häneen yleisön huomion. Minun mielipiteeni Melillasta, sekä näyttelijättärenä että naisena, on mennyt aivan alas. Jos teillä on jotakin sellaista työtä, jonka minä voin tehdä, niin ilmoittakaa minulle. Mutta sen on oltava kunniallista."

"Tulkaa jonakin päivänä panemaan paikalleen hella keittiössäni", murisi

Martin, joka ei ollut aivan parhaalla tuulella.

"Uunit ovat erikoisalani", sanoi Slick hämmentymättä. "Tahdotteko hyvän sikarin?" Hän tarjosi kotelostaan.

"En!"

"Ehkäpä olette oikeassa", myönsi toinen. "Olen saanut ne joululahjaksi.

En voi saada ketään koettelemaan niitä. Oletteko tavannut Shannonin?"

Martin huokasi raskaasti.

"Rakas ystävä, en ole tavannut Shannonia enkä haluakaan tavata häntä.

Suoraan sanoen en ole tällä kertaa keskustelutuulella."

"Se on ikävää", sanoi Slick pahoitellen. "Minä taas tunnen itseni puheliaaksi ja olen kyllästynyt puhumaan itsekseni. Se on niin ikävystyttävää."

"Te olette vaarassa ikävystyttää minua", Martin hymyili huonosta tuulestaan huolimatta.

"Olen sen kylläkin huomannut. Olen vastuussa ilmapiiristä. Lacy

Marshalt on toista lajia."

Hänen sanoissaan ei ollut mitään erikoista korostusta. Puhuessaan hän parhaillaan sytytti sikariaan, huolellisesti ja varovaisesti.

"En tiedä paljoakaan Marshaltista", sanoi Martin lyhyesti.

"En sitä luullutkaan. Minä puolestani tunnen häntä hiukan. Hän on varas, hänkin. Ja se, mitä hän varastaa, jättää jälkeensä huomattavan aukon. Te olette koko lailla kelpo mies, Elton."

Viimeisen huomautuksen näennäinen epäjohdonmukaisuus ei jäänyt hänen kuulijaltaan huomaamatta.

"En luule, että menisin pitemmälle, jos olisin teidän sijassanne", sanoi Martin Elton levollisesti. "Koetatte kai olla kohtelias, vai mitä?"

"En koeta. Olen luonnollisesti sitä." Slick Smithin hymy oli leveätä ja aseettomaksi tekevää. "Mutta kello soi — saamme nähdä, meneekö hän naimisiin herttuan kanssa ja lähettää maalaiskosijansa takaisin kotikyläänsä. Luulen, ettei hän tee sitä — niin ei tehdä koskaan näytelmissä."

Ajaessaan kotiin sinä koleana iltana Elton ajatteli Slick Smithiä. Hän ei ollut nauttinut näytelmästä, eikä myöskään Dora, ja kumpikin oli hyvin pidättyväisellä tuulella. He eivät vaihtaneet koko matkalla yhtään sanaa.

Elton seurasi vaimoansa salonkiin ollen täysin varustautunut ottamaan vastaan tulossa olevan purkauksen, jollei hän ollut erehtynyt.

"Mikä sinua vaivaa, Bunny? Olet puhunut tuskin sanaakaan koko iltana. Olen väsynyt pahaan tuuleesi! Sinä teet minut niin hermostuneeksi, että tuskin tiedän, mitä teen!"

Elton puri poikki pään sikarista ja sytytti sen kiinnittäen kaiken huomionsa tulitikkuun.

"En ole pahalla tuulella. Olen vain ajatuksissani, siinä kaikki", sanoi hän heittäen tikun tuleen, ennenkuin istuutui tilavan sohvan nurkkaan. "Oletko kuullut mitään muuta sisarestasi?"

"Enkä ole", tiuskaisi Dora, "ja suokoon Jumala, etten kuulisi hänestä enää koskaan! Siitä ruikuttavasta tyrmäntuttavasta!"

Elton otti sikarin suustaan ja tarkasteli sitä huolellisesti.

"En muista hänen ruikuttaneen; ja jos hän on tyrmäntuttava, niin me olemme tehneet hänet siksi", sanoi hän.

Dora tuijotti häneen hämmästyksissään.

"Sinähän puhut nyt aivan uudella äänellä, Bunny. Työnsithän hänet suorastaan ulos ovesta, kun hän viimeksi oli täällä."

Martin nyökkäsi.

"Niin, en ole sitä unohtanut", sanoi hän rauhallisesti. "Lontoo on mätä paikka kauniille tytöille olla yksin, ilman rahaa tai ystäviä. Toivon, että tietäisin, missä hän on."

Typerä hymy kohosi Doran kauniille kasvoille.

"Niin, kauniit tytöthän ovat aina olleetkin heikkoutenasi", sanoi hän ivallisesti.

Martin teki vastenmielisyyttä ilmaisevan eleen. Oli hetkiä, jolloin Wechester Collegessa omaksutut opetukset heräsivät unestaan ja antoivat todistukseni olemassaolostaan.

"Hänen kauneutensa merkitsee minulle vähemmän tällä hetkellä kuin hänen avuttomuutensa. Eikö hän ole kirjoittanut?"

"Luonnollisesti hän ei ole kirjoittanut", sanoi hänen vaimonsa halveksivasti. "Sekö sinut on tehnyt niin synkäksi? Bunny-parka!" pilkkasi hän. "Hänellä on lempeä sydän ahdingossa olevaa kaunotarta kohtaan."

Martin katsoi häneen hetkisen kylmän tutkivasti, mikä sai hänet raivostumaan.

"Mikä sinua vaivaa?" kysyi hän ääni vihasta väristen. "Sano minulle, mitä sinulla on sydämelläsi — sillä jotakin siellä kuitenkin on!"

"Niin, kyllä siellä on jotakin", myönsi Bunny Elton; "itse asiassa useitakin seikkoja, ja Audrey on yksi niistä. Tyttö voi nähdä nälkää. Jumala tietää, mitä hänelle on voinut tapahtua."

"Jättäkäämme hänet Hänen haltuunsa", sanoi Dora tekohurskaasti, ja hänen silmäkulmansa vetäytyivät ryppyyn.

"Olen ajatellut viime aikoina", sanoi Martin, "että jos sinä käyttäydyt tällä tavalla omaa sisartasi kohtaan, niin minkähänlaisen kohtelun minä saisin osakseni, jos asiat menisivät hullusti ja sinun olisi tehtävä pikainen vaali minun ja turvallisuuden välillä?"

"Turvallisuus tulisi voittamaan", sanoi Dora kylmästi. "En tahdo pitää sinua väärässä luulossa, Bunny. 'Sauve qui peut' on minun tunnussanani."

Hän potkaisi kengät jalastaan ja pani sijaan punaiset yötohvelit, jotka olivat uunin edessä.

"Ja siinäkö kaikki? Huolestuttaako sinua ainoastaan ajatus kotoa ajetusta pienestä tyttöraukasta?" kysyi hän pilkallisesti hymyillen.

"On toinenkin asia", sanoi Martin. Hän viskasi sikarinsa tuleen ja nousi seisomaan. "Dora" — hänen äänensä oli jääkylmä — "mr Lacy Marshalt ei ole suositeltava tuttavuus".

Dora katsoi ylös silmät selko selällään.

"Eikö hän ole kunniallinen?" kysyi hän viattomasti.

"On olemassa koko joukko kunniallisia miehiä, joiden kanssa kukaan säädyllinen nainen ei voi syödä päivällistä Shavarrin yksityishuoneessa", sanoi Martin harkitusti. "Lacy Marshalt on yksi niistä."

Dora loi jälleen silmänsä tuleen; värit vaihtuivat hänen poskillaan.

"Olet vakoillut minua, eikö niin? Marshalt voi olla hyvin hyödyllinen mies tuntea erinäisissä tapauksissa."

"Hänestä ei ole mitään hyötyä minulle missään tapauksessa", sanoi Martin Elton; "ja hän ei ole koskaan niin hyödytön, kuin syödessään päivällistä salaa vaimoni kanssa."

Seurasi pitkä hiljaisuus.

"Olen ainoastaan kerran syönyt hänen kanssaan päivällistä Shavarrilla", puhui Dora lopuksi. "Aikomukseni oli kertoa siitä sinulle, mutta unohdin koko asian. Sadat ihmiset syövät päivällistä yksityishuoneessa Shavarrilla", sanoi hän uhmailevasti.

Martin nyökkäsi.

"Ja minulla on erikoisesti syytä huolehtia siitä, ettet sinä olisi samanlainen kuin joku näistä sadoista", sanoi hän. "Sinä olet ollut hänen kanssaan päivällisillä kaksi kertaa, se on aivan varmaa — kaksi kertaa, mikäli minä tiedän; luultavasti useamminkin. Dora, se ei saa enää tapahtua."

Dora ei vastannut.

"Kuuletko sinä?"

Dora kohautti olkapäitään.

"Olen saanut hirveän vähän elämästä", sanoi hän nyyhkyttäen. "Ainoat ihmiset, joita tapaan, olette Stanford ja sinä sekä ne pikku varkaat, joita te käytätte eri yrityksissänne. Tahdon olla tekemisissä jonkun kanssa, joka ei kuulu samaan joukkoon — toisinaan. Se on aivankuin raikkaan ilman tuulahdus, joka saa minut unohtamaan sen ummehtuneen ilmapiirin, jossa elän."

Hän ei nähnyt miehensä kyynillistä hymyä, mutta kun hän tunsi tämän, voi hän arvata, kuinka. Martin suhtautuisi hänen puolustukseensa.

"Tavattoman liikuttavaa", sanoi Martin. "Piirtämäsi kuva puhtaasta lapsesta, joka pyrkii palauttamaan menetetyn viattomuutensa muiston, liikuttaa minua syvästi. Mutta jos tahdot palata luontoon, niin minä ehdotan joitakin muita tapoja kuin kahdenkeskisiä päivällisiä Shavarrilla. Ne eivät sovi, Dora. Sinä et saa mennä enää."

Dora katsahti ylös pikaisesti.

"Mutta jos minä tahdon mennä…", aloitti hän uhmailevasti.

"Sinä et mene enää", sanoi Martin melkein kuiskaten. "Jos teet sen, niin minä etsin käsiini mr Lacy Marshaltin ja lasken kolme kuulaa sen taskun lävitse, jossa hän pitää oivallisia sikarejaan. Mitä teen sinulle, sitä en tiedä", sanoi hän asiallisella äänellä. "Se riippuu kokonaan minun mielialastani sillä hetkellä ja sinun — sinun läheisyydestäsi. Kuvittelen melkein siitä tulevan kolminkertaisen murhenäytelmän."

Doran kasvot olivat kalmankalpeat. Hän yritti puhua, mutta ei voinut saada sanojaan järjestykseen. Sitten hän äkkiä oli Martinin jalkojen juuressa ja syleili hänen polviaan.

"Voi, Bunny, Bunny!" nyyhkytti hän. "Älä puhu sellaista; älä puhu sellaista! Teen, mitä tahdot… siinä ei ollut mitään pahaa… vannon, ettei siinä ollut mitään, Bunny… Menin sinne vain ylimielisyydestä."

Martin kosketti kädellään hänen kultaista tukkaansa.

"Sinä merkitset minulle hyvin paljon, Dora", sanoi hän lempeästi. "En ole antanut sinulle kaikkein parasta koulutusta ja luulen heittäneeni pois kaikki ne hyvät vanhat moraaliset periaatteet, jotka ovat useimpien ihmisten ohjeena. Mutta on yksi, josta pidän kiinni ehdottomasti — se on 'rehellinen peli varkaiden kesken', Dora… rehellinen peli varkaiden kesken!"

Dora oli ollut vuoteessa kaksi tuntia, kun Martin yhä vielä istui takkavalkean jätteiden ääressä, sytyttämätön sikarinpätkä valkoisten hampaittensa välissä, alakuloisesti tuijottaen sammuneeseen valkeaan. Ne olivat olleet kaksi katkeraa tuntia, kun hän oli katsonut alastonta totuutta kasvoista kasvoihin ja oli turvautunut kaikkeen filosofiaansa ja kokemukseensa arvostellessaan sitä naista, jota rakasti. Tämä hyvännäköinen nuori mies virheettömine hipiöineen ja keikarimaisine pukuineen oli hyvin inhimillinen.

Hän nousi pystyyn, avasi kirjoituspöydän laatikon, otti sieltä pienen browningpistolin ja istui neljännestunnin tulisijan edessä pistoli kämmenellään ja vakavat silmänsä aseeseen kiintyneinä. Hän kuuli kahisevaa ääntä ulkopuolelta ja pisti aseen taskuunsa, kun Dora yöasussaan tuli huoneeseen.

"Kello on jo yli kaksi, Bunny", sanoi Dora huolestuneella äänellä.

"Etkö tule nukkumaan?"

Martin nousi kankeasti ja ojenteli jäseniään.

"Ethän ole enää pahalla tuulella, Bunny, eikö niin?" kysyi Dora pelokkaasti.

Hänen silmänsä olivat vielä itkusta punaiset; käsi, jonka hän laski

Martinin käsivarrelle, vapisi. Martin otti sen omaansa ja taputti sitä.

"Ei, en ole enää pahalla tuulella", sanoi hän. "Aloitamme uudelleen alusta."

"Mutta, Bunny", itki Dora, "ei ole tarpeen aloittaa uudelleen. Minä vannon sinulle…"

"Aloitamme uudelleen", sanoi Bunny ja suuteli häntä.

XIV.

Sattumalta tapahtunut kohtaaminen.

Dick Shannon koputti kiivaasti sen auton ikkunalasiin, jolla hän oli ajamassa pitkin Regent Streetiä, ja pudotettuaan ikkunan alas nojautui siitä ulos.

"Kääntäkää ympäri ja ajakaa toiselle puolelle katua. Tahdon puhutella tuota neitiä", sanoi hän.

Repaleprinsessa! Se oli hän — hän olisi tuntenut hänet missä tahansa — mutta aivan toinen repaleprinsessa.

"Mitä neitiä, sir?"

Autonajaja käänsi ruumiinsa mutkalle voidakseen huutaa kysymyksensä avonaisen ikkunan kautta, samalla kuin hän ohjasi vaununsa vastakkaisella puolella olevan katukäytävän viereen. Mutta Dick oli avannut auton oven ja loikannut kadulle, ennenkuin auto oli ehtinyt seisahtuakaan.

"Miss Bedford, luulen minä?" nauroi hän. "Tämä on hyvin mieluisa yllätys."

Niin se olikin, useammassa kuin yhdessä merkityksessä. Kaikki jäljet Audreyn köyhyydestä olivat kadonneet; tyttö oli hyvin puettu ja hyvissä jalkineissa, ja hän oli uudessa asussaan niin miellyttävä ilmestys, että oli saanut kulkea kääntyvien päiden muodostaman kujan kautta.

Yllätys oli molemminpuolinen, ja loisteesta päättäen, joka tuli Audreyn silmiin, ei hänen mielihyvänsä ollut pienempi kuin Dickinkään.

"Olen etsinyt teitä kaikkialta Lontoosta", sanoi Dick alkaen kävellä hänen rinnallaan huomaamatta autonajajan antamia merkkejä tämän pelätessä jäävänsä kyydittävästään ilman maksua. "Huonon onneni ansiosta minä en ehtinyt tapaamaan teitä sinä aamuna, jolloin tulitte Hollowaysta. Saavuin pari minuuttia sen jälkeen, kuin te olitte lähtenyt. Ja kummallista kyllä minä erehdyin luulemaan, että teidän olisi ollut ilmoittauduttava poliisille."

"Niinkuin muidenkin vaarallisten rikollisten", hymyili Audrey. "Ei — olen säästynyt siitä. Näin teidät kaksi tai kolme kertaa Hollowayssa. Olitte siellä virka-asioissa."

Virka-asia, joka oli tuonut Dick Shannonin naisten vankilaan, oli tarkoitus nähdä Audreyta vaikka vain vilahdukselta ja saada tietoja hänen voinnistaan. Hän oli voinut järjestää Audreylle pieniä etuoikeuksia, niinkuin esimerkiksi, että tämän suoritettavaksi määrättiin vähemmän epämieluisia tehtäviä. Audrey oli usein ihmetellyt, miksi hänet oli niin äkkiä otettu pois raskaasta työstä pesutuvassa ja siirretty hänelle paremmin sopivaan kirjastonhoitajan työhön, eikä ollut asettanut Dick Shannonin satunnaisia käyntejä olosuhteiden muutoksen yhteyteen.

He kääntyivät Hannover Squarelle, missä tungos oli pienempi. Audreylla ei ollut ollut mitään aikomusta mennä Hannover Squarelle, vaan hän oli itse asiassa matkalla erääseen kauppapuotiin Oxford Streetin varrelle, mutta hän mukautui tässä pikkuasiassa Dickin tahtoon olematta täysin selvillä siitä, miksi niin teki.

"Aion nyt puhua teille, aivan kuin olisin setänne", sanoi Dick hidastuttaen askeliaan. "Te ette ole vapaamuurari, enkä minäkään. Mutta vapaamuurarit luottavat toisiinsa ja säilyttävät toistensa salaisuudet ja puhuvat keskenään asiat avomielisesti ja vilpittömästi."

Silmissä, jotka Audrey käänsi häneen, oli naurua.

"Ja niiden tietojen mukaan, jotka olen saanut paikassa, joka saa jäädä ilman nimeä", sanoi hän, "ovat poliisit ovelia. Ja kristillisen lähimmäisenrakkauden verholla…"

Hän näki Dickin punastuvan ja painavan päänsä alas.

"Olen kauhean pahoillani; tarkoitukseni ei ollut loukata teitä. Jatkakaa, olkaa avomielinen — minä tulen pelkäämättä pysymään totuudessa, mutta te ette saa kysyä minulta mitään Dorasta ettekä suorastaan saa ottaa ensinkään puheeksi niitä onnettomia kuningattaren kaulaketjuja."

"Dora Elton on teidän sisarenne, eikö niin?"

Audrey oli vaiti hetkisen.

"Hän ei ole oikeastaan minun sisareni, vaikka minä olinkin siinä luulossa, että hän oli", vastasi hän.

Dick siveli leukaansa ajattelevasti.

"Hänen hyväkseen voi kuitenkin sanoa, että hän pitää teistä nyt huolta."

Tytön pehmeä nauru oli hänelle vastauksena.

"Tarkoitatteko, ettei hän tee sitä?" Hän pysähtyi ja katsoi Audreyta otsa rypyssä.

"Dora ja minä emme enää ole missään tekemisissä toistemme kanssa", sanoi Audrey, "ja se onkin luonnollista. Doralle ei ole edullista olla tekemisissä tytön kanssa, jolla on sellainen menneisyys kuin minulla. Vakavasti puhuen, kapteeni Shannon, minä en tahdo puhua Dorasta."

"Mitä te nyt teette?" kysyi Dick suorasukaisesti.

"Minä olin kävelemässä Daffridgelle päin, mutta tulin pidätetyksi ja otetuksi…"

"Sanokaa minulle vakavasti, mitä työtä te teette?"

Audrey epäröi.

"En tiedä, voiko sanoa työksi kirjeiden puhtaaksikirjoittamista eräälle hyvin vastenmielisen näköiselle vanhalle herrasmiehelle, jolta saan siitä hyvästä kohtuuttoman suuren korvauksen."

Hänen sanojensa kevyestä sävystä huolimatta Dick huomasi epäröintiä hänen äänessään ja tiesi, että hänen suruttoman asenteensa taakse kätkeytyi vakava huolestuminen.

"Hannover Square ei ole rauhallisin paikka maailmassa", sanoi Dick. "Vien teidät autolla puistoon, jossa voimme keskustella täysin häiritsemättä."

Hän katseli ympärilleen kutsuakseen auton. Muuan auto tuli madellen hänen takanaan, ja sen ajajan kasvot näyttivät omituisen tutuilta.

"Herranen aika! Olin unohtanut teidät", huudahti hän.

"Minä en ollut unohtanut teitä!" sanoi autonkuljettaja töykeästi.

"Minne tahdotte mennä?"

Hyde Parkista he löysivät kaksi kuivaa tuolia ja haluamansa yksinäisyyden.

"Tahdon ensiksi kuulla siitä vastenmielisen näköisestä vanhasta herrasmiehestä", sanoi Dick, ja Audrey antoi hänelle lyhyen ja eloisan kuvauksen kokemuksistaan mr Malpasiin nähden.

"Teidän mielestänne tein luultavasti halveksittavasti käyttäessäni ollenkaan niitä rahoja; mutta kun joku on hyvin nälissään ja hyvin viluissaan, niin hänellä ei ole aikaa eikä haluakaan ruveta pohtimaan abstraktisia moraalikysymyksiä. Minulla ei ollut suinkaan mitään aikomusta särkeä kenenkään sydäntä, mutta minä en myöskään ajatellut tarkemmin minulta vaadittuja tehtäviä, ennenkuin olin mukavassa huoneessa Palace-hotellissa mukanani kaksi päiväpukua, kolme paria kenkiä ja koko joukko muita asioita, joista ette käsittäisi kerrassaan mitään, jos luettelisin ne teille! Vasta seuraavana aamuna omatuntoni alkoi toimia kamalaa vauhtia. Olin edellisenä iltana kirjoittanut mr Malpasille ilmoittaen hänelle uuden osoitteeni ja olin aamulla päässyt, puoliväliin toista kirjettä, jossa selitin, että samalla kuin olin valmis ja halukas suorittamaan kaikkia, kuinka alhaisia tehtäviä tahansa, olin huomannut, ettei minulla ole mitään taipumuksia sydänten särkemiseen, kun sain häneltä kirjeen. Se ei ollut tavallisen kirjeen näköinen; se oli paksu kirjekuori, joka sisälsi kymmenisen lyijykynällä kirjoitettua kirjettä, jotka hän pyysi minun kirjoittamaan puhtaaksi ja palauttamaan hänelle."

"Minkälaisia kirjeitä?" kysyi Dick uteliaana.

"Ne olivat enimmäkseen kirjeitä, joissa hän ilmoitti, ettei voinut ottaa vastaan saamiaan kutsuja päivällisille ja muihin seurustelutilaisuuksiin, jotka olivat kaikesta päättäen tulleet läheisiltä ystäviltä, koska hän allekirjoitti kirjeet ainoastaan alkukirjaimellaan. Hän sanoi, että ne piti kirjoittaa hotellin kirjepaperille ja ettei niitä saanut kirjoittaa koneella."

Dick Shannon istui pitkän aikaa mietteissään.

"En pidä siitä erikoisemmin", sanoi hän lopuksi.

"Tunnetteko hänet?"

"Olen kuullut hänestä. Suoraan sanoen: minulla oli äskettäin pitkä keskustelu hänestä eräiden — ystävien kanssa. Mikä on palkkanne?"

Audrey pudisti päätään.

"Siitä ei ole ollut puhetta. Hän antoi minulle setelipinkan ja pyysi minua tulemaan uudelleen ensi viikolla, ja senjälkeen minä en ole tehnyt mitään muuta kuin kirjoittanut puhtaaksi ne asiakirjat, jotka hän lähettää minulle joka aamu ensimmäisessä postissa. Tänä päivänä kirjeet olivat pitempiä. Minun oli kirjoitettava jäljennös kirjeenvaihdosta Bermudan kuvernöörin ja Englannin siirtomaaministeriön välillä. Tällä kertaa asiakirja oli painettu — se oli nähtävästi repäisty jostakin virallisesta julkaisusta. Mitä minun on tehtävä, mr Shannon?"

"Kunpa sen vain tietäisin", sanoi Dick ymmällään. "Yhtä asiaa ette ainakaan saa tehdä, nimittäin mennä yksinänne siihen omituiseen taloon ensi lauantaina, tai mikä tahansa se päivä oli, jolloin teidän piti sinne mennä. Teidän täytyy ilmoittaa minulle täsmällinen aika, ja minä odotan Portman Squarella, ja kun ovi avautuu teille, niin minun on helppo pujahtaa sisään teidän mukananne." Huomatessaan Audreyn tulleen levottomaksi hän hymyili. "Jään halliin niin pitkän matkan päähän, että kuulen ainoastaan, jos huudatte minua, joten teidän ei tarvitse pelätä, että tulisin käyttämään teitä mihinkään halpamaisiin poliisitarkoituksiini. Meillä ei ole mitään mr Malpasia vastaan, paitsi sitä, että hän on salaperäinen. Ja kaikesta siitä huolimatta, mitä on kirjoitettu päinvastaiseen suuntaan, poliisi vihaa kaikkea salaperäistä. Oliko muuten kirjoittamienne kirjeiden joukossa yhtään mr Lacy Marshaltille osoitettua?"

Audrey pudisti päätään.

"Sehän on se afrikkalainen miljoonamies, eikö niin? Hän asuu viereisessä talossa. Autonkuljettaja kertoi minulle."

Hän kertoi mr Marshaltin talon portailla näkemänsä pienen huvinäytelmän.

"Hm!" sanoi Dick. "Se näyttäisi voivan hyvinkin sopia sen vanhan miehen kiusantekosuunnitelmiin. Luulen olevan parasta, että käyn mr Marshaltin puheilla ja kysyn, mitä Malpasilla on häntä vastaan, sillä näiden kahden välinen vihamielisyys on aivan ilmeinen."

Puhalsi kylmä tuuli, ja Audrey värisi vilusta, vaikka olikin lämpimästi puettu. Huomatessaan hänen värisevän Dick hyppäsi seisomaan.

"Olen itsekäs olento!" sanoi hän katuvaisesti. "Tulkaa kanssani juomaan kuppi kuumaa kahvia, ja minä jatkan kuuluisia 'Neuvojani Lontoossa yksin oleville nuorille tytöille'".

"Ehkäpä te silloin vasta aloitatte ne", sanoi Audrey kainosti. "Tähän saakka olemme vasta kuulleet teidän yhtä kuuluisan esitelmänne aiheesta 'Kuinka voidaan saada tietoja parantuneilta rikollisilta'!"

XV.

Mies, jota Lacy ei tuntenut.

Tonger avasi oven Dick Shannonille, ja Dick tunsi hänet Audreyn kuvauksesta. Audrey oli sanonut, että hän oli linnun näköinen, ja tämä pieni, vanha mies kirkkaine silmineen ja nopeine, äkillisine liikkeineen muistutti todellakin hyvin paljon uteliasta varpusta. Hänen terävät silmänsä näyttivät tahtovan katsoa salapoliisin lävitse.

"Mr Lacy Marshalt on kyllä sisällä", sanoi hän seisoen oviaukossa. "Mutta te ette voi tavata häntä muutoin kuin sopimuksesta. Kukaan ei voi tavata; mr Lacy Marshaltia muutoin kuin sopimuksesta, ei ainakaan minun ollessani kotona."

Kohteliaisuuden täydellinen puuttuminen Tongerin käyttäytymisestä huvitti Dick Shannonia. Tonger oli selvästi enemmän kuin tavallinen palvelija.

"Ehkä tahdotte viedä korttini hänelle?"

"Ehkäpä", sanoi toinen tyynesti. "Mutta aivan yhtä mahdollista on, etten tahdo! Kaikenlaiset omituiset ihmiset tahtovat tavata mr Lacy Marshaltia, koska hän on ystävällinen ja antelias ja suuri. Hän on sitä lajia, jota me kasvatamme Etelä-Afrikassa. Antelias, avosydäminen…"

Hän keskeytti puheensa ottaakseen Dickin ojentaman kortin ja luki sen.

"Oh!" sanoi hän kalveten hieman. "Te olette salapoliisi, eikö niin? No niin, käykää sisään, kapteeni. Oletteko tullut pidättämään jonkun?"

"Onko mahdollista, että joku tarvitsisi pidättämistä tässä ihmeen hyvässä järjestyksessä olevassa talossa, jossa lakeijatkin ovat niin kohteliaita ja palvelevaisia, että on suorastaan kiusallista häiritä heitä?"

Tonger naurahti.

"En ole lakeija", sanoi hän. "Olette tehnyt pienen erehdyksen."

"Talon poika ehkä?" arvaili Dick leikillisesti. "Tai ehkä olette itse mr Lacy Marshalt?"

"Jumala varjelkoon!" irvisteli mies. "Minä en tahtoisi hänen rahojaan ja niiden mukana seuraavaa vastuunalaisuutta. Tätä tietä, kapteeni."

Hän opasti vieraan salonkiin ja seurasi Dickin hämmästykseksi itse mukana sulkien oven perässään. "Eihän vain ole tapahtunut mitään pahaa?" kysyi hän levoton sävy äänessään.

"Ei mitään, mikäli minä tiedän", sanoi Dick. "Tämä on täysin ystävällinen käynti, eikä teidän tarvitse mennä alas astiakaapille laskemaan lusikoita."

"En ole hovimestarikaan", oikaisi Tonger. "Ilmoitan teidät mr

Marshaltille."

Hän pujahti ulos huoneesta ja palasi parin minuutin kuluttua mr Lacy Marshaltin seuraamana. Hän olisi jäänyt huoneeseen, mutta Marshalt avasi hänelle oven antaen hänelle siten selvän merkin poistua.

"Toivottavasti Tonger ei ole käyttäytynyt sopimattomasti, kapteeni Shannon", sanoi Marshalt, kun he olivat jääneet kahdenkesken. "Hän on kasvanut yhdessä minun kanssani eikä niin ollen ole koskaan saanut täydellistä sivistystä."

"Minusta hän oli päinvastoin huvittava", sanoi Dick.

Mr Lacy Marshalt murisi.

"Toisinaan hän on minusta kaikkea muuta kuin huvittava", sanoi hän kuivasti. "Uskollisuudesta voi saada maksaa liian suuren hinnan — on aikoja, jolloin Tonger panee kärsivällisyyteni hyvin kovalle koetukselle."

Hänellä oli salapoliisin kortti kädessään, ja hän silmäili sitä nyt jälleen.

"Te olette Scotland Yardista, näen minä. Mitä voin tehdä hyväksenne?"

"Ensiksi tahtoisin kysyä, tunnetteko mr Malpasin, lähimmän naapurinne?"

Marshalt pudisti päätään.

"En", sanoi hän. "Johtuuko tämä käynti siitä valituksesta, jonka tein joitakin kuukausia sitten…"

"Ei, luulen, että paikallinen poliisi selvitti sen asian. Minä olen tullut keskustelemaan kanssanne, koska olen kuullut, että tällä Malpasilla on jonkinlaista vihaa teitä kohtaan. Sanotte, ettette tunne häntä?"

"En ole koskaan nähnyt häntä, niin etten voi sanoa teille, tunnenko hänet vai en. Varmaa on, etten tunne ketään, jonka nimi on Malpas. Ettekö tahdo istuutua ja haluatteko ryypyn?"

Dick kieltäytyi ryypystä, mutta veti esiin tuolin, ja toinen seurasi hänen esimerkkiään.

"Mikä saa teidät luulemaan, että Malpasilla on kaunaa minua kohtaan?" kysyi Lacy. "Hyvin todennäköistä on, että hänellä on sitä, koska tein valituksen häntä vastaan, niinkuin nähtävästi tiedätte. Hän oli niin äänekäs naapuri, että häiritsi minun untani."

"Millaista ääntä sieltä kuului?"

"Vasaroimista, enimmäkseen. Kuului aivan siltä, kuin hän olisi kolkuttanut seinään, vaikka on mahdollista, että olen erehtynyt ja että oli luultavampaa, että hän naulasi kiinni pakkilaatikoita…"

"Ettekö ole koskaan nähnyt häntä?"

"En koskaan."

"Ettekö ole saanut mitään kuvausta hänestä, jonka perusteella voisitte edes suunnilleen arvata hänet joksikuksi henkilöksi, jonka tunsitte EteläAfrikassa?"

"Ei, en tiedä ketään sellaista", sanoi Lacy Marshalt pudistaen päätään. "Minulla on tietysti vihollisia: on mahdotonta saavuttaa minkään verran menestystä saamatta kintereilleen näitä vastenmielisiä lisäkkeitä."

Dick mietti hetkisen. Hän ei ollut varma, oliko viisasta suhtautua miljoonamieheen täydellisellä luottamuksella, mutta hän päätti silläkin uhalla, että siitä myöhemmin aiheutuisi hänelle paljonkin harmia, kertoa Marshaltille kaiken, mitä tiesi.

"Malpas on palkannut jonkun, tai aikoo palkata jonkun tekemään teille kiusaa ja aiheuttamaan teille luonteeltaan vähäpätöistä häiriötä. Niinpä olen esimerkiksi saanut sen vaikutelman, että se juopunut nainen, joka tuli tänne muutamia päiviä sitten, oli hänen lähettämänsä."

"Nainen?" Marshaltin kulmakarvat laskeutuivat alemmaksi. "En ole koskaan kuullut mistään tänne tulleesta juopuneesta naisesta."

Hän nousi ylös nopeasti ja soitti kelloa, ja Tonger tuli sisään melkein heti.

"Kapteeni Shannon sanoo, että joku juopunut nainen on muutamia päiviä sitten käynyt tässä talossa ja aiheuttanut jonkinlaista häiriötä. Et ole kertonut siitä minulle mitään."

"Kerronko teille kaiken?" kysyi Tonger ikävystyneestä "Eräs nainen kävi täällä todellakin, ja hän oli todellakin öljytty."

"Öljytty?"

"Tarkoitan voideltu, tai, käyttääkseni kansanomaista sanontatapaa, humalassa. Olipa siinä nainen! Hän lensi halliin ja lensi jälleen ulos hyvin nopeasti. Hän sanoi olevansa mrs Lidderley Fourteen Streamsista…"

Dick Shannon katsoi Marshaltia Tongerin puhuessa ja näki hänen kasvojensa käyvän harmaiksi.

XVI

Shannon yrittää Malpasin luokse.

"Mrs Lidderley!" sanoi Marshalt hitaasti. "Millainen nainen hän oli?"

"Hän oli pieni olento." Tongerin silmät olivat kiintyneet hajamielisen näköisinä salapoliisiin. "Mutta voimia hänellä totisesti oli!"

Marshaltilta pääsi helpotuksen huokaus.

"Pienikö? Silloin hän oli petturi. Luultavasti hän tunsi Lidderleyt.

Viimeksi, kun sain tietoja Etelä-Afrikasta, oli mrs Lidderley hyvin

sairas." Hän katsoi tiukasti palvelijaansa. "Sinähän tunsit Lidderleyt,

Tonger?"

"En tuntenut mrs Lidderleytä. Se vanhapoika meni naimisiin sen jälkeen, kuin olimme lähteneet Kapkaupungista", sanoi Tonger, "jos se on Julius Lidderley, ketä tarkoitatte. Joka tapauksessa heitin sen naisen ulos."

"Kysyitkö hänen osoitettaan — missä hän asui?"

"Kuka minä olen, että kysyisin jonkun juopuneen naisen osoitetta?" kysyi Tonger otsaansa rypistäen. "Ei, Lacy…"

"Mr Marshalt, tuhat tulimmaista!" karjaisi toinen.. "Kuinka monta kertaa minun täytyy sanoa sinulle, Tonger?"

"Se pujahti ulos", sanoi toinen hämmentymättä.

"Seuraa sitten sen esimerkkiä", murisi Lacy Marshalt ja paukahdutti oven kiinni palvelijansa perästä, joka ei osannut osoittaa hänelle asiaankuuluvaa kunnioitusta.

"Tuo mies raivostuttaa minut äärimmäisyyksiin saakka", sanoi hän. "Hän on ollut palveluksessani niin monia vuosia, ja on kylläkin totta, että me olimme 'Lacy' ja 'Jim' toisillemme entisaikaan, ja se tekee asian vaikeammaksi. Minusta tuntuu kauhean typerältä, kun minun täytyy vaatia häntä osoittamaan minulle hieman kohteliaisuutta, mutta te näette itse, kuinka tavattoman nolostuttava tuo vilkas mr Tonger voi olla."

Dick nauroi. Hän oli ollut näytelmän huvitettuna katselijana. Tonger oli tyyppi, jonka hän oli tavannut aikaisemmin toisissa talouksissa — lempikoira, jota kellään ei ole sydäntä hävittää sen ikävistä ominaisuuksista huolimatta.

"Mitä Malpasiin tulee", jatkoi Marshalt, "niin minä en tiedä hänestä mitään. Hän voi olla, ja luultavasti onkin, joku, jonka liikavarpaille minä olen astunut johonkin aikaan elämässäni, mutta jos minun on palautettava mieleeni kaikki siihen luokkaan kuuluvat henkilöt, niin saisin epäillä ainakin sataa ihmistä! Tiedättekö ehkä, millainen hän on näöltään?"

"En ainakaan niin paljoa, että voisitte hänet siitä tuntea", sanoi Dick. "Ainoa asia, minkä tiedän, on, että hän on vanhahko mies ja hyvin ruma ja että hän antoi eräälle kabarettilaulajattarelle tehtäväksi häiritä teitä, mikä tehtävä minusta tuskin näytti maksavan vaivaa, jollei teillä ole jotakin erikoista vastenmielisyyttä kabarettilaulajattaria kohtaan."

Lacy Marshalt asteli edestakaisin suuressa salongissa kädet selän takana ja leuka rintaa vastaan painettuna.

"Koko asia on minusta selittämätön", sanoi hän ottaen uutiset vastaan kylmäverisemmin, kuin Dick oli odottanut, "ja voin vain kuvitella, että olen joskus kauan sitten loukannut Malpasia niin kovin, ettei hän voi antaa sitä anteeksi. Miksi ette mene hänen puheilleen, kapteeni Shannon?" kysyi hän ja lisäsi nopeasti: "On rohkeata minun puoleltani tehdä teille ehdotuksia! Mutta olen utelias saamaan selville, kuka tämä herrasmies on."

Mutta Dick Shannon oli jo omasta puolestaan tehnyt päätöksen käydä katsomassa salaperäistä mr Malpasia, joten Marshaltin ehdotus oli tarpeeton.

Tonger oli odottamassa hallissa, kun hän tuli ulos, ja avasi hänelle ulko-oven.

"Tuleeko joku joutumaan pinteeseen?" kysyi hän hilpeästi. "Meillä on keittäjätär, jota ilman voisimme olla. Tulkaa jonakin päivänä maistamaan hänen piirakoltaan!"

Dick meni ulos Portman Squarelle nauraa hykertäen. Hän kulki viereisen talon ovelle ja katseli kiiltäviä ikkunoita. Tämä ei ollut hänen ensimmäinen käyntinsä kummallisen mr Malpasin asunnolla, mutta hän ei ollut koskaan ennen pyrkinyt keskustelemaan tämän kanssa. Hän etsi soittokelloa, ei löytänyt sitä ja koputti ovea. Ei kuulunut mitään vastausta. Hän koputti lujemmin ja hätkähti, kun aivan hänen korvansa vierestä kuuluva ääni kysyi: "Kuka siellä?"

Hän katseli ympärilleen ymmällään. Ketään ei näkynyt kahtakymmentä metriä lähempänä, mutta kuitenkin tuo ääni… Ja sitten hän huomasi sisäänkäytävän pylväässä olevan, ristikon peittämän aukon ja löysi arvoituksen ratkaisun. Tämän ristikon takana oli kovaääninen puhelin.

"Minä olen kapteeni Richard Shannon Scotland Yardista ja tahtoisin puhutella mr Malpasia", sanoi hän kohdistaen sanansa näkymättömään kojeeseen.

"Ette saa!" murisi ääni, ja Dick kuuli heikon raksahduksen.

Dick koputti uudelleen, mutta vaikka hän odotti viisi minuuttia, ei mikään ääni puhunut hänelle enää pylväästä, ja ovi ei antanut perään hänen koettaessaan työntää sen auki. Täytyi olla jokin keino päästä kosketuksiin tämän miehen kanssa, ja hänen ensimmäisenä tehtävänään oli tutkia puhelinluettelo. Malpas-nimistä henkilöä ei kuitenkaan esiintynyt Portman Squaren asukkaiden joukossa, ja hän palasi asuntoonsa jonkin verran nolostuneena. Päivä ei kuitenkaan ollut kulunut tuloksettomasti. Hän oli tavannut Repaleprinsessan — ei enää repaleisena — ja tiesi, mistä tämä oli löydettävissä. Dick Shannon oli päättänyt, että hän löytyisi, ja löytyisi niin usein, kuin hän voisi käydä hänen luonaan sopivaisuussääntöjä loukkaamatta.

XVII.

Tonger avustaa.

Harvat palvelijat saivat nauttia sellaista vapautta ja mukavuutta kuin Jim Tonger. Portman Squaren varrella olevan talon ylin kerros oli hänen käytettävänään. Siellä hänellä oli makuuhuone, arkihuone ja kylpyhuone, jotka hänen antelias isäntänsä oli erikoisesti järjestänyt häntä varten, ja siellä hänen oli tapana viettää pitkät ajat iltaisin suorittaen loppumattomia matemaattisia laskelmia pienen rulettipöydän avulla; sillä Tonger oli omistanut suuremman osan joutilasta aikaansa tehdäkseen täydelliseksi järjestelmän, joka jonakin päivänä tulisi herättämään kauhua ja hämmästystä Monte Carlon pelipankin johtajien sydämissä.

Hän oli toisenlaisissa toimissa tänä iltana, kun kello oven yläpuolella kilisi läpitunkevasti, ja hän meni ulos huoneesta kiireisesti lukiten oven jälkeensä ja astui Lacy Marshaltin eteen tämän odottaessa häntä lukuhuoneessaan suuremmalla kiireellä, kuin tämä herrasmies oli kuvitellutkaan.

"Missä hemmetissä sinä olet ollut?" murisi Lacy.

"Te soititte minua minun huoneestani — joten minun on täytynyt olla huoneessani. Olin pelaamassa yksinpeliä", sanoi Tonger. "Olen iloinen, että kutsuitte minua, sillä olen yrittänyt kolmekymmentä kertaa enkä ole onnistunut. Se merkitsee minulle huonoa onnea. Oletteko koskaan huomannut, Lacy, että jos ette saa yksinpeliä onnistumaan, niin teiltä ei onnistu mikään? Muistan päivän ennen sitä, kun löysin en timanttialueen Hape-joen varrelta, sain menemään erään 'paholaisen' pasianssin tasan kuusi kertaa perätysten…"

"Pyydän sinua päästämään mrs Eltonin sisään kello seitsemän ja neljäkymmentäviisi", keskeytti Marshalt. "Hän tulee ajaen omaa autoaan. Odota häntä takaovella ja vie hänen autonsa Albert Hallin luo: siellä on konsertti tänä iltana. Sijoita se toisten autojen joukkoon, ja kun esitys on ohi, tuo auto suoraan takaisin takaovelle."

Tonger vihelsi.

"Hieman vaarallista, eikö olekin, sen kirjeen jälkeen, jonka Elton kirjoitti teille?"

Marshaltin kulmat menivät ryppyyn.

"Mitä sinä tiedät Eltonin minulle kirjoittamasta kirjeestä?" kysyi hän käskevästi.

"Te jätitte sen esille; en voinut olla lukematta sitä", sanoi palvelija levollisesti.

"Kaukana siitä, että olisin jättänyt sen esille, panin sen kirjoituspöytäni laatikkoon. Luultavasti otit sen sieltä ja luit?"

"On samantekevää, kuinka näin sen — minä näin sen", sanoi Tonger, "ja sanon teille, että se on vaarallista! Ette kai tahtone joutua esiintymään osallisena missään oikeusjutussa?"

"Sinun esiintyessäsi todistajana!" pisteli toinen.

Tonger kohautti kapeita hartioitaan.

"Te tiedätte, etten minä koskaan tulisi todistamaan teitä vastaan, Lacy", sanoi hän. "Se ei ole minun tapaistani. Mutta jos joku Eltonin tapainen mies kirjoittaisi minulle, että jos minä tapaisin vielä hänen vaimoaan, niin hän ampuisi minut, niin enpä luule, että enää välittäisin uusista tapaamisista."

"Mrs Eltonin ja minun on keskusteltava erinäisistä liikeasioista", sanoi Marshalt lyhyesti. "Asia on niin, että pyydän sinua olemaan pihaportilla neljännestä vailla kahdeksan. Heti, kun mrs Elton astuu ulos autostaan, sinä nouset hänen paikalleen ja ajat pois."

Mies nyökkäsi.

"Niin että, jos häntä seurataan ja pidetään silmällä, auto on Albert Hallin luona todistamassa, että hän on ollut siellä koko ajan!" sanoi hän ihaillen. "Kuinka terävää! Lacy, mitä se pollari tahtoi?"

"En ymmärrä sinun katumurrettasi. Mitä 'pollari' merkitsee?"

"Puhun siitä salapoliisista. Noudatan luonnollisesti sen maan puhetapaa, jossa elän. Toivon, että olisimme New Yorkissa", sanoi hän kaihoisasti; "kieli on siellä paljon rikkaampaa".

Mr Marshalt nyrpisti suutaan.

"Hän tuli kyselemään siitä hullusta miehestä viereisessä talossa", sanoi hän. "Nähtävästi hän on viholliseni."

"Kukapa ei sitä olisi, Lacy?" kysyi toinen huokaisten. "Mitä te olette tehnyt hänelle?"

"En tiedä. Minulla ei ole aavistustakaan, kuka hän on, eikä se asia vaivaa minua ensinkään, vakuutan sinulle", sanoi Marshalt huolettomasti. "Minkä vuoksi sinä luulit hänen tulleen?"

"Mrs Eltonin takia", sanoi toinen levollisesti. "Hän on varas, samaten Elton; kaikki sen tietävät. Ette voi koskettaa pikeä — ainakaan tämänlaista pikeä — saamatta käsiänne mustiksi, niin mustiksi, ettei mikään patenttipuhdistusainekaan voi saada niitä puhtaiksi."

Hiljaisuus.

"Luultavasti Elton on varas, mutta mrs Elton on aivan viaton…"

"Niin viaton", keskeytti Tonger, "että enkelit kääntyvät syrjäkaduille, jottei heidän tarvitsisi tuntea itseään mitättömiksi, kun kohtaavat hänet".

Marshalt pidätti huulilleen kohonneen vihaisen vastauksen.

"Tämä riittää", sanoi hän lyhyesti ja sitten, kun Tonger oli menemässä, odottamattoman sopuisasti: "Syön päivällistä kotona huomenna, ja jos minulla on vain onnea, niin saan jokseenkin mielenkiintoisen vieraan."

"Kuka se naishenkilö on?" kysyi Tonger osoittaen erikoista harrastusta asiaan.

"En sanonut, että se oli naishenkilö."

"Ei ole mitään muuta lajia mielenkiintoisia vieraita", sanoi Tonger levollisesti. "Oletteko löytänyt sen tytön?" kysyi hän äkkiä. "Sen tytön, jota etsimään te palkkasitte sen yksityisetsivän?"

Marshalt hätkähti.

"Kuinka sinä sen tiesit?"

"Olen ihmeellinen arvaaja. Onko hän oleva huomisten tanssiaisten kaunotar?"

"Toivon hänen tulevan päivällisille. Ja, sivumennen sanoen, sinun ei tarvitse olla niin paljon näkyvillä tässä tapauksessa, ystäväni. Tahdon, että sisäkkö on enemmän esillä ja pitää huolen tarjoilusta."

"Siten herättäen luottamusta nuoren ja typerän tytön sydämessä", sanoi

Tonger. "Selvä on, isäntä. Mihin aikaan se nainen tulee tänä iltana?"

"Mrs Elton tulee neljännestä vailla kahdeksan, olen sen sinulle jo sanonut. Ja tahtoisin sinun hänestä puhuessasi käyttävän näitä sanoja. 'Se nainen' ei kuulu hyvältä minun korvissani."

"Olette liian herkkätunteinen, Lacy, vain se teitä vaivaa", oli kamaripalvelijan lähtölaukaus.

Hän oli odottamassa pimeällä takapihalla, kun pieni auto tuli hypähdellen mukulakivillä ja seisahtui töksähtäen oven eteen. Hän auttoi solakan, hunnutetun matkustajan ulos autosta eikä, vastoin tapaansa, puhunut hänelle sanaakaan, vaan asettui hänen paikalleen autoon ja ohjasi sen takakatua pitkin Baker Streetille.

Kun hän tuli pääkadulle, huomasivat hänen terävät silmänsä erään tähystelijän seisovan Portman Squaren kulmassa, ja hän irvisti itsekseen. Se oli voinut olla jonkin siihen paikkaan satunnaisesti sovitun tapaamisen toinen osallinen, mutta miehen kärsivällisessä asennossa oli jotakin, joka johti mieleen yksityisetsivän. Mahdollisesti mr Elton ei ollut täysin varma siitä, että hänen uhkauksellaan olisi toivottu vaikutus.

Kello yksitoista hän ajoi ulos Albert Hallin luona odottavien autojen falangista ja lähti nopeasti kotimatkalle. Melkein samassa, kuin hän pysähdytti auton N:on 551 takaportille, aukeni ovi, ja Dora Elton tuli ulos.

"Näittekö ketään?" kysyi hän matalalla äänellä. "Ketään, jonka tunsitte?"

"En, rouva", sanoi Tonger, ja sitten: "En luule, että tekisin tätä enää, jos olisin teidän sijassanne."

Mrs Elton ei vastannut mitään, vaan livahti autoon ja istuutui ohjauspyörän ääreen, mutta Tonger seisoi paikallaan pitäen kätensä avonaisella ovella.

"On eräitä asioita, jotka eivät maksa vaivaa, rouva, ja tämä on yksi niistä."

"Sulkekaa ovi", sanoi mrs Elton lyhyesti, ja Tonger totteli ja seurasi silmillään autoa, kunnes sen punaiset takalyhdyt kääntyivät kadun kulman ympäri. Sitten hän palasi isäntänsä luo.

Lacy Marshalt oli lukuhuoneessaan, missä hän seisoi takkavalkean edessä syvissä ajatuksissa.

"Tarvitsetteko minua vielä?"

Marshalt pudisti päätään.

"Luuletteko olleenne viisas, Lacy?"

Toinen nosti silmänsä ylös nopeasti.

"Mitä tarkoitat?"

"Luuletteko olevan viisasta lentää päin sallimuksen silmiä naisen takia, josta ette välitä kovinkaan paljoa, jollen käsitä teitä väärin?"

Tongerin odottaman vihaisen vastauksen sijaan Lacy nauroi.

"On olemassa sellainen seikka kuin kielletyn haluaminen sen vuoksi, että se on kiellettyä", sanoi hän. "Nämä asiat eivät ole oikein maukkaita ilman vaaran antamaa suolaa."

"En aio moittia teitä, Lacy", sanoi Tonger, "sillä jokaisella on omat ajatuksensa siitä, mikä maksaa vaivan. Mutta Elton on sitä lajia, joka ampuu. Te voitte nauraa! Minä tunnen suunsoittajat ja tiedän täsmälleen, miltä Eltonista tuntuu, koska olen itse tuntenut samaa."

"Mene ulos!" sähisi toinen, ja Tonger meni kiirettä pitämättä.

Lacy Marshaltin lukuhuone ja makuuhuone olivat ensimmäisessä kerroksessa, ja ne olivat erotetut talon muusta osasta ovella, joka katkaisi käytävän kahteen osaan ja antoi hänelle sen täydellisen yksinäisyyden, jota hänen erikoinen luonteensa vaati. Oli hetkiä, jolloin hän oli täydellisesti luoksepääsemätön, ja Tonger oli terävä huomaamaan tämän erikoisen mielialan oireet ja kyllin viisas jättämään entisen ystävänsä rauhaan niin kauaksi, kunnes kohtaus oli mennyt ohitse.

Hän palasi huoneeseensa jatkamaan keskenjäänyttä pasianssipeliään, joka ei tahtonut mennä tasan.

Kun Dora Elton tuli kotiin, näki hän, että hänen miehensä, joka oli ollut ulkona päivällistä syömässä, oli palannut ennen häntä.

"No, oliko keskustelunne tyydyttävä?" kysyi hän iloisesti astuessaan sisään salonkiin.

Martin katsahti ylös sohvalta, jolla oli pitkällään, ja pudisti päätään melkein huomaamattomasti.

"Ei, meidän täytynee sulkea koko laitos. Klein vaatii liian suurta osuutta ja uhkaa poliisilla, jollei hänen ehtoihinsa suostuta. Siitä minä en paljoakaan välitä." Hän imi sikariaan ajattelevaisesti. "Mutta Pont Streetin varrella olevaa pelihuoneistoa en tahtoisi sulkea, koska se tuottaa säännöllisesti paljon rahaa ja koska siellä käy sellaisia vieraita, että rehellinen peli on siellä edullista." Hän katsoi kelloaan. "Odotan Bob Stanfordia. Tahdotko tavata hänet? Hän palaa Italiasta."

Dora oli parhaillaan ottamassa savuketta uuninreunakkeella olevasta hopearasiasta.

"Se on minusta samantekevää", sanoi hän välinpitämättömästi. "Haluatko sinä kahdenkeskistä keskustelua?"

"En", sanoi toinen vähän mietittyään. "Näin Audreyn tänä iltana."

"Missä?" Dora katsoi häneen hämmästyneenä.

"Hän oli syömässä päivällistä Carlton Grillissä."

Tulitikku, joka oli menossa kohti savuketta, pysähtyi puoliväliin.

"Kenen kanssa?"

"Shannonin — ja hyvin hilpeästi. Sinun ei tarvitse olla peloissasi.

Audrey ei ole sellainen tyttö, joka antaisi sinut ilmi."

"En ajatellut sitä."

"Ehkä olit pahoillasi siitä, että hänen oli sopimatonta syödä päivällistä ilman kaitsijaa; ja jos siellä oli kaitsija, niin minä en nähnyt häntä", arveli Bunny.

Dora loi häneen nopean, epäluuloisen silmäyksen.

"Pidän sinusta kaikkein vähimmin, kun olet naurettava", sanoi hän.

"Oliko hän — hyvin puettu?" Martin nyökkäsi.

"Mahdollisimman hyvinvoivan näköinen neitonen." Ja hän lisäsi epäjohdonmukaisesti: "En ollut koskaan kuvitellut, että hän olisi niin kaunis. Shannon tuskin irroitti silmiään hänestä."

"Ilmeisesti sinä tulit hurmatuksi myöskin", sanoi Dora hymyillen hieman. "Minä nautin konsertista tavattomasti, Bunny. Kessler oli ihmeellinen. En tavallisesti pidä viulutaiteilijoista…"

"Kessler ei esiintynyt", sanoi Martin tyynesti, samalla kuin puhalsi suustaan savupilven. Hän ei katsonut Doraan. "Hän oli vilustunut eikä kyennyt esiintymään — asiasta ilmoitettiin iltalehdissä: ihmettelen, ettet nähnyt sitä."

Vain hetkiseksi Dora menetti tasapainonsa. "En erota toista viulutaiteilijaa toisesta", sanoi hän huolettomasti. "Joka tapauksessa se mies, joka esiintyi hänen sijastaan, soittaa loistavasti."

"Luultavasti Manz", nyökkäsi Martin.

Dora tunsi huojennusta kuullessaan ovikellon soivan. Kuinka typerä hän oli ollutkaan, kun ei ollut ottanut täydellisesti selkoa taiteilijoista, jotka olivat esiintyneet tänä iltana! Tonger olisi voinut olla konsertissa ja tehdä hänelle selkoa ohjelmasta.

Big Bill Stanford tuli sisään, hyvin väsyneen näköisenä, sillä hän oli viettänyt kolmekymmentäkuusi tuntia junassa tultuaan suoraan Roomasta. Hän alkoi kertoa ilman valmisteluja.

"Kreivitär lähtee torstaina. Hän keskeyttää matkansa Pariisissa ja saapuu tänne tiistai-iltana. Minulla on valokuvat tiarasta ja helminauhasta. Luulen, että jäljitelmät niistä molemmista voidaan valmistaa vähemmässä kuin viikossa, ja jos voimme tehdä sen, niin loppu käy helposti. Stigman on päässyt hyviin väleihin palvelijattaren kanssa…"

"Luulin, ettemme aikoneet enää puuttua tällaisiin yrityksiin?" sanoi

Dora äreästi.

"Minä en aiokaan puuttua", murisi hänen miehensä. "Me olemme mukana vain sivullisina; ja, Bob, jos tuot yhdenkin helmen tähän taloon, isken pääsi palasiksi!"

"Olenko minä mikään hullu?" kysyi kookas mies ylenkatseellisesti. "Antoiko viime yritys ehkä niin hyvät tulokset? Ei, kiitoksia! Tähän taloon ei tule pienintäkään palaa niistä platinaketjuista. Se tulee sujumaan helposti, Elton."

"Minä en tahdo olla missään tekemisissä sen kanssa", keskeytti Dora.

"Bunny, miksi emme voi lopettaa kokonaan tätä arvotonta varastamista?

Se tekee minusta hermostuneen hylyn. Minä vihaan sitä!"

Martin katsoi häneen.

"Miksipä emme voisi?" kysyi hän laiskasti. "Mitä on kymmenen tuhatta sinulle ja minulle? Me voisimme elää ilman tällaista työtä!"

"Minä voisin joka tapauksessa", mutisi Dora.

"Kuinka? Neulallasiko? Tai mahdollisesti antamalla pianotunteja musikaaliselle porvaristolle? Tai ehkä taiteellasi! Olen unohtanut, kuinka paljon sinä ansaitsit viikossa, kun minä ajauduin sinun tiellesi."

Dora käänsi silmänsä pois hänestä puristaen huulensa lujasti yhteen.

"Oliko sitä kolme puntaa vai neljä puntaa viikossa?" jatkoi Martin. "Muistan sen olleen jonkin satumaisen summan. Et pitänyt erikoisen suurta väliä siitä, kuinka pääsit mukaan suurelliseen elämään ja suuriin rahoihin käsiksi.",

"Voisit keskustella tästä, kun olemme kahdenkesken", sanoi Dora viitaten loukkaantuneena silmillään Bill Stanfordiin.

"Bill tietää kaikki. Olen tuntenut Williamin kauemmin kuin Doran, ja hän on yleensä pelannut hieman suorempaa peliä."

Dora hypähti ylös tuoliltaan kasvot vihasta valkoisina.

"Kuinka uskallat sanoa niin!" raivosi hän. "Olen seisonut vierelläsi kaikenlaisessa säässä! Sinä uskottelet jättäväsi menneet asiat sikseen, ja sitten sinä heität ilkeät epäluulosi minulle vasten kasvoja. Onko se sinun käsityksesi suoran pelin pelaamisesta?"

Martin ei vastannut, vaan katsoi mietiskellen vaimoonsa.

"Olen pahoillani", sanoi hän vihdoin ilman erikoisempaa sydämellisyyttä. "Sinä näet, kuinka järjetöntä on puhua arvottomasta varastamisesta. Ei ole mitään muuta lajia. Minä olen varas luonnostani, ja minulla on siihen ammattiin tavallista suuremmat taipumukset. Kuuluu siltä, kuin olisin typerän kerskaileva, mutta totta on, kun sanon, että olen taitavin murtovaras Lontoossa. Ei ole sellaista taloa, johon en voisi päästä sisälle tai josta en päästi ulos. Voin kiivetä pitkin paljaita seiniä — mutta ei ole välttämätöntä, että ryhtyisin siihen. Pidän parempana hienoa varastamista, joka on oikeata varastamista. Olen varastamalla hankkinut sinulle hyvinvoinnin, ja myöskin vihkisormuksesi hinta saatiin varastamalla. Ajattele sitä!"

Dora oli jo sanomaisillaan jotakin, mutta muutti mielensä ja poistui huoneesta sanaakaan sanomatta.

Hän oli jo vuoteessa, kun Martin tuli huoneeseen, ja oli nukkuvinaan. Hän näki Martinin kokoavan pyjamansa, aamutakkinsa ja tohvelinsa ja menevän ulos sulkien oven hiljaa jälkeensä, minkä jälkeen hän kuuli toisen makuuhuoneen oven aukenevan ja sulkeutuvan. Dora nousi äkkiä istumaan vuoteessaan kauhu sydämessään. Martin Elton ei ollut koskaan aikaisemmin tehnyt sitä.

XVII.

Lacylla on vieraita.

Audrey Bedford sai oudolla käsialalla kirjoitetun kirjeen. Hän repäisi auki kuoren luullen, ettei siinä ollut muuta kuin jokin niistä taiteellisista ilmoituskorteista, joita aina lähetellään hotellien vieraille. Sensijaan hän löysi kirjeen.

"Paras Miss Bedford. Hämmästytte kaiketi saadessanne kirjeen henkilöltä, joka on teille tuntematon, mutta huomattuani sattumalta nimenne Palacen vieraskirjassa ja ajatellen voivani olla teille joksikin hyödyksi, varsinkin ottaen huomioon sen hirveän oikeuden erehdyksen, jonka uhriksi jouduitte, kirjoitan kysyäkseni teiltä, tahdotteko tulla keskustelemaan kanssani huomisiltana klo 7,30 ylläolevan osoitteen ilmoittamaan paikkaan. Luulen voivani löytää teille sopivan toimen tai, jos ette ole sen tarpeessa, ainakin tarjota teille epäitsekkään ystävän hyviä palveluksia.

Teidän Lacy Marshalt.

P.S. — Tahtoisitteko lähettää minulle sähkösanoman, jos voitte tulla?"

Kirje tuotti hänelle päänvaivaa koko aamuksi. Lacy Marshaltin nimen hän tunsi. Marshalt kuului siihen osaan valtiollis-yhteiskunnallista maailmaa, jonka edustajien nimet toistuvat sanomalehdissä. Audrey lähetti sähkösanoman ennen lounasta ilmoittaen ottavansa vastaan kutsun etsittyään ensin Marshaltin nimen aikalaiskirjasta ja huomattuaan, että siellä esiintyi myöskin mrs Marshalt. Mrs Marshalt esiintyi kaikissa hakemistoissa, mutta siihen hänen näkyväisyytensä päättyi. Kaksikymmentäviisi vuotta hän oli ollut mitä mukavin keksintö. Menestyksensä alkuaikoina Marshalt oli huomannut, että samalla kuin rikasta poikamiestä voitiin tavoitella, niin erinäiset selkkaukset seurasivat aina hänen yritystään jakaa huomaavaisuutensa puolueettomasti useammalle suunnalle. Milloin hän yhdellä taholla sai osakseen erittäin ystävällisen vastaanoton, oli sen vastapainona se kylmä kohteliaisuus, joka häntä tervehti kaikkialla muualla. "Mrs Marshalt" tuli maailmaan hänen hyväkseen. Kun häntä ei enää voitu pitää mahdollisena aviomiesehdokkaana, sai hän pitää paikkansa hauskana seurustelijana, ja hän nautti myöskin suurempaa yhteiskunnallista arvonantoa kuin poikamiehestä käydessään. Hän ei koskaan puhunut vaimostaan; kun muut tekivät suoranaisia tai epäsuoria viittauksia tähän, niin hän hymyili alakuloisesti. Tietämättä enempää maailma tuli siihen päätökseen, että jos heidän välillään oli kylmä suhde, niin syy oli mrs Marshaltissa.

Juuri ennen puolta kahdeksaa Audrey saapui ajurilla Lacy Marshaltin talon edustalle, ja sievästi puettu palvelustyttö päästi hänet sisään. Audrey oli puettu yksinkertaiseen, mustaan päivällispukuun, jonka hän oli ostanut Shaftesbury Avenuen varrelta, ja vaikka hänellä ei ollut yllään yhtään jalokiveä, niin hänen ryhdissään oli jotakin niin kuninkaallista, että Lacy Marshalt tuijotti häneen hämmästyneenä ja ihaillen. Hän oli äärettömän paljon kauniimpi, kuin Marshalt oli ajatellutkaan.

Audrey puolestaan näki karkeapiirteisen, kunnollisen näköisen miehen, mutta, mikä oli tärkeämpää, hän ei nähnyt ketään muuta vierasta, ja "mrs Marshalt", jonka hän oli odottanut tapaavansa, oli samaten näkymättömissä.

"Te olette siis miss Bedford? Olen hyvin iloinen saadessani tavata teidät."

Marshalt otti Audreyn pienen käden omaansa, mutta ei erehtynyt pitämään sitä sekuntiakaan kauemmin, kuin oli välttämätöntä.

"Toivon, ettei päivällinen kahdenkesken ole teistä hyvin vastenmielinen. Minä kammoan suurta seuraa. Kaksikymmentä vuotta sitten, kun olin nuorempi, vihasin yksinäisyyttä yhtä suuresti."

Tällä hänen ikänsä ovelalla korostamisella oli rauhoittava vaikutus tytön levottomaan mieleen.

"Olitte hyvin ystävällinen kutsuessanne minut, mr Marshalt", sanoi Audrey pirteästi hymyillen. "Eivät kaikki tahtoisi ottaa vastaan henkilöä, jolla on sellainen menneisyys kuin minulla!"

Marshalt kohautti leveitä hartioitaan merkiksi, ettei hän välittänyt maailman mielipiteistä.

"Te olitte tietysti täydellisesti syytön", sanoi hän. "Jokainen, joka ei ole syntymästään saakka idiootti, tiesi sen. Ja, mikä on tärkeämpää, te tahdoitte suojella jotakuta toista!" Hän kohotti kättään. "Ei, en aio kysyä teiltä, kuka se oli, mutta olitte hyvin rohkea, ja minä ihailen teitä. Ja luulen voivani auttaa teitä, miss Bedford. Eräs ystäväni tarvitsee sihteeriä…"

"En tahdo pitää teitä siinä luulossa, ettei minulla ole työtä", sanoi Audrey hymyillen. "Minut on itseasiassa pestannut palvelukseensa eräs naapurinne, vaikka en ole erikoisen iloinen siitä työstä."

"Minun naapuriniko?" kysyi Marshalt nopeasti. "Kuka se on?" Ja, kun Audrey oli kertonut hänelle: "Malpasko? Minulla ei ollut aavistustakaan, että hän olisi ollut kyllin inhimillinen ottaakseen ketään palvelukseensa. Minkä näköinen hän on? — Suokaa anteeksi uteliaisuuteni, mutta se herrasmies herättää minussa melkoista mielenkiintoa."

"Hän on — ei ole erittäin kaunis", sanoi Audrey.

Jonkinlainen uskollisuuden tunne teki Audreylle vaikeaksi keskustelun hänen työnantajastaan, ja ilmeisesti huomaten hänen hämminkinsä Marshalt ei tyrkyttänyt hänelle uusia kysymyksiä.

"Jos ette ole tyytyväinen, niin luulen voivani hankkia teille aseman, jossa teillä tulee olemaan mahdollisimman mukava", sanoi hän. "Suoraan sanoen voin melkein luvata teille sen toimen."

Samassa ilmoitettiin, että päivällinen oli valmis, ja he poistuivat salongista kulkien käytävää pitkin ja erään toisen oven kautta, joka oli avattu ja joka oli ainoa yhdysside sen takana olevien huoneiden ja talon muun osan välillä, pieneen ja aistikkaasti sisustettuun ruokasaliin.

Heidän astuessaan huoneeseen Lacy pysähtyi puhumaan palvelijattarelle matalalla äänellä, ja Audrey kuuli hänen äänensä mutinan, ihmetteli… ja pelkäsi.

Hetken aikaa hän oli yksin huoneessa. Hän katsahti ylös ja näki vilahduksen huolestuneista kasvoistaan uuninreunakkeella olevassa peilissä.

Ja sitten hänen mieleensä johtui ajatus, että hän katsoi parhaillaan seinää, joka erotti huoneen hänen salaperäisen työnantajansa asunnosta. Juuri kun tämä ajatus tuli hänen mieleensä…

"Tap, tap, tap!"

Joku koputti seinään Malpasin talossa.

"Tap, tap, tap!"

Se kuului aivan kuin varoitukselta… Mutta kuinka se vanha mies voi tietää?

Aterian ensimmäinen osa meni ilman mitään tavallisesta poikkeavaa. Audreyn isäntä oli pelkkää kohteliaisuutta, ja kuultuaan, ettei Audrey juonut viiniä, hän täytti hänen lasinsa vedellä. Itse hän ei osoittanut hyleksivänsä viiniä, vaan joi runsaasti, vaikka viinillä ei näyttänyt olevan vähintäkään vaikutusta häneen. Siitä huolimatta Audrey, kun pöydässä tarjoileva palvelijatar avasi kolmannen samppanjapullon, alkoi tuntea olonsa hieman levottomaksi. Sitten tulivat makeiset ja kahvi, ja Lacy työnsi Audreyn eteen kultaisen kotelon.

"Kiitoksia, minä en tupakoi", sanoi Audrey hymyillen.

"Teillä on kaikki hyveet, miss Bedford", sanoi Lacy kohteliaasti. "Mr

Malpas ei kai pidä siitä, että tupakoisitte?"

"En ole koskaan kysynyt hänen neuvoaan", vastasi Audrey.

"Mitä hän maksaa teille viikossa?"

Audrey oli vastaamaisillaan kysymykseen, kun huomasi sen kylmäverisen tunkeilevaisuuden.

"Palkkaa ei ole vielä määrätty", sanoi hän ja katsahti uuninreunakkeella olevaan kelloon. "Ei kai teillä ole mitään sitä vastaan, että lähden näin pian, mr Marshalt?" sanoi hän. "Minulla on vielä työtä tänä iltana."

Sikaria pitelevä käsi liikahti kärsimättömästi.

"Se voi odottaa", sanoi Lacy. "Minulla on melko paljon puhuttavaa teille, nuori neiti. Luultavasti te käsitätte, ettei Malpasilta saamanne työ voi kestää iankaikkisesti? Hän on omituinen vanha paholainen, ja poliisi on hänen kintereillään."

Tämä oli uutinen tytölle, vaikka hän ei tuntenutkaan itseään niin hämmästyneeksi, kuin miltä näytti.

"Minulla on syytä uskoa", jatkoi Marshalt hitaasti, "että se vanha mies antoi teille tämän toimen vain päästäkseen tuttavaksi kanssanne ja saadakseen tilaisuuden tutkia teitä lähempää tuttavuutta silmälläpitäen."

"Mr Marshalt!" huudahti Audrey loukkaantuneena ja nousi seisomaan.

"Me keskustelemme ystävinä", puolustautui Marshalt. "Koetan kertoa teille kaiken, mitä tiedän…"

"Te olette keksinyt sen! Tehän ette edes tunne mr Malpasia; sanoitte minulle niin juuri äsken."

Marshalt hymyili.

"Minun käytettävissäni on tietolähteitä", sanoi hän salaperäisesti, "jotka tekevät minulle kaiken erehdyksen mahdottomaksi. Suvaitkaa istuutua, miss Bedford."

"Minun täytyy mennä", sanoi Audrey.

"Odottakaa vielä vähän aikaa. Tahdoin puhua tästä asiasta kanssanne, ja kello yhdeksän ei ole vielä niin kovin myöhäistä", sanoi Marshalt nauraen.

Audrey istuutui uudelleen epäröiden.

"Olen tuntenut teidät kauemmin, kuin voitte arvatakaan. Tunsin teidät jo ennen sitä, kun jouduitte siihen selkkaukseen. Ette kai muista nähneenne minua Fontwellissa? Ja totta on, ettei ole mennyt päivääkään, jolloin olisitte ollut poissa ajatuksistani. Audrey, pidän teistä hyvin paljon."

Audrey nousi seisomaan, tällä kertaa vähimmän kiireisesti, ja Marshalt seurasi hänen esimerkkiään.

"Voin tehdä elämänne hyvin miellyttäväksi, rakkaani", sanoi Marshalt.

"Pidän vaivalloisempaa tietä parempana", vastasi Audrey arvokkaan levollisesti ja astui ovea kohden.

"Hetkinen", pyysi Marshalt.

"Tuhlaatte aikaanne, mr Marshalt", sanoi Audrey kylmästi. "Käsitän hyvin hämärästi ehdotuksenne ja voin vain toivoa, että olen erehtynyt. Olin hyvin typerä tullessani tänne, koska luulin, että olitte herrasmies, joka todella tahtoi auttaa erästä, joka oli kärsinyt — syyttömästi, niinkuin huomautitte."

Marshaltin äänensävy muuttui nyt.

"Te tulitte tänne, koska pyysin teitä tulemaan", sanoi hän, "eikä kukaan järjissään oleva ihminen voi väittää, että olen syönyt päivällistä kanssanne kahdenkesken vastoin teidän tahtoanne."

Audrey silmäili häntä vakavasti.

"Te näytätte unohtavan, että kirjoititte minulle kirjeen, ja että se kirje…" Hän keskeytti.

"On käsilaukussanne", sanoi Marshalt hymyillen. "Ei, rakas neitiseni, teidän on oltava järkevä. Ja minä pyydän, ettette koeta päästä täältä, sillä tämä osa taloa on eristetty muista huoneista, ja ainoastaan yhdellä etuoikeutetulla henkilöllä on avain. Jos te olette järkevä tyttö, tulette te olemaan se etuoikeutettu henkilö."

Audrey juoksi käytävään. Eteishalliin johtava ovi oli lukittu. Hän kiskoi ovenripaa, mutta ovi ei liikahtanutkaan. Seuraavalla hetkellä Marshaltin käsivarsi oli hänen ympärillään, ja nostaen hänet ylös, aivankuin hän olisi ollut pieni lapsi, Marshalt kantoi hänet takaisin pieneen ruokasaliin.

Audrey iski kaikin voimin kasvoja, jotka olivat painetut hänen kasvojaan vastaan, ja tehden yli-inhimillisen ponnistuksen riistäytyi vapaaksi. Hänen silmänsä sattuivat teräväkärkiseen paistiveitseen, joka oli tarjoilupöydällä, ja siepaten sen käteensä hän asettui torjuvaan asentoon.

"Tapan teidät, jos koskette minuun!" sanoi hän hengästyneenä. "Avatkaa ovi!"

Sisimmältään Lacy Marshalt oli pelkuri, ja uhkaava veitsi sai hänet perääntymään.

"Älkää, jumalan tähden, olko hullu", huusi hän. "Minä — minä vain tahdon auttaa teitä."

"Avatkaa ovi!"

Marshalt hapuili taskustaan avainketjunsa ja veti esille avainkimpun. Audrey kuuli aukeavan lukon napsahduksen ja astui ulos sivuuttaen nopeasti Marshaltin tämän pitäessä ovea auki. Takana oli hämärästi valaistu käytävä.

"Tahdotteko antaa minulle anteeksi?" kuiskasi Marshalt.

Audrey ei vastannut, vaan livahti hänen ohitseen pudottaen veitsen matolle.

"Oikealle", kuiskasi Marshalt aivan kuin neuvoen hänelle tietä.

Totellen häntä Audrey kääntyi kapeaan käytävään, vaikka hänen vaistonsa ja muistinsa sanoivat hänelle, että tie turvallisuuteen oli suoraan edessäpäin. Ennenkuin hän huomasi vaaraa, oli Marshalt hänen takanaan. Audrey epäröi vain hetkisen ja lähti sitten juoksemaan pitkin kapeata käytävää. Toisessa päässä oli porraskäytävä, ja hän juoksi sitä pitkin ylöspäin mies kintereillään. Portaat, joita pitkin hän kiipesi täydellisessä pimeydessä, kuuluivat kaikesta päättäen palveluskunnan käytettävissä olevaan osaan taloa. Hän ei tietänyt, kuinka monta porrasjaksoa juoksi peloissaan. Äkkiä hän pysähtyi: askelet eivät enää seuranneet häntä. Hänen päänsä yläpuolella oli kattoikkuna, johon hän ei kuitenkaan voinut ylettyä. Ei ollut muuta tehtävää kuin palata, ja hän lähti hiipimään alaspäin pitkin matolla peitettyjä portaita. Saavuttuaan ylimmän kerroksen kohdalle hän kuuli heikon, valittavan äänen, naisen nyyhkytystä.

Porraskäytävän akustiset ominaisuudet olivat sellaiset, ettei hän voinut tarkalleen määritellä, mistä ääni kuului. Se voi tulla alhaalta tai ylhäältä päin; se voi tunkeutua seinän lävitse, joka erotti hänet viereisestä talosta — Malpasin talosta!

Hän kuunteli tarkkaavasti. Nyyhkytys vaimeni matalaksi valitukseksi, ja sitten oli kaikki hiljaista. Vain hetkeksi oli hänen huomionsa kääntynyt pois häntä itseään uhkaavasta vaarasta. Lacy Marshaltista ei kuulunut ääntäkään eikä näkynyt merkkiäkään, ja Audrey laskeutui seuraavan porrasjakson tuijottaen hermostuneesti pimeyteen, johon hänen silmänsä olivat nyt niin tottuneet, että hän kykeni näkemään selvästi. Hän tuli siihen kerrokseen, jossa pieni ruokasali sijaitsi, ja kapeaan halliin, jonka oven takana oli vapaus. Lacysta ei vieläkään näkynyt merkkiäkään.

Ja sitten, kun hän astui varovaisesti käytävään, kietoutui käsi hänen vyötäistensä ympäri, toinen peitti hänen suunsa; hänet kannettiin takaisin ruokasaliin, ja ovi napsahti lukkoon hänen perästään.

"Kas niin, pikku vankiseni!" Lacy Marshaltin ääni värisi voitonriemusta. "Nyt me keskustelemme järkevästi!"

Hän laski Audreyn syvään nojatuoliin, ja Audrey istui siinä puku epäjärjestyksessä, hengästyneenä, irroittamatta pelottomia silmiään hetkeksikään Marshaltin kasvoista.

"Jolleivät palvelijani olisi saaneet ankaria määräyksiä pysytellä palvelijain hallissa, olisi alku häväistysjuttuun ollut valmis. Käsitättekö minun näkökantani? Jos olisin tietänyt, millaisen villikissan saisin vieraakseni, olisi minun pitänyt hankkia tänne kaitsija teitä varten", sanoi Marshall leikillisesti.

Hän kaatoi lasillisen viiniä ja ojensi sen Audreylle.

"Juokaa tämä", komensi hän.

Ollen pyörtymäisillään Audrey tunsi voimiensa olevan loppumassa, ja uhmaten kaikkea hän joi ahnaasti viinin.

"Siihen ei ole sekoitettu mitään; teidän ei tarvitse katsoa siihen kahdesti", sanoi Marshalt. "Audrey, olettehan kiltti tyttö? Rakastan teitä. Olette ainoa nainen maailmassa, jota olen koskaan rakastanut, ja se on selvinnyt minulle vasta tänä iltana. Voin antaa teille kaikkea, mitä sydän voi haluta — rahaa enemmän kuin voitte uneksiakaan…"

"Tuhlaatte nyt turhaan aikaanne, mr Marshalt", sanoi Audrey. Viini oli elvyttänyt häntä, antanut hänelle uutta voimaa. "En tahdo sanoa teille, kuinka suuresti olette minua loukannut; sellaiset sanat olisivat teistä tyhjiä ja merkityksettömiä. Menen takaisin hotelliin ja soitan kapteeni Shannonille ja kerron hänelle, mitä täällä on tapahtunut."

Marshalt nauroi.

"Toisin sanoen, aiotte ilmoittaa poliisille! Mutta se on hyvin vanhanaikuinen uhkaus, joka ei peloita minua. Shannon on maailmanmies; hän tietää, etten olisi kutsunut Hollowaysta päässyttä naista päivällisille kanssani, jollei… Niin, käyttäkää järkeänne, lapseni. Ja hän tietää, ettette te olisi ottanut vastaan kutsua, jollette olisi odottanut hakkailua. Teidän mielestänne minä olen raakalainen, mutta luolaihmisen menettelytapa säästää koko joukon aikaa ja joukon järjettömiä valmisteluja. Yleisesti sanoen, naiset pitävät siitä enemmän kuin kaikesta muusta."

"Teikäläiseen lajiin kuuluvat naiset ehkä, mutta minä en ole sitä lajia", sanoi Audrey.

"Kyllä, jumaliste, sitä te juuri olette!" sanoi Marshalt matalalla äänellä. "Te ette ainoastaan ole minun lajiani, vaan te merkitsette minulle yhtä paljon kuin kaikki muut naiset yhteensä — naisellisuuden ydinmehua!"

Hän kumartui ja nosti Audreyn ylös kiertäen vahvat käsivartensa hänen ympärilleen, toinen käsi hänen päänsä takana, ja Audrey tuijotti kauhun lamauttamana hänen mustan sielunsa syvyyksiin. Hetken kuluttua Marshaltin huulet painuivat hänen huuliaan vastaan. Audrey oli avuton; tietoisuus oli poistumaisillaan hänestä; elämä, kaikki, mikä kuului elämään, oli hukkumaisillaan hänen uupuneen sydämensä rummutukseen, kun hän äkkiä kuuli hiljaista rapinaa oven lukossa: joku pisti avainta lukkoon. Marshalt kuuli sen myöskin ja päästäen Audreyn irti niin äkkiä, että tämä putosi polvilleen lattialle, pyörähti ympäri oven hitaasti avautuessa. Oviaukossa seisoi mustapukuinen nainen, jonka silmät siirtyivät miehestä puku epäjärjestyksessä permannolla polvillaan olevaan tyttöön.

Se oli Dora Elton, ja katsoessaan ylös Audrey näki vihan sisarensa silmissä ja tunsi värisevänsä.

XIX.

Joshuan juttu.

"Minä näytän tulleen sopimattomalla hetkellä", sanoi Dora Elton metallinkirkkaalla äänellä.

Hän kohtasi Marshaltin silmistä liekehtivän raivon hievahtamatta.

"Olet koko lailla mieltynyt meidän perheeseemme, Lacy", sanoi hän.

Audrey oli ponnistautunut pystyyn, ja kooten päällysvaatteensa hän epävarmoin askelin kulki sisarensa ohi halliin ja sieltä kylmään, kirkkaaseen yöilmaan.

Sanaakaan ei puhuttu, ennenkuin ulko-oven kumahdus ilmoitti heille, että Audrey oli mennyt.

"En aio pyytää sinulta mitään selitystä, koska kaikki on kohtalaisen selvää", sanoi Dora sitten.

Marshalt kaatoi vapisevin käsin lasiin viiniä ja nielaisi sen, ennenkuin puhui mitään.

"Kutsuin hänet syömään päivällistä, ja hän tuli hiukan hyvälle tuulelle — siinä kaikki. Mitään muuta ei ole tapahtunut", sanoi hän.

Dora hymyili.

"En voi kuvitella arvokasta Audreyta 'hyvällä tuulella', mutta naiset ovat omituisia luontokappaleita sinun magneettisen vaikutuksesi alaisina, Lacy." Sitten hän odottamatta siirtyi toiseen asiaan: "Bunny tietää, että olin täällä eilisiltana — jolloin minun piti muka olla konsertissa."

"En välitä vähääkään siitä, mitä hän tietää", mutisi mies. "Jos sinusta on niin tärkeätä, mitä Bunny ajattelee ja mitä Bunny tietää, olisi parasta, ettet enää tulisi tänne."

Jälleen Dora hymyili.

"Ja sinä tahtoisit avaimen, tietysti? Bunny löytäisi sen helposti. Se avaa takaportin ja kasvihuoneen oven ja oven, jonka takana tämä pieni rakas sanctum sanctorum on. Bunnylla on melko suuri intohimo pääavaimia kohtaan."

"En tahtoisi sinun ajattelevan, että sinun sisaresi…"

"Hän ei ole minun sisareni, mutta se ei merkitse mitään. Ja mitä siihen tulee, ettei teidän välillänne… Lacy, sinä peto!"

Huvitetun välinpitämättömyyden ilme oli hävinnyt hänestä. Raivo vapisutti häntä päästä jalkoihin saakka ja riisti häneltä puhelahjan joksikin aikaa, minkä jälkeen sanat sitten purkautuivatkin vuolaana ja häijynä virtana.

"Olen uskaltanut kaikkea sinun takiasi. Olen valehdellut ja pettänyt… Oh, sinä halpamainen olento! Olen aina vihannut Audreyta! Jumalani, kuinka vihaan häntä nyt! Ja sinä tahdot hänet minun paikalleni? Ensin tapan sinut! Ammun sinut niinkuin koiran, Lacy…"

"Sinä ammut minut joka päivä", keskeytti Lacy hänet ärtyneesti nauraen. "Joko sinä tai miehesi. Minä olen Eltonien inhimillinen maalitaulu. Ole nyt järkevä, Dora."

Hän tarttui häntä hartioihin ja veti nyyhkyttävän naisen pään rintaansa vastaan.

"Jos luulet, että olen rakastunut siihen karitsaan, niin olet mieletön.

Aion nyt tehdä tunnustuksen, ja sinun on uskottava minua tällä kertaa."

Dora mutisi jotakin, mitä Lacy ei voinut kuulla, vaikka voikin arvata, minkä vuoksi hän hymyili Doran olkapään ylitse.

"No niin, tämä on totuus — kerta kaikkiaan! Maailmassa on yksi mies, jota minä vihaan pahemmin kuin ketään muuta, ja se mies on Audrey Bedfordin isä. Se saa sinut hätkähtämään!"

"Audreyn nimi ei ole Bedford", sanoi Dora nielaisten nyyhkytyksensä.

Hän kuivasi silmiään pienellä nenäliinalla.

"Olet oikeassa. Hänen nimensä on Torrington, vaikka se ei ollut sinun nimesi. Dan Torrington ja minä olemme vanhoja vihamiehiä. Minulla on suuri lasku suoritettavana, ja se ei ole vielä selvitetty."

"Hänen isänsä on rangaistusvanki." Doran äänessä oli yhä nyyhkytystä.

Lacy nyökkäsi.

"Hän on aallonmurtajalla Kapkaupungissa elinkautiseksi tuomittuna", sanoi hän. "Jos minun pyssyni olisi ampunut suoraan, olisi hän nyt kuollut mies. Hänellä oli onnea; satutin häntä sääreen ja tein sen sian rammaksi. Jolleivät salapoliisit olisi saaneet häntä kiinni samalla hetkellä, olisi ehkä minun loppuni ollut seurauksena."

"Sinäkö siis annoit pidättää hänet?" kysyi Dora hämmästyneenä.

Lacy nyökkäsi.

"Niin, minä johdin Streams Diamond Mining Corporationin etsivää osastoa ja sain selville, että Dan Torrington harjoitti laitonta timanttikauppaa. Sain hänet satimeen, ja siinä on melkein koko historia, lukuunottamatta sitä, että hänen rangaistustaan kovennettiin sen johdosta, että hän oli ampunut minua."

Dora irtautui hänestä ja naisellisia vaistojaan seuraten siirtyi uuninreunakkeella olevan peilin ääreen. "Katsohan silmiäni!" sanoi hän säikähtyen. "Voi, kuinka hullu olinkaan, kun tulin tänne! En tiedä, onko minun uskottava sinua vai ei, Lacy. Kuinka sinä voisit kostaa Torringtonille hakkailemalla hänen tytärtään?"

Lacy nauroi.

"No niin, ehkäpä se ei ole yhtä selvää, kuin miltä näyttää", sanoi hän. "Olin joka tapauksessa hullu koettaessani saada hänet jaloiltaan. Minun olisi pitänyt menetellä hitaasti ja vakavasti, ja silloin hän olisi voinut mennä naimisiin kanssani."

"Naimisiin sinun kanssasi?"

Lacy nyökkäsi.

"Sellainen oli suunnitelma."

"Mutta — sinähän sanoit, ettet menisi koskaan naimisiin…"

Lacy viittasi pöydän vieressä olevaan tuoliin, ja Dora istuutui.

"Kerron sinulle kertomuksen, joka on aivan kuin jostakin kirjasta otettu", sanoi Marshalt. "Siihen aikaan kuin Torrington osti timantteja alkuasukkailta, omisti hän Graspan-nimisen farmin. Etelä-Afrikassa on tuhansittain Graspaneja, mutta tämä erikoinen Graspan oli joen varrella, yhden niistä, joiden mukaan nimi Fourteen Streams on syntynyt. Hänet oli tuskin lähetetty kärsimään rangaistustaan, kun farmilta löydettiin iso timanttikerrostuma. Sain asian selville vasta äskettäin, sillä löytöpaikalla ryhdyttiin töihin hänen lakimiestensä Hallamin ja Cooldin nimessä. Sen nimenä onkin nykyisin Hallamin ja Cooldin kaivos. Dan Torrington on miljoonamies; hän on myöskin kuoleva miljoonamies. Koko ajan, kun olen ollut Englannissa, on eräs vanginvartija lähettänyt minulle kuukausittain tietoja Torringtonista, ja viimeksi saamani tiedon mukaan hän oli hitaasti huononemassa."

"Jos sinä siis menet naimisiin Audreyn kanssa…?"

Marshalt nauroi jälleen.

"Aivan niin! Jos minä menen naimisiin Audreyn kanssa, tulee minusta tavattoman rikas mies."

Dora katsoi häntä hämmästyneenä.

"Mutta sinähän olet rikas nytkin!"

Hymy poistui Marshaltin kasvoilta.

"Olen kyllä rikas nytkin", sanoi hän töykeästi, "mutta voisin olla rikkaampikin".

Ovelta kuuluva kolkutus keskeytti hänet.

"Kuka siellä?" kysyi hän terävällä äänellä.

Palvelustytön ääni vastasi:

"Eräs herrasmies tahtoo tavata teitä, herra. Hän sanoo hänellä olevan tärkeätä asiaa."

"En voi ottaa vastaan ketään. Kuka se on?"

"Kapteeni Shannon, herra."

Doran suusta pääsi kauhun huudahdus.

"Hän ei saa nähdä minua! Mihin voin mennä?"

"Kasvihuoneen kautta ja ulos takatietä, samaa tietä kuin tulitkin", sähisi Lacy.

Hän oli tuskin ehtinyt työntää Doran pimeään kirjastoon ja palata huoneeseensa, ennenkuin Dick Shannon astui ovesta sisään. Hän oli iltapuvussa, ja hänen kasvoillaan oli ilme, jota ei ollut hauska nähdä.

"Tahdon puhua kanssanne, Marshalt."

"Mr Marshalt", murisi toinen.

"Mr tai Marshalt on aivan samantekevä. Te kutsuitte erään neidin syömään kanssanne päivällistä tänä iltana."

"Mutta jospa se neitonen tarjoutui itse syömään päivällistä kanssani", sanoi Marshalt kylmästi.

"Te kutsuitte erään neitosen syömään päivällistä kanssanne tänä iltana ja loukkasitte häntä niin pahoin, kuin naista yleensä voi loukata."

"Hyvä ystävä", sanoi Marshalt sanojaan venytellen, "te olette maailmanmies. Kuvitteletteko sen tytön tulleen tänne ottamatta huomioon kaikkia mahdollisuuksia?"

Hetkisen Dick Shannon tuijotti häneen, ja sitten hän sivalsi miestä kasvoihin kätensä selkäpuolella, niin että Marshalt horjahti taaksepäin raivosta karjahtaen.

"Se on valhe, jota ei saa toistaa", sanoi Dick Shannon matalalla äänellä.

"Te sanotte itseänne poliisiksi — kuuluuko tämä virkatehtäviinne?" kirkui Lacy.

"Olen aivan hyvin selvillä poliisin tehtävistä", sanoi Dick tuikeasti.

"Ne on kaiverrettu Old Baileyn ulkoseinään. Muistakaa ne, Marshalt!

'Suojelkaa lapsia ja köyhiä ja rangaiskaa pahantekijöitä'."

* * * * *

Dick Shannon tuli ulos Marshaltin talosta hieman kylmäverisempänä kuin sinne mennessään. Katsahtaessaan — melkein koneellisesti — viereisen talon ikkunoihin hän näki eräässä niistä valojuovan, ja vaikka hänen ajatuksiaan hallitsivatkin Audreyn kärsimät vääryydet ja hänen omat murhaavat tunteensa Lacy Marshaltia kohtaan, niin tämä epätavallinen näky hämmästytti häntä siinä määrin, että hän meni kadun toiselle puolelle voidakseen nähdä paremmin. Hän oli ollut parhaillaan tarkastelemassa tätä taloa, kun Audrey tuli ulos ja suorastaan juoksi hänen syliinsä, eikä sieltä silloin ollut näkynyt elon merkkiäkään. Joku tirkisti ikkunaverhojen raosta alas kadulle; hän huomasi epämääräistä liikettä, ja sitten valo sammui.

Kuljettuaan jälleen kadun poikki hän koputti oveen mutta ei saanut mitään vastausta. Odottaessaan, kaikki ajatuksensa yhä vielä keskittyneinä kyynelsilmäiseen Audreyhin, hän luuli kuulleensa heikkoa ääntä hallista. Oliko se salaperäinen mies sittenkin tulemassa alas? Hän astui alas katukäytävälle ja otti taskustaan pienen taskulampun. Mutta jos omituinen mr Malpas oli aikonut tulla näkyviin, niin hän muutti mielensä.

Kymmenisen minuuttia Dick Shannon odotti vielä, ja sitten hän luopui vartioimisestaan. Hän tahtoi tavata Audreyn sinä iltana ja saada häneltä yksityiskohtaisemman kertomuksen kuin se sekava juttu, jonka hän oli kuullut heidän tavatessaan kadulla.

Kulkien aukion Baker Streetin-puolista sivua hän silmäili oikealle ja vasemmalle nähdäkseen jonkin auton. Näkyvissä ei ollut yhtään, ja hän katsoi taakseen samaa tietä, kuin oli tullut. Oliko se vain mielikuvitusta, vai näkikö hän todellakin tumman hahmon sukeltautuvan esiin arvoituksellisesta talosta ja kuljettuaan omituisesti ontuen kadun poikki kiirehtivän kohti aukion kaukaisempaa päätä? Hahmo osoittautui siis todelliseksi ihmiseksi. Kysymys oli ainoastaan siitä, olivatko hänen silmänsä pettäneet hänet hänen uskoessaan sen tulleen mr Malpasin talosta.

Hän lähti kiireesti perästä aiheuttamatta kumipohjaisilla kengillään mitään ääntä. Takaa-ajettava kulki kehää, joka olisi vienyt hänet aukion Oxford Streetin-puoliseen päähän, ja oli saapunut Orcharx Streetin kulmaan, kun Shannon saavutti hänet.

"Suokaa anteeksi."

Ontuva tuntematon käänsi terävät, kapeat kasvot salapoliisiin. Kaksi tutkivaa silmää tarkasteli kultareunaisten silmälasien takaa vastatullutta, ja hänen kätensä oli melkein huomaamatta pujahtanut syvälle päällystakin taskuun.

"Te olette mr Malpasin ystävä, eikö niin?" kysyi Dick. "Näin teidän tulevan hänen talostaan."

"Ei, en tunne mr Malpasia", sanoi tuntematon. "Olen itse asiassa outo

Lontoossa ja olin etsimässä tietä Oxford Circukselle."

"En nähnyt teitä Portman Squarella ennenkuin vasta muutamia minuutteja sitten."

Mies hymyili.

"Luultavasti sen vuoksi, että minä tulin täältä päästä ja huomattuani olevani väärällä tiellä käännyin ympäri. Toimettomalle muukalaiselle tuottaa koko paljon huvia eksyksiin joutuminen suuressa kaupungissa."

Dickin silmät eivät siirtyneet hetkeksikään pois vieraan kasvoista.

"Asutteko kaupungissa?"

"Kyllä — Ritz-Carltonissa. Olen erään eteläafrikkalaisen kaivoksen johtaja. Sivumennen sanoen te ehkä pidätte minua jokseenkin järjettömänä, kun ilmoitan tämän satunnaiselle tuttavalle, mutta te olette salapoliisi — kapteeni Richard Shannon, jollen ole erehtynyt."

Dick oli yllätetty.

"En muista tavanneeni teitä, mr…?" keskeytti hän odottaen.

"Minun nimeni ei voi luullakseni olla teille mielenkiintoinen — passini on Brownin nimelle. Siirtomaaministeriö antaa teille yksityiskohtaisia tietoja. Ei, emme ole tavanneet ennen. Mutta minä satun tuntemaan teidät."

Dickin täytyi nauraa kiukustumisestaan huolimatta.

"Antakaa minun auttaa teitä löytämään Oxford Circus — vuokra-auto on nopein keino sen paikan saavuttamiseksi. Otamme auton yhdessä; minä olen menossa Regent Streetille."

Vanha mies taivutti päätään kohteliaasti, ja samassa tuli näkyviin vapaa auto, joka kutsuttiin paikalle.

"Lontoon ilmeinen hyvinvointi hämmästyttää minua", sanoi mr Brown huoaten. "Kun näen nämä rivit taloja, joista kussakin asuu joku, jonka täytyy nauttia kymmenentuhannen punnan tuloja vuodessa, niin ihmettelen, mistä ne rahat ovat alkujaan tulleet."

"Se ajatus ei ole koskaan johtunut minun mieleeni", sanoi Shannon.

Katulamppujen valossa hän oli saanut hyvän yleissilmäyksen miehestä. Hänessä ei ollut juuri mitään, jota olisi voinut pitää huonona. Hänen tukkansa, joka oli tuuhea, oli valkoinen, hänen hartiansa olivat hieman kumarassa, ja vaikka hänen laihat kätensä olivat kuhmuiset ja rosoiset aivankuin ruumiillisen työn tekijällä, näytti hän kuitenkin herrasmieheltä.

Oxford Circuksen kulmassa auto pysähtyi, ja vanha mies nousi pois vaivalloisesti.

"Pelkään, että olen koko lailla rampa", sanoi hän hyväntuulisesti.

"Kiitän teitä, kapteeni Shannon, avustanne."

Dick Shannon katsoi hänen jälkeensä hänen ontuessaan väkijoukkoon maanalaisen radan sisäänkäytävän kohdalla.

"Tahtoisinpa tietää", sanoi hän ääneensä.

XX.

Sanoma Malpasilta.

Audrey odotti häntä Palace-hotellin keskusteluhuoneessa, ja kaikki jäljet hänen kärsimistään vaikeuksista olivat kadonneet.

"Toivon, etten ole estänyt teitä menemästä vuoteeseen", sanoi Dick anteeksipyytäen.

Tullessaan hän oli koko ajan mitä innokkaimmin toivonut, että asian laita olisi juuri niin.

Audrey ei oikein mielellään tahtonut palata illan epämieluisiin kokemuksiin, mutta Dick oli luja siinä asiassa.

"Ei, en aio aiheuttaa enää enempää selkkausta", vakuutti tämä.

Audrey pani äänettömänä merkille sanan "enempää", mutta ei viisaasti vaatinut häneltä mitään selitystä.

"Marshalt on yksityiselämäänsä nähden hyvin huonossa maineessa, ja jos minä olisin tietänyt, että aikomuksenne oli tavata hänet, olisin estänyt teidät siitä."

"Luulin hänen olevan naimisissa", sanoi Audrey surullisesti, ja Dick pudisti päätään.

"Ei, se on hänen kuuluisa 'turvallisuus ensin keksintönsä’. Se estää hänen naisystäviään kohottamasta toiveitaan liian korkealle. Hän on suoranainen roisto rikkaudestaan huolimatta, ja minä antaisin mitä tahansa saadakseni kohdella häntä samalla tavalla! Audrey, te ette saa enää mennä Portman Squarelle."

"Audrey? Muuten se on minusta samantekevää, vaikka minusta tuntuukin, että minun pitäisi jo olla päässyt lapsen kengistä. Hollowayssa minua sanottiin '83:ksi', tai, jos tahdottiin olla tavallista ystävällisempiä, pelkäksi 'Bedfordiksi' — mutta luulen kuitenkin, että annan mieluummin sellaisten ihmisten sanoa itseäni Audreyksi, joista ei tarvitse pelätä, että he tarttuvat käteeni ja tulevat tunteellisiksi." Dick yritti olla ankarasti loukkaantunut, mutta se ei onnistunut.

"Te olette harvinainen. Tulen sanomaan teitä Audreyksi, ja jos joskus tulen tunteelliseksi, niin sanokaa ainoastaan: 'asiaan', ja minä olen kiltti. Ja te ette mene enää Portman Squarelle."

Audrey katsahti häneen nopeasti.

"Tarkoitatteko mr Malpasia?"

Dick nyökkäsi.

"En tiedä, kuinka monta hänen satasistaan olette käyttänyt…"

"Kuusikymmentä puntaa", sanoi Audrey.

"Annan ne teille, ja te voitte lähettää hänelle takaisin hänen rahansa."

Dick tunsi Audreyn vastustavan hänen ehdotustaan, ennenkuin tämä sanoi mitään.

"En voi tehdä sitä, kapteeni Shannon", sanoi Audrey nopeasti. "Minun täytyy järjestää itse asiani. Kun tapaan hänet lauantaina, pyydän häntä määrittelemään palkan, jonka hän on aikonut maksaa minulle, ja ilmoitan hänelle suoraan, kuinka paljon olen menettänyt ja että tahdon palauttaa liiat rahat hänelle. Kun se keskustelu on suoritettu…"

"Ja parasta olisi, ettei se kestäisi kauan, prinsessa", sanoi Dick synkästi, "sillä muussa tapauksessa minä astun hänen siivottomaan salonkiinsa…"

"Miksi sanotte minua prinsessaksi?" kysyi Audrey rypistäen hiukan otsaansa, ja Dick punastui.

"En tiedä… Tahi, tiedän kyllä! Muutan tapani ja kerron teille totuuden! Minun ajatuksissani te olette — repaleprinsessa. On olemassa eräs vanha saksalainen tarina, tai ehkä se on kiinalainen, prinsessasta, joka oli niin kaunis, että säädettiin laki, jonka mukaan hänen oli pukeuduttava repaleihin, jotteivät kaikki olisi rakastuneet häneen ja siten saattaneet vaaraan kotinsa rauhaa ja onnellisuutta, ja ensikerran kun näin teidät, niin muistin tämän tarinan ja annoin teille sen nimen."

"Ja se päättää teidän haastattelunne", sanoi Audrey vakavasti.

Hän ei ollut ensinkään loukkaantunut, vaikk'ei Dick sitä tietänyt. Päästyään yksikseen huoneeseensa hän nauroi kauan ja lempeästi tarinalle ja sen sisältämälle kohteliaisuudelle.

Hän valmistautui juuri menemään vuoteeseen, kun näki kirjeen, joka oli jätetty hänen toalettipöydälleen. Hän tunsi heti huolimattoman käsialan ja repäisi auki kirjekuoren.

"Onnittelen teitä pakoonpääsynne johdosta (sanottiin siinä). Teidän olisi pitänyt käyttää veistä".

Hän joutui ymmälleen. Kuinka tiesi Malpas, mitä oli tapahtunut Lacyn kaikkein pyhimmän suljettujen ovien takana?

Audrey ei ollut jättänyt Dick Shannonia mihinkään epävarmuuteen todelliseen mielialaansa nähden, ennenkuin tämä jätti jäähyväiset, sillä hän oli huono näyttelijä. Tultuaan kävellen kotiin Dick saapui asuntonsa ovelle hiukan kello yhdentoista jälkeen, jolloin teatterit olivat tyhjenemässä ja kadut täynnä yleisöä kiidättäviä autoja, ja ollessaan juuri menossa sisään hän huomasi, että jalkakäytävän reunalla seisoi mies, jonka oli tavannut aikaisemmin samana iltana. Hän astui takaisin liikkumattoman seisoskelijan luo.

"Oletteko yhä vielä eksyksissä, mr Brown?" kysyi hän hyväntuulisesti.

"En ole", kuului rauhallinen vastaus. "Sen jälkeen kuin olin eronnut teistä, johtui mieleeni, että keskustelisin mielelläni hiukan teidän kanssanne."

Dick arveli hetkisen ja sanoi sitten: "Tulkaa sisään", minkä jälkeen hän opasti vieraansa toimistoonsa. "No, mr Brown?" sanoi hän lykäten esiin tuolin, johon hänen vieraansa istuutui tyytyväisyydestä huokaisten.

"Seisoskeleminen ja käveleminen on minulle hiukan vaivalloista", sanoi hän. "Kiitän teitä, kapteeni Shannon. Mitä tiedätte Malpasista?"

Kysymyksen suorasukaisuus hytkähdytti salapoliisia.

"Luultavasti vähemmän kuin te", sanoi hän viimein.

"Minä en tiedä mitään", kuului taipumaton vastaus, "paitsi että hän on herrasmies, joka pysyttelee hyvin paljon omassa seurassaan, ei sekaannu naapuriensa asioihin eikä pyydä heitä sekaantumaan hänen asioihinsa."

Sisältyikö hänen äänensä sävyyn jonkinlainen haaste? Dick huomasi olevan vaikeata vastata tähän kysymykseen.

"Ainoa asia, jonka tiedämme hänestä, on se, että hänen luonaan käy omituisia vieraita."

"Kenenkäpä luona niitä ei kävisi?" kuului vastaus. "Mutta tiedetäänkö mitään hänen vahingokseen?"

"Ei kerrassaan mitään", sanoi Dick rehellisesti, "paitsi että me luonnostamme epäilemme vanhahkoja henkilöitä, jotka asuvat yksin. On aina olemassa mahdollisuus, että meidän on jonakin päivänä tunkeuduttava sisään ja löydettävä hänen surulliset jäännöksensä. Mistä syystä te luulette, että minä tiedän hänestä yhtään mitään?"

"Sen vuoksi, että te olitte pitämässä silmällä hänen taloaan, ennenkuin se nuori nainen tuli ulos Marshaltin talosta ja veti syrjään teidän huomionne", kuului levollinen vastaus.

Dick katsoi tiukasti häneen.

"Te kerroitte minulle tulleenne juuri aukiolle ja kääntyneenne heti takaisin?" hän sanoi.

"Toisinaan täytyy muunnella kertomustaan", kuului kylmä vastaus.

"Teidänkään toimessanne ei ole mahdollista esiintyä aina vilpittömänä.

Totuus on, että minä olin pitämässä silmällä silmälläpitäjää ja

ihmettelemässä, mitä teillä oli Malpasia vastaan."

"Ette kai ainakaan pitänyt minua silmällä talon sisäpuolelta käsin?" kysyi Dick kuivasti, ja mies nauroi hillitysti.

"Se olisi varmasti ollut paras tarkastuspaikka", vastasi hän vältellen. "Olen ihmetellyt, sivumennen sanoen, mitä sille onnettomalle tytölle tapahtui. Marshaltilla oli kevytmielisen miehen maine menneinä päivinä. On syytä olettaa, ettei hän ole tehnyt täydellistä parannusta. Oletteko koskaan nähnyt mitään tällaista?"

Hän hyppäsi suoraan asiasta toiseen ja pistäen sormensa liivintaskuunsa otti esiin pienen, ruskean piikiven, johon oli kiinnitetty punainen sinetti. Dick otti sen käteensä ja tarkasteli sitä uteliaasti.

"Mikä se on?" kysyi hän.

"Se on hiomaton timantti, ja punainen sinetti on meidän yhtymämme merkki. Me merkitsemme kaikki kivemme tällä tavalla käyttäen erikoislaatuista sinettilakkaa, jota ei tarvitse kuumentaa."

Dick katsoi timanttia ja antoi sen takaisin.

"Ei, en ole nähnyt mitään sellaista. Minkä vuoksi kysytte sitä?"

"Minä ihmettelin." Vanha mies silmäili häntä tarkasti. "Te olette varma, ettei kukaan ole tuonut teille tällaista kiveä — poliisin haltuun joutuu usein kaikenlaisia harvinaisuuksia."

"Ei, en ole nähnyt yhtään sellaista aikaisemmin. Oletteko kadottanut jonkin kiven?"

Vanha mies kostutti kielellään huuliaan ja nyökkäsi.

"Kyllä, olen kadottanut erään kiven", sanoi hän hajamielisesti. "Oletteko koskaan kuullut eräästä Laker-nimisestä miehestä? Näen, ettette ole. Mielenkiintoinen henkilö. Olisin mielelläni suositellut häntä teille. Pystyvä mies, mutta joi jokseenkin kovasti, mikä merkitsi tietysti, ettei hän ollut ensinkään pätevä. Juomisesta ei ole hyötyä kellekään, paitsi niille, jotka myyvät väkijuomia. Laker oli raittiina nero; juopuneena hän oli kaikkein suurin hullu. Ettekö ole koskaan nähnyt häntä?"

Kysymyksen esittivät paremminkin hänen silmänsä kuin äänensä.

"En, en tunne Lakeria", tunnusti Dick Shannon, "mikä merkitsee sitä, että virallisesti hän on tuntematon".

"Oh!" Vanha mies näytti pettyneeltä ja nousi seisomaan yhtä äkkiä kuin oli istuutunutkin. "Te ehkä alatte ajatella, että minä olen itsekin jonkinlainen arvoitus", sanoi hän ja lisäsi sitten vilkkaaseen tapaansa: "Tapahtuiko sille nuorelle naiselle jotakin?"

"Ei mitään, paitsi että hän sai kokea hyvin epämieluisia asioita."

Mr Brown näytti hampaansa hymyillen ilottomasti.

"Kuinka voisi joku tavata kunnianarvoisan Lacyn saamatta epämiellyttäviä kokemuksia?" kysyi hän kuivasti.

"Tunnetteko hänet sitten?"

Brown nyökkäsi.

"Oikein hyvin?"

"Kukaan ei tunne ketään oikein hyvin", sanoi toinen. "Hyvää yötä, kapteeni Shannon. Suokaa anteeksi, että olen häirinnyt teitä. Teillä on osoitteeni, jos tahdotte tavata minua. Olkaa ystävällinen ja soittakaa kuitenkin ensin, sillä minä vietän huomattavan osan ajastani maaseudulla."

Dick meni ikkunan ääreen ja katseli kadulle, kunnes ontuva mies katosi näkyvistä. Kuka hän oli? Mitä vihaa oli Marshaltin ja hänen välillä? Dick melkein toivoi olevansa sikäli hyvissä väleissä etelä-afrikkalaisen kanssa, että olisi voinut tyydyttää uteliaisuutensa.

XXI.

Martin Elton ennustaa oikeusjuttua.

Lacy Marshalt tuli aamiaiselle mitä synkimmällä tuulella. Dickin antaman iskun jälki näkyi vielä punaisena hänen poskellaan; hänen silmänsä olivat kuopallaan unen puutteesta. Tonger huomasi oireet ja koetti huolellisesti olla vetämättä niskoilleen isäntänsä vihaa. Mutta hänen raivonsa täytyi pakosta purkautua ennemmin tai myöhemmin. Ollen jo kehittynyt ammatissaan jonkunlaiseksi tieteilijäksi kamaripalvelija odotti, kunnes Marshalt oli lopettanut koko lailla tukevan aamiaisensa, ja sanoi sitten:

"Mr Elton kävi täällä tahtoen tavata teitä — sanoin hänelle, ettette ollut ylhäällä. Hän sanoi tulevansa uudelleen."

Marshalt katsoa muljautti häneen.

"Voit sanoa hänelle, etten ole kaupungissa", tokaisi hän.

"Hän sattuu tietämään, että olette kaupungissa. Ei ole minun asiani antaa teille huomautuksia, Marshalt, mutta te olette saanut pahan tavan seisoa ikkunan edessä, ennenkuin olette pukeutunut. Hän näki teidät."

Lacy Marshalt tunsi pistoksen sydämessään kuullessaan mainittavan Martinin nimeä; mutta jos joitakin ikävyyksiä oli tuleva, niin oli parempi, että ne selvitettiin hänen ollessaan nykyisellä tuulellaan.

"Tuo hänet sisään, kun hän tulee", sanoi hän. "Ja jos hän tekee sinulle joitakin kysymyksiä mrs Eltonista…"

"Olenko minä lapsi?" sanoi toinen ylenkatseellisesti. "Sivumennen sanoen, Elton ei ole sitä lajia. Häntä koulutettiin herrasmieheksi, mutta hän murtui kesken koulunkäyntiä. Sellaiset eivät kysele palvelijoilta."

Jos Elton olisi tullessaan uhkaavalla tuulella, niin hän voisi käsitellä asian loppuun kerta kaikkiaan. Dora alkoi ikävystyttää häntä. Lacyn ihannenainen oli itsetietoinen ja vapaa tunteellisuudesta. Hän oli luullut Doran olevan sitä lajia, mutta tämä oli alkanut nojautua yhä enemmän häneen tuoden hänen harkittavakseen sellaisia kysymyksiä, jotka olisi voinut ratkaista itsekin, ja, mikä oli kaikkein pahinta, osoittaen kyllästyttävää kiintymystä, joka sekä peloitti että kiusasi häntä.

Hänen ei tarvinnut kauan odottaa Doran aviopuolison saapumista. Hän oli ehtinyt puoliväliin "The Timesin" ensimmäistä johtavaa kirjoitusta, kun Tonger tuli sisään ja sanoi hautamaisen kolkolla äänellä:

"Mr Elton, sir."

Hän katsahti ylös koettaen lukea ajatukset hienon nuoren miehen kasvoista, joka astui huoneeseen silinteri toisessa ja ebenholtsipuinen kävelykeppi toisessa kädessä.

"Hyvää huomenta, Elton."

"Hyvää huomenta, Marshalt."

Hän pani pois hattunsa ja veti hitaasti käsineet kädestään.

"Olen pahoillani, että keskeytän aamiaisenne." Bunny veti esiin tuolin pöydän vierestä ja istuutui. Hänen kasvonsa olivat kalpeat, mutta se ei ollut epätavallista; hänen tummat silmänsä olivat kirkkaat, niinkuin tavallisesti. "Kirjoitin teille kirjeen jokin aika sitten, Dorasta", sanoi hän leikkien haarukalla, joka oli pöydällä. "Olin hieman suorasukainen; toivon, ettette pannut pahaksenne."

"En muista saaneeni teiltä mitään kirjettä, joka olisi loukannut minua,

Elton", sanoi Marshalt hymyillen.

"Luulen tuskin, että olisitte unohtanut juuri tämän epistolan", sanoi Martin. "Se koski Doran pieniä päivälliskutsuja; ja jos muistan oikein, niin pyysin teitä olemaan kutsumatta häntä enää."

"Mutta, rakas ystäväni…", sanoi toinen nuhtelevasta.

"Tiedän näyttäväni typerältä ja tyrannimaiselta ja kaikelta sellaiselta, mutta olen koko lailla heikko Doraan nähden. Ja minä tahdon säästää häneltä ilkeän kokemuksen saada selittää suhteitaan teihin teidän äkillisen kuolemanne syytä tutkittaessa."

Hän kohtasi Lacyn katseen eikä kääntänyt pois silmiään.

"Luonnollisesti", jatkoi hän heikosti hymyillen, "minä en tahtoisi antautua vaaraan joutua syytteeseen teidän surmaamisestanne, jollette te poistuisi sellaisissa olosuhteissa, etten minä joutuisi millään lailla epäillyksi. Minulla on nimittäin vielä niin paljon kunnioitusta sukuani kohtaan, että tahtoisin säästää siltä sen huomion, johon juttu antaisi aihetta sanomalehdissä."

"En ymmärrä teitä. Pelkään, että…", aloitti Lacy.

"Sitä minä en voi uskoa", keskeytti Martin Elton hänet. "Olen pahoillani, että pakotatte minut sanomaan tämän. Dora on käynyt luonanne kaksi kertaa sen jälkeen, kuin saitte varoituksen. Kolmas käynti ei saa tulla kysymykseen."

"Vaimonne tuli eilisiltana luokseni sisarensa kanssa", sanoi kekseliäs

Lacy. "Hän ei ollut täällä minuuttiakaan."

Toisen silmät menivät selälleen.

"Sisarensa kanssa? Tarkoitatteko Audreyta? Oliko hän täällä?"

"Kyllä, hän oli täällä. Eikö Dora kertonut teille?"

Lacy Marshalt päätti röyhkeästi kieltää koko asian. Hänhän voisi soittaa Doralle, kun hänen miehensä oli lähtenyt, ja kehoittaa häntä puhumaan tarvittaessa samalla tavalla.

"Niin, Audrey oli syömässä päivällistä minun kanssani kahdenkesken, ja Dora sai kuulla siitä ja tuli hakemaan hänet pois ajatellen, että minun seurani voisi saastuttaa hänet." Hän hymyili röyhkeästi.

Martin ajatteli pitkän aikaa.

"Se ei kuulu Doran tapaiselta", sanoi hän. "Suoraan sanoen hän sanoi minulle, ettei ollut täällä ensinkään, mutta sellaisen vähäisen hairahduksen voin kyllä käsittää. Te siis tunnette Audreyn."

Afrikkalainen kohautti hartioitaan.

"En voi sanoa tuntevani häntä: olen tavannut hänet", sanoi hän.

"Mutta Audrey ei ollut täällä sinä iltana, jolloin oli konsertti Albert

Hallissa, eikö niin?"

Lacy ei vastannut mitään.

"En luule, että kykenette heti keksimään suojelusenkelin siihen tilaisuuteen. Luulen, että se on kaikki, mitä tahdon sanoa."

Hän astui huoneen poikki sinne, minne oli jättänyt hattunsa ja keppinsä, ja otti ne käteensä.

"Te olette ovela kaveri, Marshalt — ja minä olen varma, ettei minun tarvitse heittäytyä runolliseksi saadakseni teidät vakuutetuksi siitä, kuinka paljon edullisempaa on olla elävä miljoonamies kuin — no niin, jotakin muuta. Valamiehistö ehkä tulee lausumaan osanottonsa teidän sukulaistenne suruun, ja siinä suhteessa te olette minua edullisemmassa asemassa. Mutta aina tuntee paljon suurempaa tyydytystä lukiessaan jonkun toisen kuolemasta kuin ollessaan päätekijänä omassa kuolinilmoituksessaan. Näkemiin, Marshalt."

Hän pysähtyi ovella.

"Teidän ei tarvitse soittaa Doralle — panin kaiken varalta puhelimen epäkuntoon, ennenkuin lähdin kotoa", sanoi hän ja kumarsi vakavasti hyvästiksi.

XXII.

Tarjous.

Oli kirkas talvinen aamu. Taivas oli sininen, ja keltainen auringonpaiste valaisi iloisesti Audreyn huoneen, oli sellainen päivä joka sanoo: "tule ulos", ja houkuttelee työstä laiskuuteen.

Audrey istui työnsä ääressä, joka ei tuntunut hänestä erikoisen miellyttävältä. Pieni pinkka lyijykynällä kirjoitettuja konsepteja oli kirjoitettava puhtaaksi ja palautettava iltaan mennessä. Itse työ ei oikeastaan ollut mitään, mutta tehtävän yksitoikkoisuus, sen silminnähtävä hyödyttömyys vaivasi häntä. Ja hänellä oli epämieluisa tunne, joka hipoi varmuutta, että hänen työnantajansa ainoastaan koetti löytää hänelle pikku tehtäviä saadakseen hänen aikansa kulumaan ja että se oikea palvelus, joka hänellä oli mielessä, paljastuisi paljon vastenmielisemmässä valossa.

Hän avasi ikkunan ja katsoi vilkasliikenteiselle kadulle toivoen näkevänsä siellä jotakin mielenkiintoista, mikä antaisi hänelle aiheen lykätä työnsä hiukan myöhemmäksi. Mutta mitään sellaista ei näkynyt, minkä vuoksi hän huokaisten palasi pöytänsä ääreen, kastoi kynän musteeseen ja ryhtyi työhönsä. Hän sai sen valmiiksi lounasaikaan mennessä, sulki jäljennökset ja konseptit isoon kirjekuoreen ja kirjoitettuaan osoitteeksi "A. Malpas, Esq., 551, Portman Square" pudotti sen hotellin kirjelaatikkoon.

Kuka oli mr Malpas, ja mikä oli hänen ammattinsa, ihmetteli hän. Nuoruus vihaa kaikkea luonnotonta, ja Audrey oli iälleen uskollinen. Hän odotti jonkinlaisella pelolla tulossa olevaa keskustelua, joka voisi aivan hyvin aiheuttaa hänelle erinäisiä vaikeuksia; mutta kaikkien hänen mietteittensä takana pilkisti aina sama epämieluisa ajatus, jonka hän ei olisi tahtonut antaa pukeutua selvään muotoon. Edellisen illan järkytyksistä ei ollut ollut pienin hänen tekemänsä huomio Doran ja Marshaltin välisestä ystävyydestä. Hän oli enemmän kuin järkytetty, hän oli kauhistunut. Hän näki nyt sisarensa uudessa valossa, ja vielä mitä rumimmassa valossa. Oliko se ollut Dora, jonka nyyhkytykset hän oli luullut? Se ei ollut todennäköistä. Audrey oli senjälkeen arvellut, että hänen kuulemansa itkun ääni oli ehkä vain hänen oman mielikuvituksensa tuotetta, hänen oman pelkonsa aiheuttamaa. Aina, kun hän antoi ajatustensa pysähtyä Doraan, hän tunsi kuvotusta ja siirtyi nopeasti vähemmän piinallisiin ajatuksiin.

Sitten hänelle kävi selväksi, niinkuin hänelle oli käynyt selväksi vankilassa, että Dora oli melkein vieras hänelle. Hän oli aina pitänyt heidän suhdettaan jonakin peruuttamattomana, joka antoi heille automaattisesti yhteiset edut. He olivat saman ruumiin kaksi kättä. Mutta mikäli Dora oli aina kuulunut muualle, niin ei heidän niin voimakkaasti korostettu vieraantumisensa ollut aiheuttanut niin suurta järkytystä kuin tämä uusi huomio.

Hänen ollessaan menossa ravintolaan antoi eteisvartija hänelle kirjeen, jonka lähetti oli juuri tuonut. Silmäys lyijykynällä kirjoitettuun osoitteeseen ilmoitti hänelle, että se oli Malpasilta. Tämä ei ollut koskaan aikaisemmin lähettänyt kirjettä päivällä, ja Audreyssä heräsi pienoinen pelko, että Malpas tahtoi tavata häntä. Kirje oli lyhyt ja arvoituksellinen.

"Kiellän teitä tapaamasta enää Marshaltia. Se tarjous, jonka hän aikoo tehdä teille tänään, on hylättävä."

Hän tuijotti hämmästyneenä varmoihin riveihin ollen harmistunut sekä sanojen sävyn että niiden kirjoittajan omaksuman määräämisvallan johdosta. Minkä tarjouksen aikoi Marshalt tehdä? Sillä ei ollut kovinkaan suurta merkitystä; ilman tätä määräystäkin hän hylkäisi houkuttelevimmankin tarjouksen, jonka eteläafrikkalaisen kekseliäisyys voisi saada syntymään.

Hän oli saapa tietää tarjouksen luonteen. Hänen päästyään puoliväliin lounasta asiapoika toi toisen kirjeen, ja hän tunsi heti Marshaltin sujuvan käsialan. Marshalt aloitti kirjeensä pyytämällä nöyrästi anteeksi edellisen illan moukkamaisuuttaan. Hän ei tulisi koskaan antamaan anteeksi itselleen (hän sanoi), mutta rukoili, että Audrey olisi armeliaampi. Hän oli tuntenut Audreyn kauemmin, kuin tämä kuvitteli, ja…

"… valitsin kömpelöimmän ja typerimmän keinon tavatakseni teidät. Audrey, minä rakastan teitä, vilpittömästi ja rehellisesti, ja jos suostuisitte tulemaan vaimokseni, niin tekisitte minut onnellisimmaksi mieheksi maailmassa."

Avioliittotarjous! Se oli viimeinen asia, jota Audrey oli odottanut Lacy Marshaltilta, ja hukkaamatta yhtään aikaa hän jättäen lounaansa kesken kirjoitti heti vastauksen.

"Hyvä herra. — Kiitän teitä asiasta, joka oli ilmeisesti tarkoitettu kohteliaisuudeksi. En tunne mitään surua kieltäytyessäni ottamasta huomioon tarjoustanne.

Audrey Bedford."

"Lähettäkää tämä pikalähetin myötä", sanoi hän ja palasi lounaansa ääreen tuntien, että päivä oli siihen saakka käytetty hyvin.

Tarjouksella oli ollut eräs vaikutus. Se oli siirtänyt hänen ajatustensa taustalta esiin asian, jonka hän oli osaksi saanut unohtumaan. Hän sai äkillisen mielijohteen ja toimi sen mukaan.

Hän astui autosta Curzon Streetin varrella olevan pienen talon edustalla, ja tällä kertaa hänen vastaanottonsa oli miellyttävämpi kuin se, jonka hän oli saanut osakseen ensikertaa käydessään. Syy siihen olikin pätevä. Palvelijatar ei tuntenut häntä.

"Mrs Eltonko, miss? Käyn katsomassa, onko hän kotona. Mikä nimi?"

"Sanokaa miss Audrey."

Ilmeisesti palvelijatar ei muistanut nimeäkään, sillä hän ohjasi hänet samaan kylmään huoneeseen, jossa hänet oli otettu vastaan aikaisemminkin.

Audrey odotti, kunnes tyttö oli mennyt yläkerrokseen, ja seurasi häntä.

Hänellä ei ollut mitään harhaluuloja Doran tunteista häntä kohtaan.

"Sanokaa hänelle, etten ole kotona", kuului Doran ääni. "Jollei hän lähde, lähettäkää hakemaan poliisi…"

"En häiritse sinua kauan", sanoi Audrey tullen huoneeseen samalla hetkellä.

Hetkisen Dora seisoi liikkumattomana, silmät säkenöiden. Ponnistaen voimansa hän sai hillityksi itsensä ja lähetti pois palvelijattaren.

"Jokainen sekunti, jonka olet talossani, on sekuntia liian pitkä", sanoi hän lopuksi. "Mitä tahdot?"

Audrey astui hitaasti uunin ääreen asettuen seisomaan selin siihen, kädet selän takana.

"Tietääkö Martin Lacy Marshaltista?" kysyi hän.

Doran silmät kapenivat niin, että niistä näkyivät vain tummat juovat.

"Oho… vai Marshaltista…"

"Tahdon, että jätät hänet, Dora."

"Sinulleko?"

Doran ääni oli käheä; Audrey näki vapisevat huulet ja tunsi oireet. Hän ei seurannut ensimmäistä kertaa myrskyn keräytymistä, joka pian puhkeaisi villiksi raivoksi.

"Ei. Minun mielestäni hän on arvoton. En tunne yhtään miestä, joka olisi minusta vastenmielisempi. Dora, sinä et voi rakastaa häntä."

Ei mitään vastausta, sitten:

"Enkö voi?… Onko siinä kaikki?"

"Ei vielä. En aio saarnata sinulle, Dora, mutta Martin on sinun miehesi — eikö olekin?"

Dora nyökkäsi.

"Kyllä, Martin on mieheni. Onko siinä kaikki?"

Hänen äänessään ilmenevä tuska liikutti Audreytä hetkisen, ja hän astui askelen kohti sisartaan — mutta Dora vetäytyi taaksepäin sellaisin inhon ja vihan ilmein, että Audrey jäi liikkumattomaksi.

"Älä tule lähelleni… Onko siinä kaikki? Tahdot, että luopuisin miehestä, jota rakastan ja joka rakastaa minua. Että luovuttaisin hänet sinulle! Sitäkö varten olet tullut tänne tänään?"

Audrey huokasi.

"Se on hyödytöntä", sanoi hän. "Tahtoisin, että olisit onnellinen,

Dolly…"

"Sano minua Doraksi, sinä käärme! Sinä tyrmäntuttava — sinä…! Oletko lopettanut, oletko? Tulitko tänne minua ajatellen? Minä vihaan sinua! Olen aina vihannut sinua! Äitikin vihasi sinua — hän suorastaan sanoi minulle kerran niin! Luopua Marshaltista! Mitä ajatteletkaan? Menen hänen kanssaan naimisiin, kun olen päässyt vapaaksi — kun aika tulee. Ulos täältä!"

Hän juoksi ovelle ja paiskasi sen auki. Hän oli kalmankalpea, raivo hänen silmissään kyti niinkuin tuli hiilissä.

"Kyllä minä vielä näytän sinulle, Audrey Torrington…"

"Torrington!" huohotti toinen.

Dora osoitti avointa ovea, ja tehden toivottoman eleen Audrey meni siitä ulos. Hän laskeutui alas portaita halliin Doran seuratessa hänen kintereillään mutisten aivan kuin mieletön. Audrey kuuli katkelmia hänen sanoistaan ja vapisi. Naamio oli poistettu — kaikki esteet olivat menneet tuulien mukana.

"Sinä vakoilija, sinä tekopyhä varas! Hän aikoo mennä naimisiin sinun kanssasi, eikö niin? Ei koskaan, ei koskaan, ei koskaan!"

Audrey kuuli teräkseltä kalskahtavan äänen ja pyörähti ympäri.

Eteishallin seinällä riippui vanhoja skotlantilaisia aseita.

Teräskilpi, tikari ja kaksi ristissä olevaa keihästä.

"Dora — Jumalan tähden!" Doran kädessä välähti pitkä terästikari. Hän seisoi portaiden juurella kyyristyneenä aivankuin hyppyyn valmis villipeto.

Dora oli mustasukkaisuudesta ja vihasta suunniltaan. Audrey tiesi, että hänen takanaan oli pelästynyt palvelijatar. Hän tarttui läheisen oven kahvaan, mutta ennenkuin hän ehti saada oven auki, oli Dora hänen kimpussaan. Hän iski raivokkaasti, Audrey kumartui vaistomaisesti, ja tikari tunkeutui ovenpieleen. Kiskaistuaan sen irti Dora kohotti sen uudelleen, ja hätääntynyt Audrey liukastui ja kaatui.

"Nyt sinä olet käsissäni!" huusi Dora, ja tikari kohosi jälleen.

Mutta silloin tarttui käsi hänen ranteeseensa, ja käännyttyään ympäri hän näki kaksi huvitetuimpaa silmää, jotka on koskaan nähty epärehellisissä kasvoissa.

"Olen pahoillani, jos keskeytän jonkin elokuvaesityksen, hyvä rouva", sanoi Slick Smith, "mutta teräs käy minun hermoilleni".

XXIII.

Slick vihjailee.

Ovi oli sulkeutunut Audreyn jälkeen, ennenkuin Dora Elton jossakin määrin toipui kiihtymyksestään. Hän vapisi päästä jalkoihin saakka, ja hänen päätään huimasi.

Slick Smith pisti kätensä hänen kainaloonsa, saattoi hänet pieneen arkihuoneeseen ja asetti hänet istumaan nojatuoliin, eikä hän tehnyt mitään vastarintaa.

"Tuokaa emännällenne lasi vettä", sanoi hän järkkyneelle sisäkölle.

"Nämä amatöörinäytelmien harjoitukset ovat todella raivoisia."

Dora katsahti ylös ihmetellen.

"Olen ollut järjetön", sanoi hän epävarmasti.

"Kukapa sitä ei olisi ollut?" kysyi myötätuntoinen mr Smith. "Jokainen nainen menettää järkensä jonkun miehen takia. On vain liian ikävää, kun mies ei ole sen arvoinen, rouva, liian ikävää!"

Sisäkkö tuli takaisin tuoden vesilasin, ja Dora joi ahnaasti. Sitten hän laski pois lasin kädestään.

"Syy oli hänessä", sanoi hän läähättäen. "Hän… hän… voi, hän on inhoittava!"

"En tahdo väitellä kanssanne", sanoi mr Smith diplomaattisesti; "se vain tekisi teille pahempaa. Ainakin minusta hän näytti hyvin miellyttävältä tytöltä. Hän meni vankilaan pelastaakseen teidät, eikö niin?"

Dora katsahti jälleen mieheen, ja hänelle alkoi hämärästi selvitä, että tämä oli hänelle tuntematon. Hänen ollessaan kiihdyksissä vieras oli tuntunut hänestä tutulta.

"Kuka te olette?" kysyi hän. "Miehenne tuntee minut. Olen Smith — Slick Smith Bostonista. Shannon luulee minun puhuvan paksuja sanoessani, että olen vaikuttanut Amerikassa, mutta hän on väärässä. Olen Englannissa syntynyt ja Bostonissa kasvanut; hienoin ihmiskunnan tuntema yhdistelmä — hyvä syntyperä ja kulttuuri. Hyvä rouva, hän ei ole sen arvoinen."

Hän vaihtoi puheensa suunnan niin nopeasti, ettei Dora aluksi käsittänyt hänen tarkoitustaan.

"Kuka… kuka ei ole sen arvoinen?"

"Marshalt — hän on mahdollisimman kiero mies; ei kai minun tarvitse sitä teille kertoa? Hän käyttäisi esikoisensa kenkänahaksi, jos tarvitsisi jalkineita. Pidän Martinista — hän on hyvä kaveri. Enkä juuri mielelläni näkisi kenenkään tarvitseva iskeä häntä hänen juuri suunnatessa pyssyään itseään kohden. Sellaista sattuu. Ja ehkä te saisitte mennä oikeuteen, ja hän hymyilisi teille, kun tuomari panisi päähänsä mustan päähineen, ennenkuin hän lähettäisi Eltonin kuolemaantuomittujen koppiin. Ja te istuisitte siellä jähmettyneenä — ajatellen, mikä roisto Marshalt oli ja kuinka te olitte saattanut kaksi miestä hautaan. On vain kolme kirkasta sunnuntaita sen jälkeen, kuin mies on saanut tuomionsa. Kolme sunnuntaita, ja sitten hän sitoo T-merkin poikkipuuhun. Te saisitte käydä katsomassa Martinia edellisenä päivänä, ja hän tekisi kaiken voitavansa rohkaistakseen teitä. Ja sitten te viettäisitte helvetillisen yön… odottaen… Ja kun kello löisi kahdeksan…"

"Jumalan tähden, lakatkaa!" Dora hypähti pystyyn ja painoi molemmat kätensä hänen suutaan vastaan. "Teette minut hulluksi! Martin on lähettänyt teidät…"

"Martin ei ole nähnyt minua tänään eikä puhunut minulle. Te ette tiedä, millainen roisto Marshalt on, Dora. Sanon, ettette tiedä! Hänen sydämessään ei ole jälkeäkään mistään hyvästä."

Dora kohotti kätensä pysähdyttääkseen omituisesti rauhoittavan äänivirran.

"Minä tiedän… Menkää nyt, olkaa hyvä. Tulitteko luokseni tämän takia?

Kuinka kummallista! Kaikki tietävät, että minä pidän hänestä."

Slick sulki hiljaa oven jälkeensä, kulki varpaisillaan halki käytävän ja tuli kadulle hyvissä ajoin nähdäkseen Martinin astuvan ulos autosta. Kun Martin huomasi Slick Smithin, rypisti hän kulmiaan.

"Mitä hittoa te tahdotte?" kysyi hän taisteluhaluisesti.

"Minulla ei ole aikaa kertoa teille — mutta kokonainen omaisuus, komea piano ja käsienhoitokalusto oli joutumaisillaan luettelon yläpäähän. Elton, te hyppäätte liian pian. Te hyppäätte minun kimppuuni sen vuoksi, että käyn kylässä; te käytte tyhjäpäisten nuorten kimppuun sen vuoksi, että he tarvitsevat vaihtelua." Hänen kirkkaat silmänsä tarkkasivat Martinia, ja hän näki nuoren miehen vaihtavan väriä. "Te heittäydytte käsiksi Italiasta helposti saataviin rahoihin, koska se kookas, kankea Stanford kertoi teille, ettei mitään sellaista ole ollut koskaan ennen…"

Martin oli nyt käynyt aivan valkoiseksi ja täysin sanattomaksi.

"Muistakaa, ettette heittäydy pahaan selkkaukseen. Sitä aivan-yhtä-hyvää-kuin-oikeaa rahaa tarjottiin minullekin. Giovanni Strepessi Genuasta tekee sitä, ja sitä on varmasti jo koko joukko kiertämässäkin. Sivuammattina murtovarkaus on vähemmän vaarallista!"

"En ymmärrä, mistä te puhutte", sanoi Martin lopuksi. "Stanford meni

Italiaan ostamaan jalokiviä…"

"Ehkäpä huoneessa oli joku, josta teidän ei tarvinnut tietää mitään, kun hän kertoi teille siitä", sanoi Slick. "Älkää menkö, autonkuljettaja, voitte viedä minut kotiin. Ja, Elton…" Hän alensi ääntään. "Vieläpä vanhan Malpasin veijauskin on parempi kuin Stanfordin uusi keppihevonen."

Slick harkitsi asiaa hetkisen.

"Malpasin? Mitä veijausta hän sitten harjoittaa?"

"En tiedä tarkkaan… mutta älkää koskaan menkö hänen taloonsa yksin", sanoi hän. "Minä näin hänet kerran — mutta hän ei nähnyt minua. Senvuoksi olen vielä elossa, Elton."

XXIV.

Uimari.

Mr Lacy Marshaltilla oli ollut hyvin paljon ajateltavaa viime päivinä, ja terävä Tonger, joka täydelleen tunsi isäntänsä oikut, oli tälläkin kertaa huomannut, millä mielellä hänen herransa oli. Tavallisesti vain hyvin harvat asiat kykenivät huolestuttamaan eteläafrikkalaista miljoonamiestä, ja vaikka hän aivan hyvin tiesikin, ettei Martin Elton epäröisi muuttaa vihaansa teoksi, niin ei tämän esittämä uhkaus kuitenkaan häirinnyt hänen untaan eikä vaivannut häntä hänen valveilla ollessaan.

Hän ei ollut nyt mistään erikoisemmin huolissaan, vaan oli ainoastaan hyvin mietteissään. Tonger yllätti hänet useita kertoja päivässä syviin ajatuksiin vaipuneena. Lauantaiaamuna Tonger toi kimpun kirjeitä Marshaltin lukuhuoneeseen ja pani ne kirjoituspöydälle. Eteläafrikkalainen selaili ne nopeasti läpi ja rypisti otsaansa.

"Ei nytkään mitään ystävältämme Matjesfonteinista", sanoi hän. "En ole kuullut kokonaiseen kuukauteen mitään siitä miehestä. Minkä luulet olevan syynä siihen?"

"Ehkäpä hän on kuollut", sanoi Tonger. "Ihmiset kuolevat, myöskin

Etelä-Afrikassa."

Marshalt puri huultaan.

"Jotakin on ehkä tapahtunut Torringtonille", sanoi hän. "Voi olla, että juuri hän on kuollut."

Tonger hymyili.

"Mitä hittoa sinä naurat?"

"Te olette aina ollut optimisti, Lacy. Juuri se osaltaan tekee teidät viehättäväksi!" Tonger ajatteli hetkisen. "Ehkäpä hän ei sittenkään osaa uida", sanoi hän sitten.

Lacy katsahti häneen terävästi.

"Viittaat jo toista kertaa hänen uimiseensa. Tietysti hän osaa uida. En luule edes hänen ramman jalkansa olevan esteenä. Hän oli hienoimpia uimareita, mitä tiedän. Mitä tarkoitat?"

"Ajattelin vain", sanoi Tonger. Hän oli ihastunut arvoitukseensa ja hyvin haluton paljastamaan sen. "Ylikomissaarin lasten tulisi myöskin osata uida", sanoi hän.

Marshalt käänsi epäluuloiset silmänsä mieheen ja tarkasteli häntä tutkivasti.

"Ja jos he eivät osaa uida", jatkoi Tonger, "ei heitä saisi päästää purjehtimaan aallonmurtajan ympäri, varsinkaan kesällä kaakkoistuulen puhaltaessa — tiedättehän, kuinka vaarallinen se vanha kaakkoistuuli on?"

Lacy pyörähti ympäri tuolissaan ja kääntyi kohti palvelijaansa.

"Olen saanut tästä kylliksi", sanoi hän. "Kerropas nyt minulle, mihin oikein olet pyrkimässä! Ylikomissaarin lapsetko? Tarkoitatko lordi Gilburyn lapsia?"

Tonger nyökkäsi.

"Noin puolitoista vuotta sitten lordi Gilburyn lapset ottivat purjeveneen ja lähtivät Table-lahdelle. Aallonmurtajan lähellä vene kaatui, ja he olisivat hukkuneet, jollei eräs vangeista, jotka olivat työssä laiturilla, olisi nähnyt heitä ja hypättyään veteen uinut paikalle ja pelastanut heitä."

Lacyn suu oli auennut hämmästyksestä.

"Oliko se Torrington?" kysyi hän nopeasti.

"Aavistan asian olleen niin. Mitään nimeä ei mainittu, mutta Kapkaupungin lehdet kertoivat, että vanki, joka pelasti lapset, oli rampa mies, ja lehdissä oli jotakin puhetta anomuksen tekemisestä hänen armahtamisekseen."

Lacy Marshalt alkoi ymmärtää.

"Puolitoista vuotta sitten", sanoi hän hitaasti. "Sinä sika! Et koskaan kertonut minulle."

"Mitä olisin voinut kertoa teille?" kysyi toinen loukkautuneena.

"Mitään nimiä ei mainittu, ja kuinka minä olisin voinut tietää?

Sitäpaitsi olisi vartija antanut teille tiedon asiasta, jos hänet olisi

vapautettu, eikö niin? Mistä te maksatte hänelle?"

Marshalt ei vastannut mitään.

"Jollei", sanoi Tonger miettiväisenä, "jollei…"

"Jollei mitä?"

"Jollei vartijaa ole pantu eläkkeelle, ja hän on asunut

Matjesfonteinissa eikä ole tahtonut menettää säännöllistä tuloerää.

Siinä tapauksessa hän ei olisi tietänyt, mitä oli tapahtunut

aallonmurtajalla, vaan olisi jatkanut tietojen lähettämistä teille."

Marshalt hyppäsi pystyyn ja iski nyrkillään kirjoituspöytään.

"Niin on asia!" sähisi hän hampaittensa välitse. "Torrington on päästetty vapaaksi! Ymmärrän nyt, mitä on tapahtunut — siitä ei ole tahdottu tehdä mitään suurempaa melua, ja luonnollisesti hänen asianajajansa tahtovat pitää hänen vapautumisensa salassa."

Hän käveli huoneessa edestakaisin kädet selän takana. Äkkiä hän pysähtyi asettuen seisomaan kamaripalvelijan eteen.

"Tämä on viimeinen kerta, jolloin teit minulle kepposen, sinä koira!

Sinä tiesit!"

"En tietänyt mitään", sanoi loukkautunut Tonger. "Laskin vain yhteen kaksi kertaa kaksi ja epäilin. Jos hän olisi päässyt vapaaksi, olisi hän tullut tänne, eikö niin? Ette kai luule, että Dan Torrington jättäisi teidät yksin, jos hän olisi vapaudessa?"

Tämä ajatus oli johtunut miljoonamiehenkin mieleen.

"Lisäksi", jatkoi Tonger, "ei ole minun asiani vaivata teitä kaikenlaisilla huhuilla ja hälytysuutisilla, vai mitä? Te olette aina ollut minun hyvä ystäväni, Lacy. Luulen, että tuotan teille toisinaan koko lailla harmia, mutta olen teille velkaa koko joukon. Te seisoitte minun rinnallani elämäni pahimpana aikana, ja minä en ole unohtanut sitä. Puhutte teidän pettämisestänne! Jos tahtoisin pettää teitä, niin on täällä" — hän koputti otsaansa — "varastossa sata ja yksi asiaa, jotka saisivat teidät ummistamaan silmänne. Mutta minä en ole sitä lajia. Minä tunnen teidän hyvät ja huonot puolenne. Ja eikö Torrington tehnyt minulle halpamaisinta temppua, jonka kukaan mies voi tehdä? Eikö hän aikonut karata pois pikku Elsieni kanssa juuri samana päivänä, jolloin saitte hänet pinteeseen? En ole unohtanut. Katsokaa tätä."

Hän pisti laihan kätensä povitaskuunsa ja otti esiin kuluneen lompakon. Siitä hän otti kirjeen, jota oli käsitelty niin usein, että se oli melkein menossa palasiksi.

"Neljän vuoden aikana olen lukenut tämän kirjeen aina, kun Torrington on muistunut mieleeni. Se on ensimmäinen, jonka Elsie lähetti minulle Lontoosta. Kuunnelkaa:

"'Rakas isä! Toivon sinun uskovan, että olen täysin onnellinen. Tiedän, että Torrington on vangittu, ja olen monessa suhteessa iloinen, että noudatin hänen ohjeitaan ja tulin tänne ennen häntä. Isä kulta, tahdotko antaa minulle anteeksi ja uskoa minua, että olen onnellinen? Olen löytänyt täältä uusia ystäviä, ja niillä rahoilla, jotka Torrington antoi minulle, olen voinut perustaa pienen liikkeen, joka menestyy hyvin. Jonakin päivänä, kun tämä kaikki on jäänyt onnettomaksi muistoksi, tulen takaisin sinun luoksesi, ja me unohdamme kaiken, mikä on mennyttä'."

Hän taittoi kirjeen jälleen laskoksiin, pani sen huolellisesti takaisin lompakkoon ja pisti lompakon taskuunsa.

"Ei, minulla ei ole mitään syytä rakastaa Torringtonia", sanoi hän vakavasti, "vaan kyllin aihetta toivoen saada tehdä hänelle pahan palveluksen".

Marshalt tuijotti lattiaan.

"Viha on pelkoa", sanoi hän hitaasti. "Sinä pelkäät häntä myöskin."

Tonger naurahti.

"Ei, en vihaa häntä enkä pelkää häntä. Ehkäpä se oli parhaaksi. Pikku tyttöni menestyy hyvin Amerikassa, hänellä on oma muotikauppa, ja hän tarjoutuu lähettämään minulle rahaa, jos tarvitsen sitä."

Lacy astui hitaasti takaisin kirjoituspöytänsä luo ja istuutui, kädet housuntaskussa ja synkät silmät yhä tuijottaen tyhjyyteen.

"Mrs Elton sanoi nähneensä ontuvan miehen…", aloitti hän.

"Mrs Elton on sellainen", keskeytti toinen. "Sellaiset hermostuneet naiset näkevät aina mitä tahansa. Lacy, luuletteko, että minun tulisi vihata Torringtonia? Luuletteko, että minun tulisi olla niin suunniltani häneen nähden, että tahtoisin tappaa hänet? Te olette suurempi mies kuin minä ja katsotte asioita erilaisesta näkökulmasta. Jos teillä olisi tytär, jota joku mies olisi hakkaillut ja saanut hänet karkaamaan kanssaan, niin tahtoisitteko tappaa tämän miehen?"

"En tiedä", sanoi toinen ärtyisästi. "Tyttäresi näyttää suoriutuneen hyvin omasta puolestaan."

"Mutta olisi voinut käydä toisinkin. Hän olisi voinut joutua elämään täydellistä helvettiä — entä sitten? Muuten", jatkoi hän hymyillen omituiseen tapaansa, "hän olisi voinut olla kokonaan karkaamattakin! Mitä nyt?"

Hän kääntyi, kun Lacy hyppäsi pystyyn ja tuijotti huoneen seinään.

Vaimennetusti mutta selvästi kuului kolme hidasta koputusta.

"Se on se vanha piru viereisessä talossa", sanoi Tonger.

Mutta silloin sai hänen isäntänsä päästämä tukahtunut huudahdus hänet kääntämään päänsä. Lacy Marshaltin kasvot olivat kalmankalpeat. Hänen avonaisesta suustaan tuli omituisia ääniä, jotka olivat tuskin inhimillisiä. Mutta hänen silmiensä ilme suorastaan jähmetytti Tongerin paikalleen, sillä niissä näkyi sanoin kuvaamaton kauhu.

XXV.

Käynti Pariisissa.

"Mitä — mitä se on?" änkytti Lacy kädet vavisten ja kasvot tuhkanharmaina.

Tonger tuijotti pöllömäisesti seinään, aivankuin olisi odottanut paksun muurauksen aukenevan ja paljastavan koputtajan.

"En tiedä — joku koputtaa. Olen kuullut sitä ennenkin, muutamia päiviä sitten."

Ääni oli nyt lakannut kuulumasta, mutta Lacy seisoi yhä paikalleen naulattuna, kuunnellen pää eteenpäin taivutettuna.

"Oletko kuullut sitä aikaisemminkin?… Jonkun koputtavan?"

"Kerran tai kahdesti", sanoi Tonger. "Kuulin sitä äskettäin eräänä iltana. Mitä luulette sen vanhan miehen tekevän — ripustavan ehkä tauluja seinälle?"

Lacy kostutti huuliaan ja näytti leveitä hartioitaan pudistaen vapautuvan siitä kauhusta, jonka ääni oli aiheuttanut. Hän palasi hitaasti kirjoituspöytänsä luo.

"Saat mennä", sanoi hän lyhyesti.

Tonger oli jo ovella, kun Lacy kohotti kätensä ja pysähdytti hänet.

"Tarvitsen sinua tänään iltapäivällä, menemään eräälle asialleni", sanoi hän, "Pariisiin".

"Pariisiin?" Tonger kohotti kulmakarvojaan. "Mitä hyötyä on minun lähettämisestäni Pariisiin? En puhu ranskaa ja vihaan merta. Ettekö voi lähettää jotakuta toista? Lähettäkää kaupunginlähetti; ne ottavat suorittaakseen sellaisia tehtäviä."

"Tarvitsen jonkun, johon voin luottaa", keskeytti hänen isäntänsä. "Soitan Croydonin lentokentälle ja tilaan lentokoneen valmiiksi sinua varten. Ehdit takaisin ennen iltaa."

Tonger seisoi hieroen leukaansa epäröiden. Pyyntö vaivasi häntä ilmeisesti, sillä hänen äänensä sävy oli muuttunut.

"Lentokoneet eivät ole erikoisalaani, vaikka olen valmis kokeilemaan kaikkea kerran. Mihin aikaan minun on oltava takaisin — jos koskaan pääsen takaisin?"

"Lähdet täältä kello kaksitoista; olet Pariisissa kello kaksi, jätät perille kirjeen ja olet paluumatkalla kello kolme. Siten tulet takaisin Lontooseen kello viiden vaiheilla."

Tonger oli yhä vielä epävarma. Astuen ikkunan ääreen hän tarkasteli pilviä hieman pelokkaasti.

"Ei ole erikoisen sopiva päivä lentokoneella matkustamiseen, vai mitä, Lacy?" murisi hän. "Taivas on pilvessä ja tuulee koko lailla… Olkoon menneeksi, minä menen. Onko teillä kirje jo valmiina?"

"Se on kirjoitettu tunnin kuluessa", sanoi toinen.

Kun Tonger oli mennyt, astui hän ovelle ja lukitsi sen, palasi pöytänsä ääreen, tarttui puhelimeen ja järjesti matkan Pariisiin. Kun se oli järjestetty, pyysi hän yhdistämään toiseen numeroon.

"Onko Stormerin salapoliisitoimistossa?… Tahtoisin heti puhutella mr

Willittiä. Täällä on mr Lacy Marshalt. Onko hän toimistossa?…"

Ilmeisesti mr Willitt oli saapuvilla, sillä nyt hänen äänensä tervehti miljoonamiestä.

"Tulkaa heti minun luokseni", sanoi Marshalt ja asetettuaan kuulotorven paikalleen ryhtyi kirjoittamaan.

Nyt oli tullut hänelle ratkaiseva aika, niinkuin hän hyvin tiesi. Hänen ulottuvillaan oli mies, jolle hän oli tehnyt veristä vääryyttä, mies, joka ei vitkastelisi toimiessaan, taitava ja säälimätön mies, joka odotti sopivaa hetkeä. Vaisto sanoi Lacy Marshaltille, että se hetki oli aivan lähellä.

Hän lopetti kirjeensä, kirjoitti osoitteen kuoreen ja sulki sen hyvin huolellisesti. Sitten hän kiersi oven lukon auki juuri hyvissä ajoin, sillä Tonger tuli opastaen sisään yksityisetsivän, joka oli aikaisemminkin suorittanut Lacyn antamia tehtäviä.

"En ole aikaisemmin vaivautunut kysymään, mutta luultavasti olette tämän toimiston johtaja?"

Willitt pudisti päätään.

"Käytännössä", vastasi hän. "Mr Stormer viettää suurimman osan aikaansa New Yorkin toimistossa. Amerikassa meillä on paljon huomattavampi asema. Stormerin toimisto suorittaa hallituksen antamia tutkimuksia ja suojelee julkisia henkilöitä. Täällä…"

"Kysymys on tehtävästä, jonka aion antaa teille", sanoi Lacy töykeästi.

"Oletteko koskaan kuullut Malpasista?"

"Siitäkö vanhasta miehestä, joka asuu viereisessä talossa? Kyllä, olen kuullut hänestä. Olimme saaneet tehtäväksemme ottaa selville, kuka hän oikeastaan on — asiakkaamme tahtoivat saada valokuvan hänestä."

"Ketä he olivat?" kysyi Lacy nopeasti.

Mr Willitt hymyili.

"Pelkään, etten voi sanoa sitä teille", sanoi hän. "Ammattimme vaatimuksiin kuuluu pitää omana tietonamme asiakkaittemme salaisuudet."

Lacy otti välttämättömän setelikäärönsä taskustaan, irroitti siitä kaksi seteliä ja asetettuaan ne pöydälle sysäsi ne pöydän yli salapoliisin puolelle, joka hymyili kömpelösti ottaessaan ne.

"No niin, luultavasti ei ole mitään syytä, miksi meidän pitäisi tehdä sellainen salaisuus tästä asiasta. Tehtävän antaja oli muuan mies, nimeltä Laker, joka katosi jokin aika sitten."

"Laker? En tunne sitä nimeä. Kykenittekö saamaan selvän siitä vanhasta miehestä?" Willitt pudisti päätään. "Emme, sir, hän on suljetumpi kuin osteri."

Lacy ajatteli pitkän aikaa, ennenkuin puhui jälleen.

"Tarvitsen miehiä, jotka vuorotellen pitävät silmällä Malpasia. Hänen taloaan on pidettävä silmällä edestä ja takaa sekä päivällä että yöllä; ja kolmannen miehen on oltava minun taloni katolla."

"Se merkitsee kuutta miestä kaikkiaan", sanoi Willitt tehden merkinnän muistikirjaansa. "Ja mitä tahdotte meidän tekevän?"

"Teidän on seurattava häntä, saatava selville, kuka hän on, ja ilmoitettava se minulle. Jos mahdollista, saatava hänestä valokuva."

Willit merkitsi muistiin Marshaltin toivomukset.

"Se tulee käymään paljon helpommin yhteistyössä teidän kanssanne", sanoi hän. "Se tehtävä, joka meillä oli aikaisemmin, ei ollut kyllin suuri, jotta siihen olisi voitu panna niin monta miestä. Itse asiassa sitä suorittamassa oli ainoastaan yksi etsivä. Milloin aloitamme?"

"Nyt heti", sanoi Lacy painokkaasti. "Järjestän niin, että mies, jonka asetatte katolle, pääsee sisään — palvelijani Tonger pitää huolen hänen mukavuudestaan."

Pariisista tuleva puhelinkeskustelu pani kiirehtimään salapoliisin poislähettämistä, ja kymmenen minuutin ajan Lacy Marshalt antoi ohjeita sujuvalla ranskankielellä.

XXVI.

Nainen puistossa.

Oli aikoja, jolloin Audrey erinäisellä katuvaisella kaiholla muisteli kanalapäiviään ja synnillistä mrs Graffittia. Kananpoikien kasvatus veti häntä tällöin jälleen puoleensa; sillä vaikka kanat antoivatkin vain hyvin niukan toimeentulon, niin niiden oikut olivat joka tapauksessa miellyttävämpiä kuin sen vastenmielisen vanhan miehen, joka eli ja vaikutti Portman Squaren n:on 551 huonossa ilmapiirissä.

Hän ei ollut nähnyt Dick Shannonia kahteen päivään ja oli aivan syyttä suutuksissaan häneen, vaikka Dick oli antanut hänelle puhelinnumeronsa ja, niinkuin hän aivan hyvin tiesi, tulisi heti, jos hän vain soittaisi. Kerran tai kahdesti hän oli tarttunut puhelimeen, epäröinyt kuulotorvi kädessään ja pannut sen jälleen paikalleen.

Yhdessä asiassa hän oli päässyt päätökseen. Hänen toisen käyntinsä mr Malpasin luona oli määrä tapahtua tänään, ja hän tulisi tekemään lopun heidän tuttavuudestaan. Malpasin kirjeenvaihto oli saapunut säännöllisesti joka aamu; kirjoitettu puhtaaksi ja palautettu hänelle — olipa Audrey itsekin vienyt kirjeen takaisin Portman Squarelle toivoen tapaavansa Malpasin ennen sovittua aikaa; mutta vaikka hän oli koputtanut, ei ollut tullut mitään vastausta, minkä vuoksi hän oli työntänyt kirjeen ahtaasta kirjeluukusta sisään ja kuullut sen putoavan teräksiseen kirjelaatikkoon.

Samana iltapäivänä, jolloin Tonger teki vastahakoisen matkansa Pariisiin, Audrey lähti mielikävelylleen. Green Park muistutti kylmänä tammikuun iltapäivänä jonkinlaista erämaata. Lammikot olivat jäässä, lukuunottamatta nurkkauksia, joissa puistonhoitajat olivat särkeneet jään pienillä saarilla asuvia siivekkäitä luontokappaleita silmälläpitäen. Puiden oksat olivat paljaat, ja ainoastaan laakeripuiden ja rautatammien himmeä vihreys oli enää jäljellä.

Hän käveli reippaasti kioskin ohi seuraten järveä kiertävää polkua ja tuli lopuksi veden yli vievälle jalkasillalle. Puhalsi kylmä pohjoistuuli; pilvet kiitivät sinisellä taivaalla; lumisade oli tulossa: hän tunsi sen selittämättömän tuoksun.

Hän oli jo puolivälissä siltaa, kun kiivas tuulenpuuska pakotti hänet pysähtymään, minkä vuoksi hän tuli siihen tulokseen, ettei päivä ollut sopiva kävelyharjoituksiin, ja työnnettyään alas hameensa helmat, jotka tuuli oli nostanut ylös, ja pitäen toisella kädellä kiinni hatustaan hän kääntyi ympäri ja käveli takaisin samaa tietä, jota oli tullut. Häntä vastaan oli tulemassa mies, tanakkatekoinen kuljeksija, joka pyöritteli kävelykeppiään ja jonka sikarin tuoksu saavutti hänet jo kauan ennen sitä, kun he tulivat toistensa kohdalle ja sivuuttivat toisensa. Kävelykepin tavallista laajempi heilahdus melkein sattui Audreyhin, ja kepin omistaja pyörähti säikähtyneenä ympäri, niin että sikari melkein putosi hänen hampaistaan.

"Olen pahoillani, neiti", sanoi hän.

Audrey hymyili ja jatkoi kiireesti käyntiään lausuttuaan jonkin jokapäiväisen, asiaan sopivan sanan. Ja sitten hän näki eräällä puiston penkeistä, jotka ovat asetetut aina jonkin matkan päähän toisistaan järvelle päin käännettyinä, istumassa naisen, jonka asento pisti silmiin jo näinkin pitkän välimatkan päästä. Hän makasi penkin selkänojan varassa kasvot käännettyinä kohti taivasta ja kädet levällään pitäen kiinni penkistä. Jotakin pelon tapaista tuntui Audreyn sydämessä. Asento oli niin epäluonnollinen, että hän hidastutti kulkuaan peläten mennä ohitse, ja silloin keppiä heiluttava kulkija tavoitti hänet. Myöskin hän oli nähnyt.

"Se on omituista", sanoi hän, ja Audrey oli iloinen hänen seurastaan.

"Mikähän tuota naista vaivaa?"

"Ihmettelin juuri sitä samaa", sanoi Audrey.

Mies kiiruhti askeliaan, ja Audrey seurasi hänen kintereillään jostakin syystä peläten jäädä yksin.

Penkillä oleva nainen oli kolmenkymmenen ja neljänkymmenen välillä; hänen silmänsä olivat puoleksi ummessa, kasvot ja kädet kylmästä siniset. Hänen vieressään oli pieni hopeapullo, joka oli ilman tulppaa, niin että penkkiä pitkin valui kaatuneesta pullosta vuotanut ohut nestejuova. Audrey katsoi naiseen ja vavahti.

Näissä kauhistuttavissa kasvoissa oli jotakin omituisen tuttua, ja hän vaivasi päätään muistaakseen. Hän oli nähnyt hänet jossakin — ehkä vain vilahdukselta väkirikkaalla kadulla? Ei, jotakin tutumpaa se oli.

Tanakka mies oli heittänyt pois sikarinsa ja työnsi varovaisesti kätensä naisen pään alle.

"Luulen, että teidän on parasta mennä etsimään poliisia", sanoi hän hiljaa, mutta samassa tulikin näkyviin tarkastuskierrolla oleva poliisikonstaapeli.

"Onko hän sairas?" kysyi hän kumartuen katsomaan.

"Hyvin sairas, luulen minä", sanoi mies rauhallisesti. "Miss Bedford, luulen, että teidän on parasta mennä."

Audrey hätkähti kuullessaan vieraan lausuvan hänen nimensä ja katseli tätä tarkemmin. Hän ei voinut muistaa nähneensä miestä koskaan aikaisemmin, mutta tämän silmät, jotka katsahtivat tarkoituksellisesti pitkin polkua, olivat kaunopuheiset; hän tahtoi Audreyn lähtevän.

"Tapaatte toisen konstaapelin passipaikallaan Horse Guards Paradea vastapäätä, miss", sanoi poliisi. "Olkaa hyvä ja pyytäkää häntä tulemaan tänne avukseni ja soittamaan sairasvaunuja."

Ollen iloinen päästessään pois paikalta Audrey kiiruhti tiehensä, ennenkuin poliisikonstaapeli huomasi unohtaneensa eräät tärkeät ohjeet.

"Unohdin kysyä hänen nimeään. Tehän tunnette hänet, eikö niin? Miss…?"

"Kyllä, hän on miss Bradfield. Tunnen hänet ulkonäöltä: työskentelimme ennen samassa toimistossa", sanoi Slick Smith joustavasti.

Hän otti pienen hopeapullon, sulki tulpan huolellisesti ja antoi sen poliisikonstaapelille.

"Tämä on ehkä vielä tarpeen", sanoi hän ja lisäsi sitten varoittaen: "En antaisi kenenkään ottaa siitä pienintäkään kulausta, jollei minulla olisi mitään kaunaa asianomaista kohtaan."

"Miksi?" kysyi poliisi säikähtyneenä. "Luuletteko sen olevan myrkkyä?"

Smith ei vastannut.

"Voitteko huomata mitään hajua?" Hän haisteli ilmaa naisen huulten lähellä. "Aivankuin mantelin…"

Poliisikonstaapeli rypisti otsaansa ja kysyi sitten:

"Luuletteko, että hän on kuollut?"

"Niin kuollut kuin kukaan voi koskaan olla", sanoi Smith levollisesti.

"Itsemurhako?" kysyi konstaapeli.

"En tiedä. Teidän olisi parasta ottaa muistiin minun nimeni — Richard

James Smith, poliisin tuntema Slick Smithinä. Minut tunnetaan Scotland

Yardissa. Olen luetteloissa."

Univormussa oleva mies tarkasteli häntä epäluuloisena.

"Mitä te olette tekemässä täällä?" kysyi hän. Hän oli vetelähkö mies, ja hänen kysymyksensä olivat koneellisia.

"Auttamassa teitä", sanoi Smith lyhyesti.

Toinen poliisikonstaapeli saapui, ja pian senjälkeen sairasvaunujen kellon kiivas kalkatus kokosi paikalle uteliaan väkijoukon. Mukana saapunut lääkäri teki lyhyen tarkastuksen.

"Niin, hän on kuollut. Myrkkyä — sinihappoa tai syankaliumia."

Hän oli nuori mies, juuri valmistunut lääkäriksi ja siis itsetietoinen, mutta hänen tässä tekemänsä määritelmä osoittautui oikeaksi myöhemmin tapahtuneessa tutkimuksessa.

Dick Shannon sai kuulla uutisen sattumalta, ja paitsi Slick Smithin nimen aiheuttamaa mielenkiintoa hän ei nähnyt tapauksessa mitään, joka olisi vaatinut hänen henkilökohtaista sekaantumistaan siihen, kunnes se virkailija, joka oli saanut asian hoidettavakseen, tuli tekemään tiedusteluja Slick Smithistä.

"Tunnen hänet kyllä; hän on amerikkalainen veijari. Meillä ei ole mitään häntä vastaan täällä, eikä hänellä ole mitään mainetta Englannissa. Kuka se nainen oli?"

"Tuntematon, mikäli voimme saada selville."

"Eikö hänen vaatteissaan tai käsilaukussaan ole mitään, mistä hänet voitaisiin tuntea?"

"Ei mitään. Se näyttää itsemurhalta. Tämä on jo toinen tapaus Green

Parkissa joulun jälkeen."

Sinä iltana Audrey päivällistä syödessään ja silmäillessään iltalehteä näki kolmen rivin uutisen.

"Tuntemattoman naisen ruumis löydettiin Green Parkista tänään iltapäivällä. Vainajan uskotaan tehneen itsemurhan nauttimalla myrkkyä."

Hän oli kuollut. Kuinka kauheata! Sen oli täytynyt tapahtua hyvin nopeasti, sillä nainen ei ollut ollut siinä, kun hän oli kulkenut ohi pitkin käytävää minuuttia tai paria aikaisemmin. Kuka hän oli? Audrey oli varma siitä, että oli nähnyt hänet jossakin…

Ja sitten hän säpsähtäen muisti. Se oli sama nainen, jonka hän oli nähnyt viikko sitten, se juopunut raivotar, joka oli takonut Lacy Marshaltin ovea!

Hän jätti päivällisensä kesken ja meni puhelimeen. Tässä oli ainakin aihe puhutella Dick Shannonia. Dickin äänessä ilmenevä mielihyvä hänen vastatessaan Audreylle antoi tälle, jostakin syystä, lämpöisen onnellisuudentunteen.

"Missä olette ollut? Olen odottanut teidän soittavan minulle… Onko jokin hullusti?"

Viimeiset sanat sanottiin huolestuneemmalla sävyllä.

"Ei mitään. Näin lehdestä tänä iltana, että eräs nainen oli löydetty kuolleena puistosta. Näin hänet, kapteeni Shannon — tarkoitan, että olin siellä, kun hänet löydettiin, ja luulen tuntevani hänet."

Syntyi jonkin aikaa kestävä hiljaisuus.

"Tulen sinne nyt", sanoi Dick vihdoin.

Hän oli Audreyn luona muutaman minuutin kuluttua, ja Audrey kertoi hänelle, mitä oli nähnyt.

"Niin, tiedän; että Slick Smith oli siellä. Raportissa sanottiin, että eräs miss Bradfield oli saapuvilla: se olitte te, niinkö? Mutta sanotteko tunteneenne hänet?"

Audrey nyökkäsi.

"Muistatteko minun kertoneen teille naisesta, joka koputti mr

Marshaltin ovea?"

"Siitäkö kiusantekijästä?" vihelsi Dick. "Malpasin palkkaamasta?"

"Mutta kuinka…?"

"Malpas en koettanut palkata ihmisiä tekemään kiusaa Marshaltille, jostakin salaperäisestä syystä, jota en voi käsittää. Olen valmis uskomaan, että se onneton olento oli yksi niistä. Tein tiedusteluja hänestä ollessani Portman Squarella eräänä päivänä. Kaikesta päättäen Tonger heitti hänet ulos, ja senjälkeen hänestä ei ole kuultu mitään."

Hän katsoi tyttöä ajattelevaisena.

"En tarvitse teitä tässä jutussa", sanoi hän, "todistajana enkä missään muussakaan ominaisuudessa. Teidän on parasta pysyä tuntemattomana todistajana, kunnes tutkimus on ohi. Smith tulee antamaan kaikki tiedot, jotka tarvitsemme — käyn Tongerin luona tänä iltana. Sivumennen", sanoi hän äkkiä, "milloin menette käymään vanhan pomonne luona?"

Audrey oli juuri sanomaisillaan, että hän parhaillaan aikoi mennä ylös huoneeseensa pukeutuakseen tätä vierailua varten.

"Huomenna", sanoi hän sensijaan.

Dick katsoi häneen terävästi.

"Ette puhu totta, neiti hyvä", sanoi hän. "Aiotte mennä tänä iltana."

Audrey nauroi.

"Niinpä kylläkin", tunnusti hän. "Minä vain ajattelin, että te panisitte siellä toimeen metelin."

"Minä tulen todellakin panemaan toimeen metelin. Mihin aikaan menette sinne?"

"Kello kahdeksan."

Dick katsoi kelloaan.

"Tapan kaksi kärpästä yhdellä iskulla", sanoi hän. "Menen nyt Marshaltin taloon ja tulen teitä vastaan Portman Squaren pohjoissivulle kolmea minuuttia vailla kahdeksan."

"Oikeastaan ei ole mitään syytä, miksi teidän pitäisi, kapteeni

Shannon…", aloitti Audrey, mutta Dick keskeytti hänet.

"Minun mielestäni on olemassa hyvä syy", sanoi hän; "ja se, mitä minä ajattelen, tapahtuu — ainoastaan tänä iltana."

Audrey epäröi.

"Lupaatteko minulle, ettette mene talon luo, ennenkuin olette tavannut minut?" kysyi Dick itsepäisenä.

Audrey oli aikonut tehdä niin, mutta Dickin vakavuus teki vaikutuksensa.

"Minä lupaan", sanoi Audrey tuntien koko suurta huojennusta tietäessään, että Dick tulisi olemaan hänen lähettyvillään tulossa olevan vierailun aikana.

XXVII.

Petos.

Martin Elton katsahti ylös sanomalehdestä, jota oli lukemassa, ja hänen vakavat silmänsä sattuivat jo kahdennenkymmenennen kerran hänen vaimoonsa, joka oli vetänyt matalan tuolin tulisijan eteen ja istui, kyynärpäillään polviin nojaten, kasvot käsien varassa, tuijottaen synkästi tuleen. Tällä kertaa Dora kääntyi hätkähtäen ja kohtasi miehensä tutkivan katseen.

"Luulin sinun aikoneen mennä ulos", sanoi Dora.

"Niin aionkin."

Martin taittoi lehden laskoksiinsa ja laski sen pois kädestään. Uuninreunakkeella olevan kellon osoittimet näyttivät sen olevan kaksikymmentä minuuttia yli seitsemän.

"Mikä sinua vaivaa, Dora? Et syönyt mitään päivällispöydässä."

"En voi oikein hyvin", sanoi Dora olkapäitään kohauttaen ja ryhtyen jatkamaan takkavalkean tarkastelua. "Mihin aikaan tulet takaisin?"

"En tiedä — luultavasti keskiyöllä."

"Menetkö tapaamaan Stanfordia?"

"Olen tavannut Stanfordin jo kerran tänään enkä tahdo tavata häntä enää."

Syntyi pitkä hiljaisuus.

"Toiko hän tänne rahaa?" kysyi Dora kääntämättä päätään.

"Ei", sanoi Martin Elton.

Dora tunsi hänet liian hyvin tullakseen vakuutetuksi.

"Hän toi jotakin käsilaukussa. Oliko siinä sitä rahaa, josta se mies,

Smith, puhui?"

Tällä kertaa Martin puhui totta.

"Kyllä, hän toi kolme miljoonaa frangia. Se on hyvää tavaraa, eikä siinä ole mitään vaaraa. Klein voi panna sen menemään. Ja se on kaikki tuloa."

Doran hartiat liikkuivat melkein huomaamattomasti.

"Se vie sinut hautaan, Martin; jos sinun mielesi tekee antautua vaaraan, niin sillä ei ole mitään tekemistä minun kanssani. Olen kyllästynyt kaikkeen."

"Siinä ei ole mitään vaaraa", sanoi Martin ja tarttui jälleen sanomalehteen. "Italialainen on nero, ja minulle se on vain satunnainen yritys." Hän puhui melkein puolustautuen.

"Missä ne rahat ovat? Minä tahdon tietää."

Doran ääni oli tavattoman käskevä. Hän oli kärsinyt hermokohtauksesta koko päivän, ja Martin oli tehnyt kaikkensa saadakseen hänet hyvälle tuulelle.

"Vuodepatjassa sängyssäni", sanoi Martin. "Mutta älä anna sen hermostuttaa itseäsi, Dora. Järjestän ne pois huomenna."

Hän meni ulos huoneesta ja tuli heti takaisin päällystakki ja käsineet mukanaan.

"Menetkö ulos?" kysyi Dora.

"En tiedä — ehkä", sanoi Martin katsomatta häneen.

Dora kuuli ulko-oven paukahtavan kiinni ja palasi onnettomiin ajatuksiinsa. Hän pelkäsi Martinia, ei itsensä, vaan sen miehen vuoksi, jota hän rakasti. Martinista oli tullut sietämätön taakka. Martin piti häntä silmällä kaiken aikaa epäillen häntä… halveksien häntä. Näinä viime päivinä hän oli alkanut vihata Martinia niin kiihkeästi, että se kauhistutti häntä itseäänkin. Sillä juuri Martin oli vetänyt hänet alas, saattanut hänet yhteyteen maanalaisen maailman kanssa ja muovaillut hänet oman kuvansa mukaiseksi. Niin hän ajatteli unohtaen sopivasti kaiken, mitä Martin oli tehnyt hänen hyväkseen, ja sen elämän, josta Martin oli hänet pelastanut, ja hänen monet kohteliaisuudenosoituksensa, hänen ainaisen anteliaisuutensa.

Jos Martin olisi poissa tieltä…!

Hän huokasi näin ajatellessaan, samalla kuin hänen alitajuntansa liikkui magneetin tavoin tietoisen ajatuksen verhon alapuolella työntäen esiin mielteen, ja jonkin ajan kuluttua hän huomasi harkiten ja kylmäverisesti ajattelevansa suunnitelmaa, jonka olemassaoloa hän siihen saakka ei ollut uskaltanut tunnustaa edes itselleenkään.

Martin tappaisi Lacy Marshaltin; hän nyökkäsi päätään ajatellessaan tätä selviötä. Ja Martin piti häntä itseään uhkan alaisena. Hän vihasi Martinia vielä enemmän tämän takia. Ja kuinka hän voisi vapautua? Kuinka hän voisi pudistaa pois sen taakan, jonka Martin oli asettanut hänen hartioilleen? Oli olemassa vain yksi keino. Koko pitkän päivän, koko pitkän yön hän oli suostutellut itseään häpeälliseen tekoon.

Martin oli ollut poissa neljännestunnin, kun hän juoksi ylös huoneeseensa, puki ylleen päällystakin ja hatun ja lähti nopeasti alas portaita.

Vine Streetin poliisiaseman päivystävä kersantti oli juttelemassa ylietsivä Gavonin kanssa, kun kalpea nainen tuli nopeasti köyhästi kalustettuun päivystyshuoneeseen. Gavon tunsi hänet ja nyökkäsi miellyttävästi.

"Hyvää iltaa, mrs Elton. Tahdotteko tavata minua?"

Dora nyökkäsi. Hänen suunsa oli kuiva; hänen kielensä tuntui tehneen kapinan häntä vastaan.

"Kyllä", sai hän lopulta sanotuksi. "Italiassa on eräs mies" — hänen äänensä oli kimeä ja tuli ulos töytäyksittäin — "joka väärentää Ranskan Pankin seteleitä. Niitä on täällä suuri joukko — liikkeessä."

Gavon nyökkäsi.

"Niin juuri, se on totta. Tiedättekö jonkun, jolla on sitä tavaraa?"

Dora nielaisi jotakin.

"Niitä on koko joukko minun kotonani", sanoi hän. "Mieheni toi ne sinne. Ne ovat vuodepatjassa hänen huoneessaan. Lähellä vuoteen päätä on pieni laatikko… se menee patjan sisään. Löydätte rahat sieltä."

Gavon melkein lysähti läjään hämmästyksestä.

"Teidän miehennekö?" sanoi hän epäillen. "Ovatko ne hänen omaisuuttaan?"

Dora nyökkäsi.

"Mitä hän saa siitä?" Hän tarttui kiivaasti Gavonin käsivarteen.

"Hänelle annetaan siitä seitsemän vuotta, eikö niin, Gavon?"

Vaikka Gavon olikin tottunut mustasukkaisten naisten petoksiin, joutui hän kuitenkin järkytetyksi. Hän oli nähnyt petoksia ennenkin, mutta ei ollut koskaan uneksinutkaan, että Dora Eltonin nimi tulisi esiintymään Vine Streetin poliisiaseman salaisessa ilmiantokirjassa.

"Oletteko varma? Odottakaa täällä."

"Ei, ei, minun täytyy mennä", sanoi Dora levottomana. "Minun täytyy mennä jonnekin… jonnekin! Palvelijattareni päästää teidät sisään. Annan teille luvan."

Seuraavalla hetkellä hän jo kiiruhti pitkin katua.

Vaikka hän kulkikin nopeasti, niin joku toinen seurasi häntä vielä nopeammin, ja kun hän kääntyi eräälle sivukadulle, tämä joku oli hänen vieressään Hän kuuli askelten äänen ja kääntyi kirkaisten.

"Martin!" huudahti hän.

Martin katsoi häneen silmät salamoiden, ja hän kavahti taaksepäin kohottaen kätensä aivan kuin torjuakseen iskun.

"Oletko ollut Vine Streetillä — mitä?" kysyi Martin kuiskaten.

"Minä — minun oli mentävä", änkytti Dora kalmankalpeana.

"Menit kielittelemään. Rahoistako?" Dora katsoi häneen aivankuin lumottuna.

"Olitko pitämässä minua silmällä?"

Martin nyökkäsi.

"Olin toisella puolella katua. Näin sinun menevän sisään — ja arvasin. Olen odottanut sinun tekevän tämän, vaikka en koskaan uneksinutkaan, että sen tekisit. Voit säästää poliisilta koko joukon turhaa työtä menemällä takaisin ja ilmoittamalla, ettei siellä ole mitään rahoja. Sinulla on jo viikon ajan ollut halu saattaa minut käpälälautaan!"

"Martin!" uikutti Dora.

"Sinä ajattelit, että kun minä olisin poissa tieltä", jatkoi Martin säälimättömästi, "niin asiat sujuisivat sinulta helposti, mikäli Marshalt on kysymyksessä, mutta sinä erehdyt, tyttöseni. Aion selvittää välit Lacyn kanssa tänä iltana! Mene takaisin ja kerro se poliisi-ystävillesi."

"Minne sinä menet?"

Dora tarrautui kiinni Martiniin, mutta tämä työnsi hänet syrjään ja lähti harppailemaan pitkin katua jättäen puolihullun naisen hoipertelemaan lähimpään puhelinkojuun ja sieltä turhaan soittamaan Lacy Marshaltin numeroon.

XXVIII.

Kuoleman talo.

Viisi minuuttia sen jälkeen, kuin Shannon oli eronnut Audreysta, pysähtyi hänen autonsa Marshaltin talon eteen. Tonger avasi hänelle oven. Tavallisesti kamaripalvelija oli olevinaan puettu jonkinlaiseen livreepukuun — hännystakkiin ja raitaisiin liiveihin — mutta nyt hänellä oli yllään tweed-puku ja paksu päällystakki, niin että näytti siltä, kuin hän olisi juuri palannut matkalta.

"Marshalt on ulkona", sanoi hän töykeästi.

"Te näytätte jokseenkin sairaalta: mikä teitä vaivaa?" kysyi Dick.

Hän astui pyytämättä halliin ja sulki oven jälkeensä. Tonger näytti huvitetulta.

"Tepä sen sanoitte! Oletteko koskaan ollut lentokoneessa?"

Dick nauroi.

"Vai siellä te olette ollut, kas vain! No niin, tunnen myötätuntoa teitä kohtaan, jos olette huono merimies — se on uusi mutta ikävä kokemus. Asiani koskee oikeastaan enemmän teitä kuin Marshaltia. Muistatteko naisen, joka tuli tänne viikko sitten — naisen, jonka heititte ulos?"

Tonger nyökkäsi.

"Tulkaa salonkiin, kapteeni", sanoi hän äkkiä ja avasi oven vääntäen sähkövalon palamaan. "Olen vasta juuri tullut takaisin. Te melkein seurasitte minua sisään. Mitä sitten siitä naisesta?"

"Tänään iltapäivällä", sanoi Dick, "tavattiin eräs nainen kuolleena puistossa. Minulla on syytä uskoa, että oli se sama henkilö, joka metelöitsi täällä."

Tonger tuijotti häneen suu auki.

"En luulisi sitä", sanoi hän. "Sanoitteko puistossa? On voinut olla, tietysti. Mutta minä en tiedä mitään hänestä, missä hän on tai mitään muuta."

"Sanoitte hänen olleen mrs Se-ja-se Fourteen Streamsista."

"Hän sanoi sen nimekseen; minä en tuntenut häntä. Tahtoisitteko, että kävisin häntä katsomassa?"

Dick ajatteli asiaa. Mies kärsi ilmeisesti matkansa vaikutuksista, ja olisi kohtuutonta panna hänet uudelleen koetteelle samana iltana.

"Huomenna riittää", sanoi hän.

Hän ei halunnut pitkittää keskustelua, koska tahtoi ehdottomasti täyttää Audreyn kanssa tekemänsä sopimuksen, ja Tonger saattoi hänet ovelle.

"Laivat ovat pahoja", sanoi hän, "ja pienet veneet ovat pahempia, mutta lentokoneet ovat suoranainen helvetti, kapteeni! Seuraavalla kerralla kun Lacy lähettää minut Pariisiin, menen laivassa — koko matkan, jos voin! Kuinka hän kuoli, se nainen?" kysyi hän odottamatta.

"Luulemme, että kysymyksessä on itsemurha myrkyttäytymällä. Hänen vieressään oli hopeinen pullo."

Hän seisoi portailla, ja hänen puhuessaan ovi sulkeutui hiljaa. Ilmeisesti mr Tonger oli ainoastaan osoittanut kohteliasta mielenkiintoa puistossa tehtyyn löytöön ja oli enemmän huolissaan omien sisällisten vaivojensa takia.

"Käyttäytymisesi, ystäväiseni, vaatii korjausta", sanoi Dick astuessaan alas portaita, puoleksi loukkautuneena, puoleksi huvitettuna…

Hänen tultuaan katukäytävälle kulki eräs nainen hänen ohitsensa. Hän oli nähnyt naisen tulevan sen pienen valokehän lävitse, jonka eräs katulampuista muodosti ympärilleen, ja kun nainen nyt tuli hänen kohdalleen, niin jokin seikka tämän käyntitavassa veti puoleensa hänen huomionsa. Nainen oli puettu mustiin; leveäreunainen hattu kätki hänen kasvonsa. Mutta Dick tunsi hänet ja hetken mielijohteesta toimien mainitsi hänen nimensä.

"Mrs Elton."

Nainen pysähtyi aivankuin ammuttuna ja kääntyi puoleksi häneen päin..

"Kuka se on?" kysyi hän vapisevalla äänellä. "Oh — tekö?" Sitten innokkaasti: "Oletteko nähnyt Marshaltia?"

"En ole."

"Minä olen koettanut päästä hänen luokseen, mutta hänen on täytynyt muuttaa toinen lukko takaoveen. Oi, jumalani! Kapteeni Shannon, mitä tulee tapahtumaan?"

"Mitä sitten voisi tapahtua?" kysyi Dick pelästyen hänen äänessään ilmenevää levottomuutta.

"Eihän Martin ole siellä, vai onko? Kuinka hullu, voi, kuinka hullu olenkaan ollut!"

"Ei, siellä ei ole ketään, ei edes Marshaltiakaan."

Dora seisoi miettien käsi suun edessä, kalpeat kasvot riutuneen näköisinä. Sitten hän odottamatta siirtyi toiseen äänilajiin.

"Minä vihaan sitä tyttöä, minä vihaan häntä!" sanoi hän sähisten, ja hänen äänensä värisi kiihkosta. "Ei olisi koskaan voinut uneksiakaan, että hän oli sitä lajia. Se halpamainen, pieni tekopyhimys! Tiedän, että he tapaavat toisiaan! En välitä siitä, mitä Martin tekee, en välitä siitä, mitä hän tietää; mutta jos Lacy pettää minua — hän on vaihtanut lukon — se todistaa…" Hänen äänensä kuoli nyyhkytykseen.

"Mistä ihmeestä te puhutte?" kysyi Dick hämmästyneenä.

Nainen oli säälittävän hysteerisessä tilassa. Dick voi nähdä hänen vapisevan toivottoman raivonsa voimasta.

"Puhun Audreysta ja Lacysta", sanoi Dora itkien.

Ja sitten hän sanaakaan lisäämättä kääntyi ja kiiruhti takaisin samaa tietä kuin oli tullutkin, jättäen Dickin tuijottamaan ihmeissään hänen jälkeensä.

Kun Dick saapui aukion päähän, oli Audrey jo odottamassa häntä.

"Kenen kanssa te puhuitte?" kysyi Audrey heidän kulkiessaan n::oa 551 kohden.

"En kenenkään — en ainakaan kenenkään teidän tuntemanne kanssa", sanoi

Dick.

Audrey tahtoi erota Dickistä talon lähellä.

"Olkaa kiltti, älkää tulko kauemmaksi", pyysi hän.

"Tulen sisään teidän kanssanne", sanoi Dick, "tai muuten te ette mene sisään — en todellakaan aio sallia teidän mennä sinne yksin".

Audrey katsoi häneen ajattelevaisena.

"Ehkäpä se on parasta, vaikka minusta tuntuu, ettei minun pitäisi suostua siihen. Hän voi olla kauhistuttava mies, mutta minä olen hänelle jonkinlaisessa kiitollisuudenvelassa."

"Onko teillä rahat mukananne?"

"Kaikki, mitä on jäljellä", sanoi Audrey hymyillen. "Olen ollut hyvin saita. Maksoin täysihoidostani viikoksi etukäteen hotellissa. Luultavasti käsitätte, että minun on saatava toinen toimi maanantaina, ja voi käydä niin, että mr Malpas lähettää hakemaan poliisia, jollen voi tehdä tiliä menettämistäni rahoista."

"Antakaa hänen lähettää hakemaan minua", sanoi Dick.

He olivat nyt saapuneet n:on 551 ovelle, ja hiukan epäröityään Audrey koputti. Ei kuulunut mitään vastausta, minkä vuoksi hän koputti uudelleen. Sitten kova ääni puhui ovipilarista.

"Kuka siellä?"

"Miss Bedford."

"Oletteko yksin?"

Audrey epäröi Dickin nyökätessä kiihkeästi.

"Kyllä", sanoi Audrey.

Hän oli tuskin ehtinyt sanoa sen, kun ovi aukeni hitaasti, ja hän pujahti sisään salapoliisin seuraamana. Himmeä valo paloi eteishallissa.

"Odottakaa täällä", kuiskasi tyttö, kun ovi sulkeutui heidän takanaan.

Dick noudatti kehoitusta mitään sanomatta, vaikka hänellä ei ollut mitään aikomusta odottaa niin kaukana. Audrey oli tuskin ehtinyt ensimmäisen porrasjakson päähän, kun Dick oli hänen jäljessään kumipohjaisten kenkiensä aiheuttamatta mitään ääntä. Audrey näki hänet kohotettuaan kätensä koputtaakseen ovea ja pysähdytti hänet rypistämällä otsaansa. Hän koputti kahdesti, ja hänen kätensä oli jo kohotettu kolmatta kertaa, kun sisällä olevasta huoneesta kuului kaksi laukausta nopeasti toinen toisensa jälkeen.

Samalla hetkellä Shannon oli hänen vieressään ja työnsi hänet selkänsä taakse. Dickin heittäydyttyä koko painollaan ovea vastaan se aukeni äkkiä. Dick huomasi joutuneensa hyvin valaistuun etuhuoneeseen, ja hänen edessään oli pimeän huoneen avonainen ovi. Huoneesta ei näkynyt valon vilahdustakaan.

"Onko siellä ketään?" huusi Dick terävällä äänellä ja kuuli hiipivää liikettä.

"Mitä se on?" kysyi tytön pelästynyt ääni.

"En tiedä."

Huone teki jonkinlaisen peloittavan vaikutuksen. Dick tunsi hiustensa niskassa kohoavan pystyyn ja karmivaa tunnetta päänahkassaan.

"Kuka siellä on?" kysyi hän uudelleen.

Ja sitten, aivan odottamatta, syttyi kaksi valoa palamaan; pöytälamppu ja vahvasti varjostettu valo pienen pöydän ja hänen ulottuvissaan olevan tuolin yläpuolella. Vähään aikaan hän ei huomannut mitään epätavallista, mutta sitten hän näki aivan keskellä huonetta miehen makaavan matolla suullaan.

Hän syöksyi eteenpäin. Rinnan korkeudella oleva metallilanka tarttui häneen kiinni, toinen alhaalla oleva lanka oli heittää hänet kumoon; mutta hänen taskulamppunsa paljasti kolmannen langan, jonka hän potkaisi poikki. Seuraavalla hetkellä hän oli polvistunut miehen viereen ja kääntänyt hänet selälleen.

Se oli Lacy Marshalt, ja hänen valkoisen paitansa rinta oli sydämen yläpuolelta mustunut aivan läheltä laukaistun pistolin savusta. Hänen hajallaan olevat kätensä olivat tuskasta puristuneet nyrkkiin, puoliksi sulkeutuneet silmät tuijottivat lasimaisina pimeään kattoon, ja nyt alkoi esiintihkuva veri punata paidan rinnassa olevaa savutahraa.

"Kuollut!" huohotti Dick.

"Mitä se on, mitä se on?" kysyi tytön säikähtynyt ääni.

"Seisokaa paikallanne", komensi Dick. "Älkää poistuko huoneesta."

Hän ei uskaltanut päästää Audreyta näkyvistään tässä salaperäisyyden ja kuoleman talossa. Astuttuaan varovaisesti kirjoituspöydän luo hän löysi, niinkuin oli odottanutkin, vanhan miehen käden ulottuvilta pienen katkaisijataulun, josta käsin ovien avaaminen ja sulkeminen tapahtui. Hän käänsi katkaisijat takaisin toisen toisensa jälkeen ja palasi sitten tytön luo.

"Luulen, että ovet ovat nyt auki", sanoi hän ja pistettyään kätensä

Audreyn kainaloon kiiruhti hänen kanssaan alas portaita.

"Mitä on tapahtunut?" kysyi Audrey uudelleen. "Kuka oli se — se mies?"

"Kerron teille myöhemmin."

Ulko-ovi oli selko selällään, ja he juoksivat ulos kadulle. Vuokra-auton himmeät valot olivat näkyvissä aukiolla, ja Dickin kimeä vihellys toi auton jalkakäytävän viereen.

"Menkää takaisin hotelliinne", sanoi Dick, "ja olkaa siellä siksi, kunnes tulen teidän luoksenne".

"Te ette saa mennä enää siihen taloon", sanoi Audrey pelokkaasti. Hän tarttui Dickin käsivarteen. "Minä pyydän, olkaa kiltti, älkää menkö! Teille tapahtuu jotakin — tiedän sen varmasti."

Dick irroitti lempeästi hänen kätensä.

"Siellä ei ole mitään pelättävää", sanoi hän. "Saan vähässä ajassa näyttämölle koko joukon poliiseja, ja…"

Pam!

Hän katsahti taakseen hyvissä ajoin nähdäkseen ulko-oven sulkeutuvan.

"Talossa on vielä joku!" kuiskasi Audrey. "Älkää jumalan tähden menkö sinne! Kapteeni Shannon — Dick! Älkää menkö sisään!"

Dick juoksi ylös portaille ja heittäytyi koko painollaan ovea vastaan, mutta se ei hievahtanutkaan.

"Näyttää melkein siltä, kuin minut olisi suljettu pois pelistä", sanoi hän. "Menkää nyt, olkaa hyvä!"

Hän tuskin odotti auton liikkeellelähtöä, ennenkuin oli takomassa ovea. Hän ei odottanut mitään vastausta. Sitten hän äkkiä tunsi kylmät väreet selässään kuullessaan aivan korvansa juuressa mielettömän naurunräjähdyksen.

"Hän on käsissäni, hän on käsissäni, hän on käsissäni!" huusi ääni, ja sitten oli kaikki hiljaista.

"Avatkaa ovi!" huusi Dick käheästi. "Avatkaa ovi! Tahdon puhua kanssanne."

Ei mitään vastausta.

Dickin kovan kolkutuksen kutsumana tuli nyt eräs poliisikonstaapeli

Baker Streetin pimeydestä, ja häneen oli liittynyt toinen mies, jonka

Dick tunsi heti Willittiksi, yksityisetsiväksi.

"Onko jokin vinossa, kapteeni Shannon?" kysyi viimeksimainittu.

"Mitä te teette täällä?" kysyi Dick.

"Olen vartioimassa taloa. Olen saanut tehtävän mr Marshaltilta."

Se oli hämmästyttävä uutinen.

"Onko Marshalt pyytänyt teitä vartioimaan täällä?" kysyi Dick nopeasti ja, kun Willitt oli vastannut myöntävästi: "Onko teillä joku vahtimassa myöskin talon takapuolella?"

"Kyllä, kapteeni Shannon, ja vielä kolmas mies Marshaltin talon katolla."

Dick teki päätöksensä.

"Menkää ystävänne luo talon taakse. Onko teillä minkäänlaista asetta?"

Mies näytti joutuvan hämilleen.

"Se merkitsee, että teillä on revolveri ilman aseenkantolupaa! No, jätetään se kysymys. Menkää talon taakse älkääkä unohtako, että olette, tekemisissä murhaajan kanssa, asestetun murhaajan, joka ei tule tuumimaan kahdesti ampuessaan teidät, niinkuin hän ampui Marshaltin."

"Marshaltin?" huohotti toinen. "Onko hänet ammuttu?"

"Hän on kuollut", nyökkäsi Dick.

Hän lähetti konstaapelin hakemaan lisävoimia ja välttämättömän poliisiambulanssin ja tarkasti pikaisesti talon julkisivustan. Leveä, piikkiaidan ympäröimä väli erotti katukäytävästä kaksi ikkunaa, jotka, niinkuin hän tiesi, olivat varustetut luukuilla. Niihin olisi voinut päästä käsiksi lankun avulla, mutta jos huoneeseen olisi päästy sitä tietä, olisi edessä ollut hallin ovi (hän muisti oven), jota olisi ollut yhtä vaikea saada auki kuin ulko-oveakin. Hän oli jo aikaisemmin ajatellut tätä sisäänpääsymahdollisuutta ja hylännyt sen. Jättäen paikalle poliisikonstaapelin, joka sillä välin oli palannut, hän meni talon takapuolella vartioivien kahden miehen luo.

Portman Squaren takana olevalla kapealla takakadulla ei ollut nähtävänä mitään muuta kuin korkea muuri, jossa oli lukittu ovi. Ovea oli ilmeisesti käytetty, sillä sen alla ei ollut mitään rikkoja ja roskia, joita niin helposti keräytyy sellaisen oven alle, jota ei käytetä.

Willittin mies auttoi häntä kiipeämään muurin harjalle. Taskulamppunsa avulla hän näki kapean pihan ja toisen oven, jonka hän arvasi olevan yhtä lujasti suljetun kuin kaikkien muidenkin. Hän palasi Portman Squarelle samaan aikaan, kuin poliisiauto, joka oli täynnä etsiviä ja virkapukuisia poliiseja, tuli aukiolle. Ensimmäisenä hyppäsi autosta kersantti Steel. Eräällä miehistä oli mukanaan iso palokirves, mutta ensimmäinen isku oveen sai Dickin käsittämään, ettei sillä tapaa päästäisi kovinkaan pitkälle.

"Ovi on peitetty teräksellä; meidän on räjähdytettävä se auki", sanoi hän.

Räjähdyttäminen osoittautui kuitenkin tavattoman vaikeaksi tehtäväksi. Avaimenreikä oli tavattoman pieni, ja näytti siltä, että räjähdysaineen paneminen lukkoon olisi yhtä vaikea kuin vaarallinenkin tehtävä.

Ja silloin, kun Dick parhaillaan neuvotteli päivystävän poliisitarkastajan kanssa, tapahtui ihme. Kuului lukon napsahdus, ja ovi avautui hitaasti.

"Pankaa kiila oven väliin", käski Dick ja kiiti ylös portaita kuoleman huoneeseen.

Valot paloivat yhä; hän seisoi oviaukossa hämmästyksen lamauttamana.

Lacy Marshaltin ruumis oli kadonnut!

XXIX.

Malpasin jumala.

"Tarkastakaa kaikki huoneet", käski Dick. "Mies on yhä vielä talossa. Hän on ollut täällä." Hän osoitti kirjoituspöytää. Papereissa, jotka olivat pöydällä epäjärjestyksessä, oli veriläiskiä.

Dick ryhtyi tutkimaan seiniä löytääkseen jonkin toisen uloskäytävän.

"Jumalan tähden!" huudahti hän äkkiä hämmästyneenä.

Huoneen päässä lähellä kirjoituspöytää oli alkoovi, jonka samettiverhot estivät näkymästä. Vedettyään verhot sivulle Shannon ja hänen seuralaisensa tuijottivat hämmästyneinä silmiensä eteen aukenevaa näkyä.

Alkoovissa oli iso pronssinen epäjumalankuva, joka istui kyykyllään leveällä jalustalla. Kuvan takana oli seinällä tavattoman iso kultainen aurinko, jonka loimuaviin liekkeihin oli upotettu tuhansittain pieniä rubiineja, jotka sähkövalossa hohtivat kuin palavan tulen liekit.

Ilettävän epäjumalan sivulla oli kaksi kissan näköistä eläintä, jotka olivat valetut pronssista niinkuin epäjumalakin. Niiden silmät säkenöivät vihreinä taskulamppujen valossa.

"Smaragdeja, ja oikeita smaragdeja", sanoi Dick. "Näytämme tulleen Ali

Baban luolaan. Jumala on minulle tuntematon. Se on jotakin Plutuksen ja

Medusan väliltä — katsokaahan käärmeitä sen tukassa!"

Epäjumala oli tavattoman ruma. Sen pää oli luonnottoman näköinen. Ammollaan olevat leuat terävine norsunluuhampaineen näyttivät liikkuvan niitä katsoessa.

"Se vanha herrasmies näyttää liittäneen paholaisen palveluksen kaikkiin muihin hyviin puoliinsa", sanoi Dick osoittaen kahta pientä, savusta mustunutta tuliastiaa, jotka olivat epäjumalan molemmin puolin.

"Se on verta!"

Huomion tekijä oli Steel. Tummalla jalustalla näkyi hänen taskulamppunsa valossa jotakin kosteata, ja kosketettuaan sitä sormellaan hän näki sen olevan punaista.

"Koettakaa, liikkuuko tuo kuva mihinkään päin."

Kolme miestä painoi hartiansa patsasta vastaan, mutta se oli liikkumaton. Dick kääntyi alaistensa puoleen.

"Mihin he ovat panneet Marshaltin ruumiin?" kysyi hän. "Se on jossakin täällä talossa. Tarkastakaa te ylemmät huoneet, Steel; minä otan osalleni alakerroksen ja kellarit."

Steel haisteli ilmaa.

"Ettekö huomaa mitään erikoista hajua täällä huoneessa, päällikkö?

Tuntuu aivan siltä, kuin täällä olisi ollut savuava takkavalkea."

Dick oli huomannut saman ilmiön.

"Huomasin sen jo sisään tullessani", aloitti hän, kun eräs virkapukuisista miehistä keskeytti hänet.

"Jotakin palaa matolla", sanoi tämä, ja taskulampun valossa näkyi matosta nousevan sininen savukiehkura.

Dick veti käsineen käteensä ja nosti ylös savuavan esineen. Se oli kuuma hiili, nyt musta ja eloton, mutta tuli kyti matossa.

"Kuinka se on tullut tänne?" kysyi hän.

Steel ei kyennyt antamaan mitään selitystä.

Verhojen kätkössä oli muitakin mielenkiintoisia seikkoja. Erään takaa, huoneen nurkasta, hän löysi pienen oven. Ilmeisesti tämä ovi ei ollut sähkölaitteiden yhteydessä, ja palokirves pantiin toimimaan suurella voimalla, jolloin oven huomattiin johtavan kapeille kiviportaille. Portaat veivät alakerrokseen ja sieltä erään oven kautta aukionpuoliseen huoneeseen, joka oli luukuilla varustettujen ikkunain takana. Salonki oli aikoinaan ollut hyvin hieno huone; se oli vielä kalustettu, vaikka kaikki esineet olivat niin tomun peittämiä ja koin syömiä, että koko huone teki äärimmäisen surkean vaikutuksen. Kaikkiin nurkkiin oli kasattu täydellinen sekasotku mitä mahdottomimpia tavaroita. Nahkakimppuja, pinoittain zulujen aseita ja omituinen kokoelma afrikkalaisia epäjumalia, toinen toistaan inhoittavampia. Nahkat olivat koin syömiä, keihäänkärjet ruosteesta punaisia.

"Lacy Marshaltin ruumis on talossa", sanoi Dick palattuaan yläpuolella olevaan huoneeseen; "ja hänen murhaajansa on täällä. Oletteko huomanneet mitään yhteyttä näiden kahden talon välillä?"

"Emme minkäänlaista", sanoi Steel. "Seinät ovat paksut ja lujat. Olen tarkastanut ne kaikissa kerroksissa."

Palattuaan siihen huoneeseen, jossa ruumis oli tavattu, Dick näki poliisitarkastajan istuvan Malpasin kirjoituspöydän ääressä.

"Mitä ajattelette tästä, sir?"

Hän ojensi Dickille paperin. Se oli puoli arkkia kirjepaperia, ja luettuaan sen Dick Shannon tunsi verensä jähmettyvän. Paperissa oli Audreyn hotellin osoite, ja käsiala oli epäilemättä Audreyn. Dick luki:

"Tahdotteko tulla tapaamaan minua tänä iltana kello kahdeksan. Mr M. päästää teidät sisään, jos kolkutatte ovea."

Allekirjoitukseksi oli merkitty "A".

Audrey! Vain hetkeksi Dick joutui pois tasapainostaan, mutta sitten asia selvisi hänelle heti. Tämä oli yksi niistä kirjeistä, jotka vanha mies oli pyytänyt Audreyn kirjoittamaan puhtaaksi. Se oli se syötti, joka oli houkutellut miljoonamiehen kuolemaan.

Hän veti Steelin syrjään ja näytti hänelle kirjeen.

"Voin selittää tämän", sanoi hän, "se on yksi niistä kirjeistä, joita miss Bedford kirjoitti puhtaaksi sen vanhan miehen ohjeiden mukaan." Ja sitten hän sanoi: "Menen ilmoittamaan uutisen Tongerille."

Hän oli kokonaan unohtanut Tongerin ja sen vaikutuksen, minkä uutinen tekisi viereisessä talossa.

Pieni väkijoukko oli kokoontunut ulko-oven eteen, kun hän tuli ulos, sillä uutinen murhenäytelmästä oli levinnyt sellaisissa tapauksissa tavallisella nopeudella. Marshaltin talon eteishallista näkyi valoa, ja hän soitti ovikelloa, Tonger tulisi järkytetyksi. Hän oli kasvanut yhdessä vainajan kanssa, taistellut hänen mukanaan ja tuntenut samoja tunteita kuin hänkin. Vaikka hän olikin lurjus, oli kamaripalvelijan tiedossa joitakin hyviäkin puolia entisestä isännästään.

Hänen soittoonsa ei tullut mitään vastausta, minkä vuoksi hän soitti uudelleen. Silloin hän kuuli Steelin kutsuvan häntä ja kääntyi takaisin mennäkseen apulaistaan vastaan.

Hän oli juuri ehtinyt laskeutua alas katukäytävälle ja kääntyä puoleksi Steeliin päin, kun Marshaltin talosta kuului laukaus, jota seurasi nopeasti kaksi muuta.

Samassa hetkessä hän oli jälleen ovella. Jostakin kellarikerroksesta kuului huutoja, ja keittiön ovi lensi auki.

"Murha!" kuului naisen ääni huutavan.

Samalla Dick juoksi jo ylös portaita. Joku pyörtymäisillään oleva nainen syöksyi häntä vastaan, mutta hän sysäsi tämän syrjään, kiiti halki keittiön ja juoksi ylös portaita, joiden arveli johtavan halliin. Siellä hän tapasi kolme hysteeristä palvelustyttöä ja naisen, joka luultavasti oli keittäjätär ja joka osoittautui olevan kylmäverisin ja järkevin koko joukossa, vaikka hän ei voinutkaan antaa muita tietoja, kuin että oli kuullut laukaukset ja mr Tongerin äänen.

"Täältä, sir!" Yksi tytöistä osoitti vapisevin sormin ylöspäin. "Mr

Marshaltin lukuhuoneesta!"

Shannon juoksi ylös harpaten kaksi porrasta kerrallaan ja näki ylös tultuaan, että lukuhuoneen ovi oli selkosen selällään. Poikittain kynnyksellä oli Tongerin ruumis, ja hän oli kuollut.

Tonger! Työntäen kätensä miehen alle hän nosti hänet kevyesti ylös ja asetti sohvalle. Häntäkin oli ammuttu aivan läheltä — ei ollut mitään syytä kutsua lääkäriä. Kuolema oli tullut silmänräpäyksessä.

Dick astui ovelle ja kutsui erään palvelijattarista.

"Hakekaa heti tänne poliisikonstaapeli!"

Tällä kertaa ei tuntematon murhaaja pääsisi häivyttämään pois tekonsa todistusta.

Hän odotti, kunnes ruumis oli viety pois, ennenkuin suoritti summittaisen tarkastuksen lukuhuoneessa. Kaksi tyhjää patruunaa oli merkkinä siitä, että murha oli tehty automaattisella pistolilla. Mutta kuinka oli murhaaja päässyt pakoon? Hänen mieleensä johtui ajatus, ja hän lähti etsimään jotakin palvelijattarista.

"Kun minä tulin ylös keittiöstä, oli ulko-ovi auki — kuka avasi sen?"

Kukaan ei tietänyt siitä mitään. Ovi oli ollut auki, kun he syöksyivät ulos kellarikerroksesta. Talon pintapuolinen tutkiminen ei tuottanut mitään tuloksia, mutta yksi seikka kävi täysin selväksi: Malpasilla oli liittolainen, ja jos joku oli päässyt pakoon, niin se oli tämä toinen. Hän oli varma siitä, että Malpas oli jäänyt taloonsa Marshaltin murhan jälkeen.

Dick palasi n:oon 551 jatkaakseen tutkimuksiaan siellä. Kaikki huoneet oli jo tarkastettu lukuunottamatta erästä ylimmässä kerroksessa olevaa, joka uhmasi kaikkia poliisin sisäänpääsyponnistuksia.

"Ovi on saatava auki", sanoi Dick päättävästi. "Teidän on haettava sorkkarauta! En lähde tästä talosta, ennenkuin jokainen huone on tarkastettu."

Hän oli yksin mustaverhoisessa huoneessa, jossa Marshalt oli ammuttu, pohtien ruumiin katoamisen arvoitusta, kun hän huomasi jonkun liikkuvan takanaan. Hän kääntyi ympäri ja näki miehen seisovan ovella. Ensiksi Dick Shannon huomasi ainoastaan hänen silmälasiensa välkkeen. Se oli "Brown", Lontoon rampa ihailija, jonka hän oli tavannut sinä iltana Portman Squarella ja joka oli osoittanut niin suurta mielenkiintoa timantteihin. Epäluulo ampautui heti Shannonin aivoihin.

"Kuinka te olette päässyt tänne?" kysyi hän lyhyesti.

"Oven kautta", kuului sävyisä vastaus. "Se oli selkosen selällään, ja kun olin röyhkeämpi kuin muut ulkona olevista, niin tulin sisään."

"Eikö siellä ole poliisia ovella?"

"Jos siellä oli poliisi, niin en ainakaan minä nähnyt häntä", sanoi toinen luontevasti. "Pelkään olevani täällä liikaa, kapteeni Shannon."

"Pelkään sitä samaa", sanoi Dick, "mutta ette saa mennä, ennenkuin olen saanut selville, kuinka pääsitte sisään".

Vanhahko mies näytti hymyilleen hampaansa.

"Älkää sanoko, että minua epäillään", sanoi hän ivallisesti. "Se olisi liian ikävää! Olla epäiltynä vanhan ystäväni Lacy Marshaltin murhasta!"

Dick ei pitänyt hänen ovelasta hymystään, eikä hänen mielestään illan murhenäytelmässä ollut mitään huvittavaa. Senvuoksi hän seuratessaan miestä alas portaita oli hyvin ajatuksissaan. Ovella oleva poliisikonstaapeli ei ollut nähnyt miehen tulevan sisään. Hän vannoi joka tapauksessa, ettei kukaan ollut päässyt hänen ohitseen hänen ollessaan ovella.

"Mitä tämä merkitsee!" kysyi Dick katsoen kutsumattomaan vieraaseen.

"Se merkitsee, että konstaapeli on väärässä", sanoi toinen kylmästi. "Ehkäpä hän muistaa menneensä jalkakäytävälle ajaakseen väkijoukon hiukan kauemmaksi."

Konstaapeli myönsi tehneensä niin.

"Teidän olisi pitänyt nähdä se hallista tai portailta", sanoi Shannon epävarmana.

"Seurasin kaikkea ulkoapäin, mutta minusta on täysin selvää, että jos joku on kyllin järjetön tullakseen sellaiseen paikkaan, jossa on tehty murha, hän saa syyttää ainoastaan itseään, jos joutuu epäillyksi."

"Missä asutte?"

"Yhä edelleen Ritz-Carltonissa. Jään tänne, jos tahdotte, mutta vakuutan teille, että häpeällisin rikos, josta minua voidaan syyttää, on tässä tapauksessa hillitön uteliaisuus."

Dick oli jo tarkistanut miehen ilmoituksen, että hän oli tämän hienon hotellin vieraana, ja tungettelija sai kehoituksen mennä tiehensä ja pitää huolta vain omista asioistaan.

"En pidä siitä ensinkään", sanoi Shannon apulaiselleen, kun he palasivat Malpasin huoneeseen. "Hän oli voinut tulla sisään, niinkuin hän sanoi; toiselta puolen on hyvin todennäköistä, että hän oli talossa jo silloin, kun murha tapahtui. Kuinka kauan ne avaavat sitä ovea? Täytyy mennä katsomaan."

Hän seurasi Steeliä ylimpään kerrokseen, missä kaksi konstaapelia seisoi tukevan oven edessä, jossa ei ollut avainta eikä ovenripaa.

"Kuinka se on pantu kiinni?" kysyi Dick tutkien tarkkaan ovea.

"Sisäpuolelta, sir", sanoi toinen poliiseista. "Joku on nyt siellä."

"Oletteko varma siitä?" kysyi Dick nopeasti.

"Kyllä, sir", sanoi toinen poliisi. "Minäkin kuulin sen. Jonkinlaisen kumahduksen ja aivankuin pöydän vetämisestä lattian poikki syntynyttä ääntä."

Hän kohotti varoittaen sormen huulilleen ja taivutti päätään. Dick kuunteli myöskin. Ensin hän ei voinut kuulla mitään, mutta sitten hänen korviinsa kuului mitä heikointa narinaa, aivankuin ruosteisen saranan kääntymisestä syntynyttä.

"Olemme koettaneet saada sen auki kirveellä", sanoi Steel osoittaen puuhun iskettyjä syviä rakoja, "mutta tässä ei ollut mitään ponnistuspaikkaa. Tässä tulevatkin jo miehet sorkkarautoineen."

"Kuuletteko?" kysyi toinen poliiseista äkkiä.

Hän olisi ollut kuuro, jollei olisi kuullut. Huoneesta tuli kaatuvan tuolin ääni, ja sitä seurasi vähän ajan kuluttua kumea jymähdys, aivankuin jokin olisi pudonnut.

"Ovi auki, nopeasti!" sanoi Shannon.

Tarttuen yhteen sorkkaraudoista hän työnsi sen ohuen kärjen oven ja pihtipielen väliin ja väänsi voimiensa takaa. Ovi antoi hitaasti myöten. Toinen sorkkarauta tuli avuksi, ja silloin ovi aukeni terävästi pamahtaen.

Ullakkohuone, johon he syöksyivät, oli tyhjä, lukuunottamatta tuolia, joka oli kumollaan lattialla, ja pöytää. Hypättyään pöydälle Dick koetti työntää auki päänsä yläpuolella olevan kattoikkunan, mutta se oli lujasti kiinni. Samalla hän suuntasi taskulamppunsa valonsäteet ylöspäin. Ikkunan likaisen lasin läpi hän näki ääriviivat kasvoista, jotka tuijottivat alas häneen. Vain hetkinen, ja sitten ne katosivat.

Pitkä, terävä leuka, korkea, ulospullistunut otsa, hirveän iso nenä…

XXX.

Savukekotelo.

"Sorkkarauta, pian!" kiljaisi hän ja kävi raskaiden ikkunankehyksien kimppuun.

Muutamissa minuuteissa ikkuna oli auki, ja hän oli kiivennyt tasaiselle, peltipeitteiselle katolle. Hän kiersi varovaisesti lähellä olevan savutorven ympäri. "Kädet ylös!" kajahti silloin äkkiä käskevä ääni, ja taskulamppunsa valossa hän näki päällystakkiin puetun miehen muistaen samassa, että Willitt oli kertonut hänelle vartijan asettamisesta katolle.

"Oletteko Willittin miehiä?" kysyi hän.

"Kyllä, sir."

"Minä olen kapteeni Shannon päämajasta. Oletteko nähnyt kenenkään kulkevan tästä ohi?"

"En, sir."

"Oletteko varma siitä?" kysyi Dick epäillen.

"Aivan varma, sir. Kuulin joitakin askelten ääniä, ennenkuin kuulin kattoikkunan avautuvan — luultavasti se oli kattoikkuna — mutta ne äänet tulivat toisesta päästä kattoa."

Dick kiiruhti takaisin aukon toiselle puolelle lähtien päinvastaiseen suuntaan, kunnes hänet pysähdytti viereisen talon seinä, joka oli kerrosta korkeampi kuin n: o 551. Hän valaisi taskulampullaan ylöspäin ja näki, että oli mahdotonta, että kukaan olisi voinut kiivetä ylös tätä paljasta seinää myöten.

Mutta sitten hän näki muutakin. Katon reunan yli riippui solmuilla varustettu köysi, jonka pää oli kiinnitetty savutorven ympärille. Hän silmäili alas pimeyteen.

"Jos se mies meni tätä tietä, niin hän meni varmasti hyvää vauhtia", sanoi hän ja palasi puhuttelemaan vahdissa olevaa miestä.

Tämä sanoi, ettei ollut kuullut mitään muuta kuin mahdollisesti kattoikkunan avaamisesta syntyvän äänen, ja vakuutti, ettei katolta ollut kuulunut murtamismelua, ennenkuin Dickin sorkkarauta teki tehtävänsä.

"Oletteko amerikkalainen?" kysyi Dick äkkiä.

"Kyllä, sir, olen amerikkalainen", sanoi mies. "Olen ollut tällaisessa työssä jo siellä toisella puolella."

Katolla täytyi olla jokin toinen kätkeytymispaikka, mutta vaikka Dick käytti kokonaisen neljännestunnin etsimiseen, koputtelipa paksua savutorveakin, ei hän löytänyt mitään, minkä vuoksi hän laskeutui takaisin pieneen ullakkohuoneeseen jättäen Steelin jatkamaan tarkastusta.

Steelin tarkastus oli verkkaista mutta perinpohjaista. Taskulamppunsa avulla hän tarkasti kauttaaltaan koko katon. Hänen ensimmäinen löytönsä oli pieni kuparisylinteri, ilmeisesti automaattisen pistolin patruuna ja aivan äskettäin ammuttu. Toinen ja tärkeämpi löytö ei ilmestynyt, ennenkuin hän oli jo melkein luopunut etsimisestä. Se oli räystäskourussa, ja sen kultaisen nurkan kimmellys ilmaisi sen olinpaikan. Hän onki sen esiin räystäskouruun pysähtyneestä vedestä ja vei sen alas ullakkokerrokseen.

Se oli pieni, kultainen kotelo ja sisälsi kolme märkää savuketta. Yhdessä nurkassa oli nimimerkki. Hän pyyhki kotelon kuivaksi ja vei sen päällikölleen. Dick Shannon näki nimimerkin.

"Luulen, että olemme nyt perillä siitä miehestä", sanoi hän vakavasti.

XXXI.

Martin Elton tulee kotiin.

Dora Elton kuuli miehensä pistävän avaimen lukkoon ja karkaisi itsensä ottamaan vastaan tulossa olevan järkytyksen. Hän värisi, vaikka oli vielä puettu nahkakappaansa ja huoneen lämpömäärä oli keskinkertaista korkeampi. Hänen hermojännityksensä saattoi kaikki äänet kuulumaan tavallista tarkemmin, ja hän kuuli Martinin pistävän kävelykeppinsä hallin nurkkaan, kuuli hänen askeltensa kahinan matolla ja odotti. Kerran hän oli lukenut miehestä (tai oliko se tyttö?), joka oli tehnyt kaiken erään hypnotisoijan tahdon mukaan totellen tätä sokeasti. Ja sitten, eräänä päivänä, uhri tunsi ilahduttavaa vapauden ja helpotuksen tunnetta ja tiesi siitä, että hänen käskijänsä oli kuollut.

Ja Lacy Marshalt oli kuollut. Vaikka Dora ei olisi seisonutkaan väkijoukon ulommaisessa reunassa ja kuullut väkijoukkoon levinnyttä uutista, olisi hän tietänyt sen häntä vallinneen eräänlaisen riivauksen äkillisestä poistumisesta. Ja hänestä tuntui nyt kuin murhaajasta kuolemantuomionsa täytäntöönpanoaamuna.

Ovenripa kääntyi, ja Martin Elton astui sisään. Hänet nähtyään Dora painoi kätensä suutaan vastaan tukahduttaakseen huudahduksen. Martinin kasvot ja kädet olivat likaiset, hänen pukunsa repeytynyt ja tomun peittämä; toisesta housunlahkeesta riippui kangassuikale paljastaen loukkautuneen polven. Hänen kasvonsa näyttivät vanhentuneilta, ja hänen verettömät huulensa nytkähtelivät suonenvedontapaisesti.

Hetkisen hän seisoi ovessa katsoen Doraan. Hänen katseessaan ei ollut vihaa eikä moitetta.

"Halloo!" sanoi hän, sulki oven ja tuli lähemmäksi. "Poliisi tuli siis sittenkin?"

"Poliisiko?"

"Sinähän lähetit poliisin tänne etsimään rahoja. Tapasin Gavonin: hän näytti taipuvaiselta toimittamaan kotietsinnän. Et kai ole unohtanut sitä, vai mitä?"

Dora oli todellakin unohtanut. Niin paljon oli tapahtunut siitä lähtien.

"Käännytin heidät takaisin. Gavon uskoo minun saaneen hysteerisen kohtauksen."

Martin lämmitti likaisia käsiään tulen edessä.

"Niin minäkin luulen."

Katsahdettuaan mahdottomassa kunnossa olevaan pukuunsa hän hymyili.

"Otan kylvyn, vaihdan pukua ja vapautan itseni näistä vaatteista — kiipeäminen olikin koko lailla työlästä työtä."

Äkkiä Dora tuli hänen luokseen ja pisti kätensä hänen takkinsa taskuun. Martin ei vastustellut millään tavalla, ja kun käsi tuli takaisin mukanaan isokokoinen brovninki, näytti sen näkeminen paremminkin huvittavan kuin kiusaavan häntä.

Kädet vavisten ja nähden epäselvästi kyynelten läpi Dora tarkasteli sitä. Perä oli tyhjä, makasiini, jonka olisi pitänyt se täyttää, oli poissa. Haisteltuaan aseen piippua hän veti kasvonsa tuskan irveeseen. Aseella oli ammuttu, ja aivan äsken, sillä se haisi vielä ruudilta.

"Niin, ole hyvä, vaihda vaatteita", sanoi Dora. "Näkikö sinua kukaan?" kysyi hän sitten.

Martin veti huulensa yhteen miettiväisenä.

"En tiedä — minut on voitu nähdä. Mitä sinä aiot tehdä?"

"Sinun olisi paras vaihtaa pukua; jos tarvitset jotakin, voit kutsua minua."

Kun Martin oli poistunut huoneesta, tarkasteli Dora jälleen pistolia. Siinä ei ollut mitään, joka olisi erottanut sen tuhansista muista taskuaseista, paitsi piippuun leimattu numero, mutta siitä ei poliisille olisi mitään apua. Bunny oli ostanut sen Belgiasta, missä ostoista ei pidetä niin huolellista luetteloa. Dora pisti aseen käsilaukkuunsa, meni Martinin huoneen ovelle ja koputti.

"Menen ulos neljännestunniksi", sanoi hän. "Hyvä on", kuului vaimennettu vastaus. Dora tunsi erään pengerkadun Regent Canalin, varrella ja ajoi sinne vuokra-autolla. Maksettuaan ja lähetettyään pois auton hän meni keskelle siltaa ja pudotti pistolin kanavaan kuullen selvästi, kun se puhkaisi ohuen jään. Sitten hän jatkoi matkaansa kanavan toiselle rannalle, jossa pian tapasi toisen auton. Martin istui aamunutussaan salongissa takkavalkean edessä maistellen höyryävää kahvia, kun Dora tuli sisään. Martin arvasi, missä hän oli ollut. "Pelkään saaneeni sinut käyttäytymään jokseenkin järjettömästi — niiden rahojen takia", sanoi Martin katsoen Doraa kahvikupin reunan yli. "Ajattelin asiaa lähemmin. Kun Stanford tuli, panin hänet viemään tavaran takaisin. Gavon tuli meidän ollessamme ulkona — Lucy kertoi siitä minulle. Etkö tietänyt sitä?"

"Hän kertoi minullekin jotakin", sanoi Dora välinpitämättömästi. "Kuulin, mutta en kiinnittänyt siihen huomiota. Mitä olet tehnyt vaatteillesi?"

"Ne ovat uunissa", sanoi Martin lyhyesti.

Hän oli äskettäin laitattanut taloon keskuslämmityslaitteet, ja niihin kuului siis uuni.

"Menen vuoteeseen", sanoi Dora tullen Martinin luo saadakseen suudelman.

Martin kuuli hänen huoneensa oven sulkeutuvan ja katseli ajatuksissaan naarmuisia käsiään.

"Naiset ovat omituisia", sanoi hän.

Hän ei mennyt vuoteeseen. Hänen pukunsa oli levällään hänen huoneessaan valmiina pikaista pukeutumista varten, joka seuraisi odotettavissa olevaa noutamista. Koko yön hän istui tulen ääressä, ajatellen, kummastellen — mutta katumatta mitään. Aamun harmaa valo löysi hänet samasta paikasta, leuka rintaa vastaan nukkumassa sammuneen takkavalkean ääressä.

Kello seitsemän uninen palvelijatar herätti hänet.

"Alhaalla on eräs herrasmies, joka tahtoo tavata teitä, sir — kapteeni

Shannon."

Martin nousi väristen seisomaan.

"Pyytäkää hänet sisään", sanoi hän, ja Dick Shannon tuli melkein heti huoneeseen.

"Huomenta, Elton. Onko tämä teidän?"

Hänellä oli kädessään ohut, kultainen savukekotelo. Martin katsoi sitä.

"Kyllä, se on minun", hän sanoi.

Dick Shannon pisti kotelon taskuunsa.

"Tahdotteko selittää, mistä johtuu, että se löydettiin eilenillalla läheltä sitä paikkaa, missä Lacy Marshalt murhattiin?" kysyi hän.

"Todellako?" sanoi Elton hyvin kohteliaasti. "Mihin aikaan murha tehtiin?"

"Kello kahdeksan."

Martin nyökkäsi.

"Kello kahdeksan" — hän puhui harkiten sanojaan — "minä olin Vine Streetin poliisiasemalla selittämässä tarkastaja Gavonille, että minun vaimolleni sattuu toisinaan mielipuolisuuden kohtauksia. Muuten en siihen saakka, kunnes te juuri minulle kerroitte, tietänyt, että Lacy Marshalt on kuollut."

Dick tuijotti häneen.

"Olitteko Vine Streetin poliisiasemalla? Se seikka voidaan helposti todeta."

"Olisin luullut, että se olisi todettu jo ennen tänne tuloanne", sanoi

Martin vakavasti.

Molemmat miehet kääntyivät katsomaan ovelle, kun se aukeni, ja Dora astui sisään. Kuopallaan olevat silmät ja kalpeat kasvot puhuivat unettomasta yöstä. Hän siirsi silmänsä Shannonista mieheensä.

"Mitä on tapahtunut?" kysyi hän matalalla äänellä.

"Shannon kertoi juuri minulle, että Lacy Marshalt on kuollut", sanoi

Martin levollisesti. "Se oli minulle uutinen. Tiesitkö sinä?"

Dora nyökkäsi.

"Kyllä, minä tiesin. Miksi kapteeni Shannon on tullut tänne?"

Martin hymyili.

"Luulen melkein, että hän epäilee minua."

"Sinua!" Dora katsahti Shannoniin. "Mieheni ei poistunut kotoa eilen illalla…"

Martinin matala nauru ilmaisi pelkkää huvia.

"Rakkaani, teet kapteeni Shannonin epäluuloiseksi. Tietysti minä poistuin kotoa. Olen juuri kertonut hänelle, että menin Vine Streetille ja olin siinä julkisessa laitoksessa samaan aikaan, kuin murha tehtiin. Jollakin salaperäisellä tavalla minun savukekoteloni on keinotellut itsensä Malpasin talon katolle."

"En sanonut, että se oli siellä", keskeytti Dick terävästi, ja hetkiseksi Martin Elton joutui sanattomaksi.

"Sen on täytynyt olla kaukovaikutusta — olen ajatusten lukija. Se oli jollakin katolla, joka tapauksessa…"

"En sanonut sitäkään", sanoi Dick Shannon rauhallisesti.

"Sitten minun on täytynyt nähdä siitä unta."

"Kuulkaahan, Elton, kehoitan teitä olemaan minulle niin avomielinen, kuin teidän oma turvallisuutenne sallii", sanoi Dick. "En voi kuvitella, että väittäisitte olleenne Vine Streetillä kello kahdeksan, jollei siihen olisi mitään tärkeätä syytä. Kuinka tämä savukekotelo joutui n:on 551 katolle Portman Squaren varrella?"

"Minä — minä jätin sen sinne." Se oli Dora. "Lainasin sen, kapteeni Shannon, muutamia päiviä sitten — olin, nähkääs, Lacy Marshaltin ystävä ja olin — olin toisinaan hänen vieraanaan."

Dick pudisti päätään.

"Se ei löytynyt Lacy Marshaltin talosta. Se oli Malpasin talon katolla."

Hänen tutkivat silmänsä etsivät Eltonin silmiä.

"Minä pudotin sen sinne", sanoi Bunny Elton tyynesti, "aikaisemmin illalla. Tarkoituksenani oli tunkeutua Marshaltin taloon ja selvittää muuan pieni lasku hänen kanssaan. Mutta Marshaltin talon katolle ei ole mitään tikapuita, kun taas viereisen talon katolle pääsi jokseenkin helposti. Vaikeus alkoi vasta silloin, kun koetin löytää tien Lacyn linnaan. Se oli paljon vaikeampaa eilen illalla, koska huomasin, että katolle oli sijoitettu muuan mies — salapoliisi, luulen minä."

"Kuinka pääsitte jälleen alas?" kysyi Dick.

"Se kävi aivan yllättävällä tavalla. Joku oli suorastaan kohtalon sallimuksesta pitänyt huolen köydestä, joka oli sidottu kiinni savutorveen ja varustettu solmuilla jokaisen jalan päässä — sitä pitkin oli suorastaan yhtä helppo päästä alas kuin tikapuita käyttämällä."

Shannon mietti hetkisen.

"Pukeutukaa", sanoi hän sitten. "Menemme Vine Streetille tarkistamaan teidän kertomuksenne."

Hän oli aivan varma siitä, että Martinin koko kertomus oli perätön, mutta heidän ehdittyään poliisiasemalle hän sai kokea ensimmäisen yllätyksen sinä päivänä. Martinin kertomus ei ainoastaan osoittautunut oikeaksi, vaan pöytäkirjassa, johon kaikki käynnit oli merkitty aikajärjestyksessä, oli merkintä: "M. Elton kävi perätöntä syytöstä koskevassa asiassa", ja sen kohdalla: "Kello kahdeksan." Se oli aivan hämmentävää.

"Ehkä te nyt", sanoi Martin nauttien Dickin tappiosta, "tahdotte kysyä yötarkastajalta, kuinka minä olin puettu".

"Ette näyttänyt olevan pukeutunut ensinkään", sanoi poliisi virkailija.

"Itse asiassa minä luulin teidän tulleen naamiaisista. Hän oli

repaleissa tänne tullessaan. Olitteko ollut jossakin töykeässä talossa,

Elton?"

Martin hymyili rauhallisesti.

"Töykeän talon päällä olisi täsmällisempää", sanoi hän ja kysyi

Dickiltä: "Oletteko tyydytetty?"

Alibi oli kiistämätön. Dick katsoi hämmennyksissään poliisiaseman kelloa.

"Käykö tuo kello oikein?"

"Kyllä se nyt käy", sanoi tarkastaja.

"Mitä tarkoitatte?" kysyi Dick nopeasti.

"Kello seisahtui eilen illalla; luulen sen aiheutuneen pakkasesta, sillä sitä ei tarvinnut vetää, kun panimme sen jälleen käymään. Totta puhuen se seisahtui jokseenkin samaan aikaan, kuin te olitte täällä, Elton. Teidän lähdettyänne konstaapeli kiinnitti minun huomioni siihen."

"Ikävä asia", mutisi Bunny.

Hän seurasi Dick Shannonin mukana takaisin, eivätkä he puhuneet sanaakaan, ennenkuin kääntyivät Curzon Streetille.

"Se järjetön kello pelastaa todennäköisesti teidän kaulanne, ystävä hyvä", sanoi Shannon. "Minulla on valtakirja kotitarkastuksen suorittamista varten teidän luonanne, ja aion nyt panna sen toimeen."

"Jos löydätte jotakin, josta teille on pienintäkin hyötyä", vastasi

Martin, "niin olen oleva ensimmäisenä teitä onnittelemassa".

XXXII.

Kirje.

Kaikista sanomalehdistä antoi Globe Herald täsmällisimmän selonteon edellisen illan tapahtumista:

"Kymmenen minuutin kuluessa eilen illalla ammuttiin kuoliaaksi senaattori Lacy Marshalt Etelä-Afrikasta, samalla kuin hänen ruumiinsa vietiin pois, ja hänen uskottu kamaripalvelijansa murhattiin, murhaajan ollessa ilmeisesti sama henkilö. Ensinmainittu näistä murhenäytelmistä tapahtui A. Malpasin, yksinäisen ja tunnetun miljoonamiehen, talossa Portman Squaren varrella. Malpas, tavoiltaan omituinen mies, on kadonnut, ja poliisi etsii häntä.

"Globe Herald’in kokoamat tiedot rikoksesta muistuttavat enemmän lukua jostakin Edgar Allan Poen teoksesta kuin selostusta tapahtumasta, joka sattui Lontoon hienossa kaupunginosassa eilen illalla. Viisi minuuttia vailla kahdeksan etsivän poliisin komissaari Shannon saattoi miss Audrey Bedfordia, Malpasin sihteeriä, Portman Squaren n:oon 551. Miss Bedford oli luvannut klo 8 tavata kadonneen miehen, ja mr Shannon, joka oli tehnyt useita tuloksettomia yrityksiä päästäkseen Malpasin puheille, arveli nyt saaneensa tilaisuuden päästä tähän niin huolellisesti vartioituun taloon. Nyt tiedetään, että huoneiston ovet ja ikkunat olivat varustetut sellaisilla laitteilla, että ne aukenivat ja sulkeutuivat sähkövirran avulla, ja että Malpas voi kovaäänisten puhelimien välityksellä keskustella kaikkien taloon pyrkivien kanssa näiden näkemättä häntä. Täsmälleen kello kahdeksan ovi aukeni, ja miss Bedford ja komissaari astuivat sisään taloon. Varmaa on, että Malpas oli tähän aikaan saapuvilla, sillä tulijat kuulivat ja tunsivat hänen äänensä. Miss Bedford oli parhaillaan koputtamassa vanhan miehen yksityishuoneiston ovea, kun sisältä kuului kaksi laukausta. Saatuaan oven auki mr Shannon näki Lacy Marshaltin kuolleen ruumiin makaavan Malpasin lukuhuoneen lattialla…"

Sitten seurasi jokseenkin luotettava kertomus kaikesta, mitä myöhemmin oli saatu selville.

"Poliisi on saanut ratkaistavakseen melkein käsittämättömän arvoituksen, tai oikeastaan sarjan arvoituksia, jotka tässä lyhyesti mainittakoon.

"1) Kuinka tuli Marshalt erakon huolellisesti vartioituun taloon, joka erakko, niinkuin tiedetään, vihasi häntä ja jota Marshalt pelkäsi niin kovin, että oli palkannut yksityisetsiviä suojelemaan häntä vanhan miehen juonitteluilta? Selvää on, että kuolleella miehellä on täytynyt olla jokin hyvin voimakas vaikutin, joka sai hänet tulemaan tähän salaperäiseen taloon.

"2) Millä tavalla Lacy Marshaltin ruumis vietiin murhan jälkeen pois n:osta 551?

"3) Kuka murhasi Tongerin, kamaripalvelijan, ja mistä syystä? Poliisin teoria on, että murhaaja on mies, jota tämän kauhean verityön uhrit ovat kumpikin loukanneet yhtä suuresti.

"4) Missä on Malpas, ja onko hänkin joutunut hämäräperäisten rikollisten käsiin?"

Dick luki selostuksen ja antoi hiljaisessa mielessään tunnustuksen reportterin kirjoittaman kuvauksen paikkansapitävyydelle. Selostuksesta oli kuitenkin jäänyt pois eräitä kohtia, ja siitä hän oli kiitollinen.

Kello kymmenen hän kuulusteli Marshaltin keittäjätärtä, lyhyttä ja paksua keski-ikäistä naista, johon edellisen illan tapahtumat eivät olleet tehneet niin järkyttävää vaikutusta kuin Marshaltin muuhun henkilökuntaan.

"Mihin aikaan mr Marshalt meni ulos?" oli hänen ensimmäinen kysymyksensä, ja keittäjätär kykeni antamaan hänelle täsmällisen tiedon.

"Puoli kahdeksan, sir. Kuulin ulko-oven paukahtavan, ja Milly, joka on ensimmäinen sisäkkö, meni ylös keittiöön luullen, että se oli mr Tonger, joka oli tullut takaisin. Arvaten sitten, että ovessakulkijan oli täytynyt olla isäntä, hän meni lukuhuoneeseen ja huomasi, että mr Marshalt oli mennyt."

"Oliko täällä sattunut minkäänlaisia selkkauksia?"

"Tarkoitatteko mr Tongerin ja mr Marshaltin välillä?" Keittäjätär pudisti päätään. "Ei, sir. Vaikka he melkein aina riitelivät keskenään, mr Tonger ei ollut niinkuin tavallinen palvelija; hän tunsi mr Marshaltin niin hyvin, että palvelustytöt toisinaan kuulivat hänen sinuttelevan häntä. He olivat erittäin hyviä ystäviä."

"Söikö Tonger ateriansa keittiössä?"

"Ei, sir, ne vietiin aina ylös hänen huoneeseensa. Hänellä oli oma huoneisto yläkerroksessa, erillään palvelijain asunnoista. Me nukuimme talon takaosassa; hänen huoneensa olivat aukion puolella."

Dick silmäsi muistikirjaansa aikaisemmin merkitsemiään kysymyksiä.

"Oliko Tonger kohtuullinen? Tarkoitan, joiko hän ollenkaan?"

Keittäjätär epäröi.

"Viime aikoina hän käytti koko paljon väkijuomia", sanoi hän. "Aikaisemmin minä tavallisesti lähetin hänen lounaansa ja päivällisensä mukana ylös vettä tai sitruunamehua, mutta parina viime viikkona hän otti huoneeseensa huomattavia määriä väkijuomia, vaikka minä en koskaan nähnyt niiden tekevän häneen sen pahempaa vaikutusta."

Nainen kertoi Dickille hiukan enemmän, kuin mitä tämä tiesi tai oli epäillyt. Hänen täytyi saada tavata Audrey ja nähdä, voisiko tämä täyttää jonkin avonaiseksi jääneen kohdan.

Audrey oli syömässä myöhästynyttä aamiaistaan hotellin ruokasalissa, jossa sillä hetkellä oli vain vähän muuta yleisöä, kun Dick tuli näyttämölle.

"Odotin kello kahteen viime yönä ja sitten, kun te ette tullut, menin nukkumaan."

"Järkevä tyttö", sanoi Dick. "Lupasin tulla tapaamaan teitä, mutta minulla oli tuskin hetkeäkään vapaata aikaa. Oletteko lukenut kaiken siitä?" sanoi hän luoden silmänsä lehteen, joka oli kokoontaitettuna Audreyn lautasen vieressä.

"Kyllä", sanoi Audrey rauhallisesti. "Ne näyttävät tehneen koko joukon huomioita, joihin muun muassa kuuluu sekin seikka, että minä olin teidän mukananne."

"Minä kerroin sen heille", sanoi Dick. "Ei ollut saavutettavissa mitään salaamalla teidän läsnäolonne. Muistatteko tämän?"

Hän asetti Audreyn eteen paperiarkin. Se oli kirje, joka oli löytynyt

Malpasin huoneesta.

"Tämä on minun käsialaani", sanoi Audrey heti. "Luulen sen olevan yhden niistä kirjeistä, jotka kirjoitin puhtaaksi mr Malpasille."

"Ettekö muista, mikä niistä? Voitteko palauttaa mieleenne sen sanamuodon?"

Audrey pudisti päätään.

"Ne olivat kaikki minulle merkityksettömiä, ja minä kirjoitin ne puhtaaksi koneellisesti." Hän rypisti kulmiaan ajatellen. "Ei — se ei ollut mikään tavallisuudesta poikkeava kirje. Useimmat niistä olivat hiukan arvoituksellisia. Mistä olette saanut tämän?"

Dick ei tahtonut järkyttää häntä, joten hän jatkoi keskustelua vastaamatta kysymykseen.

"Onko Malpasilla jokin toinen talo? Oliko jossakin kirjeessä jotakin viittausta mahdolliseen kätköpaikkaan?"

"Ei mitään", sanoi Audrey ja kysyi sitten äkkiä: "Mitä minun on tehtävä niille rahoille, jotka hän antoi minulle?"

"Teidän on parasta pitää ne, kunnes hänen perillisensä ilmestyy", sanoi

Dick välinpitämättömästi.

"Mutta eihän hän ole kuollut, vai mitä?" kysyi Audrey säikähtyneenä.

"Hän tulee olemaan kuollut seitsemän viikon kuluttua siitä päivästä, jolloin saan käsiini sen vanhan paholaisen", vastasi Dick.

Hän kysyi Audreylta vielä kerran, millaiseksi tämä muisti sen vanhan miehen ulkonäön, ja kirjoitti muistiin siitä saamansa kuvauksen. Se oli sama mies, jonka kasvot hän oli nähnyt kattoikkunan läpi!

"Hän on jossakin Lontoossa, luultavasti talossa Portman Squaren varrella. Se talo on täynnä mahdollisia kätköpaikkoja."

Siellä oli ainakin kaksi sellaista kätköpaikkaa, joita hän ei tietänyt. Jos hän olisi löytänyt toisen niistä, niin Portman Squaren arvoitus ei olisi ollut enää mikään arvoitus.

XXXIII.

Ulkopiirissä.

Kun Dick oli mennyt, palasi Audrey huoneeseensa ja heittäytyi vuoteelleen — hän oli vielä hyvin väsynyt ja uninen — ja palautti surunvoittoisesti hymyillen mieleensä vanhan mrs Graffittin varoitukset Lontooseen nähden. Mitähän se vanha rouva ajattelisi hänestä? ihmetteli hän. Sillä hän oli varma siitä, ettei kertomus hänen rikollisurastaan ollut menettänyt mitään sitä toistettaessa. Mahdollisesti talo siellä maalla oli jo tullut kuuluisaksi ovelan ja taitavan, todella romanttisen lainrikkojan entisenä kotina. Mahdollisesti sen seinälle asetetaan taulu, ajatteli hän puolinukuksissa: "Tässä asui useita vuosia kuuluisa Audrey Bedford…"

Hän heräsi säpsähtäen horroksistaan. Huoneen ovi oli raollaan: hän oli varma siitä, että oli sen sulkenut — yhtä varma kuin siitä, että sen oli työntänyt auki joku ulkoapäin. Hypähtäen ylös vuoteeltaan hän meni ulos käytävään. Siellä ei näkynyt ketään; hänen oli siis täytynyt erehtyä.

Sitten hän näki lattialla jalkojensa juuressa kirjeen, ja ensi silmäys osoitteeseen melkein salpasi hänen hengityksensä. Se oli Malpasilta!

Hän repäisi kuoren auki vapisevin sormin. Sisällä oleva paperi oli töherretty täyteen isoja kirjaimia, kolme sanaa rivillä:

"Lacy ja hänen kätyrinsä ovat kuolleet. Te menette samaa tietä, jos petätte minun luottamukseni. Tulkaa tapaamaan minua tänä iltana kello yhdeksän St. Dunstan'sin portille Ulkopiiriin. Jos kerrotte Shannonille, niin sitä pahempi hänelle ja teille."

Hän luki kirjeen uudelleen, ja käsi, jossa kirje oli, vapisi. St. Dunstan's, sokeiden sotilaiden koti, oli Ulkopiirin yksinäisimmässä osassa. Pitikö hänen ilmoittaa Dickille? Hänen ensimmäinen ajatuksensa oli olla välittämättä varoituksesta, seuraava koski Dickin turvallisuutta.

Pantuaan kirjeen käsilaukkuunsa hän meni ulos etsimään siivoojatarta. Tämä oivallinen nuori nainen ei ollut nähnyt mitään miestä, nuorta tai vanhaa, hotellikerroksen käytävässä, lukuunottamatta, luonnollisesti, sellaisia henkilöitä, jotka olivat hyvin tunnettuja.

Audrey oli nyt niin tottunut arvoituksellisiin asioihin, että tämä uusi säikähdys, joka oli hänet vallannut, tuntui hänestä suorastaan kuuluvan säännölliseen elämään. Kuka oli tämä arvoituksellinen mies, tämä harmaa varjo, joka sai itsensä näkymättömäksi tullen ja mennen mielensä mukaan? Mikäli hotelli oli kysymyksessä, oli hänen työnsä helppoa. Hotellissa oli kaksi sisäänkäytävää, jotka kumpikin johtivat eri kadulle (porraskäytävä ja hissi oli rakennuksen molemmissa päissä), joten oli jokseenkin helppo asia pujahtaa ylös ja alas huomatuksi tulematta.

Hän luki jälleen kirjeen ja piti siitä entistä vähemmän. Yhtä asiaa hän ei saanut tehdä, nimittäin jättää siinä olevaa kehoitusta huomioonottamatta. Hänen täytyi joko mennä määrättyyn paikkaan, tai kertoa asiasta Dickille ja antautua siitä seuraavaan vaaraan. Monista syistä hän ei voinut osoittaa luottamustaan Dickille tällä hetkellä — Dick ajoi näet parhaillaan takaa Malpasia, ja vaikka Audrey olisi voinut viedä hänet suoraan etsityn miehen luo, hän olisi yhtä helposti voinut viedä hänet suoraan surman suuhun.

Koko päivän hänen huolestunut mielensä kamppaili tämän kysymyksen kanssa, jonka lisäksi tuli vielä uusi ikävyys. Siitä hetkestä, jolloin hän poistui hotellista iltapäivällä, palaamiseensa saakka hänellä oli sellainen tunne, että häntä pidettiin silmällä. Joku seurasi hänen jälkiään vartioiden hänen jokaista liikettään. Hän tapasi itsensä katselemasta pelokkaasti ympärilleen kavahtaen taaksepäin epäillessään äkkiä tuijottavansa täysin viattomien ja pahaatarkoittamattomien ihmisten kasvoihin.

Hänelle oli luonteenomaista, ettei se murhenäytelmä, jonka todistajana hän oli ollut, pidättänyt häntä mielikävelyltään, vaikka hänen oli koottava koko rohkeutensa voidakseen kulkea pitkin sitä käytävää, jonka varrella hän oli nähnyt tuntemattoman itsemurhaajan tämän kuolinhetkellä.

Penkki ei näkynyt käytävän alkupäähän; se oli asetettu käytävän polvekkeen kohdalle ja tuli näkyviin vähitellen… Hän pysähtyi paikalleen sydän kiivaasti pamppaillen nähdessään penkistä ensimmäisen vilahduksen. Hän näki sinisen hameenhelman… ja kaksi pientä jalkaa, liikkumattomina.

"Olet hullu, Audrey Bedford", sanoi hän.

Hänen omien sanojensa ääni pani hänet jälleen jatkamaan kulkuaan nähdäkseen kadotuksen paikalla istumassa erään lapsenhoitajan punaposkinen pienokainen sylissään.

Lapsenhoitaja nosti ylös silmänsä katsellakseen uteliaasti hyvin sievää tyttöä, joka nauroi ääneen kulkiessaan ohitse. Loukkautuneena lapsenhoitaja etsi peilin käsilaukustaan nähdäkseen, mille tyttö oli nauranut.

Paluumatkallaan hotelliin Audrey pysähtyi ostaakseen erään kanalanhoitajien harrastuksille omistetun viikkolehden - omituinen päähänpisto häneltä, mutta samalla viisas, sillä sen sivujen tutusta siansaksasta, sen ilmoitusten kohtuuttomista lupauksista hän löysi jälleen tasapainonsa.

Hän toivoi, että Dick tulisi käymään sinä iltapäivänä, mutta tällä oli liian paljon tehtävää, ja tavallaan Audrey oli siitä iloinenkin, koska hän ei olisi voinut tavata Dickiä kertomatta tälle tekeillä olevasta asiasta. Dick ei tullut päivällisenkään aikana, ja Audrey vetäytyi huoneeseensa pohtimaan suunnitelmiaan.

Ensiksi hän jättäisi kaikki rahansa säilytettäväksi hotellin kassaholviin; ja toiseksi hän valitsisi vahvimmalta näyttävän autonkuljettajan, jonka voisi löytää, eikä tulisi poistumaan autosta. Se näytti hyvin järkevältä ja tyydyttävältä suunnitelmalta. Jos hän vain olisi voinut lainata jonkinlaisen aseen, olisivat hänen viimeisetkin pelonsyynsä poistuneet; mutta sen rauhallisen ja vaarattoman yleisön keskuudessa, joka oli tavattavissa hotellin seurustelusalissa, ei näkynyt ketään, jonka olisi voinut luulla kantavan murha-asetta mukanaan.

"Ja minä voisin mahdollisesti ampua itseäni!" ajatteli hän.

Suunnitelmanmukaisen autonkuljettajan löytäminen ei ollut niinkään helppoa. Jonkinlainen hiipivä halvautuminen näytti vallanneen koko ammattikunnan, ja seisoessaan hotellin ulko-oven edustalla hän näki viidenkymmenen vanhuudenheikon herrasmiehen matelevan ohi, ennenkuin sallimuksen lähettämä jättiläinen vihdoinkin tuli näkyviin ja sai innokkaan kehoituksen pysähtyä.

"Minä olen menossa tapaamaan erästä miestä Ulkopiiriin", sanoi Audrey hätäisesti. "En — en tahdo jäädä yksin hänen kanssaan. Ymmärrättekö?"

Hän ei ymmärtänyt. Useimmat niistä nuorista naisista, jotka hän oli vienyt Ulkopiiriin tapaamaan miehiä, olivat tahtoneet aivan päinvastoin.

Audrey antoi hänelle ohjeet ja vaipui auton istuimelle huokaisten helpotuksesta tietäessään, että epämieluisa seikkailu oli menossa kohti täyttymystään.

Ilta oli luminen ja myrskyinen, ja Ulkopiirin kadut olivat mustan ja valkoisen kirjavia tuulessa heiluvien puiden kieltäytyessä pitämästä putoavia märkiä lumihiutaleita oksillaan. Ulkopiiri voitti itsensä synkeydessä — viisi minuuttia kestäneen ajon aikana Audrey ei nähnyt yhtään ihmissielua sen jalkakäytävillä. Auto jatkoi matkaansa rajattoman pitkän aikaa, ennenkuin se seisahtui jalkakäytävän viereen.

"Tässä on St. Dunstan's, miss", sanoi autonkuljettaja astuen alas paikaltaan ja avaten auton oven. "Täällä ei ole ketään."

"Odotan heidän tulevan", sanoi Audrey.

Hän oli tuskin sanonut nämä sanat, ennenkuin pitkä auto tuli äänettömästi näkyviin ja pysähtyi noin kymmenen metrin päähän ensiksitulleesta. Audrey näki kumaraisen miehen astuvan vaivalloisesti katukäytävälle ja odotti hengittäen hiukan tavallista nopeammassa tahdissa.

"Audrey!"

Siitä äänestä ei voinut erehtyä. Audrey astui epäröiden muutamia askelia ja katsahti taakseen autonkuljettajaan.

"Tahdotteko tulla tänne?" kysyi hän koettaen esiintyä lujana.

Kumarainen mies käveli hitaasti häneen päin, kunnes hän näki valkoisen kaulahuivin yläpuolella ison nenän ja pitkän leuan, jotka hän oli niin selvästi kuvannut Dickille aamupäivällä.

"Tulkaa tänne", sanoi mies kärsimättömästi. "Lähettäkää autonne pois."

"Se odottaa täällä", sanoi Audrey äänekkäästi. "En voi viipyä kauan.

Tiedättehän, että poliisi etsii teitä?"

"Lähettäkää pois auto", sähisi mies jälleen sanoen samassa: "Teillä on joku siellä autossa! Kirous ja kuolema! Kirjoitinhan teille…"

Audrey näki teräksen välähdyksen hänen kädessään ja kavahti taaksepäin.

"Siellä ei ole ketään — vannon, ettei siellä ole ketään! Ainoastaan autonkuljettaja", sanoi hän.

"Tulkaa tänne", komensi mies. "Menkää minun autooni!"

Audrey kääntyi ja liukastui jäätyneellä katukäytävällä, ja seuraavalla hetkellä mies oli tarttunut hänen molempiin käsivarsiinsa ja seisoi hänen takanaan.

"No, no, mitä nyt?" huudahti autonkuljettaja ja tuli uhkaavasti heitä kohden.

"Pysykää paikallanne!"

Kohotetun pistolin edessä autonkuljettajan oli pakko pysähtyä.

"Ottakaa autonne ja menkää. Kas tässä!"

Kourallinen rahoja putosi melkein hänen jalkojensa juureen, ja autonkuljettaja kumartui poimiakseen ne ylös. Samassa pistoli kohosi kerran ylös ja iski rasahtaen suojaamattomaan päähän, ja autonkuljettaja kaatui katuun kuin pölkky.

Tämä kaikki tapahtui, ennenkuin Audrey käsitti, mihin äärimmäiseen vaaraan hän oli joutunut — tapahtui ilman, että Audrey voi nähdä murhaajan kasvoja; sillä tämä seisoi koko ajan hänen takanaan ja iski autonkuljettajaa hänen olkapäänsä ylitse. Kun autonkuljettaja oli kaatunut, tunsi Audrey kohoavansa ylös kadusta.

"Jos huudatte, niin leikkaan poikki kurkkunne!" sähisi ääni hänen korvaansa. "Menette samaa tietä kuin Marshalt ja Tonger — samaa tietä kuin Dick Shannon tulee menemään, jollette tee, niinkuin teille sanon!"

"Mitä tahdotte minulta?" läähätti Audrey ponnistellen toivottomasti vapautuakseen hänen otteestaan.

"Palvelusta!" sähisi mies. "Kaikkea, mistä olen teille maksanut!"

XXXIV.

Mr Brown tarjoaa neuvoja.

Malpas painoi kätensä Audreyn suulle laahatessaan häntä autoon päin, ja Audrey oli melkein menettämäisillään tajuntansa, kun ote hänen ympäriltään äkkiä löyhtyi, ja hän putosi maahan puolipyörryksissä. Ennenkuin hän käsitti, mitä oli tapahtumassa, Malpasin auton valot vilahtivat hänen ohitseen. Hän näki kolmen miehen juoksevan, kuuli laukauksien rätinää, ja sitten hänet nostettiin jaloilleen. Hänen ympärilleen kiertyneen käsivarren puristuksessa oli jotakin omituisen tuttua, ja hän katsahti ylös Dick Shannonin kasvoihin.

"Te olette tottelematon tyttö", sanoi Dick vakavasti. "Hyvä jumala!

Saitte minut säikähtämään eri tavalla!"

"Näittekö — näittekö hänet?"

"Malpasinko? Ei, näin vain hänen autonsa perävalot, mutta aina on olemassa mahdollisuus, että hänet on voitu saada kiinni jollakin portilla, vaikka täytyykin tunnustaa, että se on vain hyvin kaukainen mahdollisuus. Minun mieheni kadotti teidät näkyvistään, ja oli suoranainen onnen kauppa, että hän näki teidät jälleen teidän ajaessanne Clarence-portin kautta. Hän sai onneksi minut käsiin puhelimessa, muuten…"

Audrey värisi.

"Sanoiko hän teille mitään tärkeätä?" kysyi Dick.

Audrey pudisti päätään.

"Ei, hän teki vain joukon epämieluisia lupauksia, joita hän toivottavasti ei tule täyttämään. Dick, minä menen takaisin kananpoikieni luo."

Shannon nauroi lempeästi.

"Vihaisinkaan teidän kanoistanne ei kykenisi nyt teitä suojelemaan, rakas ystävä", sanoi hän. "Syystä tai toisesta Malpas pitää välttämättömänä saada teidät pois tieltä. Miksi hän ei ampunut teitä ilman mitään valmisteluja, sitä minä en vain jaksa käsittää."

Heti hän kuitenkin koetti rauhoittaa Audreyta.

"Muuten teitä on seurattu koko aika, vaikka sen ovatkin tehneet muut miehet kuin tuo onneton Malpas. Kaksi uutteraa etsivää on pitänyt silmällä teidän menojanne ja tulojanne. Lapsenhoitaja puistossa pelästytti teitä, kertoivat he minulle."

Audrey oli kyllin inhimillinen punastuakseen.

"En huomannut kenenkään seuraavan minua", tunnusti hän.

"Koska ette odottanut näkevänne juuri niitä miehiä. Te pelkäsitte näkevänne ilettävän, pitkänenäisen, vanhan miehen."

Dick saattoi Audreyn turvallisesti takaisin hänen hotelliinsa ja jatkoi

matkaansa Haymarketille. Siellä hän tapasi toisen kerran mr Brownin.

Tämä seisoi täsmälleen samassa paikassa kuin sinäkin iltana, jolloin

Dick oli vienyt hänet sisään asuntoonsa.

"Olen saanut teistä vakinaisen vieraan, ystäväni", sanoi Shannon.

"Kuinka kauan olette ollut odottamassa?"

"Neljä minuuttia, mahdollisesti viisi", sanoi toinen suopeasti hymyillen.

"Saisinko ehdottaa, että koputtaisitte oveani, jos tahdotte tavata minua? Palveluksessani on miehiä, jotka päästävät teidät sisään. Luultavasti te todella tahdotte tavata juuri minua."

"En erikoisesti", sanoi toinen yllättävästi. "Saitteko hänet kiinni?"

Dick pyörähti ympäri.

"Kiinni kenet?"

"Malpasin. Kuulin, että olitte ajamassa häntä takaa tänä iltana."

"Te kuulette koko joukon enemmän, kuin mitä tavallisen miehen pitäisi kuulla", sanoi Dick.

Mr Brown nauraa hykersi.

"Mikään ei suututa poliisia enemmän kuin saada kuulla tietoja, joiden se kuvittelee olevan omia yksityisiä salaisuuksiaan. Kun muistatte, että teidän ammuntanne on saattanut Regents Parkin rauhalliset asukkaat hurjan pelon valtaan, niin voitte tuskin sanoa, ettei teidän epäonnistuneesta yrityksestänne sen paholaismiehen kiinnisaamiseksi ole tehty riittävää reklaamia."

"Paholaismiehen? Tunnetteko Malpasin?"

"Huomattavan hyvin", sanoi toinen heti. "Harvat ihmiset tuntevat hänet paremmin."

"Ja luultavasti tunsitte myöskin mr Lacy Marshalt-vainajan?"

"Vielä läheisemmin kuin Malpasin", sanoi Brown. "Olin todellakin hänen kanssaan parempi tuttava kuin mr Laker-vainajan kanssa."

"Tulkaa asuntooni", sanoi Dick.

Hän ei ollut varma, että mies seurasi mukana, sillä tämä käveli niin äänettömästi vahingoittuneesta jalastaan huolimatta, ennenkuin hän katsahtaessaan taakseen näki hänet aivan kintereillään.

"Laker on nimi, jonka olette maininnut aikaisemmin: kuka hän on?"

"Hän oli juomari, varas ja varkaiden kouluttaja. Hän ei tuntenut Malpasia niin hyvin, ettei olisi tehnyt erehdystä. Malpasin suhteen ei tarvitse tehdä kuin yksi erehdys, ja Laker erehtyi menemään mestarinsa luo päihdyksissä ollessaan - ja sinä yönä Laker kuoli!"

"Kuoli? Onko hän siis kuollut?"

Mr Brown nyökkäsi.

"Hänen ruumiinsa nostettiin joesta jokin aika sitten. Luulin, että asettaisitte asiat toistensa yhteyteen."

Dick hypähti ylös tuolilta, jolla oli istunut.

"Tarkoitatteko sitä miestä, joka oli nuijittu hengiltä ja heitetty jokeen Embankmentilta?"

Brown nyökkäsi.

"Se oli hillitön Laker", sanoi hän, "ja hän oli, luulen minä, saanut surmansa Malpasin tai jonkun hänen palkkalaisensa kädestä. Tällä hetkellä minulla ei ole mitään tarkkaa tietoa, oliko Malpasilla tässä tapauksessa mitään palkattua apulaista, joten luulen, ettette erehdy, jos merkitsette Lakerin Malpasin omien kätten työksi."

Dick katsoi häneen äänettömänä.

"Te kysytte itseltänne, onko mahdollista, että voisi olla olemassa sellainen 'piru ihmishahmossa', joka murhaamalla raivaisi itselleen tien kaikista vaikeuksista. Miksikä ei? Kun tekee yhden murhan eikä saa mitään syytä katumukseen, niin kaikki muut eivät ole ainoastaan yksinkertaisia, vaan myöskin luonnollisia seurauksia. Olen tuntenut useita murhaajia…"

"Tuntenutko?" kysyi Dick epäillen.

Toinen nyökkäsi.

"Niin juuri. Olin rangaistusvankina monia vuosia. Se on ehkä teistä yllättävää, mutta se on yhtä kaikki totta. Nimeni on Torrington. Olin saanut elinkautisen tuomion, mutta minut armahdettiin, kun olin pelastanut kahden lapsen — Kapkaupungin ylikomissaarin lasten — hengen. Siitä syystä minulle on myönnetty passi väärällä nimellä. Kuulun itse asiassa" — hymynhäive viivähti hetken hänen kasvoillaan — "etuoikeutettuihin luokkiin! Mielenkiintoni kohdistuu Malpasiin; paljon enemmän se kohdistui mr Marshalt-vainajaan, mutta hän on nyt jo poissa päiväjärjestyksestä. Rikolliset herättävät minussa mielenkiintoa, aivankuin kiskoilta suistunut juna herättää mielenkiintoa jossakussa toisessa."

"Ettekö pitänyt mr Marshaltista?" kysyi Dick silmäten häntä terävästi.

Brown hymyili.

"Minä en" — pitkä pysähdys — "pitänyt hänestä. Se on totta. De mortuis nihil nisi bonum on järjetön ohje. Miksi ei saisi puhua pahaa kuolleesta? Sillä vaikka he kuolevat, niin heidän tekonsa jatkavat yhä kiertokulkuaan kohtalon lammikon pinnalla. Teidän on oltava varovainen, kapteeni Shannon." Hänen terävät, kirkkaat silmänsä näyttivät tahtovan katsoa salapoliisin lävitse.

"Varovainen mihin nähden?"

"Malpasiin. Yksi murha enemmän tai vähemmän on hänestä samantekevää, ja hänellä on erikoinen syy päästä teihin käsiksi. Muistakaa, että hän on nero, jolla on surkuteltava taipumus teatraaliseen." Hänen katseensa ei siirtynyt pois Dickin kasvoista. "Teidän sijassanne minä en jättäisi häntä rauhaan."

Shannon nauroi ärtyneisyydestään huolimatta.

"Kaunis neuvo poliisivirkailijalle", sanoi hän.

"Se on hyvä neuvo", sanoi toinen, mutta ei jatkanut enää samaa aihetta.

"Missä luulette Marshaltin ruumiin olevan?" kysyi hän sitten.

Dick pudisti päätään.

"Se on jossakin paikassa samassa talossa. Mutta minä en oikeastaan tiedä, miksi minun pitäisi ilmoittaa teille teoriani."

"Minä en usko sen olevan ensinkään koko talossa", sanoi Brown. "Minulla on päähänpisto — mutta olen sanonut jo liian paljon. Ja nyt te lähdette minun mukanani hotelliin ottamaan pari ryyppyä, kapteeni."

Shannon kieltäytyi hymyillen kutsusta.

"Tulette kai kumminkin saattamaan minua?" sanoi toinen arasti hymyillen. "Olen heikko mies ja tarvitsen poliisin suojelusta."

Dick lähetti hänet alas kadulle, millä välin hän puhelimitse tiedusteli, oliko Malpasista saatu mitään selvää. Kun hän tuli kadulle, tapasi hän Brownin tämän tavanmukaisesta paikasta, missä hän katseli eri suunnille pitkin Haymarketia.

"Odotatteko jotakuta?"

"Kyllä", sanoi toinen, mutta ei vaivautunut selittämään, ketä.

Matkalla hotelliin Dick pani merkille sen omituisen seikan, että mr Torrington toisinaan ontui vähemmän huomattavasti kuin muulloin. Tuntui melkein siltä, kuin hän olisi silloin tällöin unohtanut vetää jalkaansa jäljessään. Shannon huomautti siitä heidän alkaessaan päästä matkansa perille.

"Luulen sen suureksi osaksi johtuvan tottumuksesta", sanoi Torrington hämilleen joutumatta. "Olen niin tottunut vetämään jalkaani perässäni, että se on melkein tullut toiseksi luonnokseni."

Hän katseli samalla niin tutkivasti ympärilleen, että Dick kysyi:

"Odotatteko yhä vielä jotakuta?"

Torrington nyökkäsi.

"Etsin varjoa", sanoi hän; "hän ei ole tullut vielä kertaakaan näkyviin koko päivänä".

Shannon hymyili.

"Ette kai pidä varjostettuna olemisesta. Olitte sukkela saadessanne hänet selville."

Torrington tuijotti häneen.

"Tarkoitatteko sitä poliisia, joka on ollut minua seuraamassa? Se on tuo mies tuolla nurkalla: hänet minä kyllä tunnen. Ei, puhuin siitä miehestä, joka on kulkenut teidän jäljillänne."

"Minunko?" kysyi Shannon, ja Torringtonin kulmakarvat kohosivat hämmästyksestä.

"Ettekö tietänytkään sitä?" kysyi hän viattomasti. "Hyvänen aika — ja minä kun luulin, että te tiedätte kaikki!"

XXXV.

Askelet portaissa.

Slick Smith asui vuokralaisena kalustetuissa huoneissa Bloomsburyssa. Hänen hallussaan oli ensimmäinen kerros talosta, joka oli ollut viimeinen sana asuntoalalla joskus siihen aikaan, kuin Yrjö II kiroili ministereilleen murteellisella englanninkielellään. Nyt oli Doughty Streetin n:o 204 isännän toimeenpanemista korjauksista huolimatta jo jonkin verran vanhanaikuinen.

Eräissä suhteissa talon vanhentuneet laitteet sopivat Smithille huomattavan hyvin. Niinpä oli esimerkiksi hänen makuuhuoneensa ikkunan ulkopuolella vesisäiliö, ja veden alituinen tippuminen ja loriseminen siihen olisi tehnyt herkkähermoisemman miehen hulluksi. Smith, joka ei ollut tunteellinen eikä hermojensa orja, huomasi veden äänen rauhoittavaksi ja itse säiliön käytännölliseksi portaaksi. Ikkunasta oli helppo harpata säiliön alustalle ja siltä muurinharjalle yhtä helppoa. Ketterä mies voi päästä Slickin makuuhuoneesta sivukadulle vähemmässä ajassa, kuin mitä häneltä olisi mennyt laskeutumiseen alas portaita ja kulkemiseen ulko-oven kautta lainkuuliaisen kansalaisen tavalla. Ja hän voi palata samaa tietä melkein yhtä helposti. Senvuoksi hän sieti säiliön ja matalat katot ja kiemurtelevan porraskäytävän, jossa iski päänsä kolmensadan vuoden ikäiseen poikkipuuhun, jollei tuntenut paikkoja. Ja vaikka keittiön savu toisinaan tunkeutui avonaisesta ikkunasta hänen makuuhuoneeseensa, sanoi hän anteeksipyytelevälle isännälle pitävänsä savusta enemmän kuin monista muista hienommista tuoksuista.

Kukaan koko talossa ei tietänyt hänen ammattiaan. Häntä pidettiin yleensä miehenä, jolla on enemmän rahaa kuin velvollisuuksia. Hän vietti suurimman osan öistään poissa huoneistaan ja nukkui suurimman osan päivää suljetun oven takana. Hänellä kävi vähän vieraita, ja ne tulivat tavallisesti silloin, kun talon isäntä söi päivällistä, minkä vuoksi hän itse päästi heidät sisään. He eivät koputtaneet ovea tai soittaneet ovikelloa — hiljainen vihellys kadulla toi hänet ovelle.

Kun hän meni ulos, niinkuin hän teki joka ilta, oli hän tavallisesti iltapuvussa ja kulki aina samaa reittiä. Siihen kuului eräs baari Cork Streetin varrella, pieni eikä liian hieno yöklubi Sohossa, hienohko klubi Coventry Streetin varrella ja niin edespäin paikkaan, jossa hän katosi eikä jättänyt mitään jälkeä. Yö yön jälkeen olivat taitavat tarkkailijat Scotland Yardista häipyneet hänen jäljiltään, ja aina samassa paikassa — Piccadilly Circuksen ja Shaftesbury Avenuen kulmassa, Lontoon parhaiten valaistussa paikassa.

Hän oli ehtinyt Soho-vaiheeseen vaelluksellaan sinä iltana, jolloin Audrey oli tehnyt uskalletun matkansa tavatakseen Malpasin, ja istuen pienen pöydän ääressä huoneen äärimmäisessä päässä kuunteli kolmen soittoniekan ponnistuksia, jotka tekivät parhaansa pysyäkseen samassa tahdissa tanssijain kanssa, jotka tungeksivat lattialla, joka oli laadultaan yhtä puutteellinen kuin orkesterikin.

Pienikokoinen mies, jonka laihoilla kasvoilla oli kiero ilme, suuntasi askelensa kuuntelijan pöydän luo, veti hitaasti esiin tuolin ja istuutui viitaten luokseen tarjoilijan.

"Sama kuin hänellekin", mutisi hän osoittaen mr Smithin edessä olevaa tuoppia. Smith ei katsahtanutkaan häneen, ennenkuin…

"Slick, Astoriassa on rouvashenkilö, jolla on autokuormallinen tavaraa. Ranskalainen ja eronnut. Voisitte saada palvelustytön puolellenne puolella apinalla…"

"Jätä tuo siansaksasi, lapsukaiseni", sanoi Slick väsyneesti. "Mitä on puoli apinaa? Ja mikä puoli?"

"Kaksisataaviisikymmentä… palvelustyttö on puolalainen…"

"Tarkoitatteko madame Levellier'ta?" kysyi Smith. "Hänen varastonsa arvo on kaksikymmentätuhatta — netto! Ja lisäksi dollareita. Hän kantaa suurimman osan siitä mukanaan. Ja jokainen mitätön voitelija Lontoossa tietää siitä kaiken. Olette yhtä mielenkiintoinen kuin viimevuotinen unikirja."

Tiedoittaja ei joutunut hämilleen. Hän oli "merkitsijä", arvokkaiden tietojen kokooja, eikä ollut koskaan itse varastanut. Seurustellen kamaripalvelijain ja palvelijattarien kanssa hän varasi rikkaita taskuja toisten miesten kaiveltaviksi.

"British Imperialissa asuu muuan mies Pohjolasta. Hän on rautatehtaan omistaja ja pullollaan rahaa. Tänään hän osti timanttitavaran…"

"Tiaran - niin, vaimolleen", sanoi Slick seuraten yhä silmillään tanssijoita. "Hänen nimensä on Mollins; hän maksoi timanteista tuhatkaksisataa — niiden arvon ollessa yhdeksänsataa. Hänellä on aina revolveri mukanaan, ja hänen bulldogginsa nukkuu hänen vuoteensa jalkapäässä — hänellä on suuri epäluottamus lontoolaisiin."

Merkitsijä huokasi kärsivällisesti.

"Siinä on kaikki, mitä tiedän", sanoi hän, "mutta päivän tai parin perästä minulla on teille tiedossa hyvä homma. Etelä-Afrikasta on tulossa mies mukanaan suuri omaisuus. Hän on ollut täällä ennen…"

"Antakaa minun tietää hänestä", sanoi Slick muuttuneella äänellä. "Olen kuullut siitä pellonpelätistä ja tahdon tulla tuntemaan hänet paremmin."

Hän laski kätensä kämmen alaspäin pöydälle ja siirsi sen välinpitämättömästi merkitsijän puolelle. Tämä herrasmies otti sen, mitä oli käden alla, ja oli kiitollinen.

Pian tämän jälkeen Smith lähti. Mutta hänen kiertomatkansa joka vaiheessa tapahtui sama asia. Toisinaan merkitsijä oli nainen; kerran se oli teräväkasvoinen nuori tyttö — ja he kaikki kertoivat hänelle ranskalaisesta naisesta Astoriassa ja rautatehtaan omistajasta British Imperialissa, ja hän kuunteli kohteliaasti ja auttoi heidät ulos, kun heidän tiedoituksensa eivät vastanneet vaatimuksia.

"Kuulkaa, mr Smith." Tämä oli hänen viimeinen käyntipaikkansa, ja tiedoittaja oli liiallisen huolitellusti puettu nuori mies, jolla oli timanttisormus sormessaan. "Tämä on erikoisesti teitä varten. Astoriassa on rouva…"

"Sen jutun täytyy olla totta", keskeytti Slick. "Hänellä on timantteja miljoonan dollarin arvosta ja puolalainen palvelijatar, ja hän on eronnut."

"Aivan niin — luulin sen olevan yksistään minun tiedossani."

"Se tulee olemaan sanomalehdissä huomenna", sanoi Slick.

Oli omituista, kuinka vähäistä mielenkiintoa Portman Squaren murha herätti ammattipiireissä. Hän ei kuullut siitä mainittavan kertaakaan, ja kun hän otti tämän aiheen esille, niin kuulijat lähtivät heti tiehensä.

"On aivankuin koettaisi saada elokuvatähden puhumaan jostakin muusta", sanoi hän eräälle tuttavalle.

"He eivät luonnollisesti pidä rikoksista", sanoi toinen arvokkaasti.

Kun hän lopulta katosi, oli hän ilman uutista. Se tuli myöhemmin. Kello kaksi aamuyöllä muuan kulkuri pujahti Portman Squaren takakadulle, ja puolta tuntia myöhemmin Dick Shannon sai nousta vuoteestaan puhelimeen.

"Steel, sir!… Puhun n:osta 551… Toivoisin teidän tulevan tänne — täällä tapahtuu mitä omituisimpia asioita."

"Omituisia… kuinka?"

"Toivoisin teidän tulevan tänne, sillä en tahtoisi selittää asiaa puhelimessa."

Dick tiesi, ettei hänen apulaisensa kutsunut häntä vuoteesta tähän aikaan ilman pätevää syytä, ja pukeutui nopeasti. Kun hän oli saapunut talon luo, olivat Steel ja eräs poliisi odottamassa avonaisessa ovessa.

"Asia on sillä tavalla", tunnusti kersantti, "että joko olen saanut hermokohtauksen, tai täällä on jotakin kirotun kieroa".

"Mitä on tapahtunut?"

He olivat ehtineet halliin ja sulkeneet oven. Steel alensi ääntään.

"Se alkoi keskiyöllä — joku kuului kulkevan ylös näitä portaita. Minä ja konstaapeli olimme Malpasin huoneessa — olin parhaillaan opettamassa hänelle pikettipeliä. Menimme molemmat porraskäytävään odottaen tapaavamme joko teidät tai tarkastajan Marylebone Lanelta. Siellä ei ollut ketään. Emme voineet molemmat olla erehtyneet…"

"Kuulitteko tekin sen?" kysyi Shannon kääntyen velton poliisin puoleen.

"Kyllä, sir; kuulin selvästi askelia… jonkinlaista hiipimistä…"

Hän käänsi päänsä ja tuijotti ylös tyhjiin portaisiin. Dick kuuli sen, ja hetkisen aikaa hän tunsi väristystä selkäpiissään.

Kuului siltä, kuin joku olisi astunut tohvelit jalassa kiviportailla.

Sitten heidän korviinsa kuului verhottua naurua.

Shannon hiipi portaitten juureen. Ylhäällä portaiden käänteessä, mutta näkymättömissä, paloi yksinäinen sähkölamppu, ja hänen katsoessaan ylöspäin kulki seinän poikki tavattoman ison pään varjo. Silmänräpäyksessä hän oli seuraavassa kerroksessa — näkemättä jälkeäkään päästä tai sen omistajasta.

XXXVI.

Marshalt ilmestyy näkyviin.

"Omituista", ihmetteli hän ääneen. "Tämä on senlaatuinen asia, joka on omiaan panemaan liikkeelle täti Gertrudin."

Steel kuuli "täti Gertrudin". Se oli sovittu merkki — talon ulkopuolella ja kuulomatkan päässä oli erikoisesti sitä varten asetettu poliisi. Tämä juoksi aukion poikki nähtyään taskulampulla annetun merkin.

"Soittakaa ylitarkastajalle, että päällikkö tarvitsee kaikki piirin varavoimat — ja vartioketjun. Hän ymmärtää asian, jos sanotte 'Gertrude'."

Takaisin palattuaan hän tapasi Dickin tarkastamassa sitä isoa huonetta, jota Malpas käytti toimistonaan. Verhot oli poistettu paneloiduilta seiniltä - kaikkialta, paitsi komerosta, joka kätki omituisen pronssijumalan, ja ikkunain edestä. Ikkunaa vastassa olevan seinän vieressä oli pitkä, tamminen tarjoilupöytä, ainoa huonekalu koko huoneessa, lukuunottamatta kahta tuolia, pientä pöytää, jonka vieressä Malpasin vieraat olivat istuneet, ja kirjoituspöytää.

"Joku on ollut täällä", sanoi Steel. Hän osoitti lattialla hajallaan olevia kortteja. "Jätin nuo pakkaan pöydälle; olin juuri ryhtymässä jakamaan kortteja, kun kuulimme askelet portaissa. Luulisin niiden nyt lakanneen kuulumasta."

Äkkiä Dick tarttui hänen käsivarteensa, ja kaikki kolme odottivat pinnistäen kuuloaan. Laahustavat, tohvelijalkaiset askelet kuuluivat jälleen portaista, ja tällä kertaa Dick Shannon antoi toisille merkin pysyä liikkumattomina.

Ääni kuului yhä vahvemmin, kunnes askelet pysähtyivät, niinkuin kuului, ulkopuolella olevassa etuhuoneessa. Ovi oli raollaan, mutta heidän sitä katsoessaan se alkoi hitaasti avautua. Shannon pisti kätensä takataskuunsa. Seuraavalla hetkellä hänen revolverinsa piippu oli suunnattu kohti oviaukkoa; mutta mitään muuta ei tapahtunut, ja kun hän hiipi nopeasti huoneen poikki ja syöksyi ulos etuhuoneeseen, oli se tyhjä.

Poliisikonstaapeli otti kypäränsä päästään ja kuivasi kuumaa otsaansa.

"Lihaa ja verta minä voin sietää", sanoi hän käheästi. "Sellaista elävää miestä ei ole olemassa, johon en uskaltaisi käydä käsiksi. Mutta tämä saa minut värisemään, sir!"

"Ottakaa tämä lamppu ja tarkastakaa yläpuolella olevat huoneet", sanoi

Dick.

Virkapukuinen mies otti vitkastellen taskulampun.

"Älkääkä epäröikö käyttää kalikkaanne." Konstaapeli veti kalikkansa taskustaan ja katseli sitä koko lailla vähäksyvästi.

"Selvä on, sir", sanoi hän vetäen syvään henkeään. "En pidä siitä, mutta teen sen."

"Mainio motto kaikelle poliisityölle", sanoi Dick ystävällisesti. "En luule siellä ylhäällä olevan mitään muuta kuin tyhjät huoneet, mutta huutakaa, jos näette jotakin, ja minä olen ylhäällä heti paikalla."

Hän kuuli konstaapelin raskain askelin kulkevan ylös portaita, ja vaikka hän ei olisi tietänytkään, ettei miehellä ollut halua koko hommaan, niin olisi hän huomannut sen hänen askeltensa äänestä. Äkkiä askelet lakkasivat kuulumasta, ja Dick astui portaitten juureen.

"Onko kaikki järjestyksessä?" huusi hän.

Ei kuulunut mitään vastausta, vaan ainoastaan omituista jalkojen rapinaa ja aivankuin kurkusta tulevaa lyhyttä korinaa. Ja sitten tuli kaiteitten yli jotakin pyöreätä, joka putosi portaille ja vieri Dickin jalkojen juureen. Se oli konstaapelin kypärä.

Steelin seuraamana hän juoksi ylös portaita ja näki taskulamppunsa valossa jotakin heiluvan seuraavassa kerroksessa - jotakin, mikä heilui ja sätkytteli ja potki voimattomasti. Se oli konstaapeli, joka heilui edestakaisin köyden päässä, joka oli kiedottu hänen kaulaansa ja kiinnitetty seuraavan kerroksen kaiteeseen. Mies oli juuri menettämäisillään tajuntansa, kun Steel juoksi paikalle ja leikkasi köyden poikki hänen päänsä yläpuolelta. He veivät hänet takaisin Malpasin huoneeseen ja laskivat siellä lattialle, samalla kuin Steel tunki konjakkia hänen yhteenpurtujen hampaittensa väliin. Meni kymmenisen minuuttia, ennenkuin hän oli toipunut riittävän paljon kyetäkseen kertomaan, mitä oli tapahtunut. Eikä hän erikoisen paljoa tietänytkään.

"Olin juuri kääntymässä seuraavaan kerrokseen, kun köysi putosi kaulaani ylhäältä päin. Ennenkuin voin huutaa, oli se jo vedetty kireälle, ja minä voin nähdä jonkun kiskovan sitä seuraavasta kerroksesta. Minulla oli kyllin mielenmalttia heittääkseni kypäräni kaiteen yli, sillä muuten olisin ollut kuoleman oma. Miehiin voin käydä käsiksi, mr Shannon, mutta henkiä…"

"Kuinka paljon painatte, ystäväni?"

"Sataseitsemänkymmentä naulaa, sir."

Dick nyökkäsi.

"Näyttäkää minulle sellainen kummitus, joka voi nostaa sataseitsemänkymmentä naulaa köyden päässä, niin käännyn heti spiritistiksi", sanoi hän. "Siellä on tarkastaja, Steel; menkää alas ja päästäkää hänet sisään."

Steel meni kirjoituspöydän luo, laski kätensä virrankatkaisijalle, josta käsin oven piti aueta, ja veti kiljaisten pois kätensä. "Mikä teitä vaivaa?"

"Jossakin on lyhytsulku", sanoi kersantti. "Lainatkaa minulle käsineenne, sir."

Mutta Dick säästi häneltä sen vaivan. Ojentaen kätensä hän käänsi katkaisijan saaden samalla tuntea,' ettei nahkainen käsine ollut miksikään suojaksi — hän tunsi 250 voltin vahvuisen sähkövirran antaman herpaisevan iskun, mutta katkaisija oli käännetty. "Kas niin", sanoi hän. "Teidän ei tarvitse mennä alas; he pääsevät kyllä sisään."

He odottivat, mutta koputukset jatkuivat. Miehet katsoivat toisiinsa.

"Avauslaite ei näytä olevan kunnossa", sanoi Dick, ja samassa valot sammuivat.

"Pysytelkää seinän vieressä älkääkä sytyttäkö taskulamppujanne", sanoi

Shannon matalalla äänellä.

Mutta Steel oli jo painanut taskulamppunsa nappulaa. Lamppu oli tuskin ehtinyt syttyä, kun toisesta huoneesta leimahti liekki, jokin vihelsi hänen päänsä ohi, ja kuului läjähdys kuulan iskiessä seinään. Dick heittäytyi vatsalleen lattialle vetäen apulaisensa mukanaan. Alhaalta ovelta kuuluvat iskut kajahtelivat tyhjässä hallissa.

Shannon ryömi eteenpäin taskulamppu toisessa ja revolveri toisessa kädessä, ja Steel seurasi hänen esimerkkiään. Pimeys huoneessa oli läpitunkematon. Shannon pysähtyi kuuntelemaan.

"Hän on tuolla, nurkassa lähellä ikkunaa", kuiskasi hän.

"Minä luulen, että hän on seinän vieressä", kuiskasi Steel. "Hyvä jumala!"

Omituinen vihreä valosoikio oli ilmestynyt paneloituun seinään tarjoilupöydän takana ja tasalla, ja tässä valaistussa paikassa he näkivät jonkun makaavan. Valo kävi yhä voimakkaammaksi, niin että jokainen kammottava yksityiskohta tuli selvästi näkyviin.

Makaaja oli frakkipukuun puettu mies, jonka paidanrinta oli musta ruudin savusta. Kasvot olivat kalpeat ja vahamaiset, molemmat kädet olivat ristissä rinnalla. Liikkumattomana, kauhistuttavana… Shannon tunsi hetken aikaa värisevänsä pelosta.

"Se on kuollut mies!" ähkyi Steel. "Hyvä Jumala! Se on Marshalt!

Katsokaa, Shannon, katsokaa — se on Marshaltin ruumis!"

XXXVIII.

Keittiöhissi.

Ruumis makasi liikkumattomana ja kamalan näköisenä, ja sitten vihreä valosoikio hämärtyi ja sammui, samalla kuin kuului onttoa, kumisevaa ääntä, aivankuin kaukaista ukkosen jyrinää.

Dick nousi kompastellen seisomaan ja juoksi huoneen poikki, mutta hänen hapuilevat kätensä eivät tavanneet muuta kuin seinälaudoituksen. Omituinen ilmestys oli kadonnut!

Hapuillessaan siinä seinää hän kuuli askelten äänen alhaalta hallista.

"Onko siellä ketään?" huusi ääni alhaalta.

"Tulkaa ylös. Käyttäkää lamppujanne; tänne ei tule valoa."

Aivankuin hänen sanansa olisivat olleet sovittu merkki, leimahtivat valot jälleen palamaan.

"Kuka avasi katuoven?" kysyi Dick nopeasti. "En tiedä, sir. Se avautui aivan äsken."

"Täällä on jossakin toisetkin avaamis- ja sulkemislaitteet. Steel, hankkikaa tänne kirves; se on siellä ylhäällä. Ei, yksi teistä miehistä saa käydä sen hakemassa. Löydätte sen pienestä huoneesta ullakkokerroksessa. Käyttäkää lamppujanne ja iskekää maahan jokainen, jonka tapaatte."

Kirves haettiin ilman mitään välikohtausta, ja Shannon kävi seinälaudoituksen kimppuun. Muutamissa minuuteissa hän oli saanut esille sen syvennyksen, missä oli nähnyt Marshaltin ruumiin makaavan.

"Keittiöhissi", sanoi hän. "Niitä on eräissä näistä taloista — tarjoilupöydän leveys ja tarjoilupöydän tasalla."

Hän kurottautui syvennykseen sisään ja tunsi siellä kaksi teräsköyttä, joiden varassa hissi liikkui. Keittiö oli kellarikerroksessa, ja luja ovi oli avattava väkivalloin — sen jälkeen kuin Steel oli käynyt siellä aikaisemmin edellisenä iltana, oli joku työntänyt salvat kiinni. Kun ovi oli saatu auki, tapasi hän, niinkuin oli odottanutkin, keittiöhissin siellä alhaalla. Mutta Marshaltista ei näkynyt merkkiäkään.

"Nyt minä ymmärrän, kuinka ruumis saatiin pois ensimmäisellä kerralla. Se jätettiin hissiin, joka pysähdytettiin sen huoneen ja keittiön välille. Tarkastin tämän paikan jo aikaisemmin. Niinkuin näette, Steel, on aukko täälläkin huolellisesti naamioitu seinälaudoituksella."

Salapoliisi johti toiset astiainpesuhuoneen kautta pienelle pihalle talon takana. Takaovi oli auki, samaten takakadulle viepä portti.

"Marshaltin ruumis on talossa; siitä ei ole epäilystäkään", sanoi Dick. "Sitä ei ole voitu viedä pois. Missä on teidän vartioketjunne, tarkastaja?" kysyi hän terävästi katsellen tyhjälle takakadulle puoleen ja toiseen.

Ketjun toinen osa oli myöhästynyt, sillä se saapui näyttämölle vasta kymmenen minuuttia sen jälkeen, kuin Dick oli palannut Malpasin pyhäkköön.

"Tätä huonetta ei saa koskaan jättää ilman vartijaa", sanoi hän. "Sillä se seikka on ainakin selvä, ettei se vanha mies kummittele pelkästä ilkeydestä. Hänen temppujensa takana on jokin pätevä syy, ja syy on se, että tässä huoneessa on jotakin, mihin hän tahtoo päästä käsiksi."

Hän tarkasti kapeat portaat, jotka johtivat alas vanhaan salonkiin, mutta ei huomannut mitään erikoista.

"Niinkuin näette, ei täällä ole ensinkään palvelusväen portaita", sanoi hän Steelille. "Luultavasti tämä talo on rakennettu myöhemmin kuin sen oikealla ja vasemmalla puolella olevat talot, ja arkkitehtien on täytynyt huonetilan säästämiseksi jättää palvelusväen portaat rakennuttamatta."

"Mutta salongista keittiöön ei ole mitään portaita" sanoi Steel koputtaen seinää siinä kohden, missi portaat päättyivät salongin korkeudella. Hänen hämmästyksekseen koputuksen synnyttämä ääni kuului ontolta.

"Siinä on ovi, joka on peitetty betonilla", arveli Dick. Hän painoi hartiansa sitä vastaan, ja se kääntyi helposti. "Juuri tätä tietä ystävämme on tullut ja mennyt. Tulkaa tänne ylös." Hän nousi kymmenisen porrasta ja pysähtyi. "Me liikumme nyt samansuuntaisesti pääportaiden kanssa. Kuunnelkaa." Hän koputti seinää.

"Voisitte melkein pistää sormenne sen läpi", sanoi hän. "Tämä selittää laahustavat askelet portaissa — se on vanha teatteritemppu. Jos annatte minulle kaksi palasta hiekkapaperia, niin näytän teille, kuinka ääni saadaan syntymään."

He palasivat jälleen isoon huoneeseen. "Ja tässä on toinen ovi." Jälleen Dick koputti näennäisesti paksua seinää. "Tästä hän pääsee seuraavaan kerrokseen, jossa hän oli odottamassa kuristaakseen konstaapelimme."

"Missä hän nyt on?"

"Järkevä kysymys", sanoi Dick kuivasti, "mutta minä en ole valmis vastaamaan siihen. Voisin sanoa, että hän on jo muutamien mailien päässä täältä. Jos poliisiketju olisi ollut paikallaan, niin maailmassa olisi nyt yksi kummitus vähemmän." Hän tarkasteli taskulamppuaan. "Menen käymään vielä kerran katolla, vaikk’ei ole luultavaa, että lintumme on pesinyt sinne. Willittin etsiviä ei muuten kai vielä ole poistettu?"

"Ei, mikäli minä tiedän, sir. Willitt on yhä vielä Marshaltin lakimiesten määrättävissä, jotka ovat asettaneet taloon huoltajansa."

Katon tarkastaminen ei tuonut tulokseksi muuta, kuin että etsivä oli vielä vartiopaikallaan. He näkivät hänen sikarinsa punaisen hehkun, ennenkuin hau itse oli näkyvissä.

"Jokseenkin tarpeetonta, vai mitä, teidän täälläolonne?" sanoi Shannon.

"Minun näkökannaltani kyllä", kuului vastaus. "Mutta minä noudatan minulle annettuja ohjeita, niinkuin te noudatatte teille annettuja."

"Oletteko nähnyt ketään?"

"En, sir. Olisin ollut sangen iloinen saadessani puhua vaikka jonkun kummituksen kanssa. Tämä on varmasti kylmin ja yksinäisin työpaikka maailmassa."

"Oletteko kuullut mitään tapahtuvan alhaalla?"

"Kuulin jonkun tulevan ulos takaovesta aivan äsken. Luulin, että se olitte te. Siellä oli iso auto odottamassa kokonaisen tunnin. Koetin katsoa, mutta en nähnyt, kuka se oli. Hän kantoi jotakin raskasta. Kuulin hänen ähkivän, kun hän meni ulos portista ja laski kantamuksensa autoon. Luulin, että se oli yksi teidän ruumiistanne."

Dick Shannonista näytti mahdottomalta, että yksi mies olisi jaksanut kantaa ruumiin ilman apua; ja koko asia tuntui jossakin määrin luonnottomalta. Tultuaan takaisin Steelin luo hän huomasi kersantin tehneen löydön, joka mahdollisesti voi selvittää salaperäisyyttä jossakin määrin.

"Löysin tämän pihalta", sanoi Steel. "Ystävämme on täytynyt pudottaa se paetessaan."

Se oli litteä nahkakotelo, ja avattuaan sen Dick näki ryhmän pieniä lasipulloja, pienen ruiskun ja kaksi neulaa. Ruisku oli ilmeisesti pantu pois kiireessä, sillä se oli puoleksi täynnä väritöntä nestettä, jota oli vuotanut ulos, niin että kotelon samettivuori oli aivan märkä.

"Näyttää siltä, kuin sitä olisi käytetty aivan äsken", sanoi Steel.

"Neula tekee todella sen vaikutuksen", myönsi Shannon tarkastaen hiuksenhienoa teräskärkeä. "Lähettäkää ruiskun sisällys heti tutkittavaksi. Alan nähdä päivänvaloa!"

XXXVIII.

Stormerin toimisto.

Stormerin salapoliisitoimiston hallussa oli erään uuden talon ensimmäinen kerros Cityssä. Että kysymyksessä oli mikään salapoliisitoimisto, ei käynyt selville vaatimattomasta kirjoituksesta ovissa eikä eteishallissa olevasta osoitetaulusta, jossa oli yksinkertaisesti "Stormer", niin että utelias jäi arvailemaan, millä liike-elämän alalla Stormer oikeastaan toimi. Sinä aamuna mr John Stormer oli eräällä epäsäännöllisistä ja edeltäkäsin ilmoittamattomista käynneistään englantilaisessa päämajassaan. Hän tuli, niinkuin tavallisesti, omasta yksityisovestaan, ja ensimmäinen merkki, jonka Willitt sai siitä, että hänen päällikkönsä oli talossa, oli soittokellon vihainen pärinä hänen kirjoituspöydällään. Hän kulki käytävän toiseen päähän, avasi lukosta pyhäkön oven ja astui sisään. Mr Stormer, hattu takaraivolla ja sytyttämätön sikari vahvojen valkoisten hampaittensa välissä, istui selkäkenossa toimistotuolissaan _The Times' i_n avonainen numero kädessään.

"Antakaa minulle englantilainen lehti, jossa olisi uutisia", sanoi hän huoaten. "Tiedättekö, Willitt, että odotettavissa on kaunista, mutta kylmempää, että matalapaine on kulkemassa Koillis-Irlantiin päin ja toinen matalapaine Lounais-Irlantiin päin, mikä luultavasti saa aikaan sadetta Länsi-Englannissa? Tiedättekö, että näkyväisyys on hyvä, ja että merellä on myrskyä? Täkäläiset sanomalehdet antavat enemmän tilaa säätiedoille, kuin me annamme presidentinvaaleille."

Hän laski lehden lattialle, asetti silmälasit leveälle nenälleen ja katseli käskyläistään.

"Mitä on tekeillä?" kysyi hän.

"Tänä aamuna on tullut viisi uutta asiaa, sir", sanoi Willitt. "Neljä niistä on avioliittojuttuja, ja viides on erään rouvan jättämä, joka on joutunut koronkiskurin kiristämäksi."

Stormer sytytti sikarinsa.

"Älkää kertoko minulle siitä; antakaa minun arvata", sanoi hän. "Rouva lainasi rahaa pelastaakseen ystävänsä pulasta, ja hänen miehensä ei pidä tästä ystävästä."

Willitt nauraa virnisti.

"Melkein oikein, sir."

"Sanoisin, että se oli melkein oikein", sanoi mr Stormer virnistäen. "Naiset eivät koskaan lainaa rahaa itseään varten, vaan aina jotakuta toista varten. Entä mitä uutta Portman Squarelta?"

Willitt antoi pitkän ja tarkan kuvauksen äskeisistä tapahtumista.

"Viime yönä, kas vain! Tiedättekö, mitä siellä tapahtui?"

"En tiedä, sir. Wilkes ilmoitti, että Shannon oli tullut katolle ja että talo oli ollut poliisien ympäröimänä."

"Hm", sanoi Stormer, ja sillä oli Portman Squaren arvoitus sillä kertaa käsitelty, ja Stormer omisti ajatuksensa ja aikansa arkipäiväisille toimistotehtäville.

Hän ilmestyi hyvin harvoin Lontoossa olevaan toimistoonsa, mutta silloin hän teki aina työtä kymmenen miehen edestä. Cityn kellot löivät jo yhdeksää, kun hän sinä iltana allekirjoitti viimeisen kirjeensä.

"Mitä Malpasin asiaan tulee", sanoi hän, "niin vanhat ohjeet pysyvät voimassa, kunnes Marshaltin lakimiehet peruuttavat ne. Taloa vartioidaan edelleen, yksi mies pysyy katolla, ja yksi tai kaksi parhaista miehistämme on aina Slick Smithin kintereillä! Oletteko ymmärtänyt?"

"Kyllä, sir."

"Ei ole hauskaa, että Slickiä täytyy vartioida tällä tavalla, mutta minä en tahdo jättää mitään epävarmaksi. Sähköttäkää minulle heti, jos jotakin tapahtuu."

Willitt merkitsi muistiin saamansa ohjeet.

"Kuinka me muuten" — Stormer katsahti Willittiin kulmiaan rypistäen — "jouduimmekaan toimimaan Marshaltin laskuun?"

"Hän tahtoi päästä erään tytön jäljille ja tuli meidän luoksemme…"

Stormer läjähdytti pöytää kädellään.

"Tietysti — se tyttö! Saitteko muuten selville, mistä johtui hänen mielenkiintoisa miss Bedfordiin?"

Willitt pudisti päätään.

"En, sir. Hän oli sitä lajia oleva mies. Muistatteko, että kerroin teille, että hän pyysi minua tuomaan tytön syömään päivällistä hänen kanssaan? En luule hänellä olleen mitään muuta syytä."

"Ettekö luule?" Stormer korosti ensimmäistä, sanaa. "Se on varmasti omituista. Tytön nimihän on, Bedford?"

Willitt hymyili.

"Olette kysynyt minulta samaa asiaa jo aikaisemmin. Kyllä, sir. Hän oli sangen hyvin tunnettu Fontwellin kylässä, jossa oli asunut koko ikänsä."

"Entä Elton — oliko hänen tyttönimensä Bedford?"

"Kyllä, sir. Hän meni naimisiin sillä nimellä."

"Hm!"

Mr Stormerin oli tapana sivellä kämmenellään suutaan ollessaan hämmentynyt.

"Toivoin… kuitenkin. Tyttö on siis nyt kaupungissa? Ja asuu hotelli

Regencyssä… hm!"

Hän rummutti pöytää kynällään.

"Tarvitsemme välttämättömästi naispuolisen apulaisen, ja se tyttö on sitä lajia, että häntä kannattaisi kouluttaa. Hän oli lisäksi vielä Malpasin sihteerinäkin! Hän on nyt ilman paikkaa, eikö niin?"

"Minä luulen, että Shannon on rakastunut häneen", sanoi Willitt.

"Niinkö?" Mr Stormer ei tuntunut hämmästyneeltä. "Kuka tahansa ihastuu kauniiseen tyttöön. Se ei merkitse mitään."

Hän katsahti ajattelevaisena puhelimeen ja veti sen eteensä.

"Tahtoisin puhutella tätä Shannonia", sanoi hän.

"Mistä tapaan hänet?"

Willitt avasi pienen taskukirjan ja tarkasteli sen sivuja.

"Täällä on kaksi numeroa: toinen hänen asuntoonsa ja toinen hänen toimistoonsa. Luultavasti hän on nyt asunnossaan."

Stormer soitti sinne, mutta ei saanut mitään vastausta. Sitten hän koetti toista numeroa, joka yhdisti hänet Scotland Yardiin.

"Kapteeni Shannon on lähtenyt kotiinsa kymmenen minuuttia sitten."

"Koetamme jälleen kotipuhelinta", sanoi Stormer, ja tällä kertaa hänellä oli parempi menestys, sillä Dick oli juuri tullut sisään.

"Täällä puhuu Stormer. Onko siellä kapteeni Shannon?"

"Stormer? Aivan niin, salapoliisitoimisto."

"Kuulkaahan, kapteeni Shannon, minä olen voinut olla teille avuksi silloin tällöin — muistatteko, että minä huomautin teille Slick Smithistä, kun hän tuli idästä?"

Dick, joka oli unohtanut asian, nauroi.

"Hän on ollut mallikelpoinen rikollinen koko ajan, kun hän on ollut tällä puolella", sanoi hän.

"Siltä Slick aina näyttää", vastasi Stormer kuivasti, "mutta hän hankkii kuitenkin toimeentulonsa jollakin tavalla. Mutta en tahtonut puhutella teitä sen takia, kapteeni. Olen kuullut, että minun mieheni ovat saaneet mr Marshalt-vainajalta tehtäväkseen vartioida hänen taloaan. Se näyttää koko lailla järjettömältä nyt, kun hän on kuollut, mutta ohjeet ovat toistaiseksi voimassa, ja minä olisin teille suuresti kiitollinen, jos antaisitte miesteni toimia oman mielensä mukaan. Eräs heistä kertoo minulle, että te tiedustelitte hänen valtuuksiaan tämän Portman Squaren varrella olevan talon katolla, ja todellakin se näyttää hiukan tarpeettomalta. Tahdon sanoa, että olen antanut miehilleni määräyksen, että heidän on annettava poliisille kaikkea mahdollista apua eikä asetettava esteitä poliisin tielle."

"Se on teidän puoleltanne hyvin ystävällistä, ja minä ymmärrän täydellisesti teidän vaikeutenne."

Stormer hymyili itsekseen.

"Luulen, ettette ole niistä perillä", sanoi hän. "Oletteko tavannut sen huoltajan, jonka Marshaltin lakimiehet ovat asettaneet pitämään huolta hänen talostaan?"

"Olen nähnyt hänet."

"Pitäkää häntä hyvin silmällä", sanoi Stormer ja lopetti keskustelun, ennenkuin Dick ehti kysyä syytä hänen kehoitukseensa.

Mr Stormer nauraa hykerteli itsekseen aivankuin hyvälle pilalle koko matkan ravintolaan, jossa hän söi päivällisensä sinä iltana. Siihen tarkoitukseen hän oli valinnut saman hotellin, jossa Audrey Bedford asui, ja päivällisen jälkeen hän siirtyi ruokasalista eteishalliin, missä hän kääntyi vierashuoneiden hoitajan puoleen.

"Huomaan, etten voi mennä enää kotiin tänä iltana", sanoi hän.

"Voitteko antaa minulle huoneen?"

"Varmasti, sir", sanoi toinen ihmetellen, missä tämän ilmeisen amerikkalaisen koti sitten oikeastaan oli. Hän tarkasteli huoneiden luetteloa. "461."

"Se on minusta hiukan liian korkealla. Tahtoisin huoneen toisesta kerroksesta."

Mies silmäili jälleen luetteloaan.

"Siellä on tyhjänä kaksi huonetta, n:ot 255 ja 270."

"Luulen, että otan n:on 270. Seitsemänkymmentä on minun onnennumeroni", sanoi mr Stormer.

Audreyn huoneen numero oli 269.

XXXIX.

Kasvot yössä.

Audrey oli kuluttanut sen päivän työn etsimiseen, ja hänen ponnistuksillaan oli parempi menestys kuin niinä päivinä, jolloin hän oli repaleprinsessa ja ilman mitään muita suosituksia kuin vankilasta saatu todistus ja nukkavieru puku. Hän ei ollut puhunut Dick Shannonille suunnitelmistaan, sillä hän tahtoi, mikäli mahdollista, tulla toimeen ilman tämän apua. Riippumattomuuden halu on synnynnäinen jokaisessa naisessa, ja hänen taipuvaisuutensa ottamaan vastaan apua joltakulta mieheltä on kääntäin verrannollinen hänen kunnioitukseensa tätä miestä kohtaan. Audrey Bedford piti Dick Shannonista kyllin paljon kaihtaakseen hänen apuaan.

Hänen viimeisessä toimipaikkaa koskevassa vaalissaan oli koko joukko huumoria. Kerran hän Fontwellin aikoihin oli kirjoittanut eräälle kananhoitoa käsittelevälle viikkolehdelle, jolloin hänen ja tämän lehden toimittajan välillä oli kehittynyt pitkä ja tuttavallinen kirjeenvaihto sairaiden kanojen ruokajärjestyksestä. Nyt hänen mieleensä oli juolahtanut, ettei kananhoitolehtikään voinut ilmestyä viikko toisensa jälkeen ilman ammattimiesavustusta. Hän kirjoitti kirjeen toimittajalle, joka muisti hänen avustustoimintansa ja kehoitti häntä saapumaan lehden toimitukseen, missä hän heti tarjosi hänelle paikan.

"Tarvitsemme jonkun hoitamaan kananhoitoa koskevaa kirjeenvaihtoamme", sanoi hän.

Teoria, että ammatti vaikuttaa ulkonäköön, osoittautui jossakin määrin todeksi tässä tapauksessa, sillä toimittaja itse näytti vanhahkolta kanalta.

"Luulen teidän kykenevän käymään käsiksi siihen. Tarvitsemme kaksi palstaa viikossa lehteä varten; muihin kirjeisiin voitte vastata yksityisesti. Jos käsiteltäväksenne joutuu jokin kysymys, jota ette voi ratkaista, niin viitatkaa vastaukseemme samasta asiasta maaliskuun numerossa 1903. Se antaa teille aikaa."

Palkka ei ollut suuri, vaan suorastaan riittämätön Audreyn viime aikoina omaksumiin elintapoihin; mutta hän käytti loppuosan päivää asunnon etsimiseen ja löysikin hyvin hauskan huoneen läheltä uutta työpaikkaansa. Palattuaan hän ilmoitti asian hotellin apulaisjohtajalle.

"Olen pahoillani, että jätätte meidät, miss Bedford", sanoi tämä herrasmies ammattiin kuuluvasti pahoitellen. "Huoneenne on siis vapaa huomisesta kello kahdestatoista alkaen. Toivon näkeväni teidät jälleen täällä."

Audrey puolestaan toivoi päinvastaista. Hänellä oli epämieluisia kokemuksia tässä hotellissa olonsa ajalta, ja hän odotti innokkaasti oman pienen huoneensa rauhallisuutta.

Dick oli saapunut aikaisin katsomaan häntä odottaen tapaavansa hänet yhä vielä kärsivänä edellisen illan epämieluisen kokemuksen aiheuttamasta järkytyksestä. Hän tuli sopivasti yllätetyksi saadessaan kuulla, että Audrey oli mennyt ulos. Myöhemmin eräs hänen miehistään ilmoitti, että Audrey oli hankkinut itselleen paikan, ja hän kiiruhti heti hotelliin onnittelemaan häntä.

"Olette säästänyt minulta vaivan soittaa teille."

"Miksi?" kysyi Dick nopeasti, "Onko jotakin tapahtunut? Ette kai ole saanut mitään tietoa…?"'

"En." Audrey pudisti päätään. "En luule, että tulen saamaankaan; ja jos saan, niin varmasti lähetän sanan teille. Minulla on loistava uutinen."

"Palaatte takaisin kananhoitoalalle — toimituspuolelle."

Hän nauroi Audreyn hämmästykselle.

"Tietysti, teidän varjonne — niinhän te häntä nimitätte, eikö niin? On kauhean romanttista, mutta hiukan noloa, kun tietää, että mies on aina kintereillä. Olin unohtanut hänen olemassaolonsa."

"Minkä takia tahdoitte tavata minua?"

Audrey avasi käsilaukkunsa, otti sieltä pienen piikiven ja laski sen Dickin ojennettuun käteen. "Tämän", sanoi hän. "Tarkoitukseni oli puhua siitä jo aikaisemmin."

Dick tuijotti kiveen suu auki, käänsi sen toisin puolin ja tarkasti pientä punaista sinettiä. "Mistä ihmeestä olette tämän saanut?"

"Onko sillä jotakin merkitystä?" kysyi Audrey.

"Minun olisi pitänyt kertoa teille siitä jo aikaisemmin. Löysin sen n:on 551 eteisestä ollessani ensikertaa tapaamassa mr Malpasia. Pudotin avaimen koettaessani avata ovea, ja avainta etsiessäni löysin tämän pienen kiven."

Dickin mieleen välähti muisto hänen keskustelustaan Brownin eli

Torringtonin kanssa, joka oli näyttänyt hänelle samanlaisen "kiven".

"Mikä se on?" kysyi Audrey uudelleen.

"Se on hiomaton timantti. Sen arvo on noin kahdeksansataa puntaa."

Audrey haukkoi ilmaa.

"Oletteko varma siitä?"

Dick nyökkäsi. Vieden timantin ikkunan luo hän tarkasti lähemmin sinettiä.

"Oletteko varma siitä, että se on timantti?"

"Se on aivan varmaan timantti, ja siinä on kaivosyhtiön sinetti. Saanko pitää tämän?"

Audrey huoahti helpotuksesta.

"Toivon, että tekisitte niin."

"Tietääkö kukaan muu, että tämä on ollut teillä?"

Audrey pudisti päätään.

"Ei kukaan, jollei mr Malpas tietänyt, ja se ei ole luultavaa, vai mitä?"

Dick mietti mahdollisuuksia.

"Eikö kukaan muu ole nähnyt sitä?"

Audrey ajatteli pitkän aikaa.

"En luule sitä", sanoi hän hitaasti, "jollei — niin, nyt muistan. Äskettäin, kun minä pyysin alhaalla eteishallissa huoneeni avainta, eikä sitä ollut siellä, kaadoin kaikki tavarat käsilaukustani pöydälle ja löysin sen — nimittäin avaimen — rikkonaisen vuorin välistä."

"Ja silloin hän on sen nähnyt — ja kun minä sanon 'hän', niin tarkoitan joko häntä tai hänen asiamiestään. Luulisin tämän osaksi selittävän, miksi hän tahtoi saada teidät käsiinsä eilen illalla."

Audrey huokasi.

"Joka päivä ja joka tavalla olen yhä enemmän ja enemmän pahoillani, että lähdin pois rauhalliselta maapalstaltani!" sanoi hän. "Te ette tiedä, kuinka lämmin tunne minut valtasi, kun rakkaan kanalehteni toimittaja kysyi minulta, tiedänkö, kuinka on hoidettava sulkasatoisia kanoja!"

Hän meni ylös huoneeseensa sinä iltana onnellisemmassa mielentilassa, kuin oli ollut moniin vuosiin. Hänestä tuntui siltä, että hän uuteen työhönsä ryhtyessään jättää taakseen sen epäterveellisen ilmapiirin, jossa oli liikkunut ja elänyt Lontooseen-tulostaan saakka.

Hän lukitsi huoneensa oven ja vaipui uneen melkein samalla hetkellä, kuin laski päänsä päänalustalle. Ja niin hän nukkui koko alkuosan yötä eikä herännyt, ennenkuin jokin kylmä ja tahmea kosketti hänen kasvojaan.

"Audrey Bedford, minä tarvitsen sinua", sanoi ontto ääni.

Hän nousi kiljaisten istumaan. Huone oli kokonaan pimeässä, mutta…

Tuskin metrin päässä hänestä liikkuivat, niinkuin näytti, ilmassa riippuen himmeästi ja oudosti valaistut kasvot…

Hän tuijotti Lacy Marshaltin suljettuihin silmiin ja tuskanvääntämiin kasvoihin!

XL.

Kadonnut vieras.

"Se nuori nainen on saanut vaikean hermokohtauksen. Olen lähettänyt hakemaan lääkäriä ja sairaanhoitajatarta."

"Tiedättekö, mitä hänelle on tapahtunut?" kysyi Dick. Hän seisoi yöpuvussa vuoteensa vieressä kuulotorvi kädessään.

"En, sir. Ovenvartija, joka oli ensimmäisessä kerroksessa, kuuli kiljahduksen. Hän juoksi ylös portaita ja näki miss Bedfordin oven olevan auki. Hän näki, että miss Bedford oli pyörtynyt, ja lähetti hakemaan minut. Minä olin alhaalla hallissa."

"Eikö mitään merkkiä Malpasista?"

"Ei pienintäkään, sir. Jonkun on täytynyt yrittää päästä miss Bedfordin kimppuun, sillä hänen huoneensa viereisessä huoneessa asuva herrasmies tavattiin tajuttomana käytävän toisesta päästä. Hän oli ilmeisesti saanut iskun päähänsä, luultavasti kumipatukalla, sillä nahka ei ollut mennyt rikki. Hän on mennyt sairaalaan saadakseen päänsä sidotuksi."

Dick saapui hotelliin viiden minuutin kuluttua, ja Audrey oli sillä välin toipunut niin paljon, että voi ottaa hänet vastaan. Tyttö istui aamuvaippaansa kääriytyneenä kaasu-uunin edessä, hyvin kalpeana, mutta niinkuin tavallisesti täysin halliten itsensä.

"En tiedä kertoa mitään muuta, kuin että näin mr Marshaltin."

"Oletteko tekin nähnyt hänet?" Dick puri huultaan miettiväisenä.

"Oletteko te sitten nähnyt hänet?" kysyi Audrey hämmästyneenä.

Dick nyökkäsi.

"Kyllä, hän näyttäytyi meille viime yönä. Ettekö muista mitään muuta?"

"Minä pelkään pyörtyneeni", sanoi Audrey katuvaisena. "Se oli kauhean naisellista, mutta sellaista sattuu. Ovenvartija kertoi minulle, että viereisessä huoneessa asuvaa miestä oli lyöty hyvin pahasti Voi, Dick, mitä tämä merkitsee?"

"Se merkitsee sitä, että Marshalt on elossa ja sen vanhan paholaisen käsissä", sanoi Dick. "Viime yönä me löysimme hänen talostaan lääkeruiskun. Siinä ollut neste tutkittiin ja huomattiin olevan hyoscinin, morfiinin ja jonkin kolmannen, vielä selville saamattoman huumausaineen sekoitusta, jolla voidaan saada ihminen täydellisen tiedottomuuden tilaan. Tänä iltana minä sain kirjeenkin Malpasilta." Hän otti esiin koneella kirjoitetun kirjeen. "Tämä on jäljennös; alkuperäinen on lähetetty Scotland Yardiin sormenjälkien tutkimista varten."

Audrey otti kirjeen käteensä ja luki:

"Jollette ole järjetön, huomasitte jotakin viime yönä. Lacy Marshalt ei ole kuollut. Koska tunsin hänet hyvin, olisi minun pitänyt käsittää, ettei hän antautuisi mihinkään vaaraan. Ammunnankestävä panssari, joka hänellä oli yllään, seisahdutti kuulan, niinkuin olisitte huomannut, jos olisitte tarkastanut häntä sen sijaan, että tahdoitte saada tytön mahdollisimman pian pois talosta. Olen iloinen siitä, että hän on elossa — kuolema olisi ollut hänelle liian hyvä, ja hän tulee kuolemaan silloin, kun minä näen sen hyväksi. Jos toivotte hänen pysyvän hengissä, niin viekää vartijanne ja vakoilijanne pois minun talostani."

"Kaikki talossa tekemäni huomiot käyvät yhteen tämän selityksen kanssa", sanoi Dick. "Marshaltia pidetään jatkuvassa huumaustilassa ja kuljetetaan kaikkialle Malpasin mukana."

"Minusta ne eivät näyttäneet todellisilta kasvoilta", keskeytti Audrey.

Sitä Dick Shannon ei ollut tullut aikaisemmin ajatelleeksi.

"Tarkoitatteko, että se olisi voinut olla naamio? Se voisi olla eräs selitys. Mutta jos asia olisi siten, niin miksi tämä mies kirjoittaisi, niinkuin kirjoittaa? Ei, minä luulen, että kirje puhuu totta. Viittaus huumausaineeseen osoittaa, että Steelin tekemä löytö on pakottanut hänet puhumaan totta. Asia on omituinen joka tapauksessa. Menen nyt etsimään tuntematonta ystäväänne — oletan, että teidän huutonne herätti hänet, ja hän yllätti sekä Malpasin että hänen kantamuksensa — jos se oli kantamus — ja iskettiin maahan vaivojensa palkaksi."

Pahoinpidelty vieras oli lähtenyt hotellista sairaalaan, niinkuin hän oli selittänyt. Hänen nimensä luettelossa oli "Henry Johnson Etelä-Afrikasta".

Se ovenvartija, joka oli ottanut hänet vastaan, ei ollut toimessa, joten Dick sai tyytyä tähän tietoon. Annettuaan määräyksen, että hänelle oli ilmoitettava, kun tuntematon vieras palaisi, hän lähti senvuoksi kotiin. Hän ajoi Portman Squarelle saakka saadakseen siellä kuulla, ettei mitään poikkeuksellista ollut tapahtunut. Tarkastaja ja kolme konstaapelia olivat talossa, ja Willittin vartijan hän näki kadulla talon edustalla.

Sieltä lähdettyään hän muisti Stormerin viittauksen talon hoitajaan, ja aikaisin seuraavana aamuna Dick Shannon oli vieraana Marshaltin talossa.

Hänellä oli ollut hyvin vähän aikaa ajatella Marshaltin katoamisen vaikutusta hänen talouteensa, mutta hän tiesi, että Marshalt oli antanut hyvin täsmälliset ohjeet siitä, mitä oli tehtävä siinä tapauksessa, että hän kuolisi. Muutamien tuntien kuluttua siitä, kuin uutinen oli julkaistu, oli Marshaltin asianajajan edustaja saapunut taloon, otti haltuunsa kaikki asiat ja vei pois Marshaltin paperit. Seuraavana päivänä Dick kuuli, että taloon oli asetettu hoitaja Lacy Marshaltin toivomusten mukaisesti, mutta hänellä ei ollut ollut tilaisuutta käydä talossa sillä poliisitehtävät olivat paikallisen tarkastajat käsissä, ja talon hoitaja oli puolestaan pysynyt näkymättömänä.

Palvelijatar, jonka hän muisti edelliseltä käynniltään, avasi oven ja ohjasi hänet salonkiin, jossa hän oli viimeksi nähnyt vanhan Tonger-raukan.

"Luultavasti asiat ovat muuttuneet hyvin huomattavasti täällä", sanoi

Dick palvelijattarelle.

"Se on totta, sir. Koko talo on ollut ylösalaisin. Keittäjätär on mennyt, ja vain Milly ja minä olemme jäljellä. Eikö mr Tonger-paran kohtalo ollutkin kauhea, ja mr Marshaltin myöskin!"

Dick näki selvästi, että Tongerin kuolema oli tehnyt taloon huomattavasti järkyttävämmän vaikutuksen kuin sen omistajan kaamea kohtalo.

"Teillä on nyt talon hoitaja?"

Tyttö epäröi.

"Ei juuri erikoinen hoitaja, sir", sanoi hän. "Se herrasmies oli mr

Marshaltin ystävä."

"Todellako?" sanoi Dick, jolle se oli uutinen. "En luullut, että mr Marshaltilla…" Hän keskeytti lauseensa, sillä hän ei tahtonut puhua alentavasti tytön isännästä. "En tietänyt sitä. Kuka se on?"

"Eräs mr Stanford, sir."

Dickin suu meni auki hämmästyksestä.

"Ei kai Bill Stanford?"

"Kyllä, sir; mr William Stanford. Ilmoitan hänelle, että olette täällä, sir; hän on ylhäällä, isännän lukuhuoneessa."

"Antakaa minun säästää teiltä se vaiva", sanoi Dick hymyillen. "Mr

Stanford ja minä olemme vanhoja tuttuja."

Bill istui suuren takkavalkean ääressä, jalat hopeanvärisen häkin päällä, suunnattoman iso sikari suupielessä ja urheilulehti polvilla. Katsahdettuaan taakseen hän nousi seisomaan ymmällään ollen hymyillen.

"Hyvää huomenta, kapteeni. Odotin näkeväni teidät aikaisemmin."

"Te olette siis talon hoitaja?"

Bill hymyili.

"Minä olen virantoimitukseen määrätty mies", sanoi hän. "Kukaan ei ollut enemmän hämmästynyt kuin minä, kun hänen asianajajansa tuli hakemaan minua, koska hän ei ollut mikään erikoinen ystäväni. Emme kuuluneet samaan sarjaan, niin sanoakseni."

"Tunsitte hänet Etelä-Afrikassa, tietysti?" nyökkäsi Dick.

"Sepä se; siellä juuri tulin hänet tuntemaan. Miksi juuri minut oli kutsuttava… mutta siinä oli mustaa valkealla, minun täydellinen nimeni ja osoitteeni — William Stanford, Backenhall Mansions 114, se summa, joka minulle oli maksettava, ja kaikki muu."

"Testamentti, luultavasti?"

"Ei, sir, se ei ollut testamentti. Näytti siltä, kuin Marshalt olisi odottanut tulevansa kutsutuksi pois äkkiä aivan näinä päivinä. Siinä ei puhuttu mitään hänen kuolemastaan; siinä sanottiin ainoastaan, että 'jos hän katoaisi mistä syystä tahansa, niin mainittu William Stanford j.n.e., j.n.e.'"

Bill Stanford! Eltonien ystävä ja, niinkuin jotkut luulivat, liittolainen! Dick veti esiin tuolin ja istuutui.

"Mitä Martin ajattelee tästä?"

Stanford kohautti hartioitaan.

"Vähät minä siitä välitän, mitä Martin ajattelee", sanoi hän. "Martin on hiukan vihoissaan minulle, koska…" Hän epäröi. "No niin, hän luuli minun tietäneen jonkin verran enemmän, kuin mitä hän tiesi. Hän oli saanut päähänsä, että minä olin ystävällisissä suhteissa Lacyn kanssa ja tiesin kaikki hänen salaisuutensa. Minun on annettava Lacylle se tunnustus, että kun rakkausasiat olivat kysymyksessä, ei hän koskaan puhunut mitään."

Dick ei pyytänyt mitään lisätietoja siitä asiasta.

"Täällä on ikävää, varsinkin illalla. Minulla on lupa mennä ulos iltapäivällä pariksi tunniksi, mutta tässä talossa on jotakin kammottavaa, mikä käy minun hermoilleni."

Näytti melkein siltä, kuin hän olisi puhunut vilpittömästi; hänen äänensä mataloitui kuiskaukseksi, ja hän katsoi vaistomaisesti ympärilleen.

"En tiedä, mitä teidän poikanne tekevät viereisessä talossa, mutta seinän toiselta puolelta kuului joitakin omituisia ääniä", sanoi hän. "Ja viime yönä Luulin koko talon tulevan alas. Jotakin tapahtuikin. Kun katsoin ulos makuuhuoneeni ikkunasta — se on Lacyn entinen huone — näin kadun olevan täynnä poliiseja."

"Niin", sanoi Dick. "Jotakin oli tekeillä. Ei kai teillä sattumalta ollut mitään ylimääräistä kummitusten kokousta tässä talossa?" Stanford värisi.

"Älkää puhuko kummituksista, kapteeni", pyysi hän. "No niin, viime yönä luulin näkeväni — no, se on hullua joka tapauksessa."

"Luulitteko näkevänne Marshaltin."

"En, toisen miehen, Malpasin. Kuinka tiesitte? kysyi toinen hämmästyneenä.

"Malpas on toimeliain kummitus Lontoossa. Missä näitte hänet?"

"Näin hänen tulevan ulos varastohuoneesta — ainakin seisovan ovessa.

Vain silmänräpäyksen."

"Mitä teitte silloin?"

Bill hymyili yksinkertaisesti.

"Menin ylös niin nopeasti, kuin voin, ja panin oven lukkoon", sanoi hän. "Jaarittelu haamujen kanssa ei huvita minua erikoisemmin."

Shannon nousi seisomaan.

"Luon silmäyksen siihen varastohuoneeseen, jollei teillä ole mitään sitä vastaan."

"Olkaa hyvä", sanoi Stanford vetäen ulos laatikon ja ottaen sieltä ison kimpun avaimia. "Se on epäjärjestyksessä oleva huone, jossa Tonger piti isäntänsä pyssyjä ja ammuksia sekä muuta samanlaista kamaa."

Huone oli eteiskäytävän päässä ja oli täynnä pyssyjä, satuloita, tyhjiä laatikoita, puhdistusaineita, rikkonaisia luutia ja muuta sellaista, jonka epäsiistit siivoojat heittävät pois näkyvistä. Siinä oli yksi kapea, vahvalla ristikolla varustettu ikkuna ja verholla peitetty uuni. Huoneessa ei ollut mitään muuta huomiotaherättävää kuin sen epäjärjestys ja…

"Mitä on noissa laatikoissa?"

"En tiedä, en ole katsonut", sanoi Stanford.

Shannon veti auki yhden puisen laatikon kannen ja -sai näkyviin joukon pieniä, vihreällä etiketillä varustettuja koteloita.

"Revolverin ammuksia", sanoi Dick, "ja yksi kotelo on avattu äskettäin."

Hän näki, että sen alla oleva kotelo oli vapaa tomusta.

"Minkä vuoksi luulette nähneenne juuri Malpasin?"

"En tiedä: se vastasi juuri hänestä saamaani kuvaa", sanoi Stanford vältellen. "En ole nähnyt häntä koko ikänäni."

Hän odotti ilmeisesti Dickin lähtevän tiehensä ja voi vain vaivoin salata harminsa, kun tämä ohjasi askelensa takaisin lukuhuoneeseen. Dick pysähtyi tarkastamaan ovea, joka johti Marshaltin yksityishuoneisiin.

"Toimiiko tämä yhä vielä?" kysyi hän.

"Kyllä, mikäli minä tiedän", sanoi toinen äreästi. "Ei ole oikein sopivaa tehdä minulle tätä taloa koskevia kysymyksiä, kapteeni Shannon, sillä minä olen täällä vieraana."

"Niin juuri", sanoi Shannon myötätuntoisesti ja kääntyi aivankuin lähteäkseen.

Stanford ei voinut salata tyytyväisyyttään.

"Luulenpa teidän olevan hyvin halukas pääsemään minusta", sanoi salapoliisi ivallisesti.

Stanford mutisi jotakin siihen suuntaan, että hänestä oli kaikki aivan samantekevää.

"Entä kuinka voivat ystävänne Eltonit?"

"En tiedä mitään Eltoneista", sanoi Stanford alistuvaisesti. "He eivät ole koskaan olleet erikoisempia ystäviäni."

Mutta nyt kutsumaton vieras todellakin lähti tiehensä. Stanford seurasi häntä alas portaita ja sulki oven virnistäen tyytyväisyydestä. Hän palasi lukuhuoneeseen, lukitsi välillä olevan oven ja avasi toisen pieneen ruokasaliin johtavan oven.

"Sinulla on hyvät korvat, Martin", sanoi hän. Martin meni ikkunaan ja seurasi paksujen ikkunaa verhojen läpi silmillään Dick Shannonia, niin kauan kuin tämä oli näkyvissä.

"Ennemmin tai myöhemmin tuo lintu joutuu minun käsiini", sanoi hän rauhallisesti. "Niin — minulla on hyvä kuuloaisti. Tiesin, että se oli hän, samalla hetkellä kuin kuulin äänet eteishallista. Kuinka kauan aiot viipyä täällä? Olisi tiedossa koko lailla hyvä homma."

Stanford levitti valittaen käsiään.

"Olen pahoillani, Martin, mutta en voi ottaa siihen osaa. Minusta tuntuu, että minun täytyy olla suora Lacy-parkaa kohtaan. Rahat eivät merkitse mitään, mutta pysyn täällä, niin kauan kuin minua tarvitaan. Minun mielestäni se on minun velvollisuuteni."

Martin nauroi pehmeästi.

"Jättikö Lacy paljonkin rahaa jälkeensä?" kysyi hän.

"Ei mitään, mikäli minä tiedän", sanoi toinen loukkautuneena. "En aja takaa omaa hyötyä. Olin Lacyn ystävä…"

"Et ole koskaan puhunut siitä minulle."

"Olen kertonut sinulle, että tunsin hänet", väitti toinen. "Dora tietää, että olimme vanhoja ystäviä."

"Tunnetko Malpasin?"

Stanford siristi silmiään.

"Kyllä — tunnen Malpasin." Hän alensi ääntään, kunnes se oli melkein kuulumaton. "Ja jos tulee kysymykseen saalistaminen, niin tiedän kyllä, mistä sitä on saatavissa."

Martinin kasvoilla kuvastui epäilys.

"Missä hän on?" kysyi hän, ja Stanford nauroi ääneen.

"Ota se selville, Elton", sanoi hän.

XLI.

Toimi Audreylle.

Mr Stormer saapui toimistoonsa tavattoman aikaisin. Hän oli talossa kauan ennen, kuin kukaan hänen henkilökunnastaan ilmestyi paikalle; ja Willit hämmästyi kuullessaan soittokellon äänen huoneeseensa tullessaan.

Hän tapasi päällikkönsä makaamassa sohvalla koko lailla heikon näköisenä.

"Oletteko sairas, sir?" kysyi hän säikähtyneenä.

"En sairas, vaan kuolemaisillani", mutisi Stormer. "Hankkikaa minulle hiukan vahvaa kahvia ja kilo fenasetiinia. Voi päätäni!"

Hän koski varovaisesti päätään ja vääntelehti kivusta.

"Kalloni tilavuus on kasvanut kuutiojalan suuruiseksi", sanoi hän.

"Tässä on kuhmu, iso kuin muna, eikä mikään kananpojan muna. Ja

kananpojista puhuttaessa menkää etsimään käsiinne se Bedford-neitonen.

Ei, herraseni, tämä on yhtä iso kuin kameelikurjen tai dinosauruksen."

"Jouduitteko selkkauksiin viime yönä?"

"Jouduinko selkkauksiin viime yönä?" toisti hänen päällikkönsä väsyneesti. "Makaisinko tässä niinkuin sairas lehmä, jollen olisi ollut selkkauksissa? Kasvattavatko ilo ja hilpeys munia miehen päähän? Kyllä herraseni, jouduin selkkaukseen. Antakaa minulle hiukan etikkaa. Ja kuulkaa! Tämän täytyy pysyä salassa. Kukaan ei saa tietää, että tämä onnettomuus on tullut minun osakseni, ja jos joku kysyy minua, niin minä olen Yhdysvalloissa — missä minun pitäisi ollakin."

Willitt kiiruhti ulos ja nouti kaikki, mitä hänen päällikkönsä oli pyytänyt.

"Kutsukaa nyt tänne parturi ja menkää lähimpään herrainvaatetusliikkeeseen ostamaan jotakin, joka tekisi minut arvokkaamman näköiseksi."

Hän kiemurteli tuskasta noustessaan istumaan ottaakseen kahvikupin tarjottimelta, jonka Willit oli tuonut sisään.

"Teitä kiusaa halu kysyä, mitä on tapahtunut", ähkyi hän maistellessaan kahvia. "No niin, kerron sen teille. Jouduin taisteluun haamun kanssa — ainakin se haamu tai joku, joka oli sen mukana, hoiti koko taistelun."

"Kuka se oli?"

"En tiedä; en nähnyt ketään. Kuulin kiljahduksen ja menin ulos nähdäkseni, mikä oli kysymyksessä ja näin yhden, kaksi, kolme tai mahdollisesti kuusi miestä juoksemassa pitkin käytävää ja lähdin heidän jälkeensä. Sama määrä miehiä kolautti minua kalloon, ja minä tulin tuntoihini hyvissä ajoin estääkseni hotellisalapoliisin varastamasta kelloani. Mahdollisesti hän oli ainoastaan aukaisemassa kaulustani, mutta minä en luota hotellisalapoliiseihin. No niin, ette saa unohtaa sitä tyttöä. Hän on saanut paikan eräässä kanalehdessä, ja minä uskon, ettei hän tule siitä pitämään. Tehän tunnette hänet, eikö niin?"

"Kyllä, sir; olen tavannut hänet."

"No niin, etsikää hänet jälleen käsiinne ja tarjotkaa hänelle hyvä toimi. Luvatkaa hänelle millainen palkka tahansa, mutta muistakaa, että teidän on saatava hänet suostumaan."

"Kyllä, sir."

"Tässä tulee parturi, ja kun hän on mennyt, aion nukkua, ja se, joka häiritsee minua, on kuoleman oma. Milloin miss Bedford ryhtyy toimeensa?"

"Tänä aamuna."

"Menkää hänen luokseen niin pian, kuin voitte. Ehkä hän lähtee ulos lounastamaan, jolloin voitte käyttää tilaisuutta hyväksenne. Voitte sanoa hänelle, että minulla on häntä varten toimi, jonka hän voi hoitaa nojatuolissa istuen. Tarvitsen hänet pitämään silmällä Torringtonia, joka sanoo itseään Browniksi. Ja uskokaa minua, se poika tarvitsee silmälläpitoa! Ja muistakaa, Willitt, ettette tule tänne takaisin ilmoittamaan epäonnistuneenne. Olen sillä tuulella, että voisin siinä tapauksessa käydä teille vaaralliseksi."

Audreylle oli uusi kokemus olla "menossa työhön", olla muiden mukana reunustamassa maanalaisen radan asemasiltaa, taistella paikasta jo väkeä täynnä olevassa autobussissa. Tämän kokemuksen uutuus ei täysin korvannut sen epämukavuuksia, mutta hän tunsi itsensä hyvin tyytyväiseksi ehdittyään lopuksi pienen lehden syrjäiseen toimitukseen.

Mr Hepps tervehti häntä kylmästi ja välinpitämättömästi ja heitti hänen eteensä kasan kirjeitä, jotka ilmeisesti olivat keräytyneet hänen pöydälleen useiden viikkojen kuluessa. Hän oli laiha, jossakin määrin epäsiistiltä näyttävä mies ja, niinkuin Audrey oli saava huomata, alituinen ärisijä. Ilmeisesti hän oli niitä miehiä, jotka uskovat, että alaisille annettu kiitos herättää näiden rinnassa intohimoisen halun palkkojen koroittamisesta. Se mr Hepps, jonka kanssa Audrey oli keskustellut edellisenä päivänä, ja se mr Hepps, joka nyt haukuskellen antoi ohjeitaan, olivat todellakin kaksi aivan eri henkilöä.

Audrey huomasi siis, että hänen odotettiin sisällyttävän jokaiseen vastaukseen pienen kiitoksen jonkun ilmoittajan hyväksi.

"Chipperin ravinto ei kelpaa mihinkään!" ärähti mr Hepps. "Mitä syytä teillä on puhua Chipperin ravinnosta? Siitä ei ilmoiteta meidän lehdessämme. Leikatkaa se pois ja kehoittakaa käyttämään Lowkerin valmistetta."

"Lowkerin ravinto on myrkkyä nuorille kananpojille", sanoi Audrey lujasti. "Syöttäisin niille mieluummin sahajauhoja."

"Mitä te mieluummin tekisitte ja mitä minä käsken teitä tekemään on kaksi eri asiaa", karjui toimittaja. "Sanon teille Lowker — Lowker menee lehteen!"

Audreyn katse kääntyi toimittajan niskaan. Hänen kätensä ulottuvilla oli liimapurkki. Hetken aikaa hän suunnitteli väkivaltaista tekoa.

Asiat kehittyivät huippuunsa iltapäivällä, kun Audrey tutkittuaan tarkkaan edellisten numeroiden sisällyksen ja huomattuaan, että Javan rautalankayhtiön ilmoituksia oli esiintynyt ilmoituspalstoilla täysin vilpittömästi kehoitti eräässä vastauksessa käyttämään tämän yhtiön tuotteita. Toimittaja huomasi sen, ja silloin puhkesi suoranainen myrsky.

"Java-verkko ei kelpaa mihinkään!" karjui hän. "Mieluummin lakkautan koko lehden, kuin kehun sitä liikettä."

"Mutta sehän ilmoittaa lehdessämme."

"Ei ilmoita enää — siinäpä se! Ja teidän vastauksenne ovat liian pitkiä. Ja minä en pidä teidän käsialastanne, miss; ettekö voi käyttää kirjoituskonetta? Saatte tehdä parempaa työtä, jos tahdotte pitää tämän toimen. Minne aiotte mennä?" kysyi hän hämmästyneenä, kun Audrey nousi ylös ja otti päällystakkinsa seinällä olevasta naulasta.

"Kotiin, mr Hepps", sanoi Audrey. "Olette järkyttänyt luottamukseni kananpoikiin. En ollut koskaan ajatellutkaan, että niitä voitaisiin käyttää niin kehnoihin tarkoituksiin."

Toimittaja tuijotti häneen.

"Suljen toimituksen kello kuusi."

"Minä suljen kello neljä", sanoi Audrey rauhallisesti. "En ole saanut lounaaksi mitään muuta kuin lasillisen maitoa ja pienen pullan, ja tämän toimituksen ilmapiiri on tukahduttava. Mieluummin tekisin työtä kanalassa."

"Jos olisin tietänyt teidän tulevan tänne", sanoi toimittaja ivallisesti, "olisin…"

"Olisitte hankkinut tänne enemmän tilaa — tiedän sen. Suokaa anteeksi, jollen naura. Asia on todellisuudessa niin, mr Hepps, että olen saanut kyllikseni tästä toimesta."

"Voitte mennä!" kirkui mr Hepps tuijottaen häneen tuimasti toispuolisten silmälasiensa ylitse. "Olen vain pahoillani, etten saanut tutustua todistuksiinne, ennenkuin tulitte tänne."

"Olisitte siinä tapauksessa saanut nähdä minun olleen vankilassa", sanoi Audrey.

Toimittajan kauhistunut katse sai Audreyn purskahtamaan nauruun.

"Vankilassa?" änkytti mr Hepps.

"Mistä syystä?"

"Kananpoikien varastamisesta", sanoi Audrey kerkeästi, ja siihen päättyi hänen työnsä siinä talossa.

Kadulle tultuaan hän tunsi olevansa nälkään nääntymäisillään ja meni suoraan kadun poikki suosittuun kahvilaan, johon hän oli luonut kaihoisia silmäyksiä monta kertaa päivän kuluessa. Eräs mies odotti ulkopuolella hänen ostaessaan itselleen sanomalehden ja seurasi sitten häntä sisään istuutuen saman marmorilevyllä peitetyn pöydän viereen. Kun Audrey katsahti sivumennen mieheen, tuntui hänestä, että hän oli tavannut tämän aikaisemmin, mutta hän syventyi kuitenkin heti sanomalehden kertomukseen "Omituisesta tapahtumasta Regency-hotellissa" ja näki siitä, ettei poliisi ollut kyennyt löytämään erästä vierasta, joka oli joutunut pahoinpidellyksi tässä seikkaperäisesti selostetussa "keskiyöllä sattuneessa tappelussa". Hänen omaa nimeään ei mainittu, minkä hän mielihyvin pani merkille. Hänestä puhuttiin "varakkaana nuorena naisena, joka kuvaus tuntui hänestä imartelevalta.

"Suokaa anteeksi, miss Bedford."

Hän nosti säpsähtäen silmänsä lehdestä. Puhuja oli sama mies, joka oli seurannut häntä kahvilaan.

"Luulen, että olemme tavanneet toisemme aikaisemmin. Nimeni on Willitt; kävin kerran Fontwellissa tekemässä eräitä tiedusteluja."

"Niin, minä muistan nyt", sanoi Audrey hymyillen. "Se ei ollut mikään pitkä keskustelu, vai mitä? Olin juuri lähdössä Lontooseen."

"Aivan oikein, miss. Edustan Stormerin salapoliisitoimistoa. Ehkä olette kuullut siitä?"

Audrey nyökkäsi. Stormerin toimisto oli tunnetuimpia ja arvossapidetyimpiä yksityisiä toimistoja.

"Mr Stormer lähetti minut puhumaan teidän kanssanne."

"Minun kanssani?" sanoi Audrey hämmästyneenä.

"Juuri niin, miss Bedford. Oletteko kuullut toimistostamme? Se nauttii koko lailla suurta luottamusta ja arvonantoa."

"Tietysti olen kuullut siitä; jokainen on kuullut siitä", sanoi Audrey.

"Mitä mr Stormer tahtoo minusta?"

"Niin, miss Bedford" — Willittin oli esiinnyttävä varovaisesti, sillä hän ei tietänyt, kuinka Audrey suhtautuisi ehdotukseen — "totuus on, että olemme joutuneet pulaan. Eräs nainen, joka oli meidän palveluksessamme, on mennyt naimisiin ja jättänyt meidät, eikä meidän ole vielä onnistunut saada toista hänen tilalleen. Mr Stormer ajatteli, olisiko teillä ehkä halua tulla toimistomme palvelukseen."

"Minullako?" kysyi Audrey epäuskoisesti. "Tarkoitatteko, että minusta pitäisi tulla naispuolinen salapoliisi?"

"Emme antaisi teille mitään vastenmielisiä tehtäviä, miss Bedford", sanoi Willitt vakavasti. "Tulisitte hoitamaan vain parempien piirien asioita."

"Mutta tunteeko mr Stormer minun — minun menneisyyteni?"

"Tarkoitatteko jalokivivarkautta? Kyllä, miss, kyllä hän tietää siitä kaiken."

Audreyn suupielet nytkähtelivät.

"Ja noudattaako hän varas-varkaan-kimppuun -periaatetta?"

Juhlallinen Willittkin nauroi.

"Ei, teitä ei pyydetä ottamaan kiinni varkaita. Tarvitsemme teitä erikoistehtävään — pitämään silmällä erästä Torrington-nimistä miestä."

Audreyn naama venyi pitkäksi.

"Pitämään silmällä Torringtonia? Ja kuka on tämä Torrington?" kysyi hän.

"Hän on hyvin rikas mies, eteläafrikkalainen. Herättääkö Etelä-Afrikka teissä mielenkiintoa?"

Hän näki Audreyn säpsähtävän.

"Kyllä, Etelä-Afrikka herättää minussa jokseenkin suurta mielenkiintoa", sanoi Audrey, "jos kaikki ne jutut, jotka olen kuullut… ovat tosia".

Hän ei ollut koskaan oikein uskonut Doran katkeraa ivaa, että hänen isänsä oli amerikkalainen, joka oli kärsimässä elinkautista rangaistusta Kapkaupungin aallonmurtajalla, mutta hänen mieleensä oli kuitenkin tullut kylvetyksi epäilys, jota hän ei ollut saanut täydellisesti poistetuksi.

"Minä en tiedä, kuinka ihmisiä pidetään silmällä. Tarkoittaako se sitä, että heitä on seurattava kaikkialle, minne tahansa he menevät? Pelkään, etten sovi sellaiseen työhön. Sitäpaitsi" — hän hymyili — "meillä on jo perheessä yksi salapoliisi".

Ja samassa hän tuli hyvin punaiseksi.

"Se oli vain pilaa, mr Willitt", lisäsi hän nopeasti. "Olen tänään jokseenkin humoristisella tuulella, koska olen viettänyt päivän erään kananpoikien murhaajan valoisassa ilmapiirissä."

Hän antoi lyhyen, mutta vilkkaan kuvauksen päivän kestäneestä työstään, ja Willitt osoittautui myötätuntoiseksi kuuntelijaksi. Kun Audrey jälleen otti puheeksi tehdyn tarjouksen, niin Willittilla oli kiire saada hänet suostumaan.

"Teitä ei pyydetä seuraamaan Torringtonia", sanoi hän. "Tehtävänne on paljon helpompi. Teidän odotetaan tulevan tuttavaksi hänen kanssaan…"

"Onko hän — varas?"

"Ei", tunnusti Willitt, "ei hän aivan varaskaan ole".

"Ei aivan!" sanoi Audrey pelästyneenä. "Onko hän rikollinen?"

"Sanoin niin aivan erehdyksestä", kiirehti Willitt vakuuttamaan. "Ei, miss, hän on täysin kunniallinen; me vain tahdomme olla selvillä siitä, mitä väkeä hänen perässään kulkee, ja meistä tuntuu, että voisimme järjestää teille hänen luonaan samanlaisen toimen, kuin teillä oli mr Malpasin luona."

"En voi tehdä sitä. Pitäisin kyllä ehkä siitä tehtävästä — se tuntuu kirpaisevalta, ja siinä olisi erinäinen määrä huvia muissakin syistä."

Willitt ei kysynyt, mitkä nämä syyt olivat, mutta hän voi arvata, millaista tyydytystä Audrey Bedford tulisi tuntemaan paljastaessaan itsensä eräälle korkealle poliisiupseerille.

"Tahdotteko harkita asiaa?" pyysi hän. "Tarvitsemme teitä joka tapauksessa toimistossa."

"Voinko puhua mr Stormerin kanssa?"

"Hän on mennyt takaisin Amerikkaan", sanoi Willitt liukkaasti, "ja hänen viimeiset ohjeensa olivat, että minun on saatava teidät suostumaan mistä hinnasta hyvänsä".

Audrey nauroi.

"Koetan sitä", sanoi hän, ja mr Willitt huokasi helpotuksesta, sillä jos maailmassa oli sellainen asia, jota hän ei tahtonut tehdä, niin se oli itsensä puolusteleminen Stormerin edessä.

Palattuaan päämajaan hän huomasi John Stormerin olevan leppoisammalla tuulella kuin hänen sieltä lähtiessään ja ilmoitti menestyneensä tehtävässään.

"Siis hän ei olisi tahtonut suostua Torrington tehtävään? Arvasin, että hän tulisi sen tekemään, mutta tiesin, että saisimme hänet."

Willitt, jolle hänen isäntänsä arvaamiskyky oli pysyväisen ihmettelyn aiheena, uskalsi tehdä kysymyksen.

"Te näytitte olevan varma hänen suostumisestaan — kuinka tiesitte, ettei hän tulisi olemaan tyytyväinen siihen toimeen? Hepps kohteli häntä huonosti, riiteli ja moitti häntä, kunnes hän ei voinut sietää sitä enää. Se mies on tunnoton."

"Tunnotonko? Siinä tapauksessa hän on muuttunut huomattavasti siitä, kuin tapasin hänet viimeksi. Selvitin kerran hänen poikansa koko lailla pahasta selkkauksesta — kysymyksessä oli tavallinen vampyyritapaus kirjeineen, runoineen ja kaikkineen. Ja silloin hän oli kyllin lauhkea — hän ei ota kolmea kylpyä päivässä, mutta hän on lauhkea. Luulen, että hänellä on täytynyt olla pettymyksiä rakkaudessa — ehkäpä hänen kananpoikasensa ovat saaneet hänet pahalle tuulelle. Ne ovat halpamielisiä elukoita. Ei muuta tällä kertaa, ystäväiseni."

Kun Willitt oli mennyt, käytti hän puhelinta. "Onko mr Hepps? Stormer puhuu. Olen teille hyvin kiitollinen avustanne."

"Tein sen hyvin vastenmielisesti", sanoi Heppsin katuvainen ääni. "Hän näytti hyvin miellyttävältä tytöltä ja huomattavan kyvykkäältä. Olen menettänyt hyvän avustajan ja, niinkuin pahasti pelkään, joutunut itse hyvin huonoon huutoon. Omasta puolestani minä en hyväksy ilmoittajien kehuntaa uutispalstoilla, ja miss Bedfordia kohtaan osoittamani käyttäytymisen jälkeen minusta tuntuu, etten enää koskaan voi katsoa kaunista tyttöä silmiin."

"Ehkäpä he ovat siitä hyvillään", sanoi Stormer.

Mr Hepps ei ilmeisesti huomannut hänen piikkiään, sillä hän jatkoi:

"Hän sanoi olleensa vankilassa — kananvarkaudesta. Se ei voi olla totta, vai mitä?"

"Kyllä se on totta", sanoi Stormer. "Hän on suuri kanalarosvo. Totta se on, sir. Hyvää menestystä toimitustyöllenne."

Hän ripusti puhelimen kuulotorven paikalleen leveästi ja tyytyväisesti hymyillen.

XLII.

Merkitsijä.

Mr Torringtonin huoneisto Ritz-Carltonissa hän esiintyi luettelossa mr Brownina — oli kalliimpia tässä hotellissa, joka ei hairahtunut ainakaan halpuuteen päin. Hänen luonaan kävi hyvin vähän vieraita, mistä oli seurauksena, että hotellin virkailijat eivät nähneet häntä kovinkaan usein ja että johtajaa ja tarjoilijaa lukuunottamatta, joka toi hänen ateriansa hänen yksityiseen ruokasaliinsa, vain hyvin harvat henkilöt hotellin palveluskunnasta tunsivat hänet. Yleisesti tiedettiin, ettei hän tahtonut nähdä luonaan vieraita; ja kun muuan nukkavieruinen pienikokoinen mies tuli vastaanottotoimistoon ja pyysi päästä mr Brownin puheille, niin vuorossa oleva toimitsija suvaitsi tarkastella häntä koko lailla epäkohteliaasti.

"Teidän olisi parasta kirjoittaa", sanoi hän. "Mr Brown ei ota vastaan ketään muutoin kuin sopimuksesta."

"Kyllä hän ottaa minut vastaan", sanoi pikku mies innokkaasti. "Kysykää vain häneltä. Ja minä olen sopinutkin hänen kanssaan asiasta."

Toimitsija oli ilmeisesti epäilevällä kannalla. "Otan selville", sanoi hän lyhyesti. "Mikä on nimenne?"

Mies ilmoitti nimensä, ja toimitsija katosi tiskin takana olevaan pieneen huoneeseen, jossa vieraan toivomukset voitiin esittää asianomaisen itsensä kuulematta usein imartelematonta kuvausta itsestään. Hän tuli takaisin jonkin hetken kuluttua.

"Mr Brown ei ole tehnyt teidän kanssanne mitään sopimusta. Mistä olette?"

Mies ajatteli nopeasti ja mainitsi erään kuuluisan timanttiyhtiön

Kimberleyssä.

Jälleen toimitsija katosi ja palattuaan viittasi luokseen hotellipojan.

"Saata tämä herrasmies mr Brownin huoneistoon", sanoi hän, "ja odota käytävässä saattaaksesi hänet jälleen alas."

Mr Brown oli kirjoittamassa kirjettä, kun mies tuli sisään, ja tarkasti vierastaan välkkyvien silmälasiensa takaa.

"Oletteko De Beersistä?" kysyi hän.

"En juuri De Beersistä, mr Brown", sanoi mies suostuttelevasti hymyillen, "mutta totuus on, että tunsin teidät Etelä-Afrikassa."

Brown osoitti hänelle tuolia.

"Milloin se oli?"

"Ennenkuin jouduitte vaikeuksiin, mr Brown."

"Teidän on täytynyt olla nuori silloin, ystäväni", sanoi Brown hymyillen.

"Olen vanhempi, kuin miltä näytän. Asia on suoraan sanoen niin, että rahani ovat lopussa, ja ajattelin, että tahtoisitte auttaa vanhaa ystävää, joka on joutunut huonoihin oloihin."

"Autan teitä kyllä, jos kertomuksenne on totta, mutta tunnustan, etten usko sitä. Muistan mainiosti ulkonäöltä kaikki tapaamani henkilöt enkä varmasti koskaan unohda ystäviäni. Missä olemme tavanneet toisemme?"

Vieras ampui umpimähkään.

"Kimberleyssä", sanoi hän. Hän tiesi että Kimberley oli timanttikaivosteollisuuden keskus.

"Olen ollut Kimberleyssä", sanoi toinen, "mutta jokainen timanttiasioissa liikkuva on ohut Kimhberleyssä silloin tai tällöin. Tietysti muistatte minun nimeni niihin aikoihin?"

Mutta vieras oli tilanteen tasalla.

"Muistan sen", sanoi hän lujasti, "mutta mikään ei saisi minua sanomaan sitä. Jos joku herrasmies tahtoo kulkea mr Brownina — hyvä, mr Brown riittää minulle aivan hyvin. Asia on totta puhuen niin" — tässä hän sai nerokkaan päähänpiston — "että olin vankilassa samaan aikaan kuin tekin".

"Siis vankilakavereita", sanoi toinen hyväntuulisesti ja pisti kätensä taskuunsa. "En muista teitä, mutta olen koettanut kaikin tavoin unohtaa suuren osan siitä väestä, jonka tapasin aallonmurtajalla."

Pöydällä oli kirje, jonka kirjoittamisen vanha mies oli juuri saanut valmiiksi. Vieras näki kiemuraisen allekirjoituksen, mutta paperi oli hänestä liian kaukana, niin ettei hän voinut sitä lukea. Jos hän olisi voinut keksiä jonkin tekosyyn mennäkseen toiselle puolelle pöytää, niin hän olisi voinut saada tietoonsa arvokkaan asian.

Vanha mies veti esiin kukkaronsa ja asetti pöydälle setelin.

"Toivotan teille parempaa onnea", sanoi hän.

Pieni mies otti setelin, kääri sen palloksi ja heitti sen hyväntekijänsä hämmästyneiden silmien editse takkaan, joka oli suoraan tämän takana. Brown kääntyi kummastuneena katsomaan taakseen, ja samassa hetkessä oli allekirjoitus luettu.

"En tarvitse rahojanne", sanoi pieni mies, "Luuletteko minun olevan täällä ainoastaan sen taikka mitä voin saada teiltä? Voitte pitää rahanne — Torrington!"

Daniel Torrington katsoi häneen terävästi.

"Tiedätte sittenkin nimeni, kas vain? Ottakaa ylös tuo raha, mies, älkääkä olko hullu. Mitä tahdotte, jollette tahdo rahaa?"

"Puristaa kättänne", sanoi toinen, mutta otti kuitenkin ylös rypistyneen setelin, jota hän varovaisesti kyllä ei ollut heittänyt kauemmaksi, kuin mikä sille oli turvallista.

Torrington saattoi hänet ovelle ja sulki sen hänen jälkeensä. Sitten hän palasi tuolilleen koettaen palauttaa muistiinsa miehen kasvot. Kukaan ei ollut tuntenut häntä vankilassa Torringtonina; hän oli useita vuosia ollut pelkkä numero eikä mitään muuta, kunnes eräs vartijoista oli kerran piloillaan sanonut häntä "Browniksi", ja se nimi oli jäänyt hänen omaisuudekseen. Kuinka saattoi se mies…?

Sitten hänen silmänsä sattuivat kirjeeseen, ja hän ymmärsi. Mitähän se mies tahtoi? Mikä oli ollut hänen käyntinsä tarkoituksena? Hän ei ollut koskaan kuullut merkitsijöistä ja heidän rohkeudestaan, niistä vaaroista, joihin nämä maanalaisen maailman reportterit antautuivat. Oli toisia, jotka pitivät heitä mitä hyödyllisimpinä tekijöinä.

XLIII.

Dora kertoo totuuden.

Käytyään Marshaltin talossa Martin meni kävellen kotiin ulkonaisesti rauhallisena. Dora ei ollut vielä tullut alas, ja Martin ei tahtonut syödä aamiaista yksin. Hänelle oli saapunut useita kirjeitä, mutta hän vain katsahti niihin ryhtymättä niitä lukemaan. Hän oli laiskasti yrittämässä kirjoittaa kirjettä, kun Dora tuli huoneeseen. Hän oli aamuvaipassaan — hän pukeutui hyvin harvoin ennen lounasta, jollei hänellä ollut todella tärkeätä asiaa jonnekin. Luotuaan häneen pikaisen silmäyksen Martin huomasi, ettei hän ollut nukkunut oikein hyvin — hänellä oli tummat varjot silmien alla ja ohuet variksen varpaat silmäkulmissa, mitä Martin ei ollut nähnyt koskaan aikaisemmin.

Martin sanoi hänelle yksinkertaisesti "hyvää huomenta" ja yritti jatkaa kirjeensä kirjoittamista. Lopuksi hän pani kuitenkin kynän pois.

"Dora… millaista työtä sinä teit, ennenkuin minä tutustuin sinuun?"

Dora katsahti ylös lehdestä, jota hän oli haluttomasti tarkastelemassa.

"Mitä tarkoitat? Olin näyttelijätär."

"Millainen näyttelijätär — kuinka aloitit urasi? En ole koskaan ennen kysynyt sitä sinulta, rakkaani." Dora kääntyi jälleen tarkastelemaan aamu-uutisia raottaen, että Martin uudistaisi kysymyksensä. Kun uutta kysymystä ei kuulunut, sanoi hän:

"Aloitin Marshin ja Bignallin kiertueessa kuorotyttönä. Marsh joutui vararikkoon ja jätti meidät erääseen kaupunkiin jättämättä meille kyllin rahaa maksaaksemme matkamme takaisin Lontooseen. Kuljin kolme kuukautta erään temppujentekijäjoukkueen mukana ja jouduin sitten Jebballin näyttelyyn. Olin kaikkea primadonnasta alkaen pienimpään osaan saakka. Opin tuntemaan sähkötyksen, paremmin kuin useimmat mekaanikot…"

Hän pysähtyi äkkiä.

"Tein kaikkea", sanoi hän lyhyesti ja lisäsi sitten "Minkä takia puhut siitä?"

"Ihmettelin vain", vastasi Martin. "On omituista etten ole koskaan muistanut sinua muuna kuin…"

"Kiertyvänä murattina? Kun tutustuit minuun olin tulemassa kuuluisaksi maaseudulla. Sillä ei olisi päässyt pitkälle. Maaseututähti ei ansaitse suuriakaan rahoja, ja minä luulen, etten olisi koskaan saavuttanut sievää pientä taloa Curzon Streetin varrella — kunniallisesti. Mutta olin suhteellisen hyvissä oloissa. Miksi kysyt niitä asioita?"

"Missä tutustuit Marshaltiin?"

Dora oli ryhtynyt jälleen tarkastelemaan lehteään; Martin näki hänen kätensä vapisevan eikä toistanut kysymystään. Mutta hetkisen kuluttua sanoi Dora:

"Täällä Lontoossa. Toivon, että olisin kuollut ennen sitä."

Martin oli nyt joutunut alalle, joka oli hänelle yhtä kiusallinen kuin

Dorallekin.

"Dora, rakastatko häntä?"

Dora pudisti päätään.

"Minä vihaan häntä — vihaan häntä!" sanoi hän niin kiivaasti, että Martin hätkähti. "Sinä luulet, että kysymyksessä on… jotakin? Olet saanut päähäsi, etten minä ole ollut… hyvä vaimo sinulle. Tiedän sinusta tuntuvan siltä. Kerron sinulle pahimman, mitä on tapahtunut. Minä rakastin häntä. Ajattelin rikkoa meidän välimme ja hakea eron sinusta. Mutta minä olin hyvä. Olin niin hyvä, että aloin kyllästyttää häntä. Olen eräässä merkityksessä vanhanaikuinen. Hyvyys muuten maksaa itse itsensä. Helposti voitetut naiset ovat samanlaisia kuin helposti ansaitut rahat — ne eivät kestä kauan, ja kun ne ovat tulleet käytetyiksi, alkaa mies etsiä jotakuta uutta. Nainen voi pitää miehen vallassaan ainoastaan pitämällä häntä puutteessa. Kun hän kuoli, Bunny, tiesin sen. En tarkoita hänen lihallista kuolemaansa — mutta minä tunsin hänessä tapahtuneen tavattoman muutoksen. Aivan samaa tunsin, kun Audrey kuoli… niin, hän kuoli, — vanhalla sukulaisuussuhteella, vaikka se olikin huono, oli kuitenkin merkityksensä."

Martin nojautui taaksepäin tuolissaan katsoen Doraan mustien silmäripsiensä alitse.

"Etkö luule, että hän on kuollut?"

Doran nopea, kärsimätön kädenliike oli jo riittävä vastaus, vaikka hän ei olisi puhunutkaan.

"En tiedä. Hän ei tee minuun sellaista vaikutusta. Enkä minä välitä mistään."

Hän puhui vilpittömästi; Martin oli varma siitä.

"Puhuiko hän koskaan sinulle Malpasista?"

"Siitä vanhasta miehestäkö? Kyllä, hän puhui usein hänestä. Ainoa kerta, jolloin näin hänet todella hermostuneena, oli, kun hän puhui 'viereisen talon miehestä'. Malpas vihasi häntä. Hänen oli tapana väittää poliisille ja ihmisille, ettei hän tietänyt mitään Malpasista, mutta se ei ollut totta. Hän sanoi, että Malpas ja hän olivat olleet työtovereita entisaikaan ja että hän oli paennut tiehensä Malpasin vaimon kanssa — en muista kaikkea, mitä hän kertoi minulle. Tapasitko Stanfordin?"

Martin nyökkäsi.

"Sanoiko hän jotakin? Tietysti, hehän olivat tuttavia."

"Tuttaviako?" Martin nauroi. "Parhaita ystäviä, luulisin minä. Stanford ei ole koskaan ollut puheliasta lajia, mutta olisin luullut, että hän olisi kertonut minulle, että hän oli Marshaltin ystävä."

Hän nousi ylös, käveli sohvan taakse, jolla Dora istui, ja laski kätensä hänen olkapäilleen.

"Kiitän sinua… kaikesta, mitä olet sanonut. Luulen, että sinä ja minä kyllä suoriudumme. Mitä sinä ajattelet Audreysta?"

Dora ei vastannut.

"Oletko yhä vielä vihainen hänelle? Mutta miksi? Sehän on hieman järjetöntä, eikö niin? Jos se mies oli ainoana kiusana."

"En tiedä." Dora kohautti hartioitaan. "Vastenmielisyyteni Audreytä kohtaan on juurtunut hyvin syvälle, pelkään minä. Minut kasvatettiin olemaan pitämättä hänestä."

"Olen pahoillani", sanoi Martin, taputti häntä, ystävällisesti olalle ja meni ulos.

Hänellä oli asiaa kaupungille. Varat olivat ehtymäisillään; poliisi oli puhdistusretkellään paljastanut hänen tuottavimman peliluolansa, ja hänen oli ollut pakko luovuttaa melkein tuhat puntaa saadakseen pysyä syrjässä siitä asiasta. Itse se seikka, että hän oli joutunut edustajansa kiristämäksi, ei hämmästyttänyt eikä suututtanut häntä. Se oli niitä välttämättömiä mahdollisuuksia, joihin hän oli aina valmistautunut. Sellaisissa tapauksissa oli käytännössä jonkinlainen tunnustettu asteikko.

Hän oli eräässä suhteessa kiitollisuudenvelassa Doralle. Hän muisti sen autonsa puikkelehtiessa Cityn vilkasliikkeisillä kaduilla: Dora oli tehnyt mahdottomaksi erään italialaisen kaivertajan kätevien tuotteiden käsittelemisen, jonka kaivertajan erikoisalana olivat 1,000 frangin setelit, niin täydellisen taitavasti painetut, että Ranskan Pankkikin oli tullut petetyksi. Stanford oli siirtänyt ne toiselle ostajalle, ja tämä herrasmies oli joutunut kiinni kaikkine seteleineen ja odotti parhaillaan tuomiotaan.

Hän lounasti yksin eräässä ravintolassa Sohossa, ja sinne ilmestyi välttämätön "merkitsijä". Jollakin toisella kertaa hän olisi ajanut tiehensä sen viekkaannäköisen miehen, joka siirtyi hänen pöytänsä viereen anteeksipyytävästi hymyillen ja istuutui kehoitusta saamatta. Mutta nyt Martinin raha-asiat olivat sellaisessa tilassa, ettei hänen kannattanut päästää käsistään yhtään tilaisuutta; ja vaikka hän ei odottanutkaan tiedoittajalta erikoisempia, tahtoi hän kuulla, mitä tällä oli tiedossa.

Se tapa, jolla merkitsijä lähestyi Martin Eltonia, erosi hiukan siitä välittömästä menettelytavasta, jota hän noudatti sellaisiin tunnettuihin tekijöihin kuin Slick Smithiin nähden.

"Hauskaa tavata teitä, mr Elton. En ole nähnyt teitä pitkään aikaan… kiitos, ottaisin kyllä konjakin. Asiat ovat täällä hyvin huonot nykyisin, mr Elton."

"Täällä" merkitsi melkein mitä paikkaa tahansa, missä ei pantu liian suurta painoa siihen, kuuluiko jokin esine minulle vai sinulle.

"Luulin kaupan olevan kehittymässä paremmaksi", sanoi Martin sovinnaisesti.

"Niin, ehkä teidän alallanne." Merkitsijä pudisti päätään murheellisena. "Ajattelen tavallisia varasraukkoja. Eipä silti, että minulla olisi mitään hyvää sanottavana heistä — he ovat alhaista väkeä. Mutta heidän ammattinsa ei myöskään menisi niin huonosti, jos he tietäisivät kaiken, mitä minä tiedän."

"Mitä te sitten tiedätte?" kysyi Elton.

Merkitsijä alensi äänensä.

"Minulla on jotakin teitä varten — ja minä olen! ainoa merkitsijä koko kaupungissa, joka on siitä perillä! Sain sen vielä itse selville. Ovelat puhuvat siitä aina, mutta tien selville saamiseen tarvittiin minua."

Hän hymyili tyytyväisesti.

"Se mies, jonka luullaan olevan tulossa Etelä-Afrikasta, on ollut täällä yli vuoden! Hän on ollut vankilassa — saanut elinkautisen — mutta hän on yhtä rikas kuin…" Hän mainitsi joukon huomattavia rahamiehiä. "Ja rikkaampikin!"

"Vankilassa? Mitä hän oli tehnyt?"

"Ampunut erään miehen tai jotakin sen tapaista. Mutta hänet päästettiin vapaaksi enemmän kuin vuosi sitten, ja sanon teille, että hän on miljoonan arvoinen — ja enemmänkin! Ovelat saivat tietää, että hän oli tulossa, mutta eivät tietäneet, että hän oli täällä Englannissa, Lontoossa. Siitä näette, etteivät Ovelat tiedä kaikkea."

"Ovelat" oli epämääräinen määritelmä — Martin tiesi sen merkitsevän niitä joukkueita, jotka eivät tietoihinsa nähden olleet riippuvaisia tästä pikkumiehestä.

"Etelä-Afrikasta, niinkö sanotte?" kysyi hän osoittaen äkkiä mielenkiintoa asiaan. "Hän on ollut vankilassa — aallonmurtajallako? Ja mistä syystä?"

"Sillä on jotakin tekemistä timanttien ostamisen kanssa. Etelä-Afrikassa on laki, joka lähettää miehen Kamalaan Paikkaan vuosiksi ja vielä vuosiksi, jos hän ostaa timantteja. En voi käsittää, etteivät Ovelat ole saaneet sitä selville. Hän on rampa mies…"

"Rampa?" Martin nousi puolittain seisomaan. "Mikä on hänen nimensä?"

"Hän on liikkunut Brownin nimellä, mutta hänen oikea nimensä on

Torrington — Daniel Torrington. Ja, mr Elton, se mies on helppo…"

Martin sujautti miehelle jonkin verran rahaa, maksoi laskunsa ja meni kotiin.

Dora oli lähdössä ulos ja jo portailla, kun hän saapui.

"Tarvitsen sinua minuutin verran", sanoi Martin.

Hän vei Doran ylös salonkiin ja sulki oven.

"Muistatko viimeisen kerran, kun Audrey oli täällä? Pilkkasit häntä siitä, että hänellä on nimi, joka ei kuulu hänelle. Sanoit hänelle, että hänen isänsä oli rangaistusvankina Kapkaupungin aallonmurtajalla timanttivarkaudesta. Oliko se totta?"

"Kyllä", sanoi Dora hämmästyneenä. "Miksi?"

"Kysyin sinulta sinä iltana Audreyn isästä, ja sinä kerroit minulle, että häntä oli ammuttu ennen vangitsemista ja että hän oli rampa. Mikä oli Audreyn isän nimi?"

Dora katsoi häneen otsa rypyssä ja epäluuloisena.

"Miksi tahdot sen tietää?"

"Rakkaani" — hieman kärsimättömästi -, "en kysy mistään oikusta.

Tahdotko sanoa minulle?"

"Hänen nimensä oli Daniel Torrington", sanoi Dora.

Martin vihelsi.

"Torrington? Minua ihmetyttää! Sen täytyy olla sama nimi. Hän on täällä

Lontoossa."

"Audreyn isäkö?" sanoi Dora läähättäen. "Mutta hänhän on vankilassa: elinkautisena! Marshalt kertoi sen minulle. Juuri senvuoksi hän tahtoi mennä naimisiin Audreyn kanssa."

"Tiesikö hän, että Audrey oli Torringtonin tytär Et koskaan puhunut minulle siitä."

"On niin paljon asioita, joista en ole kertonut sinulle", sanoi Dora äreästi, "että tuskin maksaa vaivaa siirtyä nyt niihin". Mutta sitten hän sanoi äkkiä katuen: "Olen pahoillani, että kiukuttelin niin, Martin. Menetän niin helposti kärsivällisyyteni nykyisin. Niin, Torrington oli kärsimässä elinkautista rangaistusta."

"Hänet vapautettiin enemmän kuin vuosi sitten", sanoi Martin, "ja hän on ollut Lontoossa enimmän aikaa sen jälkeen".

Hän näki Doran kasvoille tulleen ilmeen ja kysyi nopeasti.

"Tiesikö Marshalt siitä?"

Dora pudisti päätään.

"Ei; jos hän olisi tietänyt, ei hän olisi ollut niin onnellinen. Voi!"

Hän painoi kätensä suutaan vastaan. "Malpas!" kuiskasi hän.

Martin tuijotti häneen hämmästyneenä, sillä hänen päähänsä oli pälkähtänyt sama ajatus, joka sai sanat Doran huulille.

"Marshaltin täytyi tietää, tai arvata", sanoi Dora pelokkaasti kuiskaten. "Hän asui viereisessä talossa koko ajan. Bunny, Malpas on Torrington!"

XLIV.

Uusi perijätär.

"Torrington! Niin ei voi olla", sanoi Martin "Mitä syytä hänellä olisi voinut olla, niin rikkaalla miehellä kuin Torrington? Sellainen juttu menee kyllä mukiin romaaneissa ja runoissa, mutta minä tyydyn rikostilastoihin, jotka näyttävät, että kostosta johtuneet rikokset edustavat noin yhtä tapausta viittätuhatta kohti niistä jutuista, joita käsitellään Englannissa. Kukaan ei vihaa niin suuresti, että viettäisi kaksikymmentä vuotta elämästään suunnitellen tapaa, jolla voisi päästä voitolle vihollisestaan. Ei ainakaan Torrington, joka on etsimässä tytärtään." Dora katsoi Martinia silmiin. "Senkö takia hän on täällä — oletko varma siitä?" kysyi hän nopeasti, ja Martin kohautti kapeita hartioitaan.

"Minä en tiedä mitään; puhun pelkistä mahdollisuuksista. Mikä on todennäköisempää, kuin että Torrington kuluttaa rahojaan löytääkseen äitisi ja lapsensa?"

Dora pudisti päätään.

"Sinä erehdyt", sanoi hän rauhallisesti. "Torrington luulee, että Audrey on kuollut. Äiti ilmoitti hänelle niin, ja niin teki myöskin Marshalt. Hän tunsi äidin entisaikaan. Äiti sai Torringtonilta vankilasta ainoastaan yhden kirjeen — siinä puhuttiin yksinomaan lapsesta. Marshaltin neuvosta äiti kirjoitti ja ilmoitti, että Audrey oli kuollut tulirokkoon. Marshalt kirjoitti samaan aikaan, kun tämä uutinen lähetettiin. Hän ei koskaan kertonut minulle, mitä pani kirjeeseen, mutta hän tahtoi antaa iskun Torringtonille. No niin, eräässä kirkossa Rosebankissa, Kapkaupungin niemellä on muistotaulukin Audreylle! Torrington järjesti sen vankilan kappalaisen avulla. Olen siitä varma, sillä Marshalt kertoi minulle koko joukon asioita saatuaan selville, että Audrey oli minun sisareni. Jollei Torrington ole Malpas, niin silloin Lacylla oli joku muu vihamies."

Martin Elton käveli edestakaisin huoneessa kädet taskussa, kaukana oleva katse silmissä.

"Minkä arvoisen luulet Torringtonin olevan?"

"Yli kahden miljoonan punnan", sanoi Dora.

"Mitä luulet hänen maksavan saadakseen tietää — totuuden?"

Dora käännähti häneen sähisten raivosta.

"Antaa se — Audreylle!" sanoi hän hampaittensa välistä. "Antaa hänelle isän ja miljoonia käytettäväksi, samalla kuin minä olen täällä katuojassa, varas miehenäni ja maanalaisen maailman roskaväki ystävinäni! Oletko mieletön? Sinä et tee sitä, Martin!"

Hän astui Martinin eteen ja työnsi kasvonsa ja kovat silmänsä niin lähelle häntä, että hän astui askelen taaksepäin.

"En tekisi sitä maailman kaikista rahoistakaan. Jos Torrington on hänen isänsä, niin etsiköön itse tyttärensä. Kyllä hänellä on siinä tekemistä!"

"Mikä on Audreyn nimi?"

"Dorothy Audrey Torrington. Hänen isänsä ei tiedä, että häntä sanotaan Audreyksi. Hän ei ollut vielä kastettu, kun Torrington joutui vankilaan. Tämä valitsi nimen Dorothy, mutta häntä ei ole koskaan sanottu sillä nimellä."

Martin katsoi häneen.

"Mitä ajattelet?"

"Audreyn ei tarvitse koskaan saada sitä", sanoi Martin hitaasti.

"Kirjoita hänelle!"

Dora tuijotti häneen voimattomana vihassaan.

"Kirjoita hänelle tai mene hänen luokseen — parasta on kirjoittaa hänelle ensin. Pyydä häntä tulemaan teelle", sanoi Martin. "Sano hänelle, että Marshaltin kuolema on sovittanut kaikki riidat ja, että sinä tahdot lausua mielipahasi kaikista niistä ilkeistä asioista, jotka olet sanonut, ja kaikista — valheista, jotka olet kertonut."

"Sitä en tee koskaan, Martin. En sinunkaan…"

"Sano se kahdesti kirjeessäsi — kaikista valheista, jotka olet kertonut hänen syntyperästään. Ja kun hän tulee, niin sano hänelle, että kaikki, mitä ole sanonut hänestä, on totta sinuun itseesi nähden.

"Sinä siis…"

"Odotahan — miksi häntä ei sanottu hänen isänsä valitsemalla nimellä?"

Dora teki kärsimättömän eleen.

"Kuinka se olisi käynyt päinsä? Sehän oli minun nimeni — hänen isänsä ei tietänyt, että minun toinen nimeni oli Dorothy, eikä äiti huomannut sitä, ennenkuin Audrey oli kastettu. Meillä ei voinut olla kahta Doraa perheessämme."

"Ja mistä minä voin saada Audreyn kastetodistuksen?"

Dora hieroi otsaansa.

"Onkohan se minulla?" sanoi hän. "Jos se on, niin en ole koskaan nähnyt sitä; mutta äidiltä jäi joukko papereita, joita en ole koskaan tarkastanut siitä saakka, kuin ne joutuivat minun käsiini. Käy hakemassa ne, Bunny; ne ovat vaatekaappini ylähyllyllä."

Martin tuli takaisin vanha peltirasia mukanaan. Se oli lukossa, eikä siihen ollut mitään avainta, mutta hän avasi sen vähällä vaivalla. Se oli täynnä valokuvia ja vanhoja osakkeita, jotka jollakin tavalla olivat joutuneet mrs Bedfordin haltuun ja joiden Dora tiesi olevan aivan arvottomia. Rasian pohjalla olevasta sinisestä kirjekuoresta Dora löysi kaksi paperia.

"Tämä on minun kastetodistukseni", sanoi hän, "ja tuo on Audreyn".

Martin levitti sen auki pöydälle. "Dorothy Audrey Torrington", luki hän, ja hänen silmänsä säkenöivät. "Mikä on sinun nimesi, Dora?"

"Nina Dorothy Bedford — se oli äidin nimi, ennenkuin hän meni naimisiin

Torringtonin kanssa."

"Voisin muuttaa tuon 'Audreyn' joksikin muuksi — Audrey ei kelpaa. Sinun nimesi jäisi jäljelle. Sinä kirjoitat hänelle", sanoi Martin harkitusti, "ja kerrot hänelle, joko kyynelten keralla tai ilman niitä, että hän on sinun vanhempi sisaresi".

"Mutta sehän on mahdotonta…", aloitti Dora.

"Sinä kerrot hänelle niin. Ikä ei ole todettavissa. Ja jos hän muistaa liian varmasti…" Martinin kasvot olivat jäykät ja kovat. "Minun sydämessäni on pehmeä paikka vaikeuksissa olevalle tytölle, ja minä sanon sinulle, että jos olisin voinut auttaa Audreyta, jos voisin auttaa häntä nyt, niin auttaisin. Mutta tässä on kysymyksessä miljoona, ja sen minä aion saada käsiini."

"Tarkoitat siis…" Doran ääni oli tuskin kuiskausta kuuluvampi.

"Tarkoitan, että sinä olet Dorothy Torrington."

"Mutta jospa hän muistaa? Ja sen hän tekee, Bunny. Minun tukkanihan oli nutturalla paljon ennen kuin hänen!"

Martin nyökkäsi.

"Silloin hänen täytyy joutua jonnekin ja unohtaa", sanoi hän. "Kukaan ei tiedä, että Audrey on Torringtonin tytär."

Oveen koputettiin, ja palvelustyttö tuli sisään.

"Tahdotteko tavata mr Smithiä, sir?" sanoi hän. "Mr S. Smithiä

Chicagosta?"

XLV.

Mr Smith tuo uutisia.

Syntyi hiljaisuus, ja sitten Martin sanoi.

"Saattakaa hänet tänne ylös! Sinähän tunnet sen miehen, Dora, eikö niin?" kysyi hän.

"Olen tavannut hänet kerran; sinä tiedät, milloin. En luule, että jään tänne", sanoi Dora.

"Parasta olisi, että jäisit", sanoi hänen miehensä. "Hän on niitä ovelia veijareita, joka laskisi yhteen kaksi kertaa kaksi ja saisi siitä kymmenen. Tahtoisinpa tietää, mitä hän haluaa."

Kun sanoo, että mr Smith oli loistavalla tuulella, merkitsee se ainoastaan toteamista, että hän oli niinkuin tavallisesti. Hänen ulkoasustaan päättäen hänen olisi voinut luulla tulleen joistakin hienoista vihkiäisistä. Hänen hyvin sopiva aamupukunsa, kiiltonahkakenkänsä ja silkkihattunsa, jonka hän niin hellästi asetti tuolille, olivat kaikki yhtä loistavat. "Olen pahoillani, jos häiritsen teitä. Oletteko lähdössä ulos, rouva?"

Hän katsoi ovelle. Dora oli puettu päällystakkiin ja hattuun, sillä hän oli ollut menossa ulos, kun Martin oli saapunut.

"Olisin ehtinyt tänne aikaisemmin, mutta minun oli eksytettävä muuan kintereilläni-kulkija." Martinin kasvot saivat synkän ilmeen. "Saisinko toivoa, että niissä olosuhteissa olisitte pidättynyt kulkemasta minun oveni kautta?"

"Minä eksytin sen." Mr Smith hymyili ystävällisesti. "Koko maailmassa ei ole sellaista amatöörietsivää, joka voi pysyä minun jäljilläni, kun minä vain otan tehtäväkseni eksyttää hänet. Ei edes Stormerinkaan ovelin mies voi pistää nenäänsä minun asioihini."

Siroin liikkein hän veti harmaan silkkinenäliinan rintataskustaan, taputti sillä hiljaa huuliaan ja pani sen takaisin taskuun.

"Olin menossa ulos, jos suotte minulle anteeksi…"

"Se on ikävää", sanoi mr Smith vakavasti. "Minulla oli muutamia sanoja sanottavana teille, ja minä luulen, että teitäkin huvittaa tietää, että eräs Bedfordin perheen jäsen on liittynyt saastaiseen seuraan ryhtymällä poliisin palvelukseen."

"Mihin te oikein pyritte?" kysyi Martin. "Pyrin paljastukseen, jonka tahtoisin tehdä niin dramaattiseksi kuin mahdollista. Audrey, arvoisa kälynne, on liittynyt poliisiin."

Martin rypisti kulmiaan. Hän ei ollut aivan varma tästä miehestä muussa kuin yhdessä suhteessa, nimittäin että hän voisi tulla toimeen yhtä hyvin ilman hänen avustustaan kuin hänen seuraansakin.

"Mitä pötyä te oikein puhutte?" kysyi hän töykeästi. "Audreyko liittynyt poliisiin?"

"Kun sanon 'poliisiin', niin liioittelen, vaikka Stormerin toimisto onkin niin lähellä virallista poliisilaitosta, kuin tässä maassa on mahdollista."

"Tarkoitatteko, että hän on liittynyt Stormerin henkilökuntaan?" kysyi

Martin.

Mr Smith nyökkäsi.

"Sain sen selville sattumalta", sanoi hän. "Näin hänen menevän Stormerin toimistoon Willittin kanssa. Nyt on asia niin, että minä tunnen Stormerin toimiston; se näyttää seuranneen minun jälkiäni siitä alkaen, kuin olin noin korkea. En muista sellaista aikaa, jolloin Stormerin toimisto ei olisi sekaantunut minun elämääni tai sotkeutunut minun ammattiini, ja luonnollisesti se puolestaan herättää minussa suurta mielenkiintoa. Tunnen Stormerin toimiston menettelytavat. Stormer on tuonut Englantiin järjestelmän, jota ei ole ollut täällä koskaan ennen, eikä ainakaan ole huomattu täällä aikaisemmin — virkamerkki-järjestelmän. Jokaisella Stormerin miehellä on pieni hopeatähti, jonka taakse on leimattu hänen nimensä. Näin tytön menevän sisään ja tulevan jälleen ulos Willittin kanssa, ja he menivät Lobellin kultasepänliikkeeseen. Ja nyt minä sattumalta tiedän, että Lobellin liike valmistaa näitä Toivon tähtiä. Minun ei tarvinnut ensinkään mennä sisään; heidän ollessaan sisällä voi heidät nähdä näyteikkunan sormusosastosta. He erosivat ovella. Willitt meni lähimpään puhelinkoppiin, ja mitä luulette hänen tehneen?"

"Puhuneen puhelimessa", sanoi Martin lakonisesti, ja mr Smith säteili ihailusta.

"Olette nero, Elton. Niin, hän puhui — Ritz-Carlton-hotelliin. Hän tilasi Ritz-Carltonista huoneet tälle nuorelle naiselle."

Taas hän veti esiin nenäliinansa, tällä kertaa pyyhkiäkseen pois pölyn puhtaista kengistään.

"Mr Brown eli Torrington asuu Ritz-Carltonissa", sanoi hän sivumennen.

Ja Martin ja hänen vaimonsa hämmästyivät niin tästä uutisesta, etteivät he voineet olla olevinaan tietämättömiä mr Torringtonista.

"Arvelin, että minun pitäisi kertoa teille. Ehkä voi olla hyödyllistä tietää, että nuori miss Bedford voi olla hyvin vaarallinen, varsinkin niille, jotka Wily Wilfred on saanut tavoittelemaan Torringtonin miljoonia."

Martin tiesi, että nämä sanat viittasivat merkitsijään, ja hänen olonsa oli ilmeisesti epämukava.

"Hän on hyvä kaveri", jatkoi Smith, "mutta tunnettu siitä, että hän myy uutisensa monelle taholle, ja juuri sen vuoksi hänen arvonsa menee mitättömäksi. Olen kuullut häneltä tänään, että hän on usuttanut teidät Torringtonin kimppuun… Ajattelin, että te ehkä tahtoisitte sen tietää."

"Kiitän teitä", sai Martin sanotuksi. "Minä en pane suurtakaan arvoa siihen, mitä sellaiset miehet kertovat."

"Ja siinä teette viisaasti", myönsi Smith.

Hänen kirkkaat silmänsä tarkkailivat Doraa.

"Ihastuttava tyttö, teidän nuori sisarenne", sanoi hän.

Martin melkein jähmettyi. Tuo mies oli voinut seisoa oven takana kuunnellen sitä keskustelua, joka tapahtui ennen hänen saapumistaan. Doraa ei ollut yhtä helppo saada pois tasapainostaan.

"Tarkoitatteko Audreyta?" kysyi hän nauraen. "Minua huvittaa aina, kun Audreysta puhutaan minun nuorempana sisarenani. Minä olen juuri vuotta nuorempi kuin hän."

Dora oli täydellisesti tilanteen tasalla.

"Mikä saa teidät luulemaan, että me välitämme Audrey Bedfordin edesottamuksista, Smith?"

Smith keskeytti hetkiseksi kenkiensä puhdistamisen ja katsahti ylös.

"Sukulaiskiintymys", sanoi hän, "ja yhteisen ammattimme epävarma luonne. Hän tulee aiheuttamaan vaikeuksia, muistakaa minun sanoneen. Se mörkömies oli vähällä saada hänet käsiinsä tässä eräänä yönä, ja jollei erästä henkilöä olisi ollut, hän olisi onnistunutkin."

"Tarkoitatteko Malpasia? Oliko hän nainen Regency-hotellissa?"

Mr Smith nyökkäsi.

"Se ei ollut mitään. Malpasin suuri yritys tapahtui Ulkopiirissä, puistossa. Audrey on suosiossa. Se oli kolmas mies, joka koetti saada hänet käsiinsä, ja kolmas mies, joka epäonnistui. Minusta tuntuu, että joudun neljännen hautajaisiin."

Ja siihen hänen asiansa näytti päättyneen, sillä hänellä ei ollut esitettävänään mitään syytä viipyäkseen kauemmin.

"Lähden nyt", sanoi hän, "tehtyäni sen, minkä pidän velvollisuutenani.

Teidän nuori sisarenne on suorastaan kirpaiseva, mrs Elton."

Hän ei korostanut sanaa 'nuori', mutta Martin Elton tiesi, että hän oli käyttänyt sitä sanaa tahallaan, ja kun hän oli mennyt, hän kääntyi vaimonsa puoleen.

"Smith tarvitsee osansa. Jos me tahdomme selviytyä tästä hommasta, saamme maksaa kaksikymmentä tuhatta pitääksemme hänet rauhallisena — ehkä enemmänkin. Kaikki riippuu siitä, mitä tapahtuu Audreylle."

XLVI.

Eräs asunto Haymarketin varrella.

Liikenteen lakkaamattomasta pauhinasta, raskaiden autobussien alituisesta jyrinästä sekä autojen torvien ja sanomalehtipoikien melusta huolimatta Dick Shannonin asunto Haymarketin varrella oli rauhallinen paikka. Korva voi tottua ääniin, jotka aluksi tekevät kuuroksi ja hämmentävät, ja siten totuttuaan niihin eristää ne pois kuuluvista.

Ensimmäinen merkki, jonka Dick Shannon sai siitä, että Portman Squaren juttu oli käymässä hänen hermoilleen, oli huomio, ettei ääneneristäjä enää toiminut. Kadulta kuuluvat äänet häiritsivät ja ärsyttivät häntä; auton oven pamahdus sai hänet hätkähtämään.

Hän oli parhaillaan kylmäverisesti pohtimassa kaikkia Lacy Marshaltin katoamisen ja hänen palvelijansa kuoleman yhteyteen kuuluvia seikkoja, ja tapausten ketjussa oli neljä rengasta, joille hän ei löytänyt sopivaa paikkaa.

Ensimmäinen niistä oli hengiltä nuijittu mies, joka oli löydetty sumussa joesta. Toinen oli puistossa kuolleena tavattu nainen, kolmas Tongerin kuolema, ja neljäs Marshaltin katoaminen.

Stanford oli uusi tekijä, jota siihen saakka ei oltu otettu huomioon, taustalla esiintyvä varjomainen henkilö, jonka poliisi hyvin tunsi, mutta joka oli tekemisissä sellaisten joukkueiden kanssa, joita Dick ei olisi uskonut Marshaltin tunteneen, jollei tämä olisi ollut ystävyyssuhteissa Dora Eltoniin.

Hän avasi irtolehtikannet, jotka olivat täynnä koneellakirjoitettua käsikirjoitusta, ja käänteli hitaasti lehtiä. Siellä oli hyvin yksityiskohtainen kertomus miehestä, joka oli ilmeisesti Laker; lyhyempi ja vähemmän tyydyttävä kuvaus puistossa tavatusta tuntemattomasta naisesta; ja pitkä selostus kaikesta, mikä oli tekemisissä Tongerin kanssa. Hän luki virkistääkseen muistiaan, vaikka osasi jo ulkoa melkein jokaisen sanan selostuksesta.

"Tonger oli puettu harmaaseen pukuun, mustiin tohveleihin, sinijuovaiseen paitaan ja valkoiseen kaulukseen. Taskut sisälsivät 7 puntaa kovassa rahassa, 200 frangia, matkalipun Instonen lentolinjalla Pariisiin ja takaisin (Huomautus — Tonger matkusti kuolinpäivänsä aamuna Ranskaan viemään kirjeen tuntemattomalle vastaanottajalle ja palasi samana päivänä); vanhan kultakellon n:o 984371, kultaiset kellonperät, kaksi avainta, taskukirjan, lääkemääräyksen bromkaliumia varten (Huomautus — Lääkemääräyksen oli antanut tri Walters, Park Streetin varrelta, jolle Tonger oli valittanut olevansa hyvin hermostunut ja kärsivänsä unettomuudesta) kolme 5-punnanseteliä ja kolmikulmaisen naskalin…"

Dick katsoi kattoon. Kolmikulmaisen naskalin? Tämä kotitekoinen naskali oli saattanut hänet ymmälle jo aikaisemmin; mutta vaikka hän oli ottanut sen mukanaan kotiinsa toivoen, että se alituisesti näkyvillä ollen johtaisi hänen mieleensä sen käytön, ei hän vielä ollut sitä arvannut.

Hän avasi huoneen nurkassa olevan pienen kassakaapin, otti sieltä pienen laatikon ja ryhtyi suurennuslasin avulla tarkastamaan naskalia. Teknilliset asiantuntijat olivat jo tutkineet ja mitanneet sen ja merkinneet muistiin joukon merkityksettömiä seikkoja. Se oli neljän tuuman pituinen, tylppäpäinen ja päättyi samanlaiseen kahvaan kuin korkkiruuvi. Se paksuni ylöspäin ja oli kahvan kohdalla melkein tuuman paksuinen, ja sillä kohtaa olivat maallikkotyön jäljet selvästi huomattavissa. Dick muisti varastohuoneessa näkemänsä ruuvipenkin ja viilat ja arvasi, että tämä omituinen ase oli valmistettu siellä. Mutta mihin tarkoitukseen?

Melkein litteä kahva oli irroitettava. Siitä huolimatta oli naskalin täytynyt olla epämukava kantaa lompakossa, niinkuin lompakon pullistunut nahka selvästi osoitti.

Lakeria ja sitä tuntematonta naista koskevissa muistiinpanoissa ei ollut mitään, jonka nojalla olisi voinut toivoa saada selville naisen henkilöllisyyden. Eivät Marshaltin paperitkaan, ennenkuin hänen asianajajansa oli vienyt ne pois, olleet antaneet Dickille mitään vihjettä, jolla olisi ollut jotakin arvoa. Hän oli tarkastanut kadonneen miljoonamiehen pankkitiliä; mutta tämä oli ilmeisesti käyttänyt useita eri pankkeja, sillä siinä ainoassa, josta voitiin päästä selville, ei hänen tilillään ollut mitään, joka olisi viitannut suuriin omaisuuksiin. Marshaltin muutamat johtajanpaikat tuottivat hänelle hyvin vähän tuloja, sillä ne olivat joko olemassaolostaan taistelevia tai suorastaan vararikon partaalla olevia yhtiöitä.

Malpasin talossa toimitettu etsintä ja hänen vastakirjansa tarkastus olivat antaneet vieläkin vähemmän tuloksia. Dick pani pois muistiinpanot, täytti ja sytytti piippunsa ja nojautuen taaksepäin tuolissaan johti jutun yhä uudelleen mieleensä alusta loppuun, kunnes hänen päätään alkoi pyörryttää.

Äkkiä hän säpsähtäen suoristautui ja katsahti verhojen peittämään ikkunaan. Hän oli kuullut ikkunalasin rapisevan sitä vastaan heitetyistä kivistä. Oli vielä varhainen ilta, ja se näytti olevan tarpeeton tapa huomion herättämiseksi, kun täysin hyvä sähkökello oli käytettävissä.

Vedettyään syrjään verhot hän avasi ikkunan ja katsoi ulos, mutta ei nähnyt mitään muuta kuin ohikulkevia jalankävijöitä, jotka pitivät kiirettä ehtiäkseen mahdollisimman pian pois sateesta. Jonkin matkan päässä olivat uusien kaasujohtojen asettajat kaivaneet kadun rikki, joten ketterän ohikulkijan ulottuvilla oli siellä useita soraläjiä. Hän palasi takaisin työhönsä, mutta oli tuskin ehtinyt istuutua, kun ikkuna kilisi jälleen, ja tällä kertaa hän meni portaita alas ulko-ovelle. Siellä ei ollut ketään, ja hän astui ulos kadulle. Ketään vetelehtijää ei näkynyt oikealla eikä vasemmallakaan. Hän odotti hetkisen, sulki oven ja palasi huoneeseensa. Sitten hän soitti kelloa kutsuen luokseen miehen, joka oli hänen kamaripalvelijansa, autonajajansa ja, tarpeen tullen, hänen kokkinsa.

"Joku huvittelee heittelemällä kiviä minun ikkunaani, William. Menkää ulos takatietä, kiertäkää kadun toiselle puolelle ja pitäkää siellä vahtia", sanoi hän. "Jos se on joku pikku poika, ei teidän tarvitsi vaivautua ajamaan häntä takaa…"

Jälleen rapisivat kivet ikkunassa. Hän juoksi ikkunan luo, avasi sen ja katsoi ulos. Siellä käveli kaksi miestä saman sateenvarjon suojassa, eräs tyttö kiiltävän märässä sadetakissa kiiruhti katua alaspäin, kolmas mies käveli hitaasti erään tytön kanssa yhteisen sateenvarjon alla, ja siinä olivatkin kaikki mahdollisuudet. Hän viittasi palvelijalleen.

"Istukaa tässä", sanoi hän, "niin että teidän varjonne lankeaa ikkunanverhoille".

Hän työnsi tuolin puolitiehen ikkunan ja pöydän välille, hiipi alas portaita, avasi oven puolen tuuman verran raolleen ja kuunteli. Samassa hän kuuli kivien rapisevan ja juoksi ulos kadulle. Siellä oli tyttö sadetakissa, ja Dick tarttui hänen käsivarteensa.

"No, neitiseni, mitä peliä tämä on?" kysyi hän tuikeasti ja huomasi katsovansa Audrey Bedfordin nauraviin kasvoihin. "Mitä ihmettä…?"

"Minun piti olla salaperäinen! Toivottavasti en säikyttänyt teitä. Mutta minä tahdoin puhua teidän kanssanne, ja kun salapoliisit eivät koskaan soita ovikelloa…"

"Mitä hemmettiä te puhutte? Tulkaa sisään. Varmasti saitte minut säikähtämään. Mitä te heititte ikkunaan — kananruokaako?"

"Ei, kanat minä olen nyt kokonaan hylännyt. Onneksi voin nyt tulla teidän luoksenne ilman kaitsijaa, koska olemme virkaveljiä."

Dick lähetti pois palvelijansa, joka mieluummin olisi pysynyt paikalla.

"No, neitiseni, kun nyt olette saanut tyydytetyksi sydämenne toivomuksen ja onnistunut esiintymään täysin salamyhkäisesti, niin ehkä tahdotte kertoa minulle, mitä tarkoitatte 'virkaveljellä'."

Audrey pisti kätensä sadetakin taskuun, otti sieltä pienen hopeatähden ja laski sen dramaattisella liikkeellä pöydälle. Dick otti sen käteensä, luki etupuolella olevan kirjoituksen ja katsoi toiselle puolelle.

"Stormer?" sanoi hän aivan kuin ei olisi uskonut silmiään. "Mutta minähän luulin teidän istuvan täydessä turvassa siellä kanalehden toimituksessa."

"Olen kerta kaikkiaan katkaissut välini kanojen kanssa", sanoi Audrey riisuen yltään höyryävän sadetakkinsa. "Ne ovat käyneet minulle kohtalokkaiksi. Te ette ilmeisesti ole tottunut ottamaan vastaan naispuolisia vieraita, ja se puhuu teidän puolestanne."

Hän soitti kelloa ja sanoi palvelijalle tämän tultua sisään:

"Hyvin kuumaa teetä ja hyvin kuumaa paahtoleipää, ja voitte keittää minulle yhden kananmunan, tarkemmin ajateltuani tahtoisin mieluummin jotakin vähemmän kanoja muistuttavaa. Kun saatte naisvieraan", selitti hän, kun hämmästynyt kamaripalvelija-autonajaja-kokki oli poistunut, "on ensimmäinen tehtävänne kysyä, tahtooko hän juoda teetä, ja seuraava asia on kysyä häneltä, onko hänen nälkä. Sitten te siirrätte mukavimman tuolinne takkavalkean ääreen ja sanotte huolestuneena toivovanne, ettei hän ole saanut jalkojaan märiksi — mihin minä vastaan, etten ole saanut. Olette ehkä hyvä salapoliisi, mutta huono isäntä."

"Kertokaa minulle nyt tämänpäiväiset seikkailunne", pyysi Dick.

Saamiaan ohjeita seuraten hän työnsi esiin tuolin, ja Audrey ojensi kosteat kenkänsä tulta kohden.

Audrey kuvasi kokemuksensa mr Heppsiin nähden muutamilla purevilla lauseilla, mutta hänen joutumisensa salapoliisin uralle ei ollut niin helposti selitettävissä.

"En tiedä, mitä muuta minun on tehtävä, kuin asua hienossa hotellissa ja pitää isällisesti silmällä erästä vanhaa, kuusikymmenvuotiasta herrasmiestä joka ei edes tunne minua ja kaiken todennäköisyyden mukaan tulee olemaan hyvin harmissaan minun holhouksestani. Mutta se on kunniallista työtä, ja mr Stormer on varmastikin miellyttävämpi kuin mr Malpas — ja inhimillisempi."

"Kuinka hän tuli kuulemaan teistä?"

"Hän kuulee kaikesta — hän on todellinen salapoliisi", sanoi Audrey. "Vilpittömästi puhuen en tiedä kapteeni Shannon. Sivumennen sanoen minun tulisi tehdä kunniaa teille, sillä te olette niin paljon minua korkeammalla arvoasteeseen ja vaikutusvaltaan nähden. Olen nähnyt Willittin aikaisemmin. Hän tuli minun luokseni Fontwelliin samana päivänä, jolloin me satuimme yhteen — tai oikeammin teidän autonne sattui minun autobussiini — ja minä tulin perästäpäin siihen käsitykseen" — hän epäröi — "että mr Marshalt oli lähettänyt hänet sinne. Minulla ei ole mitään syytä uskoa sitä, se on pelkkää vaistoa, ja minä olen suuressa määrin riippuvainen vaistostani tullakseni hyväksi salapoliisiksi."

Nyt Dick nauroi.

"Te olette omituinen lapsi", sanoi hän.

"En pidä tuohon 'lapsi'-sanaan sisältyvästä etevämmyydestä", sanoi Audrey hymyillen. "Minä tiedän, ettei minusta tule mitään hyvää salapoliisia, mutta se on jokseenkin hauskaa."

"Ja se voi olla jokseenkin ikävää", sanoi Dick, kun kaikki mahdollisuudet alkoivat käydä selville. "Se kiltti vanha herrasmies — sivumennen, mikä on hänen nimensä?"

"Hän on miljoonamies."

"Sekään ei näytä riittävältä syyltä hänen vartioimiseensa", sanoi Dick.

Palvelija tuli juuri silloin sisään tuoden teetarjottimen, jonka hän laski pöydälle levittämättä sille pöytäliinaa. Dick tuli toimeen ilman tätä muodollisuutta.

"Se on ammatti", sanoi Dick, "mutta ei mikään miellyttävä tyttölapselle, vaikkakaan te, jos teitä hyvin ohjataan, ette ehkä koskaan näe sen epämiellyttävää puolta. Joka tapauksessa olen iloinen, että olette Stormerilla. En tiedä tarkalleen, mitä teille neuvoisin", sanoi hän. "Minulla on tosin suunnitelma teidän tulevaisuuttanne varten, ja minä toivon, että voisitte löytää jotakin miellyttävää ja kaikista mahdollisista vaaroista vapaata työtä, kunnes minä olen selvittänyt tämän Portman Squaren arvoituksen ja saanut Malpasin lukon taakse. Ja sitten…"

"Ja sitten?" toisti Audrey, kun Dick keskeytti.

"Sitten toivon teidän antavan minun järjestää teidän asianne", sanoi Dick levollisesti, ja hänen silmissään oli jotakin, mikä sai Audreyn nopeasti nousemaan.

"Minun täytyy mennä kotiin", sanoi hän. "Tee oli erinomaista, paljon kiitoksia!"

"Ette ole lopettanut paahtoleipäänne."

"Syön suuren ja vahvan päivällisen tunnin kuluttua."

Dick soitti palvelijalle ja pyysi tämän tuomaan Audreyn sadetakin, joka oli viety keittiöön.

"Mitä sanotte, kun otan tulevaisuutenne käsiini?"

Audrey pudisti päätään.

"En tiedä. En luule, että olemme vielä päässeet sellaiseen paikkaan, missä tahtoisin tulevaisuuteni olevan jonkun muun kuin omissa käsissäni. Ette saa luulla minua kiittämättömäksi. Annan hyvin suuren arvon — kaikelle, mitä olette tehnyt ja voisitte tehdä…"

Hän nauroi hermostuneesti. Punainen lampunvarjostin se kai oli vastuussa väristä hänen poskillaan. Niillä oli varmasti sama vivahdus. Juuri silloin palvelija palasi tuoden hänen takkinsa, ja Dick auttoi sen hänen ylleen. Samassa kuului ovikello soivan.

"Joku ainakin tietää tien sisälle rikkomatta ikkunoitani", sanoi Dick.

"Suututtiko se teitä?" kysyi Audrey nauraen pehmeästi. "Olin porsas tehdessäni sen, koska olette niin kiukustunut. Se oli niin helppoa; kukaan ei nähnyt minun kohottavan kättäni ja heittävän kiviä."

William tuli taas sisään, ja häntä seurasi Steel.

Tämä nyökkäsi tytölle, sitten Dickille.

"Mitä nämä ovat?" kysyi hän ja veti taskustaan kourallisen erikokoisia kiviä. Eräät niistä olivat yhtä isoja kuin pähkinät, yksi vielä isompikin. Hän ammensi taskustaan pöydälle kourallisen kourallisen jälkeen.

"Mitä nuo ovat, sir?" kysyi hän uudelleen voitonriemuisesti.

"Ne", sanoi Dick hämmästyksestään toinnuttuaan, "ovat timantteja. Noin neljännesmiljoonan punnan arvosta."

"Ja kolme kertaa niin paljon on vielä Malpasin huoneessa", sanoi Steel. "Epäjumalan kuva on niin täynnä! Nyt minä tiedän, miksi se kummitus kävelee siellä!"

XLVII.

Epäjumalan kuva.

"Löysin kätköpaikan aivan sattumalta", sanoi Steel. "Kun aikani kävi siellä hieman ikäväksi, ryhdyin paremman puutteessa tarkastelemaan komerossa olevaa epäjumalan kuvaa. Jos muistatte, kapteeni Shannon, on sen kummallakin puolella pronssista tehty eläin, joka näyttää joltakin kissan ja pantterin välimuodolta. Olin usein ajatellut, olivatko ne siinä ainoastaan koristuksina, vai oliko niillä jokin erikoinen tarkoitus. Tänään iltapäivällä annoin toiselle niistä tavallista vahvemman sysäyksen nähdäkseni, oliko se kiinnitetty lujasti, ja silloin se hämmästyksekseni alkoi kääntyä, samalla kuin kuului ääni, aivankuin jokin suuri kellonkoneisto olisi alkanut käydä. Kuitenkaan ei tapahtunut mitään muuta, kuin että kissa kääntyi puoli käännöstä oikealle — se oli aikaisemmin istunut suoraan huoneeseen katsoen. Tein saman kokeen toisellakin kissalla, ja tapahtui täsmälleen sama asia.

"En tiedä, olinko koskettanut jotakin jousta, vai oliko sysäys saattanut koneiston käyntiin. Joka tapauksessa vasemmanpuolinen kissa kääntyi puoli käännöstä vasempaan; ja samalla hetkellä, kuin se pysähtyi, tapahtui jotakin erikoista. Epäjumalan keskeltä aukeni aivankuin kaksoisovet. Nousin kuvan alustalle ja pistin taskulamppuni sen sisään, ja minä vannon teille, että sen ruumis on puolillaan yhtä isoja, ja isompiakin kiviä kuin mikään näistä! Otin niitä kourallisen ja pistin ne taskuuni ja tulin suoraan tänne tapaamaan teitä. En uskaltanut käyttää puhelinta pelosta, että joku syrjäinen olisi voinut kuulla enemmän, kuin mitä kenenkään tarvitsee tietää." Dick tarkasteli timantteja. Jokaisessa oli pieni punainen sinetti, joka osoitti sen alkuperän.

"Malpasilla on ollut hyvä apaja", sanoi Steel, "mutta minä en ymmärrä, miksi hän ei vapauttanut käsiään tästä tavarasta".

"Luulen voivani selittää sen", sanoi Dick. "Viime vuosina on timanttimarkkinoilla ollut niin paljon liikatuotantoa, että hinnat ovat laskeutuneet minimimääräänsä. Senvuoksi Malpas ei tahtonut myydä timanttejaan, ennenkuin hinnat olivat taas kohonneet entiselleen. Sitten on vielä muistettava toinenkin seikka: timantit ovat varma rahain sijoitustapa ja Mukavin muoto omaisuutta siirrettäessä paikasta toiseen. Mies, joka suunnittelisi kiireellistä lähtöä pois maasta, voisi kantaa useita miljoonia käsilaukussa! Suljittehan tietysti jälleen sen epäjumalan oven?"

Steel nyökkäsi.

"Onneksi ei huoneessa ollut silloin ketään muuta kuin minä. Käänsin kissat takaisin entiseen asentoonsa, ja ovet sulkeutuivat."

Shannon poimi timantit pöydältä, pani ne tavalliseen sokeriastiaan ja lukitsi sen kassakaappiinsa.

"Muut kivet on vietävä pois vielä tänä iltana", sanoi hän. "Kokoamme ne käsilaukkuun ja viemme Scotland Yardiin."

Audrey oli ollut äänettömänä ja hämmästyneenä kuuntelijana, ja Shannon oli melkein unohtanut hänen läsnäolonsa.

"Tahdotteko tulla mukaan, Audrey? Tahdotteko nähdä, miltä miljoonan punnan arvoinen läjä timantteja näyttää?"

Audrey seisoi epäröivänä.

"Enpä juuri tahtoisi nähdä enää sitä huonetta", sanoi hän, "mutta uteliaisuus on yksi heikkouksistani".

Annettuaan palvelijalleen ankarat ohjeet pysyä arkihuoneessa eikä poistua sieltä, ennenkuin hän palaisi, saattoi Dick seuralaisensa alas portaita kadulle. Siellä hän kutsui auton ja käski ajamaan Portman Squarelle.

Matkalla sinne ei syntynyt minkäänlaista keskustelua. Kukin oli vaipunut omiin ajatuksiinsa. Jostakin omituisesta syystä johtui Dick Shannonia mieleen korkkiruuvin kahvalla varustettu naskali ilman että hän kykeni selittämään, mitä yhteyttä tällä aseella oli tänä iltana tehtyyn löytöön.

Hän oli ottanut mukaansa lujan nahkaisen käsilaukun timantteja varten.

"Epäilen, etteivät ne kaikki mahdu tuohon", sanoi Steel — mikä ajatus salaisesti huvitti Shannonia.

Steel oli jättänyt kaksi konstaapelia vartioimaan Malpasin huonetta; kolmas oli hallissa, ja tarkastaja tuli yläkerroksesta heitä vastaan.

"Luulen olevan parasta ottaa kaikki miehet huoneeseen siltä varalta, että siellä sattuu jälleen jokin niistä omituista tapahtumista, jotka ovat seurauksena aina, kun toimimme ystävämme Malpasin toivomuksia vastaan", sanoi Dick.

Hän meni komeron luo ja veti verhot syrjään. Audrey näki nyt ensikerran epäjumalan kauhean kuvan, joka sai hänet värisemään vastenmielisyydestä. Hänestä näytti, että kissojen smaragdinvihreät silmät tuijottivat uhkaavasti suoraan häneen. Steel sysäsi toista kissaa; koneisto alkoi surista, ja kissa kääntyi hitaasti oikealle pysähtyen sitten. Toinen kissa teki saman tempun. Kun se oli pysähtynyt, avautuivat kuvapatsaan rinnat.

"Selvä on", sanoi Steel tyytyväisenä, ja asetettuaan tuolin kuvan jalustalle Dick nousi sille seisomaan. Hän pisti kätensä aukkoon ja veti sieltä kasan keltaisia kiviä.

"Ne ovat mallinmukaisia, luulen minä", nauroi Steel väristen kiihtymyksestä.

"Varmasti", huohotti Dick. "Aivan varmasti!" Hän laskeutui alas, pyyhki tomun käsistään ja avasi käsilaukun asettaen sen Malpasin kirjoituspöydälle.

Samassa kuului ääni, joka sai hänet kääntymään ympäri. Molemmat kissat olivat kääntymässä takaisin alkuperäiseen asentoonsa. Nyt ne pysähtyivät, ja ovet sulkeutuivat raksahtaen. Steel tuijotti kuvapatsaaseen. "Siinä on jokin koneisto, josta en ole perillä", sanoi hän. "Odottakaa — käännän ne taas takaisin."

Hän oli astunut askelen, kun tulet sammuivat, ja huone tuli pimeäksi.

"Asettukaa ovelle!" sanoi Shannon nopeasti. "Älkää päästäkö ketään ulos eikä sisään. Yksi miehistä haparoikoon seinää pitkin tarjoilupöydän luo ja painakoon patukkansa laudoitusta vastaan. Jos se liikkuu, niin iskeköön. Missä ovat taskulamput?"

"Porraskäytävässä sir", vastasi tarkastajan ääni.

"Käykää hakemassa ne. Te siellä ovella, päästäkää tarkastaja ulos ja varmistautukaa siitä, että se on hän, joka tulee takaisin."

Audrey tunsi sydämensä tykyttävän kaksinkertaisella nopeudella, ja vaistomaisesti hänen kätensä etsi Shannonin käsivartta.

"Mitä on tapahtumassa?" kuiskasi hän pelokkaasti.

"En tiedä", vastasi Dick myöskin kuiskaten, "Pysytelkää aivan minun takanani ja pitäkää kiinni vasemmasta käsivarrestani."

"Ovi on kiinni."

Ääni oli tarkastajan. Dick oli unohtanut, että salaiset sähkölaitteet vaikuttivat oviin samoin kuin valaistukseenkin.

"Eikö kellään ole tulitikkuja? Mitä täällä tapahtuu?"

Se oli Steelin ääni. Hän oli ryömimässä pitkin lattiaa epäjumalan kuvaa kohden.

"Kuulitteko jotakin, sir?"

"Luulen kuulleeni vinkuvaa ääntä. Voitteko ulottua epäjumalaan?"

"Olen… voi hyvä jumala!"

Audreyn veri jähmettyi hänen kuullessaan tämän tuskanhuudon.

"Mitä se on?" kysyi Dick.

"Kosketin jotakin melkein tulikuumaa. Epäjumalan jalustaa, luullakseni."

Toiset kuulivat hänen ähkivän tuskasta.

"Jokin palaa", kuiskasi Audrey. "Ettekö tunne hajua — kuuman raudan hajua?"

Dick oli jo huomannut saman omituisen, kuvottavan hajun. Hän irroitti lempeästi käsivartensa.

"Otan selville, mitä on tapahtunut", sanoi hän.

Sitten eräs konstaapeli huoneen toisessa päässä raapaisi tulen tulitikkuun, ja samassa syttyivät myöskin sähkövalot jälleen palamaan.

Nähtävästi ei mitään oltu liikutettu. Epäjumalan kuva oli entisellään; kissojen vihreät silmät välkkyivät kohti huonetta.

"Mitä teille on tapahtunut, Steel?"

Steel näytti kättään. Kämmenen poikki kulki tuuman levyinen tummanpunainen juova.

"Se on palohaava", ähkyi hän.

Dick juoksi epäjumalan kuvan luo ja kosketti kädellään jalustan reunaa.

Se oli kylmä.

"Ei se ollut se, sir", sanoi Steel. "Se oli jokin muu, joka tuli ylös lattiasta, jonkinlainen tulikuuma ristikko."

"Olipa se mikä tahansa", sanoi Dick, "meidän täytyy ensin pitää huoli niistä kivistä".

Hän sysäsi kissat pyörähtämään; pieni ovi aukeni. Hypähdettyään jalustalle hän pisti kätensä kuvan sisään.

Siellä ei ollut mitään!

XLVIII.

Käsilaukku.

"Tämä alkaa jo olla kylliksi meille, luulen minä", sanoi Dick. "Varastaminen meidän silmiemme edestä on jo hiukan enemmän, kuin mitä yleinen mielipide tulee sietämään."

Hän tutki lattian huolellisesti mennen niinkin pitkälle, että kiskoi ylös maton, mutta ei nähnyt merkkiäkään mistään salaluukusta. Mistä tulikuuma ristikko oli tullut, pysyi arvoituksena.

Hän katsahti Audreyhin ja hymyili pakotetusti.

"Jos teistä ei tule paljon parempi salapoliisi, kuin mitä minä olen ollut", sanoi hän, "tulette olemaan hyvin huono. Olemme nähneet pahimman tapahtuman, mikä salapoliisille voi sattua."

Mutta sen illan hämmästyttävät tapahtumat eivät olleet vielä lopussa.

"Ruikuttamalla ei pääse mihinkään", sanoi Dick. "Liikkuiko seinälaudoitus, konstaapeli?"

"Ei, sir. Pidin patukkaani tässä." Hän painoi uhkaavan näköistä patukkaansa laudoitusta vastaan, jonka olisi täytynyt liikkua, jos vierailija olisi käyttänyt sitä sisääntulotietä.

Kävi selville, ettei se tie ollut enää käyttökelpoinen.

"Annoin katkaista hissin sähköjohdon", sanoi Steel. "Hissi ei enää lähde liikkeelle. Huh!"

Audrey oli tekemässä kahdesta nenäliinasta väliaikaista sidettä hänen käteensä estääkseen ilmaa pääsemästä vaikuttamaan verekseen palohaavaan. "En tietänyt koskaan, että vähäpätöinen asia voisi olla niin tuskallinen", sanoi Steel ähkyen.

"Antakaa jokaisen miehen tästä lähtien pitää mukanaan oma taskulamppunsa, tarkastaja", sanoi Dick. "Parasta on käydä hakemassa ne nyt."

Näytti melkein siltä, kuin olisivat nämä sanat olleet sovittu merkki ja tuntematon olisi päättänyt, mihin hintaan tahansa estää taskulamppujen saapumisen, sillä valot sammuivat toisen kerran, ja että huoneeseen viepä ovi sulkeutui kumahtaen, ennenkuin lähimpänä ollut konstaapeli ehti estää sitä.

"Tulitikkuja, pian", komensi Dick tunnustellen raivokkaasti taskujaan.

Hän kuuli jostakin tulitikkulaatikon ratinaa.

"Raapaiskaa yksi, hitto vieköön!" karjui hän.

"Minä yritän juuri", vastasi Audreyn hiljainen ääni.

Raapaisu, liekin leimahdus, ja sähkölamput syttyivät samalla hetkellä kuin tulitikkukin.

"Tämä on kamalaa", sanoi Dick, "ja…"

Audrey näki hänen suunsa jäävän auki ja silmänsä käyvän pyöreiksi. Hän tuijotti epäjumalan kuvaa kohden. Ja siihen oli syytäkin, sillä lattialla kuvana edessä oli nahkainen käsilaukku. Se oli iso ja uusi.

"Mistä tuo on tullut?"

Dick hyppäsi sen luo, nosti sen ylös hiukan vaikeasti ja asetti sen pöydälle sen käsilaukun viereen, jonka hän oli tuonut mukanaan timanttien poisvientiä varten.

"Olkaa varovainen, sir", varoitti Steel. "Ei voi tietää, mitä siinä on sisällä!"

Shannon tunnusteli laukkua ulkoapäin pikaisin, ammattimiehelle ominaisin ottein.

"Jos siellä on pommi, niin se on uutta lajia", sanoi hän ja tempasi laukun auki.

Hän oli vähällä pyörtyä. Laukku oli melkein täynnä samoja keltaisia kiviä, jotka hän oli nähnyt epäjumalan kuvan sisässä.

Hän veti syvän hengähdyksen ja viittasi Steelin tulemaan lähemmäksi.

"Luultavasti siinä on kaikki, mitä oli kuvapatsaassa?"

Mykistynyt Steel voi vain nyökätä, ja Dick otti käsilaukun käteensä ja kumarsi syvään pronssiselle kuvapatsaalle.

"Olet omituinen vekkuli ja kammottava kaveri, mutta myöskin hyvin palvelevainen, joten kiitoksia vain käsilaukusta! Viemme laukun heti minun asuntooni", sanoi hän sitten ääntään alentaen. "Kun olemme ottaneet mukaan muutkin kivet, panen ne lukon taakse päämajassa. En tunne itseäni turvalliseksi, ennenkuin ne ovat pomminkestävien ovien takana!"

"Mutta kuinka se tuli?" kysyi ymmälleen joutunut Steel, johon kivien löytäminen teki niin järkyttävän vaikutuksen, että hän unohti kipunsakin.

"Kivet puhalletaan ensin pois… ja lähetetään sitten takaisin käsilaukussa! Se on uskomatonta!"

Mutta Shannonilla ei ollut mitään halua keskustella siitä asiasta.

"Poistukaamme pian tästä paikasta, ennenkuin he huomaavat erehdyksensä", sanoi hän. "Tarkastaja, käskekää miehenne kokoamaan tavaransa. Poistan vartionne tästä talosta."

Tarkastaja näytti ilmeisesti huojentuneelta.

"Se on paras uutinen, jonka olen kuullut pitkään aikaan, sir. Olen mieluummin kuusi kuukautta toimessa muualla kuin yhden yön tässä paikassa."

He marssivat ulos kadulle. Dick ojensi kätensä työntääkseen oven kiinni, kun se sulkeutui voimakkaasti itsestään, ja huoneessa, josta he olivat juuri poistuneet, syttyivät valot taas palamaan.

"Nyt he ovat huomanneet erehdyksensä, ja siellä syntyy vakava hämminki", sanoi Dick katsoen kaihoten ovea. "Antaisin jotakin saadakseni olla toisella puolella."

He kulkivat kadun poikki. Samassa näkyi valojuova ikkunassa. Joku oli vetänyt ikkunaverhon syrjään ja katseli raosta kadulle. Silloin paholainen pääsi irti Shannonin sydämessä — hillitön, mieletön halu saada tämä arvoituksellinen juttu pikaiseen päätökseen.

"Minä yritän", sanoi hän.

Hänen revolverinsa kohosi, ja kolme laukausta seurasi toisiaan aivan perätysten. Kuului lasin kilinää; valoviiru katosi.

"Tämä voi aiheuttaa minulle vakavia vaikeuksia", sanoi Shannon ilottomasti hymyillen. "Mutta toivon sittenkin surmanneeni hänet!"

"Kenet?" kysyi säikähtynyt Audrey.

Mutta Dick ei vastannut mitään.

Pääkaupungin lakeja ei voi rankaisematta rikkoa, vaikka rikkojana olisikin maan korkein komissaari. Poliisien pillit alkoivat viheltää, ja kuului kiiruhtavien askelten ääniä. Kolme kypäräpäätä ilmestyi jostakin paikalle ja niiden taakse se väkijoukko, joka tulee tyhjästä kaikissa tällaisissa tapauksissa. Ovia ja ikkunoita avattiin Portman Squaren varrella. Tällaista hirveätä tapausta ei ollut sattunut tämän rauhallisen paikan koko historian aikana.

Huolimatta korkeasta asemastaan Scotland Yardissa täytyi Dickin ilmoittaa nimensä, revolverinsa numero ja osoitteensa, ja hän alistuikin vastaansanomatta kohtaloonsa, koska se oli pelisääntöjen mukainen. Laukaukset olivat ainakin tuoneet saapuville heidän tarvitsemansa auton, ja astuttuaan ensimmäiseen Dick sijoitti käsilaukun poikittain polvilleen. Ja sen painon tuntiessaan hän tiesi, ettei ilta ollut mennyt hukkaan.

"En tiedä, miksi ammuin — pahan tuulen, ärtyneisyyden tai muun sellaisen takia. Olen ennen ollut koko lailla hyvä ampuja, mutta valo ei ollut niin hyvä, kuin olisi voinut olla."

"Kuka se siellä on?" kysyi Audrey uudelleen. "Kenen luulette sen olevan — mr Malpasinko?"

"Hän on yksi, ja siellä on luultavasti muitakin", sanoi Dick.

"Mutta ovatko he olleet siellä koko ajan?"

Dick nyökkäsi.

"Hyvin todennäköisesti."

"Huh!" Audrey leyhytteli kasvojaan kädellään. "Minusta ei tule mitään hyvää salapoliisia! Olin vähällä ruveta kirkumaan."

"Ette kuitenkaan niin kovasti kuin minä, miss Bedford", sanoi Steel. "Voitteko poiketa hiukan syrjään tiestänne ja viedä minut Middlesexin sairaalaan? Minun täytyy saada tämä käsi sidotuksi."

He täyttivät hänen toivomuksensa. Sitten he ajoivat Oxford Streetin poikki ja jatkoivat matkaansa pitkin likaisen harmaata elokuvamaata, jona Lontoossa on Wardour Street.

"Teidän olisi pitänyt ottaa konstaapeli mukananne, kapteeni Shannon", sanoi Audrey äkkiä vakavasti.

Dick nauroi.

"En pidä luultavana, että meitä ahdistetaan tämän paikan ja Scotland

Yardin välillä."

Heidän ollessaan puolivälissä Wardour Streetiä Audrey näki räikeän valon sivelevän auton kattoa takana olevan kurkistusaukon kautta ja kääntyi katsoakseen ulos. Juuri heidän takanaan tuli iso auto, joka ohjasi oikealle sivuuttaakseen heidät sellaisessa paikassa, jossa katu kapeni niin, että sille tuskin mahtui kaksi autoa vieretysten. Melkein ennenkuin hän ehti ajatellakaan, tapahtui se, mitä oli mahdoton välttää. Ohi ajanut auto käännähti vasemmalle ja sysäsi pienemmän vuokra-auton jalkakäytävän reunaa vastaan, josta se ryskien hypähti kapealle käytävälle.

Dickin ensimmäinen ajatus koski Audreyta. Silmänräpäyksessä hän kietoi käsivartensa Audreyn ympärille ja veti hänet itseään vastaan suojellakseen hänen kasvojaan, kun auton ikkunat särkyivät sirpaleiksi. Samalla hetkellä auton ovi kiskaistiin auki, joku pisti kätensä sisään ja hapuili lattiaa. Dick kääntyi ajoissa nähdäkseen käden tarttuvan käsilaukkuun, ja hänen nyrkkinsä teki nopean liikkeen Isku osui miestä olkapäähän, niin että tämä hetkeksi irroitti otteensa käsilaukusta, mutta sitten mutisten jotakin suuntasi oven kautta iskun kohti Dickiä. Shannon näki teräksen kimalluksen ja kiepahtaen ympäri, osaksi välttääkseen iskun ja osaksi päästäkseen käsiksi revolveritaskuunsa, hän potkaisi kaikin voiminsa ja onneksi hyvin tehokkaasti, sillä hän kuuli voihkaisun, ja puukko putosi lasinsirpaleiden joukkoon. Seuraavalla hetkellä hyökkääjä oli tiessään.

"Pysähdyttäkää se mies!" huusi Dick.

Hän oli nähnyt paikalle juoksevan poliisin, mutta hänen äänensä hukkui moottorin meluun. Auto ajoi kaaressa konstaapelin ohi ja kääntyi Shaftesbury Avenuelle kadoten näkyvistä.

Jonkin verran vaivalloisesti Dick Shannon ponnistautui ulos autosta ja auttoi Audreyn jaloilleen. Vuokra-auto oli rikkoutunut käyttökelvottomaksi, mutta sen kuljettajalta ei ollut loukkautunut muuta kuin tunteet.

"Saitteko selvän numerosta?" kysyi Shannon.

"En saanut", murisi konstaapeli, "mutta se oli vähällä tehdä selvän minusta!"

"Minä panin sen merkille", sanoi säikähtänyt autonkuljettaja. "XG. 97435."

Dick purskahti nauramaan.

"Säästän teiltä vaivan ottaa siitä selvän, konstaapeli. Se on minun oman autoni numero! Ystävällämme on omituinen huumorin taju."

Hän selitti konstaapelille, kuka oli.

"Tarvitsen auton, mutta luulen, että lähden teidän mukananne etsimään sitä", sanoi hän. "En tahdo olla yksinäni tämän käsilaukun kanssa."

"Onko siinä jotakin arvokasta, sir?" kysyi konstaapeli osoittaen kunnioittavaa mielenkiintoa.

"Noin kolme miljoonaa puntaa", sanoi Shannon.

Konstaapeli oli kohteliaasti hämmästynyt. Hän hymyili aina esimiestensä pilapuheille ja hymyili sen vuoksi nytkin.

"Missä on teidän tarkastajanne?"

"Hänen pitäisi olla täällä hetkisen kuluttua, sir. Hän tulee tavallisesti kierrokselleen tähän aikaan. Tuolla hän tuleekin, sir, kersantin kanssa."

Hän kiiruhti edeltä esimiestään vastaan, eikä Dick jäänyt kauaksi hänen jälkeensä.

Muutamat sanat selittivät tilanteen, ja konstaapeli saattoi Dickin hänen asunnolleen hyvillään siitä, että pääsi ikävästä kulkemisesta edestakaisin pitkin katuja.

"Halloo!" huusi Dick katsoen ylös ikkunaansa. Hän oli lähtiessään antanut palvelijalleen jyrkän määräyksen pysyä arkihuoneessa, kunnes palaisi, mutta ikkunassa ei näkynyt mitään valoa.

"Tulkaa porraskäytävään ja pitäkää tätä käsilaukkua", sanoi hän. "Audrey, seisokaa te konstaapelin takana. Minun Williamini ei tavallisesti laiminlyö saamiaan ohjeita."

Hallissa oli sähkönappula. Hän väänsi sitä, ja lamppu syttyi palamaan portaiden päässä. Sitten hän avasi etuhuoneen oven. Sisällä oli pimeä, ja kun hän painoi valonappulaa, ei tullut mitään valoa. Kurotettuaan ylös hän huomasi, että sähkölamppu oli kierretty irti — ja aivan äsken, sillä kuparinen lampunpidin oli vielä lammin.

Pitäen revolveriaan edessään hän kulki hallin halki ja koetti arkihuoneen ovea. Se oli lukossa. Peräännyttyään hiukan hän kohotti jalkansa ja potkaisi. Ovi aukeni räsähtäen, mikä sai konstaapelin nousemaan puoliväliin portaita.

"Onko jokin hullusti, sir?"

"Pysykää siellä, missä olette!" käski Dick terävästi.

Päästyään sisään hän väänsi sähkönappulaa, ja huone tulvahti täyteen valoa.

Ensimmäinen esine, jonka hän näki, oli William. Tämä makasi puoleksi sohvalla ja puoleksi lattialla, ja sohvalle tihkunut veri sanoi Shannonille kaiken, mitä hänen tarvitsi tietää.

Kassakaappi oli auki, niinkuin hän oli odottanutkin. Aukiräjähdytetty ovi riippui kiinni vain toisessa saranassa. Sokeriastia kallisarvoisine sisällyksineen oli kadonnut.

Hän nosti Williamin sohvalle ja avasi hänen kauluksensa. William hengitti nopeasti, ja haavan pikainen tarkastus osoitti Dickille, ettei vamma kaikesta päättäen ollut vakavaa laatua. Se osoitti hänelle vielä muutakin: hyökkäys oli tapahtunut vain muutamia minuutteja ennen hänen saapumistaan.

Hän otti tarjoilupöydältä vesipullon ja pirskoitti siitä vettä Williamin kasvoille, jolloin tämä avasi silmänsä ja tuijotti tylsästi ympärilleen.

"Tavoititteko hänet, sir?" kysyi hän innokkaasti.

"En, poikaseni, en tavoittanut häntä. Hän tavoitti sinut, kaikesta päättäen."

William voihki, ja jättäen hänet siihen Dick avasi makuuhuoneeseensa vievän oven ja tarkasti pikaisesti tämän huoneen. Ikkuna oli auki. Hän sulki sen ja veti kaihtimen alas. Hän huomasi toisenkin merkin tunkeilijan läsnäolosta. Hänen pukeutumispöytänsä kaksi laatikkoa oli auki, ja niiden sisällys käännetty ylösalaisin. Myöskin hänen vuoteensa oli pengottu. Ilmeisesti sieltäkin oli etsitty jotakin. Hän palasi arkihuoneeseen ja huomasi, että palvelija oli sillä välin piristynyt niin paljon, että kykeni pysymään istuallaan.

"Lähetän sinut sairaalaan. Tapaat siellä mr Steelin", sanoi Dick tapaillen tilanteeseen sopivaa huumoria.

Mentyään ulos porraskäytävään hän huomasi, että siellä oli pimeä. Joku oli sammuttanut valon.

"Kuka on sammuttanut tämän lampun?" kysyi hän.

"Oletteko siellä ylhäällä, sir?" kysyi konstaapeli hämmästyneenä.

"Luulin teidän sammuttaneen sen."

"Tulkaa ylös ja tuokaa käsilaukku. Tahdotteko tulla ylös, Audrey?"

"Käsilaukku, sir? Tehän otitte jo sen".

"Mitä?" karjaisi Dick.

"Tullessanne alas juuri äsken te sanoitte: 'Antakaa minulle käsilaukku ja seisokaa siinä, missä olette', sir", sanoi konstaapeli vapisevin äänin.

"Voi teitä hölmöä!" raivosi Dick. "Ettekö voinut nähdä minua?"

"Täällähän oli pimeä, sir", sanoi konstaapeli.

"Näittekö te hänet, Audrey?" kysyi Shannon.

Ei kuulunut mitään vastausta.

"Missä se nuori nainen on?"

"Täällä alhaalla, sir, lähellä ovea."

Dick kääntyi ja väänsi valon palamaan. Käytävässä ei ollut ketään muuta kuin konstaapeli.

Harpaten kolme porrasta kerrallaan Dick syöksyi alas kadulle. Audrey oli kadonnut!

Käsilaukku oli viety — se oli jo kyllin onneton. Mutta myöskin Audrey oli kadonnut — se oli menetys, joka sai Dick Shannonin sydämen muuttumaan jääksi.

XLIX.

Käynti Slick Smithin asunnossa.

Autonkuljettaja oli yhä vielä odottamassa. Hän oli nähnyt "herrasmiehen" tulevan ulos kantaen käsilaukkua, ja sitten oli nainen tullut ulos, ja siinä oli melkein kaikki, mitä hän tiesi. Hän myönsi olleensa enemmän kiintynyt keskusteluun erään toisen auton kuljettajan kanssa. Hän ei tietänyt, mitä tietä he menivät, tai menivätkö he yhdessä. Hän oli aivan varma siitä, että nuori nainen tuli ulos herrasmiehen jälkeen.

"Miltä se hiivatin herrasmies näytti?" murisi Shannon. "Oliko hän nuori vai vanha?"

Autonkuljettaja ei tietänyt. Hän oli juuri silloin katsonut toiseen suuntaan, joten hän ei ollut voinut nähdä häntä selvästi. Mutta hän luuli, että hän oli ollut vanhahko herrasmies. Hän väitti, että varas oli ollut hienompaa väkeä, ja korosti erikoisesti, ettei hän voinut varmasti sanoa, että hän oli ensinkään nähnyt naisen lähtöä.

Dick palasi asuntoonsa sydän lyijynraskaana.

"Olen pahoillani, että moitin teitä, konstaapeli", sanoi hän. "Se oli minun oma vikani. Minun olisi pitänyt varmistautua siitä, ettei sisällä ollut ketään, ennenkuin ryhdyin hoitamaan palvelijaani. Tulkaa ylös. Tiedättekö mitään ensiavusta? Voitte hoitaa palvelijaani sillä aikaa, kuin minä puhun puhelimessa."

Minuutin kuluttua oli Lontoon jokainen poliisiasema saanut tiedon ryöstöstä. Moottoripyörillä varustetut miehet olivat liikkeellä varoittamassa vartiokonstaapeleita pitämään silmällä käsilaukku mukanaan kulkevaa miestä ja — tässä kohden tuntomerkit olivat selvät — sadetakkiin pukeutunutta tyttöä.

William oli nyt kylliksi toipunut kyetäkseen kertomaan kaiken, minkä tiesi, ja sitä ei ollut paljoa. Kuitenkin hän vahvisti oikeaksi Shannonin teorian, että ryöstö oli tapahtunut vain muutamia minuutteja ennen hänen saapumistaan.

"Istuin pöydän ääressä lukien iltalehtiä, kun luulin kuulleeni ääntä makuuhuoneesta. Kuunneltuani tarkemmin minusta tuntui, että se oli ainoastaan avonaisen ikkunan kaihtimen liikkeestä aiheutuvaa ääntä, minkä vuoksi en noussut paikaltani. Viimeinen seikka, jonka muistan, oli se, että olin lukemassa selostusta eräästä oikeudenkäynnistä Old Baileyssä."

Sen talon takaosa, jossa Dick Shannon asui, liittyi Lower Regent Streetiltä käsin rakennetun lisärakennuksen tasaiseen kattoon, ja Dick huomasi vasta nyt ensikerran, kuinka yksinkertainen asia varkaalle oli päästä sisään talon takapuolelta.

"Ne olivat koko lailla teräviä työntekijöitä", oli kaikki, mitä hän sanoi, ja lähetettyään Williamin sairaalaan hän lähti ulos aikoen ajaa vuokra-autolla Scotland Yardiin.

Hänen kulkiessaan jalkakäytävän poikki eräs mies kosketti hattuaan.

Se oli sillä alueella toimessa oleva siviilipukuinen poliisimies, ja

Shannon tunsi hänet ulkonäöltä. Muutamin sanoin hän kertoi, mitä oli

tapahtunut, ja antoi kuvauksen Audreysta. Salapoliisi pudisti päätään.

"Ei, sir, en ole nähnyt sellaista nuorta naista, enkä muista kenenkään kantaneen käsilaukkua. Seisoin Haymarketin maanalaisen radan aseman ulkopuolella, missä tuhansia ihmisiä kulkee ohi, mutta luuli että muistaisin, jos joku olisi kantanut käsilaukkua tähän aikaan illasta."

"Ettekö ole nähnyt ketään, joka voisi tulla kysymykseen ryöstön yhteydessä — ketään 'pojista'?"

Salapoliisi epäröi.

"Tosiasiassa näin yhden", tunnusti hän; "erään miehen, josta minulle huomautitte muutamia kuukausia sitten".

"Slick Smithinkö?" kysyi Dick nopeasti.

"Juuri niin, sir."

"Mitä tietä hän tuli?"

"Hän tuli pitkin Haymarketia, ja minusta näytti, että hänellä oli koko lailla kiire. Sanoin hänelle hyvää iltaa, kun hän meni ohitseni, mutta hän joko ei nähnyt tai ei tahtonut nähdä minua. Hänellä oli yllään tummansininen päällystakki, ja hän oli ilmeisesti ollut ulkona sateessa jonkin aikaa, sillä se oli läpimärkä."

"Mihin aikaan se oli?"

"Noin viisi minuuttia sitten. Hän kulki Pavilionteatterille päin, ja siellä kadotin hänet näkyvistä."

Päämajassa ei ollut mitään uutisia, kun Dick saapui sinne. Hän olisikin hämmästynyt, jos siellä niitä olisi ollut; ja hän viipyi siellä vain niin kauan, että sai neuvotella vuorossa olevan päällikön kanssa, minkä jälkeen hän lähti etsimään Slick Smithiä. Amerikkalainen veijari ei ollut kotona. Hän oli lähtenyt ulos jo hyvin varhain illalla.

"En tiedä, mihin aikaan hän saapuu", sanoi isäntä. "Itse asiassa en koskaan kuule hänen tulevan sisään. Hän on hyvin hiljainen mies, parhaita vuokralaisia, mitä minulla on koskaan ollut."

Asunnon isäntä ei pannut vastaan, kun Shannon meni ylös Smithin hallussa oleviin huoneisiin, sillä hän oli hyvin perillä asukkinsa maineesta, koska poliisi oli huomauttanut siitä hänelle jo paljon aikaisemmin. Ovi oli kiinni, mutta lukko oli helposti käsitelty, ja Dick meni huoneeseen tehden siellä pikaisen mutta perinpohjaisen tarkastuksen.

Jos Slick Smith olisi ollut sunnuntaikoulun opettaja tai mitä tahansa muuta, mikä oli täysin viatonta ja puhdasta, eivät hänen tavaransa olisi voineet esittää vähemmän todistuksia hänen rikollisista taipumuksistaan. Dick oli päässyt puoliväliin tarkastuksessaan, kun hän kuuli oven alhaalla avautuvan ja matalaäänistä keskustelua. Hiukan myöhemmin Smith astui hymyillen sisään hyvin iso sikari suupielessä.

"Hyvää iltaa, kapteeni", sanoi hän iloisesti. "Jos olisitte lähettänyt

minulle kirjelipun, olisin ollut kotona ottamassa teidät vastaan.

Kuinka minä pidänkään englantilaisista heidän ystävällisyytensä takia.

On hauskaa, että tulitte minua katsomaan!"

Dick sulki oven.

"Kertokaa minulle tarkkaan, mitä olette puuhannut kello viiden jälkeen", sanoi hän lyhyesti.

Smith raapi leukaansa.

"Se ei ole niinkään helppoa", sanoi hän. "Ainoa asia, josta olen ehdottomasti varma, on se, että olin Haymarketilla neljännestä vailla kymmenen. Eräs verikoiristanne näki minut, joten olisi järjetöntä kieltää sitä, että olin siellä. Lopun aikaa olen maleksinut siellä ja täällä. Eikä siitä ole mitään hyötyä, että kerron teille, missä olen maleksinut, kapteeni Shannon", sanoi hän ilmeisen vilpittömästi, "koska te tiedätte, että jos minä sanoisin olleeni Boneylla klo 4.55. niin Boney vannoisi, että minä todellakin istuin siellä uunin vieressä, vaikka olisinkin ollut sadan mailin päässä sieltä. Mutta jos epäilette minun juttujani, kapteeni, niin tässä kylässä on muuan toimisto, nimeltä Stormer, joka on pitänyt erästä miehistään minun kintereilläni kuukausikaupalla. Luulen tämän toimiston voivan antaa teille minun edesottamuksistani luettelon, joka tulee teitä tyydyttämään — jollei minun olen onnistunut pujahtaa häneltä piiloon." Hän naurahti. "Teen sen toisinaan, ja se suututti häntä pahanpäiväisesti. Sanon teille jotakin, kapteeni paljastakaamme korttimme. Teidän asunnossanne on tapahtunut murtovarkaus tänä iltana."

"Kuinka sen tiedätte?" kysyi Dick tuikeasti. Slick Smith naurahti jälleen. "Näin poliisin vahdissa oven ulkopuolella, kun kuljin ohi kymmenen minuuttia sitten", sanoi hän kuivasti, "ja toisen poliisin vievän puhkipäistä miestä sairaalaan. Ei tarvitse olla erikoisen teräväpäinen huomatakseen, että siellä oli tapahtunut jotakin, jollette ole siirtynyt elokuva-alalle, mutta en huomannut filmauskonetta ja valonheittäjiä ympärillä. Viettekö minut sen murtovarkauden takia?"

"En vie teitä minkään takia", sanoi Dick lyhyesti. "Mutta teillä on tunnetusti huono maine, ja te olitte Haymarketin läheisyydessä siihen aikaan, kuin varkaat murtautuivat minun asuntooni. Kuinka on teidän kasvojenne laita?"

Siitä saakka kuin Smith oli tullut huoneeseen, oli hän koko ajan pitänyt kasvojensa toista puolta varjossa, mutta nyt Dick tarttui häntä olkapäihin ja käänsi hänet ympäri niin, että valo lankesi hänen kasvojensa sille puolelle. Poskipäästä vasemman korvan yläpuolelle kulki pitkä, ruma naarmu, joka oli vienyt pois hiukan hiuksiakin.

"Se on kuulan jälki", sanoi hän.

Sitten hän huomasi Slickin leuassa lievän haavan, joka oli taitavasti peitetty.

"Ja tuossa on haava — sellainen haava, jonka särkynyt lasi olisi voinut tehdä. Kuka on ampunut teitä, Smith?"

"En kysynyt hänen nimeään ja osoitettaan", sanoi toinen venytellen sanojaan. "Minulla oli kiire."

"Sanonko teille, kuinka teitä ammuttiin, ja millaisessa asennossa olitte? Seisoitte ikkunan takana; kuula rikkoi ruudun, teki naarmun teidän otsaanne ja ponnahti pois päästänne, ja lasinsirpale…"

Hän keskeytti puheensa. Smithin märän päällystakin olkapäällä hän näki pienen kimaltelevan pisteen ja kaivoi sen esiin kankaasta, johon se oli uppoutunut.

"Se on lasia."

He katsoivat toisiaan puhumatta kumpikaan mitään. Hymy oli poistunut Slick Smithin kasvoilta, mutta humoristiset silmät välähtelivät yhä vielä.

"Teissä on hyvän salapoliisin aineksia, Shannon", sanoi hän. "Niin, totta on, että minua on ammuttu. Ja lasin lävitse — vuokra-auton ikkunalasin lävitse. Eräällä Sohon syyhyisistä sälleistä on jotakin vihaa minua vastaan. Voin antaa teille sen auton numeron, jossa ajoin, jos tahdotte tarkemmin tutkia asiaa."

Hän otti taskustaan kortin ja pani sen pöydälle. Dick näki siinä lyijykynällä kirjoitetun numeron. Slickin alibi oli hyvin valmisteltu. Miehen kylmäverisyys raivostutti Dickiä. Hänen hermonsa olivat jännittyneet äärimmilleen, ja hän tiesi sydämensä pohjalla, että tavattoman suurta omaisuutta merkitsevien hiomattomien timanttien menetys merkitsi hänelle vähemmän kuin kysymys Audreyn turvallisuudesta.

"Te saatte minut tuntemaan itseni narriksi. Se luultavasti olenkin", sanoi hän. "Smith, tahdotteko olla minulle avomielinen yhdessä asiassa? Minun asuntooni on murtauduttu, ja minä olen menettänyt hyvin arvokkaan omaisuuden, joka kuuluu jollekulle muulle. Mutta se ei vaivaa minua niin suuresti kuin" — hän epäröi — "eräs toinen asia. Kun minä tulin kotiin, oli miss Bedford minun seurassani. Te kai tunnette hänet?"

"Olen nähnyt hänet kerran", vastasi Smith.

"No niin. Se seikka, oletteko ollut tekemisissä varkauden kanssa, on minusta tällä hetkellä samantekevää. Tahdotteko sanoa minulle ainoastaan yhden asian: oletteko nähnyt miss Bedfordin tänä iltana?"

"Olenko nähnyt hänet? Varmasti olen nähnyt hänet", sanoi Smith leveästi hymyillen, "ja toivon näkeväni hänet jälleen, jollei joku ole vienyt häntä tällä välin mukanaan. Doughty Street on koko lailla kylmä ja tuulinen paikka nuorelle naiselle seisoskella ulkona tähän aikaan."

"Doughty Street!" läähätti Dick. "Missä hän on?"

"Hän oli oven ulkopuolella muutamia minuutteja sitten", sanoi Smith.

L.

Audreyn kertomus.

Ennenkuin Smith oli kunnolleen ehtinyt saada sanat suustaan, oli Shannon jo kiitämässä alas portaita. Kadulla hän näki tytön kävelevän edestakaisin.

"Audrey!" huusi hän iloissaan ja ennenkuin huomasikaan, mitä teki, oli vetänyt tytön syliinsä. "Rakkaani, tämä on ihmeellistä!" sanoi hän, ja hänen äänensä värisi. "Ette tiedä, mitä tämä hetki merkitsee minulle."

"Eikö mr Smith kertonut teille, että minä olin odottamassa?" kysyi Audrey irtautuen lempeästi hänen käsivarsistaan. "Hän ei antanut minun tulla, sisään, ennenkuin oli saanut selville, olitteko siellä."

"Odottiko hän siis minun olevan siellä?" kysyi Dick hämmästyneenä.

"Hän luuli niin. Hän sanoi, että tämä olisi teidän ensimmäinen käyntinne hänen luonaan."

Dick veti hänet ulko-ovesta sisään ja saattoi hänet Smithin huoneeseen, missä Smith otti uuden vieraansa vastaan mitä rauhallisimmin.

Ja sitten Audrey kertoi kertomuksensa.

"Olin lähellä ovea, kun kuulin teidän, niinkuin luulin, tulevan alas portaita ja sanovan jotakin kuiskaten konstaapelille. Vasta sitten, kun mies oli syöksynyt minun ohitseni ja avannut oven, huomasin, että olin erehtynyt. Dick, se oli mr Malpas!"

"Malpasko? Oletteko varma siitä?"

"Kyllä", sanoi Audrey vakuuttavasti. "En voinut erehtyä hänestä. Hänellä oli päässä pehmeä huopahattu, ja hänen päällystakkinsa kaulus oli nostettu ylös leukaan asti, ja se kauhea nenä…! Ensin olin vähällä kiljaista. Mutta sitten minun käteni, joka oli taskussa silloin, kosketti sattumalta hopeista merkkiä, ja minä tulin tietoiseksi velvollisuuksistani salapoliisina."

"Ja seurasitte häntä?" sanoi Dick. "Te paha nainen!"

"Hän oli jo ehtinyt kadun poikki, kun minä olin tehnyt päätökseni ja kiiruhdin hänen jälkeensä pitäen hänet näkyvissäni. Hän käveli pitkin Panton Streetiä Seicester Squarelle, mistä hän kääntyi Coventy Streetille, ja minä pysyttelin hänen takanaan lyhyen matkan päässä. Coventy Streetillä hän kulki kadun poikki ja poikkesi sille sivukadulle, joka kulkee Pavilion-teatterin ohi. Sitten hän kuljettuaan Shaftstesbury Avenuen poikki jatkoi nopeasti matkaansa pitkin Great Windmill Streetiä. Näin auton odottavan jalkakäytävän vieressä, mutta en arvannut, että se oli hänen, ennenkuin hän hyppäsi siihen ja pani koneen käyntiin. Ja sitten minä tein hyvin typerän tempun. Huudahdin 'seis!' ja juoksin kohti autoa. Sen sijaan että olisi ajanut tiehensä täyttä vauhtia, niinkuin olin odottanut, hän katsahti taaksepäin ja antoi koneen käydä hitaasti, vain niin nopeasti, että pysyi minun edelläni. Mutta sitten hän äkkiä pysähdytti auton, ja minä jouduin sen kohdalle, ennenkuin ehdin huomata, mihin vaaraan olin joutunut. Auto oli suljetulla kuomulla varustettu, enkä minä voinut nähdä ajajan kasvoja. Kadulla oli pimeä, eikä auton sisällä ollut minkäänlaista valoa.

"'Tekö se olette, miss Bedford?' kysyi hän. Vaikka olin kaiken aikaa ollut varma siitä, että se oli hän menin yksinkertaisesti sanattomaksi, kun huomasin että epäilykseni oli ollut oikea. 'Tulkaa sisään; tahdon puhua kanssanne', sanoi hän. Käännyin ympäri ja aloin juosta, ja samassa hänkin oli ulkona autosta Näkyvissä ei ollut ketään, ja minä olin kauhuissani. En tiedä, kuinka pääsin joutumasta hänen käsiinsä, mutta pääsin joka tapauksessa. Kun sitten vihdoin uskalsin katsoa taakseni, näin, ettei minua enää seurattu, ja auto ei tietystikään ollut näkyvissä, koska olin kääntynyt kolmesta tai neljästä kulmasta, ennenkuin hengästyin niin, etten kyennyt enää jatkamaan juoksua. Juuri kun olin päättänyt, että minun tuli etsiä poliisi ja ilmoittaa asia hänelle, tuli mr Smith näkyviin. Pelästyin kauheasti, sillä luulin häntä Malpasiksi. Siinä on kaikki, lukuunottamatta sitä, että mr Smith saattoi minut teidän asunnollenne, ja matkalla sinne me tapasimme erään salapoliisin, joka kertoi meille, että te olitte kysellyt häneltä tietoja mr Smithistä."

Dick veti syvän hengähdyksen.

"Teidän kaikkitietäväisyytenne arvoituksellisuus ei siis ole enää mikään arvoitus, Smith. Mistä johtui, että olitte niillä seuduin?"

"Olin seurannut tätä nuorta naista." Yksikään lihas ei liikahtanut Smithin kasvoissa, eikä silmäluomikaan värähtänyt. "Juuri sitä olin tekemässä — seuraamassa tätä nuorta naista; vaikkakaan en ehkä olisi ollut niin huolestunut, jos olisin tietänyt hänen olevan Stormerin palveluksessa. Quis custodiet ipsos custodes. Se on latinaa ja merkitsee: 'Kuka ajaa takaa takaa-ajajaa?' Ja nyt minä luulen teidän tahtovan mennä, kapteeni, enkä tahdo pidättää teitä. Mikäli voin nähdä, ei mitään puutu, mutta jos kotiin tultuanne löydätte taskustanne jotakin minun omaisuuttani, niin ehkäpä lähetätte sen minulle pikalähetin mukana takaisin."

Dick saattoi Audreyn hänen hotelliinsa, ja sen helpotuksen tunteen mukana, jonka tietoisuus Audreyn turvassaolosta aiheutti, tuli vastavaikutus. Lontoossa oli jossakin arvoltaan satumaiseen summaan nouseva joukko timantteja, eikä se seikka, että ne olivat niiden laittoman omistajan hallussa, tehnyt tilannetta vähemmän vakavaksi.

LI.

Sovinto.

Kun Audrey heräsi seuraavana aamuna, oli hän hiukan ymmällään huomatessaan olevansa huoneistossa, joka oli yhtä ylellinen, kuin hänen äskeinen asuntonsa oli ollut yksinkertainen. Arkihuoneen ovea koputettiin; hän aukaisi sen ja hyppäsi takaisin sänkyyn, kun siististi puettu palvelijatar tuli sisään tuoden mukanaan pyörillä kulkevan aamiaispöydän. Lautasen vieressä oli kirje, ja luotuaan siihen silmäyksen hän päästi hämmästyneen huudahduksen. Se oli Doralta ja oli osoitettu hänelle ei ainoastaan Ritz-Carltoniin, vaan suoraan hänen huoneistonsa numeroon. Audrey hymyili. Hyvät uutiset kulkevat melkein yhtä nopeasti kuin huonot, ajatteli hän ja avasi vahvasti alleviivatun kirjeen ihmetellen, mikä oli saanut hänen sisarensa ryhtymään tähän epätavalliseen keinoon. Jo ensimmäiset rivit täyttivät hänet hämmästyksellä.

"Rakas lapsi! Voitko koskaan antaa minulle anteeksi kaikki ne kauheat asiat, jotka olen tehnyt ja sanonut sinulle, sekä minun kamalan ja häpeällisen käyttäytymiseni sinua kohtaan vuosi sitten? Ajatus, että sinä menit vankilaan syyttömästi rikoksen takia, joka oli oikeastaan Martinin, ei anna minulle mitään rauhaa. Ja kun muistelen hirveätä hyökkäystäni sinun kimppuusi, niin voin tuskin uskoa olleeni silloin täydessä järjessä. Pyydän sinua antamaan menneiden olla menneinä ja tulemaan käymään luonani. Minulla on paljon sanottavaa sinulle — yhden tekoni voin ainakin palauttaa ennalleen. Tahdotko olla anteeksiantava enkeli ja soittaa minulle?

Sinua rakastava sisaresi

Dorothy."

"Dorothy?" toisti Audrey rypistäen otsaansa.

Kirjeen herättämistä ristiriitaisista tunteista huolimatta hän oli kuitenkin kokonaisuuteen katsoen iloinen. Palvelijatar oli tuskin ehtinyt ulos, ennenkuin hän oli jo puhelimessa. Doran ääni vastasi hänelle.

"Tietysti tulen käymään luonasi — tänään iltapäivällä, jos voin. Eikä sinun tarvitse olla huolissasi siitä — Hollowayn tapauksesta. En voi puhua selvemmin puhelimessa; mutta sinähän ymmärrät?"

"Kyllä, rakkaani", vastasi Doran matala ääni.

"Et ole kysynyt minulta, mitä teen täällä."

"Kyllähän minä sen tiedän", sanoi Doran alakuloinen ääni. "Sinä olet nyt Stormerin palveluksessa, eikö niin?"

"Mistä sinä sen tiedät?" kysyi Audrey hämmästyneenä.

"Joku kertoi siitä minulle, mutta sehän on samantekevää. Tuletko siis ja annat minulle anteeksi…?"

Audrey meni kylpyyn tuntien sydämensä keveämmäksi kuin moniin päiviin. Syvällä hänen sydämessään oli aina ollut hellä tunne Doraa kohtaan, ja tämän vihamielisyys oli huolestuttanut häntä hyvin suuresti. Nyt näytti siltä, kuin olisi yksi elämän suurimmista onnettomuuksista tullut poistetuksi. Kuitenkaan hän ei unohtanut omituista tehtäväänsä, pukeutuessaan hän käytti hyväkseen palvelijattaren läsnäoloa saadakseen tältä tietoja salaperäisestä mr Torringtonista.

"Hänen sanotaan olevan miljoonamiehen", sanoi palvelijatar siihen toivottomaan sävyyn, jolla sellaiset ihmiset, joilla ei ole miljoonia, puhuvat niistä, joilla on, "mutta minä en ymmärrä, mitä iloa hänellä on rahoistaan. Hän ei käy milloinkaan missään, ei tee milloinkaan mitään, istuu huoneessaan koko päivän lukien ja tupakoiden; menee hiipien ulos illalla — ei teattereihin, niinkuin jokainen muu säädyllinen herrasmies tekisi, vaan ainoastaan vetelehtimään pitkin katuja. Sitä en ainakaan minä sano huvittelemiseksi. Jos minulla olisi kaikki ne rahat, niin kyllä osaisin niitä käyttääkin! Menisin joka ilta Palais du Danseen ja kaikkiin niihin hyviin elokuviin, joita voi katsella iltapäivisin."

"Ehkäpä hän ei osaa tanssia", sanoi Audrey.

"Hän voisi oppia", sanoi palvelustyttö. "Mies, jolla on niin paljon rahaa, voisi oppia mitä tahansa!"

"Onko hän nyt huoneessaan?"

Tyttö nyökkäsi.

"Hän oli siellä viisi minuuttia sitten, kun vein sisään hänen aamiaisensa. Se minun täytyy sanoa hänen hyväkseen, että hän on hyvin kohtelias, ja hänen elintapansa ovat säännölliset. Tiedättekö, että hän on ylhäällä jo puoli kuusi joka aamu? Se on aivan totta, miss. Yöovenvartija saa tuoda hänelle kahvia siihen aikaan! Hän sanoo tottuneensa niin monien vuosien aikana nousemaan ylös puoli kuusi, ettei enää pääse siitä irti."

"Onko hänellä sihteeri?"

Tyttö pudisti päätään.

"Ei, hänellä ei ole sihteeriä, ei edes papukaijaakaan", sanoi hän epämääräisesti.

Aamun kuluessa Audrey asettui Stormerin toimiston yhteyteen ja antoi lyhyen raporttinsa. Se olisi voinut olla vieläkin lyhyempi, sillä hänellä ei ollut mitään todella kerrottavaa. Mutta ilmeisesti toimisto oli hyvin tyytyväinen siihen, että hän oli paikallaan. Se näytti olevan helposti tyydytettävissä, ajatteli Audrey.

Kello kolme iltapäivällä hän koputti Curzon Streetin varrella olevan talon ovea, ja hänet päästi sisään uusi palvelijatar. Doralle oli luonteenomaista, että entisen palvelijattaren laiminlyönneistä oli vähällä tulla hänen keskustelunsa pääaihe.

"Hän päästi sisään ihmisiä ilmoittamatta minulle, että he olivat talossa, senjälkeen kuin minä olin antanut hänelle jyrkät ohjeet, etten ollut kotona heitä varten." Sitten hän huomattuaan, ettei keskustelu mennyt aivan siihen suuntaan, kuin oli suunnitellut, otti kiinni Audreyn olkapäistä ja katsoi hellästi häntä kasvoihin. "Oletko antanut minulle anteeksi, tyttöseni?"

"Tietysti, rakkaani."

Jostakin syystä Audreysta tuntui tukalalta ja kömpelöltä. Oli aivan kuin ilmassa olisi ollut jotakin jännitystä, jonka hän tunsi kykenemättä sitä määrittelemään. Hänen levottomuuteensa oli ehkä syynä Martinin poissaolo. Hän oli odottanut tapaavansa myöskin hänet; sovinto oli epätäydellinen ilman hänen läsnäoloaan. Ja omituista oli, ettei Dora maininnut mitään hänen poissaolostaan tai pyytänyt sitä anteeksi.

"Istuhan, rakkaani, ja anna minun katsella sinua oikein tarkasti. Et ole muuttunut kovinkaan paljoa, etpä tosiaankaan. Kukaan ei uskoisi, että olet vuotta vanhempi kuin minä."

Audrey katsahti häneen hämmästyneenä.

"Vuotta vanhempiko?" kysyi hän.

"Juuri siitä tahdoin keskustella sinun kanssasi. Tahdotko teetä?"

"Mutta minä en ymmärrä sinua, Dora", sanoi Audrey jättäen teetarjouksen huomioonottamatta.

"En minä ole vanhempi kuin sinä; olen vuotta nuorempi."

Doran hidas hymy oli melkein vakuuttava.

"Olet vuotta vanhempi, lemmikkini. Äiti on vastuussa sekaannuksesta. Jostakin syystä, jota katkerasti pahoittelen, äiti ei pitänyt sinusta, ja hänen vastenmielisyytensä sai omituisen ilmaisumuodon, niinkuin me syystä tiedämme."

"Minä olen aina ollut siinä luulossa, että olen syntynyt jouluk. 1 p:nä 1904", aloitti Audrey.

"Helmik. 3 p:nä 1903", sanoi Dora hymyillen. "Minulla on sinun kastetodistuksesi. Tahdon näyttää sen sinulle."

Hän otti piirongin laatikosta pitkulaisen sinisen kirjekuoren.

"Tässä se on, rakkaani — Audrey Dorothy Bedford. Se oli äidin ensimmäinen mies. Olen kertonut sinulle, ettei äiti koskaan nimittänyt sinua omalla nimelläsi."

Audrey tarkasteli ymmällään ollen todistusta.

"Mutta hän puhui minulle… hän sanoi, että sinä olit vanhempi — useita kertoja. Ja, Dora, minä muistan, että sinä olit aina yhtä luokkaa korkeammalla kuin minä koulussa. Jos se, mitä sanot, on totta, niin silloin minun isäni…"

"Sanoin sinulle, että sinun isäsi on vankilassa Kapkaupungissa, mutta se ei ole totta." Dora pyyhki silmiään. "Se on minun isäni", sanoi hän murtuneesti. "Hän oli amerikkalainen, joka tuli Etelä-Amerikkaan ja kohtasi äidin, kun tämä oli nuori leski, jolla oli ainoastaan muutaman viikon vanha lapsi. He menivät naimisiin kolmea kuukautta myöhemmin." Audrey putosi istumaan erääseen nojatuoliin. "Kuinka omituista!" sanoi hän. "Mutta minä olen Audrey! Ja meidän kummankin nimi on Dorothy. Niin täytyy olla. Mutta" — hän pudisti avuttomasti päätään — "minä en voi uskoa, että olen vuotta vanhempi kuin sinä".

Dora hillitsi kasvavan suuttumuksensa suurella tahdon ponnistuksella, mutta sen, mitä hän silloin juuri aikoi sanoa, keskeytti Audreyn huudahdus.

"Minä voin todistaa olevani nuorempi!" sanoi Audrey voitonriemuisesti.

"Äiti kertoi minulle, missä minut kastettiin — eräässä kappelissa

Rosebankissa, Etelä-Afrikassa!"

Makuuhuoneessa sen huoneen yläpuolella, jossa he keskustelivat, kuunteli Martin Elton painaen korvaansa lattiaan ja tuli äkkiä hurjannäköiseksi. Audrey Torrington oli saatava pois tieltä! Millä tavalla, siitä hän ei välittänyt. Hän odotti kuunnellen, ja kun askelten ääni oli lakannut kuulumasta portaista, nousi hän ylös ja avasi oven.

Doran ääni, naurava ja huoleton, kuului ylös hänen korviinsa, ja samassa ulko-ovi sulkeutui, ja hän lähti alas tapaamaan vaimoaan.

"No?" kysyi Dora, mutta katsahti samassa Martinin kasvoihin ja hätkähti, aivankuin olisi saanut iskun.

"Martin… ethän vain…?"

Martin nyökkäsi.

Erään ihmisen henki oli hänen ja sen suunnattoman suuren omaisuuden välillä, josta hän oli haaveillut koko ikänsä. Hän oli tehnyt päätöksensä.

LII.

Mr Torringtonin sihteeri.

Mr Willitt oli aina hermostunut Dan Torringtonin läsnäollessa. Tällä kertaa hän oli sitä vieläkin enemmän tämän vanhan miehen silmien häntä tarkkaan tutkistellessa.

"Annan Stormerin päättää monista minun erikoista tarpeistani, mutta kun sihteerin ottaminen tulee kysymykseen, niin luulen itse olevani paras ratkaisija, mr Willitt. Tahdotteko ilmoittaa sen johtajallenne?"

Willitt vääntelehti tuolillaan hyvin epämukavassa asennossa. Hän oli jo joutunut istumaan aivan tuolin reunalle, ja seuraava liike olisi saattanut hänet putoamaan lattialle.

"Meillä ei ole mitään halua määrätä eikä edes ehdottaakaan, mr Torrington", sanoi hän kömpelösti, "ja mr Stormer ymmärtää, että te aivan hyvin kykenette hoitamaan palveluskuntaanne koskevat asiat ilman apua. Mutta hän toivoo erikoisesti, että tämä henkilö saisi paikan."

"Antakoon Stormer sitten hänelle paikan."

Torrington poltti savuketta, joka oli pistetty pitkään mustaan imukkeeseen, ja istui selkä takkavalkeaan päin käännettynä ja jalat ojennettuina.

"Ottakoon Stormer kaikin mokomin sen miehen palvelukseensa — annan hänelle siihen suostumukseni. Minä puolestani en tee mitään ehdotuksia."

"Ei se ole mies, se on tyttö", tokaisi Willitt.

"Silloin minä en missään tapauksessa ota häntä palvelukseeni", vakuutti Torrington. "Tyttö kävisi minun hermoilleni. En ymmärrä naisia, joten toinen puoli ajasta menisi hänen loukkaamiseensa ja toinen puoli anteeksipyyntöihin." Hän vilkaisi Willittin masentuneisiin kasvoihin ja naurahti. "Tämä asia näyttää olevan erikoisesti teidän sydämellänne. Kuka se tyttö sitten on?"

"Hän on se nuori nainen, joka oli Malpasin palveluksessa."

"Malpasin!" sanoi vanha mies hiljaa. "Onko hän sattumalta sen hyvin miellyttävän nuoren miehen, kapteeni Shannonin, ystävätär?"

"Kyllä, sir", sanoi toinen.

"Vai niin!" Torrington hieroi leukaansa. "Onko se Shannonin toivomus?" kysyi hän lopuksi.

"Shannon ei tiedä siitä mitään; se on yksistään mr Stormerin suunnitelma. Totta puhuen…", aloitti Willitt.

"Kas niin", sanoi toinen kuivasti. "Uskoin teidän aikaa myöten pääsevän niin pitkälle. Kertokaa siis totuus!"

"Se tyttö on meidän palveluksessamme, ja me tahtoisimme, että teidän lähellänne olisi joku siltä varalta, että jotakin sattuisi tapahtumaan."

"Hän on siis niitä naisia, jotka pystyvät saattamaan asiat oikealle tolalle", sanoi vanha mies nauraen. "En enää vastustele. Käskekää hänen tulla tänne tänään iltapäivällä. Mikä on hänen nimensä?"

"Audrey Bedford."

Nämä sanat eivät ilmoittaneet mitään Torringtonille.

"Odotan häntä kello kolme…"

"Hän on hotellissa tällä hetkellä. Ettekö tahtoisi tavata häntä nyt heti?"

"Toitteko hänet tullessanne?"

"Hän asuu täällä", sanoi Willitt. "Suoraan sanoen, mr Torrington, hän on saanut meiltä ohjeet omistaa huomionsa teille, ja hän on jo ryhtynyt noudattamaan niitä ohjeita."

Torrington naurahti ja hieroi yhteen käsiään.

"Vai sillä lailla!" Mutta sitten hän muuttui vakavammaksi. "Lähettäkää hänet tänne. Miss Bedford? Mikäli minulla on kokemusta tytöistä, ei ole ensinkään mahdotonta, että koko minun aikani menee hänen suojelemiseensa."

Willit pujahti ulos huoneesta ja palasi parin minuutin kuluttua mukanaan Audrey, ja Dan Torrington tarkasti pikaisin silmäyksin tytön päästä jalkoihin saakka.

"Mitään vähemmän salapoliisimaista en ole koskaan nähnyt", sanoi hän päätään pudistaen.

"Ja omasta mielestäni minä tunnun vielä vähemmän salapoliisimaiselta", sanoi Audrey nauraen puristaessaan Torringtonin kättä. "Mr Willitt sanoo teidän toivovan, että rupeaisin teidän sihteeriksenne."

"Mr Willitt liioittelee", sanoi Torrington hyväntuulisesti. "Ainoa asia, mitä minä en toivo, on se, että rupeaisitte minun sihteerikseni, mutta minä pelkään, että minun on pakko vastoin tahtoani pyytää teitä ottamaan vastaan se toimi. Oletteko kykenevä sihteeri?"

"En ole", tunnusti Audrey murheellisena.

"Sitä parempi". Torringtonin hymy oli tarttuvaa lajia. "En luule, että voisin sietää kykenevää sihteeriä — pätevyys on vaikeimmin sulatettavia ominaisuuksia, joita yleensä voi huomata ympäristössään. Ainakaan ette kai tule salaa aukaisemaan kirjeitäni ja valokuvaamaan niiden sisällystä. Ja samaten olen varma siitä, että voin antaa rahojeni olla hajallaan huoneessani tarvitsematta pelätä, että niistä katoaa mitään. Selvä on, mr Willitt, tahdon puhua tarkemmin tämän nuoren naisen kanssa."

Hän tunsi omituista vetovoimaa tätä tyttöä kohtaan, kummallista mieltymystä, joka ei tehnyt hänen palkkaamistaan ainoastaan vähemmän ikäväksi, vaan vieläpä halutuksikin asiaksi.

"Tehtävää teillä ei tule olemaan melkein mitään", sanoi hän leikillisesti. "Työtuntinne alkavat sitten, kun todella tarvitsen apuanne, mikä tulee tuskin koskaan tapahtumaan. Nyt muistan teidät. Te olette se tyttö, joka joutui vaikeuksiin vuosi sitten."

Se onneton timanttivarkaus! Eikö hän saisi koskaan unohtaa sitä vuotta?

"Teillä on myöskin sisar, eikö niin?"

"Kyllä, minulla on sisar."

Torrington puri huultaan. Valo tanssi hänen silmälaseissaan hänen tuijottaessaan takkavalkeaan.

"Huono henkilö", sanoi hän lisäten heti nopeasti:

"Antakaa minulle anteeksi, jos olen teitä loukannut."

"En ole pahasti loukkautunut; mutta en luule hänen olevan aivan niin huonon, kuin ihmiset kuvittelevat", sanoi Audrey levollisesti.

"Ei hän olisikaan, jollei olisi joutunut naimisiin Martin Eltonin kanssa", sanoi Torrington. "Tunnen sen herrasmiehen huomattavan hyvin, vaikk'ei hän sitä aavistakaan. Olette ollut Malpasin palveluksessa, eikö niin? Koko lailla omituinen herrasmies."

"Hyvin omituinen", myönsi Audrey.

"Luuletteko, että hänet saadaan koskaan kiinni?" kysyi Torrington.

"Tiedättekö, että on annettu määräys hänen vangitsemisestaan?"

"En tietänyt sitä, mutta aavistin", sanoi Audrey.

"Sievä mies, vai mitä ajattelette?"

"Mr Malpasko? Minun mielestäni hän on kauhistuttava!"

Heikko hymy laskeutui Torringtonin kasvoille.

"Onko hän teidän mielestänne kauhistuttava?" sanoi hän hitaasti. "No niin, ehkäpä hän onkin. Saitte kai eilen illalla kokea koko lailla järkyttävän tapauksen? — Tietystihän olette se tyttö, joka oli Shannonin mukana silloin, kun timantit vietiin häneltä?"

Audrey tuijotti häneen hämmästyneenä.

"Kerrotaanko siitä sanomalehdissä?" kysyi hän, ja Torrington naurahti jälleen.

"Ei; ainoastaan minun yksityisessä uutislehdessäni! Näittehän ne, eikö niin? Kasoittain niitä, ihania, pieniä, keltaisia kiviä — ne kuuluvat minulle!"

Audrey oli sanaton hämmästyksestä. Torrington esitti tämän väitteensä aivan tavallisella äänensävyllä, aivankuin olisi sanonut: "Tämä kirja on minun", tai: "Tämä on minun huoneeni."

Kolmen miljoonan punnan arvosta hiomattomia timantteja! Oli tuskin uskottavaa, että tämä mies, joka niin kylmästi totesi kivien katoamisen, voisi todellakin suhtautua siihen niin filosofisesti.

"Niin, ne ovat minun, tai olivat", sanoi Torrington. "Jokainen niistä on varustettu Hallam & Cooldin kaivoksen sinetillä. Mainitkaa siitä seikasta Shannonille, kun tapaatte hänet seuraavan kerran, vaikka luulisin hänen sen tietävänkin."

"Hän ei ole koskaan puhunut siitä minulle."

"On koko joukko asioita, jotka Shannon tietää, mutta ei kerro niistä teille, ja jonakin päivänä joku tulee järkytetyksi", sanoi Torrington.

Äkkiä hänen silmänsä sattuivat Audreyn jalkoihin, ja hän tuijotti niin kauan hänen kenkiinsä, että hänestä alkoi tuntua epämukavalta. Ja lopuksi Torrington teki hämmästyttävän kysymyksen.

"Kostea sää tekee hiukan pahaa, eikö niin?"

"Kyllä, hiukan", pääsi Audreylta hämmästynyt vastaus, ja sitten hän kysyi änkyttäen: "Tekee pahaa…? Mitä tarkoitatte…? Kuinka tiesitte?"

Torrington nauroi, niinkuin Audrey ei ollut koskaan nähnyt minkään miehen nauravan. Hänen lopettaessaan naurunsa olivat hänen silmänsä kyynelissä. Hän näki Audreyn punastuneet kasvot ja tunsi katumusta.

"Antakaa minulle anteeksi! Minähän kiusaan teitä. Olen, nähkääs, utelias mies ja tein teitä koskevia tiedusteluja vankilan viranomaisilta — tohtori kertoi minulle koko joukon!"

Ja sitten hän äkkiä käänsi keskustelun sovinnaisemmille urille ja nyökkäsi kirjoituspöytään päin.

"Tuolla on kasa kirjeitä. Vastatkaahan niihin."

"Tahdotteko sanoa, mitä minun on kirjoitettava?"

Torrington pudisti päätään.

"Se ei ole tarpeen. Niille, jotka pyytävät rahaa, voitte vastata: 'Ei'. Niille, jotka tahtovat tavata minua, voitte sanoa, että olen Pariisissa; ja sanomalehtimiehille, jotka kirjoittavat pyytäen haastattelua, voitte ilmoittaa, että minä kuolin viime yönä ja että minun loppuni oli rauhallinen."

Hän pisti kätensä taskuunsa ja otti sieltä rypistyneen kirjekuoren.

"Tässä on eräs, joka tarvitsee erikoisen vastauksen", sanoi hän, mutta ei antanut kirjettä Audreylle.

"Kirjoittakaahan: 'Ensi keskiviikkona lähtee eräs laiva Etelä-Afrikkaan. Tarjoan teille 500 puntaa ja vapaan matkan. Jos pidätte arvossa henkeänne, niin hyväksytte minun tarjoukseni.'"

Audrey kirjoitti nopeasti sanelun mukaan.

"Kenelle lähetän tämän?"

"Mr William Stanfordille, Portman Square 552", sanoi Torrington katsoen kattoon hajamielisesti.

LIII.

Mitä Bunny näki.

Mr Torringtonin huoneistossa Ritz-Carltonissa oli erinäisiä omituisia piirteitä, joita Audrey ei huomannut, ennenkuin hän oli jäänyt yksin arkihuoneeseen Torringtonin mentyä ulos. Kaikki ovet olivat varustetut salvoilla, ja avattuaan ikkunan katsoakseen tulipaloa, joka oli puhjennut erään melkein vastapäätä olevan talon ylimmässä kerroksessa, Audrey hämmästyi, kun ovet lensivät auki ja kolme miestä syöksyi samalla kertaa huoneeseen.

Yhden heistä Audrey tunsi Stormerin asiamieheksi; kaksi muuta olivat tuntemattomia.

"Olemme pahoillamme, että olemme säikyttäneet teitä, miss", sanoi Stormerin mies. "Meidän olisi pitänyt varoittaa teitä olemaan avaamatta ikkunoita."

"Mitä on tapahtunut?" kysyi Audrey. "Mitä olen minä tehnyt?"

"Kerron teille myöhemmin", sanoi mies sulkien ikkunan huolellisesti ja painaen säpin jälleen kiinni.

Kun muut kaksi olivat menneet, sanoi hän:

"Te kosketitte hälytyslaitetta. Ei, te ette voi nähdä sitä, koska ette saattanut sitä toimimaan, ennenkuin koskitte säppiin. Ei ole ensinkään tarpeen avata ikkunoita — tässä huoneessa on erikoinen ilmanvaihtojärjestelmä."

"Oliko se hälytys varkauden varalta?" kysyi Audrey ymmällään. "En aavistanutkaan tekeväni jotakin niin järjetöntä."

"Sellainen on jokaisessa ikkunassa ja jokaisessa ovessa yöllä. Näytän teille jotakin."

Vakavin ja taipumattomin yksityisetsiväkin tulee varomattomaksi sievän tytön seurassa. Hän vei Audreyn mr Torringtonin makuuhuoneeseen, joka oli silmiinpistävä siinä suhteessa, että siinä oli harvinaisen vähän huonekaluja. Siellä oli kahdenmaattava sänky kaksine päänalusineen.

"Hän nukkuu tällä puolella ja on onneksi hyvin rauhallinen nukkuessaan. Jos hän sattumalta painaa päänsä tälle päänaluselle…" Hän osoitti sitä ja kohotti sitä varovaisesti. Sen yhdestä kulmasta tuli esiin rihmamainen johto, joka katosi sängyn alle. "Pieninkin painallus tähän päänaluseen hälyttäisi tänne yövartijat."

"Mutta mr Willitt ei puhunut minulle mitään siitä, että täällä on muitakin vartijoita kuin minä", sanoi Audrey hieman harmissaan, mutta puhkesi sitten nauramaan huomatessaan, kuinka arvoton hänen oma apunsa olisi Torringtonille vaaran hetkellä. "Uhkaako häntä todellakin jokin vaara?" kysyi hän.

"Sitähän ei voi koskaan tietää", sanoi mies epämääräisesti.

Iltapäivällä Audreylla oli kylliksi aikaa kirjoittaa kirje Doralle, jonka luota hän oli lähtenyt jossakin määrin kiihtyneenä. Olihan jotensakin järjetöntä kaiken sen jälkeen, mitä oli tapahtunut, riidellä ikää koskevasta kysymyksestä. Hänen äitinsä oli ollut niin kummallinen, että oli täysin mahdollista, että hän oli saanut päähänsä uskotella nuoremman vanhemmaksi. Missään tapauksessa siitä ei kannattanut kiistellä, ja Audrey istuutui ja kirjoitti sisarelleen:

"Rakas Dora! — Luulen, että olimme kumpikin koko lailla lapsellisia. Minä olen Dorothy tai mitä tahansa sinä tahdot, ja sinä olet minun nuorempi sisareni! Minä olen jo alkanut tuntea sitä äidillistä harrastusta sinua kohtaan, joka on niin luonnollista perheen päälle. Käyn jälleen luonasi hyvin pian."

Kirjeen alle hän kirjoitti "Dorothy". Dora sai kirjeen iltapostissa. Hän oli parhaillaan syömässä päivällistä ja ojensi sen pöydän yli miehelleen enemmittä selityksittä.

"Hänellä on enemmän älyä kuin sinulla, ystäväiseni", sanoi Martin luettuaan kirjeen ja pantuaan sen pöydälle. "Oli järjetöntä koettaa äkkirynnäköllä saada asiat muuttumaan. Sinun olisi pitänyt antaa sen ajatuksen kypsyä vähitellen eikä heittää sitä hänelle aivan odottamatta."

"Se ajatus ei ole kuitenkaan missään tapauksessa todistettavissa", sanoi Dora lyhyesti. "Jos siitä syntyisi erimielisyyttä, niin on olemassa kastemerkintä Rosebankissa. Sähkösanoma sinne riittäisi osoittamaan, että Audrey puhuu totta."

Martin kiinnitti häneen mietiskelevän katseensa, ja tämän tarkastelun ärsyttämänä Dora nousi äkkiä pois pöydästä.

"Älä mene", sanoi Martin. "Näytänkö sinulle voitto- ja tappiotilini tältä vuodelta? Tässä on kirje, joka on sinulle varmasti mielenkiintoinen."

Hän otti sen taskustaan ja työnsi sen Doran käden ulottuville.

"Pankistako?" Dora avasi sen nopeasti, ja hänen kasvonsa venähtivät pitkiksi. "En tietänyt, että tiliäsi on ylitetty niin suuresti, Bunny" sanoi hän. "Luulin sinulla olevan riittävästi arvopapereita."

"Niin minulla onkin. Mutta pankki on saanut ne tilin ylitystä vastaan, ja arvopaperit ovat huonontuneet huomattavasti viime aikoina. Olemme koko lailla lujilla. Myönnän, että olen ollut lujemmallakin, mutta silloin minä en ollut niin pehmeä kuin nyt, vaan pystyvämpi aloittamaan jälleen alusta. Mutta nyt minä olen jo liian hyvin tottunut nykyisiin elintapoihini enkä aio ilman muuta luopua niistä. Tuo kirje ei merkitse mitään, se vain antaa meille yllykettä. Audrey on saatava pois tieltä."

"Minne?" kysyi Dora vaimeasti.

"En tiedä vielä. Jonnekin ulkomaille, kunnes saamme asiat kuntoon."

"Mutta jos hän katoaisi, ja minä esittäisin vaatimukseni, niin tiedettäisiin heti, että jotakin on vinossa. Et kai pidä Shannonia järjettömänä, vai mitä?"

"Shannonia", sanoi Martin ivallisesti. "En ole huolissani hänen takiaan. Ajattelen Slick Smithiä ja mitä se tulee maksamaan minulle."

"Minä en olisi kovinkaan huolissani hänen takiaan."

"Niin, minä luulen, ettet olisi. Mutta minä olen. Ajattelen häntä ainoastaan Audreyn yhteydessä ja kaikkeen siihen nähden, mitä hän tietää ja arvaa. Muistatko sen illan, jolloin lähdin ampuakseni Lacy Marshaltin? Luulen sinun muistavan! On olemassa vain hyvin vähän sellaisia seiniä, joita pitkin minä en osaa kiivetä, ja minä pääsin viereisen Malpasin talon katolle juuri ennen sitä, kun melu alkoi siellä alhaalla."

"Tarkoitatko Marshaltin murhaa?"

Martin nyökkäsi.

"Olin siellä juuri muutamia minuutteja aikaisemmin, ja Shannon puhui totta, kun hän sanoi poliisiaseman kellon pelastaneen minun pääni. Toisessa päässä kattoa, Marshaltin puolella, oli salapoliisi vartioimassa. Hän ei nähnyt minua eikä sitäkään miestä joka tuli ylös kiiveten köyttä pitkin, avasi Malpasin talon kattoikkunan ja pudottautui siitä sisään. Minä näin ja pidin huolen siitä, että pääsin sieltä mahdollisimman pian."

"Näitkö sen miehen, joka meni sisään kattoikkunasta? Silloinhan sinä näit murhaajan?" huohotti Dora.

"Näin enemmänkin", myönsi Martin nyökäten päätään. "Kun hän oli päässyt kattoikkunan alapuolella olevaan pieneen varastohuoneeseen, sytytti hän kynttilän ja otti taskustaan tekotukan, tekonenän ja -leuan. Kun hän oli kiinnittänyt ne paikoilleen, ei hänen oma äitinsä olisi tuntenut häntä miksikään muuksi kuin Malpasiksi."

"Malpasiksi!" huohotti Dora. "Kuka se oli?"

"Slick Smith", vastasi Martin.

LIV.

Epäjumalan poisvienti.

Kersantti Steel oli kutsusta tullut Shannonin virkahuoneeseen ja tapasi tämän lukemassa hyvin pitkää kaapelisähkösanomaa. Western Unionin otsakkeesta hän päätti sen olevan Amerikasta ja odotti, että hänen päällikkönsä mainitsisi jotakin sen sisällyksestä. Mutta nähtävästi sillä ei ollut mitään tekemistä sen asian kanssa, jota varten Steel oli kutsuttu, sillä Dick pani liuskat ylösalaisin pöydälle, ennenkuin ryhtyi puhumaan hänen kanssaan.

"Ottakaa mukananne siviilipukuinen poliisi ja menkää Portman Squaren 551:een. Odottakaa siellä ja valvokaa Malpasin jumalan poisvientiä. Kun se on tehty, sulkekaa talo ja ilmoittakaa minulle."

"Aiotteko viedä pois epäjumalan?" kysyi toinen hämmästyneenä. Dick nyökkäsi.

"Olen sopinut Builders' Transport Companyn kanssa siitä, että kuorma-auto ja kaksikymmentä miestä on talon edustalla puoli neljän aikaan. Pitäkää huoli siitä, että miehet pääsevät sisään, pitäkää silmällä epäjumalan siirtämistä autoon ja saattakaa sitä Scotland Yardiin. Olen antanut kuljetusyhtiölle määräyksen peittää sen hyvin, sillä muuten puoli Lontoota seuraisi saattueena luullen meidän olevan antamassa jotakin näytöstä. Olen järjestänyt sen vastaanoton Scotland Yardissa. Kun olemme saaneet sen sinne, niin kaksi meidän insinööreistämme tarkastaa sen perinpohjaisesti, ja minä luulen sen tutkimuksen tuovan selvitystä Malpasiin ja hänen menetelmiinsä nähden, ja — Steel!"

Kersantti kääntyi takaisin.

"Keskustelin tänään erään Marshaltin palvelijattaren kanssa. Hän kertoi koko joukon hyödytöntä lorua asioista, jotka eivät merkitse mitään, mutta mainitsi erään mielenkiintoisenkin seikan. Marshalt pelkäsi toden teolla naapuriaan. Olen luullut, että koko tuo Stormerin miesten palkkaaminen vartioimaan taloa oli pelkkää silmänlumetta, mutta se johtui todellisesta pelosta. Eräänä päivänä tämän naisen oli mentävä Marshaltin lukuhuoneeseen hakemaan sieltä hiiliä, ja hän oli juuri tullut huoneeseen, kun kolme koputusta kuului toiselta puolen seinää. Muistatte kai minun kertoneen teille, että miss Bedford kuuli saman merkin. Marshalt ja Tonger olivat yhdessä, ja Marshalt oli koputuksen kuultuaan pelästynyt puolikuoliaaksi."

"Minä en ymmärrä, millä tavoin tämä lisää meidän tietojamme, sir", sanoi Steel, ja Dick Shannon hymyili.

"Se lisää koko lailla minun tietojani", sanoi hän. "Se sanoo minulle, kuka oli se kaksinaamainen lurjus, joka oli toisella puolella! Nyt matkalle."

Puolta tuntia myöhemmin kersantti Steel siviilipukuisen konstaapelin seuraamana nousi n:on 53 portaille, pisti avaimensa lukkoon ja avasi oven itselleen ja seuralaiselleen. Valo paloi hallissa, ja suuressa huoneessa ylhäällä ei ilmeisesti ollut tapahtunut mitään muuta muutosta, kuin että joku oli vetänyt verhon epäjumalan eteen.

"Vetäkää syrjään nuo ikkunaverhot", sanoi Steel. "Päästetään tähän paikkaan hiukan oikeata valoa."

Niin sanottuaan hän väänsi sähkölamput sammuksiin. Päivänvalossa

Malpasin huone näytti vielä hautamaisemmalta kuin sähköjen palaessa.

"En ymmärrä, miksi päällikkö tahtoo, että meidän on valvottava muuttoa", murisi Steel katsoen kelloaan. "Miesten pitäisi olla täällä puolen tunnin kuluessa, ja sitten saamme nähdä, miltä tämä vanha epäjumala näyttää Mustassa museossa."

Konstaapeli kääntyi kuvapatsaaseen päin ja tarkasteli sitä uteliaana.

"Sen siirtäminen ei ole niinkään helppoa", sanoi hän. "Se näyttää olevan valettu yhdeksi kappaleeksi ja painaa ainakin yhden tonnin. Onpa ihme, että lattia kannattaa sen."

"Lattia ei sitä kannatakaan; seinä on rakennettu leveämmäksi sen alapuolella. Kapteeni Shannon antoi hakata reiän siihen nähdäkseen, oliko siellä mitään salaista koneistoa, mutta sellaista ei näkynyt."

"Kuka suorittaa siirtämisen?"

"Builders' Traction Company", sanoi Steel. "Panitteko kiilan oven väliin alhaalla?" kysyi hän teeskennellen välinpitämättömyyttä. Paikka kävi hänen hermoilleen.

Kului puoli tuntia, mutta miehistä ei näkynyt merkkiäkään. Steel tarttui puhelimeen ja huomasi sen olevan epäkunnossa. Hän katsahti hermostuneena ovelle ja noudattaen äkillistä mielijohdetta astui lattian poikki ja asetti erään tuolin siten, että oven sulkeutuminen kävi mahdottomaksi. Valo taivaalla alkoi himmetä; hän tahtoi sytyttää lamput jälleen palamaan, mutta huomasikin sähkövirran katkaistuksi.

"Luulen, että on parasta lähteä ulos", sanoi hän äkkiä, "mutta älkää koskeko tuohon tuoliin!"

Itse hän loikkasi sen yli ja meni alas portaita ketterämmin, kuin oli liikkunut muulloin kuin poikana ollessaan. Kiila oli vielä paikallaan ulko-oven välissä. Siinä seisoessaan hän kuuli oven ylhäällä sulkeutuvan.

"Mistä tämä kiire tuli?" kysyi siviilipukuinen mies tultuaan ulos hänen jälkeensä.

"Oletteko koskaan ennen ollut täällä?"

"En. Eipä silti, että sillä olisi väliä. Meidän miehemme tekivät siitä suurenkin numeron, mutta minusta se näyttää helpolta hommalta."

"Niinhän sitä luulisi", murahti Steel. "Se näyttäisi helpolta hommalta jokaisesta, joka ei ymmärrä sitä. Menkää Orchard Streetillä olevaan kauppaan, soittakaa sieltä kuljetusyhtiöön ja kysykää, kuinka kauan miehet aikovat viipyä."

Hän itse käveli edestakaisin jalkakäytävällä pitäen silmällä avonaista ovea ja puristaen terveen kätensä taskussaan olevan revolverin perän ympärille.

Kävellessään hän joutui muutamien metrien päähän avonaisesta ovesta ja kääntyessään takaisin näki keltaisen käden tulevan esiin oven takaa ja tarttuvan kiilaan — luusta ja lihasta olevan miehen käden, ja Steel ei pelännyt ketään miestä koko maailmassa.

Vetäen äkisti esiin revolverinsa hän juoksi ylös portaita, mutta silloin oli kiila jo ehditty ottaa pois oven välistä, joka alkoi sulkeutua. Se oli enää vain tuuman verran raollaan, kun Steel heittäytyi sen tummaa laudoitusta vastaan, ja sekunnin verran rako pysyi sellaisena. Mutta sitten joku sisäpuolella lisäsi painonsa jousien voiman avuksi, ja ovi sulkeutui. Steel seisoi huohottaen ja uupuneena nojaten oveen ja näki apulaisensa tulevan juosten paikalle.

"Soitin kuljetusyhtiöön, ja siellä sanottiin, että kapteeni Shannon oli itse peruuttanut määräyksensä tänään iltapäivällä."

"Siitä voisi vaikka lyödä vetoa", sanoi Steel katkerasti. Hän katsahti kiiltäviin ikkunoihin. "Kun tulemme takaisin kapteenin luo, saamme kuulla, ettei hän ole antanut mitään sellaista määräystä. Parasta onkin, että soitan heti täältä hänelle."

Shannon kuunteli ääneti hänen ilmoitustaan.

"Ei — en ole antanut mitään sellaista määräystä. Jättäkäämme asia sikseen täksi illaksi. Huomenna avaan talon, ja saatte nähdä jotakin tapahtuvan. Menkää talon takapuolelle ja pitäkää silmällä, mitä siellä tapahtuu."

Sitten hän soitti sähkölaitokselle, ja kun hän lopulta sai puheilleen tarvitsemansa virkailijan, sanoi; hän: "Täällä on kapteeni Shannon Scotland Yardista. Toivon, että huomenna kello neljä iltapäivällä kaikki sähkövirta katkaistaan Portman Squaren 551:stä. Täsmälleen mainitulla hetkellä. Voitteko tehdä sen tarvitsematta päästä sisälle taloon?… Hyvä!"

Sillä välin olivat Steel ja konstaapeli menneet Malpasin talon takana olevaan kujaan. He olivat ehtineet muutaman metrin päähän portista, kun hienosti puettu mies tuli ulos heiluttaen kävellessään kiiltävää kävelykeppiään.

"Slick Smith!" huohotti Steel. "Ja hänellä on keltaiset käsineet!"

LV.

Murtovaras.

Mr Slick Smith oli ottanut tavakseen tehdä iltapäivävierailuja. Tämä hänen uusi heikkoutensa lyhensi hänen nukkumisaikaansa, sillä se merkitsi nousemista epätavalliseen aikaan — hän oli näet toisinaan ylhäällä jo niin aikaisin kuin keskipäivällä.

Poliisin tietojen mukaan hän oli asiantuntija hotelli- ja asuntovarkauksien alalla, mutta todellisuudessa mr Smithin taide ulottui näiden likaisten rajojen ulkopuolelle. Keltaisten käsineittensä herättämää huomiota aavistamatta Slick Smith käveli rauhallisesti länteenpäin, kunnes tuli vilkasliikkeiselle Edgware Roadille, jolta hän kääntyi pohjoiseen ja saapui verkalleen vaeltaen Maida Valelle. Tämän hienon kadun varrella on useita kortteleita korkeimman asteen vuokrataloja, joissa vuokrat ovat niin korkeat, että ainoastaan varakas osakekauppias voi kuulla ne pyörtymättä. Oli siellä toisiakin taloja, joissa sellaisten ihmisten, jotka tekivät työtä toimeentullakseen, kannatti asua, mutta nämä viimeksimainitut eivät tällä kertaa kiinnittäneet missään määrin Slick Smithin mieltä.

Hän pysähtyi Greville Mansionsin edustalle. Tämä komea kortteli oli sellaisten perheiden hallussa, jotka olivat niin varakkaita, että niiden kannatti asua suurimman osan vuotta jossakin muualla. Toisin sanoen asunto Greville Mansionsissa edellytti tavallisesti myöskin taloa maaseudulla, ja kolmekymmentä prosenttia huoneistoista oli säännöllisesti ilman asukkaita kautta vuoden.

Slick Smith astui sisään hienoon eteishalliin ja kääntyi loistavasti hymyillen ovenvartijan puoleen.

"Tahtoisin tavata mr Hilliä", sanoi hän kohteliaasti.

"Mr Hill ei ole kaupungissa, sir. Onko kysymys jostakin huoneistosta?"

"Kyllä", vastasi Slick. "Lady Kilfernin huoneiston pitäisi olla vuokrattavana."

"Niin, se on vuokrattavana kalustoineen. Oletteko tullut vuokratoimistosta?"

Keltainen käsine sukelsi taskuun, josta tuli esille, kahden sormen välissä, sininen paperisuikale. Ovenvartija silmäili sitä.

"Hyvä on, sir. Tämä on määräys näyttää teille lady Kilfernin huoneistoa. Tahdotteko tulla minun mukanani?"

Hän vei vieraan toiseen kerrokseen, avasi upean oven ja ohjasi Slickin sisälle huoneistoon. Slick ainoastaan vilkaisi verhoilla peitettyihin huonekaluihin ja pudisti sitten alakuloisesti päätään.

"Tämä huoneistohan onkin kadun puolella, eikö niin? Käsitin sen olevan pihan puolella. Nukun huonosti, ja katuliikenteen melu häiritsee minua."

"Pihan puolella ei ole vapaita huoneistoja, sir."

"Kenenkä huoneisto tämä on?"

He seisoivat porraskäytävässä, ja hän osoitti hissin takana olevaa ovea. Ovenvartija ilmoitti hänelle vuokralaisen nimen — eräs asianajaja — samalla kuin Slick siirtyi hitaasti porraskäytävässä olevaa ison, pihanpuolisen ikkunan luo.

"Tämä sopisi minulle mainiosti", sanoi hän. "Vieläpä paloportaatkin!

Pelkään erikoisesti tulipaloa."

Hän nojautui ulos ikkunasta ja tarkasteli alhaalla olevaa pihaa. Hän näki enemmänkin; hän huomasi, että huoneiston n:o 9 ovessa oli patenttilukot ja; että lujahermoinen mies voisi paloportailta ylettyä n:o 9:n eteisen ikkunaan.

"Katsoisin mielelläni jotakin näistä pihanpuolisista huoneistoista, mutta luultavasti se on mahdotonta", sanoi hän alakuloisesti.

"Aivan oikein, sir. Minulla on pääavain tulipalon tai onnettomuustapauksien varalta, mutta minua on jyrkästi kielletty käyttämästä sitä muulloin."

"Pääavain?" Mr Smith oli ihastuttavasti hämmästynyt. "Mikä se sellainen pääavain on?"

Osoittaen tyydytystä, jolla älyltään rajoitettu mies selittää jotakin, mikä on uutta toisille ja tuttua hänelle itselleen, pisti ovenvartija kätensä liivinsä taskuun ja otti sieltä avaimen.

"Tämä on pääavain", sanoi hän.

Slick otti sen käteensä ja tarkasti sitä suurella mielenkiinnolla.

"Kuinka merkillistä!" sanoi hän. "Se näyttää aivan samanlaiselta kuin muutkin avaimet. Millä tavoin sitä käytetään?" Hän katsoi miestä suoraan silmiin.

"Sitä en voi selittää teille, sir", sanoi ovenvartija vakavasti.

Hän pisti avaimen takaisin taskuunsa, ja samassa soi hissin kello.

"Suokaa anteeksi, sir -", aloitti hän, mutta Slick tarttui hänen käsivarteensa.

"Voitteko tulla vielä takaisin? Tahtoisin kuulla teidän mielipiteenne tästä kadunpuolisesta huoneistosta", sanoi hän.

"Tulen takaisin hetkisen kuluttua, sir."

Kun hän palasi saatettuaan hissin täyden väkeä erääseen ylempään kerrokseen, seisoi Smith miettiväisen näköisenä yhä samalla paikalla, johon hän oli jäänyt.

"Niinkuin jo sanoin teille, sir, nämä pääavaimet…" Ovenvartija pisti kätensä taskuunsa, ja pelästynyt ilme ilmestyi hänen kasvoilleen. "Olen kadottanut sen!" huohotti hän. "Näittehän tekin, että Panin sen takaisin taskuuni?"

"Aivan varmasti. Mutta tuossahan se onkin!"

Hän osoitti mattoa miehen jalkojen juuressa.

"En olisi tahtonut menettää sitä kokonaisesta Maisuudestakaan", sanoi ovenvartija helpotuksesta huokaisten, ja jälleen kellonsoitto keskeytti keskustelun ja kutsui hänet alas. "Teidän pitäisi mennä ylös katolle, sir. Sieltä on hieno näköala. Vien teidät ylös hissillä."

"Kävelen mieluummin", sanoi Slick Smith.

Hän odotti, kunnes hissi oli poissa näkyvistä, ja hänen halunsa kävelemiseen vei hänet kolmella harppauksella ovelle. Hän työnsi sitä hiljaa, ja se aukeni niinkuin hän odotti sen tekevänkin, sillä hän oli ovenvartijan ensikertaa poissaollessa avannut lukon, kiinnittänyt sen sisäpuolelta säppiin ja työntänyt oven jälleen kiinni. Nyt hän päästi varmuussäpin putoamaan ja kulki nopeasti huoneesta toiseen.

Huoneisto oli kauniisti sisustettu, ja rikkaalla asianajajalla oli ilmeisesti taiteellisia taipumuksia, sillä hänen pienessä ruokasalissaan riippuvien taulujen joukossa oli kaksi oikeata vanhojen mestarien maalaamaa. Mutta Slick Smith ei ollut etsimässä maalauksia. Hän haki helpommin kuljetettavissa olevia kalleuksia, ja viidessä minuutissa hän oli mitä tieteellisimmällä tavalla tutkinut makuuhuoneen läpikotaisin ja ottanut kaiken, mitä piti ottamisen arvoisena, pistäen esineet hännystakkinsa tilavaan taskuun. Täytettyään tämän tehtävänsä hän siirtyi tarkastamaan muita huoneita.

Hän kiinnitti erikoista huomiota keittiöön ja ruokasäiliöön tunnustellen leipää saadakseen selville sen tuoreuden, haistellen voita, tutkien aukaistua säilykemaitopurkkia, joka oli keittiön pöydällä; ja lopuksi hän, aivankuin tyytyväisenä siihen, ettei siellä ollut mitään syötäväksi kelpaavaa, hiipi eteiseen ja kuunteli ovella. Hänen korviinsa kuului hissin surina, ja kumarruttuaan hän kohotti kirjeluukun kantta ja näki vilahduksen hissistä sen kulkiessa ohi ylöspäin. Samassa hän pujahti ulos, sulki oven ja seisoi odottaen hallissa, kun ovenvartija tuli alas.

"Oh, siinäkö te olettekin, sir? Ihmettelin, minne te olitte mennyt."

"Olen päättänyt ottaa lady Kilfernin huoneiston"; sanoi Smith, "mutta luultavasti te ette hoida sitä puolta asiasta?"

"En, sir", myönsi mies. "Kiitoksia, sir."

Hän otti runsaan juomarahan, jonka Smith pisti hänen käteensä, ja

keltakäsineinen mies poistui talosta. Käveltyään jonkin matkaa pitkin

Maida Valea hän kutsui auton ja antoi sen ajajalle osoitteen erääseen

Sohossa olevaan paikkaan.

Siellä hän astui ulos autosta, poikkesi eräälle sivukadulle ja pysähtyi pienen jalokivikaupan ulkopuolelle. Silmättyään oikealle ja vasemmalle varmistautuakseen siitä, ettei häntä oltu seurattu, hän pujahti hämärään kauppaan, jossa pieni kalottipäinen mies laahusti esiin verhon takaa.

"Minkäarvoinen tämä on?" kysyi Smith ojentaen sormuksen jalokivikauppiaalle.

"Jos antaisin teille viisi, varastaisin itseltäni."

"Jos tarjoisitte minulle viisi, surmaisin teidät", sanoi Smith hyväntuulisesti.

Samassa ovi aukeni, ja leveäharteinen mies astui sisään.

"Halloo, Smith! Kuinka käy kauppa?"

Smith katsahti hymyillen Scotland Yardin edustajaan.

"Arvaan teidän seuranneen minun jälkiäni", sanoi hän.

"Kuinka voitte ajatellakaan sellaista?" sanoi toinen loukkautuneena.

"Antakaapa minun silmätä sitä sormusta."

"En ole ostanut sitä, en ole ostanut sitä!" vakuutti pieni jalokivikauppias. "Hän tarjosi sitä minulle, mutta minä käskin hänen ottaa sen takaisin!"

"Mistä olette saanut tämän, Smith?"

"Se on lahja Rachel-tädiltäni", sanoi mr Smith. "Se on todellakin minun oma sormukseni, ja kapteeni Shannon olisi iloinen saadessaan todeta saman asian."

"Shannonko?" kysyi toinen ymmällään.

"Juuri niin", sanoi Slick. "Tulkaa mukaan hänen luokseen. Mutta säästän teiltä sen vaivan. Katsokaa sormuksen sisäpuolelle."

Salapoliisi vei sormuksen päivänvaloon ja luki kaiverruksen:

"Slickille tädiltä."

"No niin, minä…"

"Luulen, että jollette ole, niin tulette olemaan — ja minä en aikonutkaan myydä sitä. Olin ainoastaan — asia on niin, hyvä mies", sanoi Smith kohteliaan vilpittömästi, "että tunsin teidät astuessasi ulos autosta, ja minusta tuntui, että minun pitäisi hankkia hiukan hauskuutta teidän ikävään ja yksitoikkoiseen elämäänne. Jos olisitte ollut tehtäväni tasalla, olisitte pysähdyttänyt auton saadaksenne selville, missä minä olin noussut siihen. Mutta sitä te ette valitettavasti tehnyt. Tahdotteko viedä minut Shannonin luo?"

Salapoliisi nykäisi niskojaan tuimin ilmein.

"Jonakin päivänä…", uhkasi hän.

"Hyvä otsake kauniille laululle; ehkäpä kirjoitattekin sellaisen", sanoi Slick ja käveli viheltäen koko matkan takaisin Bloomsburyyn.

Kunnes hän äkkiä huomasi, kuinka hullu oli ollut. Jos se sukkela salapoliisi olisi pidättänyt ja tutkinut hänet… Slick Smith tunsi selässään kylmät väreet sitä ajatellessaan.

LVI.

Vipu.

Miehelle, joka on antautunut sellaiseen työhön, joka oli mr Martin Eltonin erikoisalana, keräytyy ehdottomasti vuosien kuluessa varsin suuri määrä asiapapereita, jotka on pidettävä turvallisessa paikassa, missä ne eivät voi vetää puoleensa uteliaan syrjäisen huomiota. Sillä niiden hävittäminen ja ilmituleminen on yhtä vaarallista.

Martin luotti hyvin paljon omaan muistiinsa, ja hän olikin tässä suhteessa hyvin varustettu, sillä hän ei koskaan unohtanut pienintäkään yksityiskohtaa. Pohtiessaan nyt niitä tärkeitä kysymyksiä, jotka odottivat käsittelyä, ja etsiessään kaikilta suunnilta välttämätöntä apua ja niitä vaikuttimia, joita voisi käyttää hyväkseen tämän avun saamiseksi, hän muisti erään nelisivuisen muistiinpanon, joka oli kirjoitettu Big Bill Stanfordin kauniilla käsialalla.

Stanford oli eräänlainen paperistrategisti. Entisaikoina oli hänen huvinaan suunnitella paperilla jokaisen aiotun kaappauksen eri vaiheet pienintä yksityiskohtaansa myöten. Suurin osa näistä suunnitelmista oli tullut hävitetyksi, mutta niiden joukossa oli ollut yksi, joka Martinin mielestä oli niin taitavasti kokoonpantu, että hän oli säilyttänyt sen, osaksi harvinaisuutena, osaksi tulevaisuutta silmälläpitäen. Sellaiset paperit kuin nämä säilytettiin erään pankin talletuslokerossa. Tänä iltapäivänä oli Martin käynyt pankin holvissa ja ollut siellä puoli tuntia tutkien papereita ja hävittäen paljon sellaista, millä ei enää ollut arvoa. Kun hän tuli ulos, oli hänellä rintataskussaan nämä neljä paperiliuskaa, jotka saattoivat varsin hyvin osoittautua voimakkaaksi vivuksi Martinin tahtoessa saada Bill Stanfordin ajatukset kulkemaan samaan suuntaan kuin hänen omatkin ajatuksensa.

Kotiin tultuaan hän kutsutti luokseen kaupunginlähetin ja antoi tälle kirjeen Stanfordille vietäväksi. Puolta tuntia myöhemmin soi hänen puhelimensa. Stanfordin äänensävystä hän päätti, että tämä oli huonolla tuulella.

"Kuulepas, Martin. En minä voi juosta sinun luoksesi niinkuin mikäkin lemmikkikoira joka kerta, kun kutsut minua. Mitä sinä tahdot minusta?"

"Tahdon puhua kanssasi. Se on todella tärkeätä."

Stanford mutisi jotakin ja sanoi sitten:

"Olisi parempi, että sinä tulisit tänne minun luokseni tänä iltana."

"Se ei tule kysymykseenkään", sanoi Martin. "Sinä saat ohjeesi minulta,

Stanford, niinkuin ennenkin, oletpa sitten Marshaltin edustaja tai et.

Sinun on oltava täällä ennen kello viittä."

"Mikä on kysymyksessä?" Stanfordin ääni oli terävä ja epäluuloinen.

"Sanoinhan sinulle, etten jouda mihinkään."

"Tule sanomaan se minulle", sanoi Elton kärsimättömästi. "Älä sano sitä puhelimessa, jolloin puolet Lontoon poliiseista on sitä kuulemassa. Et kai luule minun lähettävän hakemaan sinua, jollei asia olisi tärkeä, vai mitä?"

Langan toisessa päässä oli pitkä äänettömyys, ja sitten Stanford puhui jälleen lauhkeammalla äänellä.

"Olkoon menneeksi, minä tulen. Mutta älä luule saaneesi minua niin pitkälle, että minun on pakko ottaa vastaan määräyksiä sinulta, Elton. Sinulla ei ole mitään oikeutta…"

Martin Elton pani puhelimen kiinni tällä hetkellä. Hän tunsi miehensä liian hyvin antaakseen tämän päästä vauhtiin puhelinväittelyssä.

Muutamia minuutteja yli viisi Stanford tuli, ja hän tuli ikävällä tuulella. Martin makasi leposohvalla lempiasennossaan ja katsahti ylös kirjasta, kun Stanford syöksyi huoneeseen.

"Mitä hiivattia sinä, Elton, tarkoitat lähettäessäsi hakemaan minua, aivankuin olisin mikäkin kuli? Sinun on tapana…"

"Sulje ovi", sanoi Martin. "Olet koko lailla kovaääninen, ystäväni."

"Luuletko sinä, ettei minulla ole muuta tekemistä kuin juosta sinun jäljessäsi?"

Stanford oli kalpea kiukusta. Hänellä oli se ominaisuus, joka on erikoinen rikollisille, mutta ei aivan outo lainkuuliaisemmillakaan henkilöillä, nimittäin tavaton turhamaisuus, joka helposti loukkaantui, kun hänen oma arvonsa oli uhattuna.

"Riitelemisessä ei ole mitään järkeä", sanoi Martin. "Asia on vakava; muussa tapauksessa en olisi pyytänyt sinua tulemaan."

Hän nousi ylös, otti laatikosta sikarin ja sytytti sen. Sitten hän ojensi laatikon Stanfordille, joka otti äreästi vastaan tarjotun sikarin. Sitten Martin päästi pomminsa räjähtämään.

"Audrey Bedford on mennyt Stormerin palvelukseen, ja se lapsi on sukkela työntekijä."

"Audrey? Tarkoitatko vaimosi sisarta?"

Martin nyökkäsi.

"Onko hän mennyt Stormerin palvelukseen? Mitä minä siitä välitän! Stormer ei merkitse mitään minulle — eikä sinullekaan. Ja jos sinä olet kutsunut minut Portman Squarelta vain kertoaksesi sen minulle, niin sinä tuhlaat aikaani!"

"Sanon sinulle, että hän on sukkela työntekijä", sanoi Elton hitaasti, "ja terävä myöskin, Stanford. Et kai ole unohtanut, että hän oli kaksitoista kuukautta Hollowayssa sinun varastamasi tavaran kuljettamisesta?"

"Älä sano 'sinun', vaan 'meidän'", sanoi Stanford vihaisesti.

"Älkäämme halkoko hiuksia", myönsi Martin. "Hän oli siellä aikansa. Miltä luulet sen hänestä tuntuvan — tuskalliselta, eikö niin? Luulen, että sinustakin tuntuisi tuskalliselta, jos olisit saanut olla kaksitoista kuukautta vankilassa rikoksesta, jota et ole tehnyt."

Stanford silmäili häntä epäluuloisesti.

"No niin, entä sitten?" kysyi hän, kun toinen oli lopettanut. "Luultavasti hänestä tuntuu tuskalliselta, Riitta hän on nyt saanut uuden toimen ja suoriutuu hyvin. Miksi luulet Stormerin ottaneen hänet?"

"Sanon sen sinulle — koska hän on mennyt Stormerin toimistoon ja juorunnut siellä kaiken, mitä hän tietää timanttivarkaudesta, ja nyt hänet on pantu kokoamaan todistuksia. Älä unohda, että Stormerin toimisto on melkein kaikkien Lontoossa olevien lähetystöjen palveluksessa."

William Stanford nauroi ivallisesti.

"Hän saa koota kaikki todistukset, jotka ovat koottavissa, mitä minuun tulee", sanoi hän. "Onko siinä kaikki?"

"Ei aivan", sanoi Martin. "Muistatko, että sinä kirjoitit pienen taistelusuunnitelman sitä Suomen kuningattaren kaulanauhan varkautta varten? Muistatko, kuinka sinä merkitsit muistiin kaikki mahdollisuudet, vieläpä piirustit pienen kartan siitä paikasta puistossa, missä auton pysähdyttämisen piti tapahtua, sekä laadit yksityiskohtaiset ohjeet siitä, kuinka paikalta lopuksi oli poistuttava?"

"Muistan", sanoi Stanford hetkisen ajateltuaan, "mutta se suunnitelma hävitettiin".

"Sitä ei hävitetty", sanoi Martin tyynesti. "Se oli niin nerokas luomus, että minä hyvin järjettömästi säilytin sen. Audrey oli täällä kaksi päivää sitten — hän tuli minun ja Doran ollessa ulkona, ja meni ylös Doran huoneeseen kampaamaan tukkaansa. Dora pitää minun talletuslokeroni avainta kirjoituspöytänsä laatikossa."

Stanford katsoi tiukasti häneen.

"Entä sitten?" kysyi hän.

"Tänään minä menin pankkiin ottamaan talletuslokerostani hiukan rahaa.

Rahat olivat siellä, mutta kaikki paperini olivat kadonneet."

Stanford kävi kalpeaksi.

"Tarkoitatko, että minun suunnitelmani on mennyt niiden mukana?"

Martin nyökkäsi hyvin hitaasti.

"Juuri sitä tarkoitan", sanoi hän. "Älä nyt räjähdä", lisäsi hän nähdessään veren kohoavan Stanfordin kasvoihin ja voimattoman raivon kiiluvan hänen silmissään. "Tiedän olleeni hullu säilyttäessäni sen; se olisi pitänyt hävittää heti, varsinkin kun sinä, jos muistan oikein, mainitsit siinä nimiä. Minä olen sekaantunut tähän asiaan yhtä suuresti kuin sinäkin ja olen yhtä suuressa vaarassa — suuremmassakin, koska Audreylla on Doraa ja minua vastaan jotakin, mitä hänellä ei ole sinua vastaan."

Stanford hieroi yhteen käsiään, mikä oli merkkinä siitä, että hän oli hermostunut.

"Sinä olet saattanut minut satimeen, sinä sika!" sanoi hän raivoissaan.

"Kuinka sinä voitkaan olla niin varomaton!"

"Kuka kirjoitti nimet paperiin? Jos niitä ei olisi siinä, ei olisi mitään hätää", keskeytti Martin. "Varsinainen syy on sinun. En kylläkään väitä, ettei syytä olisi minussakin, mutta jos asia tulee oikeuden eteen, ja valamiehistö on sitä mieltä, että se paperi on riittävä todistus sinua vastaan, Stanford, niin sinun oma oveluutesi on siihen syynä."

Stanford kohautti olkapäitään. Näennäisestä voimakkuudestaan ja kerskaavaisuudestaan huolimatta hän oli pohjaltaan heikko, niinkuin Martin hyvin tiesi.

"Mitä minun sitten olisi tehtävä?" kysyi hän, ja he keskustelivat puoli tuntia keinoista ja menettelytavoista.

LVII.

Audrey menee päivällisille.

Audreyn läsnäolo ei ollut tarpeen sinä iltana — mr Torrington korosti erikoisesti sitä seikkaa, vaikka hänen jyrkkyyteensä liittyi eräänlainen lieventävä sävy, jonka Audrey heti huomasi.

"Niin että jos olette saanut jonkin kutsun teatteriin tai päivällisille, tai jos teillä on jotakin käsityötä tehtävänä, voitte käyttää illan mielenne mukaan."

"Aiotteko mennä ulos…?" aloitti Audrey mutta huomasi heti hairahduksensa. "Minun ei olisi pitänyt kysyä teiltä sitä", sanoi hän anteeksipyytävästi, "enkä minä oikeastaan kysynytkään sitä amatöörisalapoliisina, vaan ainoastaan…" Tässä hän pysähtyi etsien onnistumatta sopivia sanoja ajatuksensa ilmaisemiseksi.

"Pelkästä ystävällisyydestä", neuvoi Torrington, ja Audrey nyökkäsi.

"Ei, lapseni, pysyn kotona tänä iltana." Torrington katsahti uunin reunustalla olevaan kelloon. "Päivällisen jälkeen minulla on tärkeä keskustelu."

Hän avasi oven Audreylle, joka meni ulos pitäen hänestä. Audrey oli iloinen saadessaan käyttää illan omiin asioihinsa, sillä Dora oli kutsunut hänet luokseen syömään päivällistä. Dora aikoi lähteä ulos, sanoi hän, eikä senvuoksi pukeutuisi päivällistä varten, joten Audrey voisi tulla sellaisena kuin oli.

Audrey ei ollut nähnyt eikä kuullut mitään Dick Shannonista sinä päivänä, ja hän etsi turhaan sanomalehdistä jotakin mainintaa timanttivarkaudesta. Kun Torrington oli puhunut asiasta edellisenä päivänä, oli Audrey luullut, että uutinen oli jo yleisesti tunnettu; mutta nähtävästi Torringtonilla oli jokin tietolähde, joka ei ollut sanomalehtien käytettävissä, sillä Audrey ei löytänyt yhdestäkään lehdestä riviäkään tästä tapahtumasta. Hän toivoi voivansa tavata Dickiä - edes pariksi minuutiksikin, vaikka ei ollutkaan mitään erikoista asiaa, josta hän olisi tahtonut keskustella tämän kanssa. Mutta Dick ei ollut soittanut eikä käynyt katsomassa, joten Audrey oli iloinen Doran kutsun tarjoamasta ajanvietteestä.

Kun hän saapui perille, avasi hänen sisarensa hänelle oven.

"Käy sisään, rakkaani", sanoi Dora suudellen häntä. "Minulla on ollut taas yhteenotto palvelusväen kanssa. Keittäjättäreni jätti paikkansa tänään iltapäivällä, ja uusi sisäkköni on ulkona tänä päivänä; minulla ei ollut sydäntä kieltää häntä — hän on katsomassa sairasta äitiään. Saat siis antaa anteeksi kaikki päivällisen puutteellisuudet — onneksi on herkkusuu Martin mennyt klubiinsa."

"Luulin teidän molempien aikoneen mennä ulos", sanoi Audrey hämmästyneenä.

"Siinä oletkin oikeassa", sanoi Dora hymyillen, "sillä. Martin tulee takaisin noutamaan minut. Hänen täytyi tavata eräs mies, ja minä ehdotin, että hän söisi päivällistä klubissa ja tulisi senjälkeen tätä kautta."

Pöytä oli katettu kahdelle, ja se oli kaunis katsella, sillä Dora oli kaikista vioistaan huolimatta erinomainen emäntä. Päivällinen, joka sitten seurasi, oli niin täydellinen, että Audrey olisi saattanut epäillä keittäjättären valmistaneen sen ennen poistumistaan näyttämöltä — niinkuin asia olikin; sillä tämä suuttunut nainen oli lähtenyt vasta puoli tuntia ennen Audreyn saapumista, ja lähdön oli aiheuttanut perusteeton syytös epärehellisyydestä, jonka Dora oli suunnitellut niin hyvin, että sen oli pakko haavoittaa paksunahkaisintakin palvelijatarta.

Kun oli päästy puoliväliin päivällistä, sanoi Dora iloisesti:

"Juokaamme pieni pullo viiniä juhliaksemme sovintoamme."

Hän nousi pöydästä, otti hopeisesta jäähdyttimestä pullon ja katkaisi kätevästi korkkia pidättävän langan. Audrey nauroi.

"En ole maistanut viiniä sen jälkeen…" Hän kuisti illan, jolloin oli syönyt päivällistä Marshaltin kanssa, ja poisti nopeasti mielestään tämän vastenmielisen muiston.

"En luule sinun koskaan maistaneen tällaista viiniä", jatkoi Dora lörpöttelyään. "Martinilla on monia vikoja, mutta hän on ihmeellinen asiantuntija. Tätä samppanjaa ei ole Englannissa kaikkiaan neljää tusinaa, pulloa, ja kun sanoin hänelle, että aiomme käyttää yhden pullon tänä iltana, hän suorastaan vääntelehti tuskasta!"

Korkki pamahti pullon suulta, ja Dora täytti lasin, niin että vaahto valui yli reunojen.

"Seuraavan hauskan yhdessäolomme malja", sanoi Dora ja kohotti lasinsa.

Audrey nauroi pehmeästi ja maistoi hiukan lasistaan.

"Juo!" sanoi Dora. "Ei maljaa juoda sillä tavalla."

Audrey kohotti juhlallisesti lasinsa eikä pannut sitä pois, ennenkuin se oli tyhjä.

"Oh!" sanoi hän sitten ja veti henkeä. "Luultavasti se on erinomaista, mutta minä en ehkä ole perillä viineistä. Minusta se maistui koko lailla karvaalta — aivankuin kiniiniltä."

Puolta tuntia myöhemmin Doran uusi sisäkkö ilmestyi odottamatta.

"Luulin teidän aikoneen mennä teatteriin?" sanoi Dora terävästi.

"Minulla on päänkipua", sanoi sisäkkö. "Olen hyvin pahoillani, että se pääsylippu, jonka annoitte minulle, jää käyttämättä."

"Tulkaa sisään", sanoi Dora.

"Ehkä voisin palvella teitä pöydässä, ettei teidän ja miss Bedfordin…"

"Olemme jo päättäneet päivällisen", sanoi Dora, "ja miss Bedford on juuri lähtenyt täältä. Ihmettelen, ettette tullut häntä vastaan."

LVIII.

Mr Torrington yllättää.

Vierasta, joka saapui Ritz-Carltoniin, odotettiin, eikä hän ilmoittanut nimeään, ennenkuin ovenvartija kutsui hotellipojan.

"Saata tämä herrasmies mr Torringtonin huoneistoon", sanoi ovenvartija, ja Martin seurasi poikaa hissiin.

Dinael Torrington, jolla oli tohvelit jalassa ja aamutakki yllä, heitti terävän, tutkivan katseen Martiniin, kun tämä astui sisään, ja osoittamatta mitään suurempaa sydämellisyyttä kehoitti häntä kädenliikkeellä istuutumaan.

"Minusta tuntuu, että olen tavannut teidät aikaisemmin", sanoi Martin.

"Minä olen yhtä varma siitä, ettemme ole tavannut toisiamme, vaikka tunnen teidät varsin hyvin kuulopuheiden perustalla", sanoi Torrington. "Riisukaa pois päällystakkinne, mr Elton. Te pyysitte kahdenkeskistä keskustelua, ja erinäisistä syistä olen siihen suostunut. Tehän olette minun sihteerini lanko?"

Martin taivutti päätään vakavasti.

"Ikävä kyllä", sanoi hän.

"Niinkö?" Vanha herrasmies kohotti kulmakarvojaan. "Ah, nyt huomaan, mitä tarkoitatte! Ajatteletteko hänen rikollista menneisyyttään?"

Hänen kasvojensa ilme oli täysin muuttumaton, mutta hänen äänessään oli purevan ivallinen sävy, jonka Martin, joka oli herkkätuntoinen sellaisiin seikkoihin nähden, heti huomasi.

"Sen täytyy olla suuri suru teille ja teidän vaimollenne. Se tyttöparkahan oli sekaantunut erääseen jalokivivarkauteen, eikö niin? En ole varma siitä, oliko hän se roisto, joka pysähdytti Suomen kuningattaren auton Green Parkissa, vai oliko hän vain suunnitellut varkauden."

"Jalokivet olivat hänen hallussaan, kun hänet pidätettiin", sanoi

Martin.

Keskustelu oli kehittymässä paljon vaikeammaksi kuin mitä hän oli kuvitellut.

"Olivatko jalokivet hänen hallussaan, kun hänet pidätettiin?" sanoi Torrington. "No, eikö se ole jo liian pahaa! Tietysti minä tiesin kaiken sen, ennenkuin otin tuon nuoren naisen palvelukseeni, vaikka luulenkin teidän tulleen tänne suojellaksenne minua hänen vehkeilyiltään?"

Jälleen Martin tunsi pettymyksen aiheuttamaa kylmää vilunvärettä. Vanha herrasmies piti häntä pilkkanaan siitä huolimatta, että hänen kasvojensa ilme pysyi vakavana ja käyttäytymisensä kohteliaana.

"Ei, en ole tullut siinä tarkoituksessa. Tulin teitä paljon läheisemmästä syystä", sanoi hän maltillisesti. "Annatte kai minulle anteeksi, jos kosketan teille hyvin tuskallista asiaa?"

Torrington nyökkäsi. Hänen silmänsä olivat voimakkaiden lasien takaa kiinnitetyt liikkumattomasti Martinin kasvoihin; hänen koko asenteensa oli torjuva. Martin tunsi sen sillä hetkellä selvemmin kuin koskaan ennen.

"Mr Torrington, useita vuosia sitten te jouduitte vankilaan

Etelä-Afrikassa laittomasta timanttikaupasta."

Torrington nyökkäsi.

"Niin, kysymyksessä oli salajuoni, jonka oli järjestänyt timanttikenttien suurin roisto, eräs Lacy Marshalt, joka nyt on onneksi kuollut. Jouduin uhriksi sillä kertaa ja, niinkuin sanoitte, vankilaan."

"Teillä oli nuori vaimo" — Martin epäröi — "ja lapsi, pieni tyttö,

Dorothy?"

Jälleen Torrington nyökkäsi.

"Vaimonne oli suuresti järkytetty vangitsemisenne johdosta eikä koskaan jälkeenpäin antanut teille anteeksi sitä häpeää, niinkuin hän ajatteli, jonka olitte aiheuttanut hänelle. Pian sen jälkeen kuin te olitte joutunut vankilaan, hän poistui Etelä-Afrikasta, ja senjälkeen te ette ole kuullut hänestä mitään, eikö niin?"

"Kerran." Sana tuli aivankuin piiskan sivallus. "Kerran, ystäväni, hän kirjoitti — niin, kerran!"

"Hän tuli Englantiin mukanaan pienokaisensa ja vanhempi tyttärensä, muutti nimensä Bedfordiksi ja eli täällä pienillä tuloillaan…"

"Elinkorolla", keskeytti Torrington, "jonka olin järjestänyt hänelle ennen vangitsemistani. Siihen saakka olette oikeassa. Jatkakaa."

Martin veti pitkän hengähdyksen. Jokainen sana vaati erikoista ponnistusta tässä ilmapiirissä. Hänestä tuntui samanlaiselta kuin miehestä, joka koettaa hakata reikää graniittiseinään.

"Vaimovainajanne oli koko lailla kummallinen. Jostakin syystä, jonka hän itse parhaiten tiesi, hän kasvatti Dorothyn" — Martin korosti tätä nimeä — "siinä uskossa, että hän oli äitinsä ensimmäisen miehen tytär, ja toiselle tytölle uskoteltiin, että Dorothy oli vanhempi. En tiedä, mistä syystä…"

"Ettekö?" sanoi Torrington. "Tämä kaikki voi olla totta tai perätöntä. Entä sitten?" Martin teki ratkaisevan hyökkäyksen. "Te olette siinä luulossa, sir, että tyttärenne Dorothy on kuollut. Se ei ole totta. Hän elää; hän on nyt Englannissa ja on minun vaimoni."

Daniel Torrington katsoi häneen; hänen silmänsä näyttivät raivaavan itselleen tien Martinin sielun salaisiin sopukkoihin.

"Sekö teillä oli kerrottavana minulle", sanoi Torrington vihdoin, "että pikku Dorothyni on elossa ja teidän vaimonanne?"

"Juuri se, mr Torrington."

"Ah!" Vanhus hieroi leukaansa. "Todellako?"

Seurasi kiusallinen äänettömyys.

"Tunnetteko kertomuksen minun vangitsemisestani — missä olosuhteissa se tapahtui? Näen ettette tunne. Kerron sen siis teille."

Hän katsoi kattoon, kostutti kielellään huuliaan ja näytti palauttavan muistiinsa tapahtuman yksityiskohdat.

"Istuin taloni stoepilla Wynbergissa — tulin aina sinne kesäksi — ja muistan pitäneeni sylissäni pikku tyttöäni. Luultavasti tiedätte, mikä stoep on? Se on leveä, korkea kuisti, joka ulottuu talon päästä päähän. Näin Marshaltin tulevan pensaikon takaa ja ihmettelin, mitä hänellä oli asiaa, kunnes näin, että hänen mukanaan oli kaksi salapoliisia. Hän pelkäsi minua, pelkäsi tavattomasti! Kun nousin ja laskin lapsen kehtoon, veti hän esiin revolverin ja ampui. Hän sanoi minun ampuneen ensiksi, mutta se on valhe. En olisi ampunut ollenkaan, mutta hänen kuulansa sattui kehtoon, ja minä kuulin lapsen kiljaisevan. Vasta silloin minä ammuin vuorostani häntä kohden, ja hän olisi ollut kuoleman oma, jollen minä olisi ollut niin suunniltani tuskasta lapsen takia. Senvuoksi ammuin ohi, ja hänen toinen laukauksensa murskasi minun sääreni. Tiesittekö sen?"

Martin pudisti päätään.

"Ettekö siis koskaan olekaan kuullut laukauksesta, joka sattui kehtoon?"

"En; se on uutta minulle."

"Niin minä ajattelinkin. Lapsi ei ollut vaikeasti haavoittunut; kuula oli ainoastaan sattunut sen pikkuvarpaaseen ja murskannut luun — ihmettelen, ettei vaimonne ole koskaan kertonut teille siitä", sanoi Torrington venytellen sanojaan.

Martin oli ääneti.

"Pikku Dorothyni ei ole kuollut — olen tietänyt sen jo pitkän aikaa. Olen etsinyt häntä, ja ystäväni Stormerin ansiosta olen hänet löytänytkin!"

"Tietääkö hän itse sen?" kysyi Martin kalmankalpeana.

Torrington pudisti päätään.

"Ei, hän ei tiedä sitä; minä en ole sitä tahtonut, tahdoin ilmoittaa sen hänelle vasta saatuani tehtäväni täytetyksi. Ja minä olen uskotellut kaikille, paitsi yhdelle ainoalle miehelle, että hän on vieras minulle. Kysykää viattomalta mr Willittilta, joka melkein rukoili minua polvillaan ottamaan hänet sihteerikseni."

Hänen kylmät silmänsä eivät väistyneet Martinin kasvoilta.

"Teidänkö vaimonne muka on minun tyttäreni? Pyytäkää häntä tulemaan tänne ja näyttämään minulle vasemman jalkansa. Voitte väärentää kastetodistuksia, Elton — se pani teidät hätkähtämään, ystäväiseni — mutta pikkuvarpaita te ette voi väärentää!"

Hän soitti kelloa.

"Saattakaa tämä herrasmies ulos", sanoi hän sisään astuvalle miehelle, "ja kun miss Bedford palaa, niin tahdotteko pyytää häntä tulemaan suoraan minun luokseni?"

Martin meni kotiin aivankuin unissaan, ja Dora luki tappion sanoman hänen kalpeilta kasvoiltaan. Hän veti Martinin salonkiin ja sulki oven.

"Mikä sinua vaivaa, Martin? Tapasitko hänet?"

Martin nyökkäsi.

"Hän tietää", sanoi hän käheästi.

"Tietää…"

"Hän tietää, että Audrey on hänen tyttärensä — siinä kaikki. Hän on tietänyt sen kaiken aikaa. Hän oli palkannut Stormerin etsimään hänet. Ja hän aikoi ilmoittaa asian Audreylle tänä iltana. Luultavasti tiedät, mitä tämä merkitsee sinulle ja minulle?"

Martin istui kasvot käsiin painettuina.

"Sen piti merkitä meille rikkautta", sanoi Dora, ja Martin katsahti ylös nopeasti.

"Sinä tahdoit tehdä tämän, ja minä suostuin vastoin tahtoani. Minun ajatukseni oli ilmoittaa Torringtonille, että Audrey on hänen tyttärensä. Sinä sen sanoit, että ennemmin kuolisit kuin sallisit Audreyn saada kaikki rahat. Mistä se rikos nyt tulee?"

Dora nyökkäsi hitaasti.

"Torrington tulee maksamaan saadakseen hänet takaisin, jos…"

"Jos mitä?"

"Jos hän on vielä elossa", sanoi Dora Elton, "ja jollei mitään… muuta ole tapahtunut."

LIX.

Mr Smith saa naisvieraan.

Mr Slick Smithin asunnon isäntä oli suvaitsevainen, mukautuvainen mies. Hän tiesi, että hänen vuokralaisensa eli elämän varjoisalla puolella, mutta se ei ylentänyt eikä alentanut Slick Smithiä hänen silmissään. Hänelle hänen vuokralaisensa oli mies, joka maksoi laskunsa säännöllisesti, oli aina kohtelias, ei aiheuttanut mitään häiriötä ja oli kiitollinen kaikista niistä pikkupalveluksista, joita asunnon isäntä, hyvin arvossapidetty asianajajan apulainen, voi tehdä hänelle.

Heti kun hän sai selville Slick Smithin häpeällisen kutsumuksen, oli hänellä ollut tämän kanssa suorasukainen keskustelu, jonka tulos voitiin sisällyttää lauseeseen: "Te voitte tehdä, mitä tahdotte, mutta te ette saa saattaa minua tai minun taloani huonoon huutoon."

Vieraisiin hän suhtautui kylmästi, sillä vieraat muistuttivat salaliitosta; ja tässä suhteessa Slick Smith rikkoikin hyvin harvoin hänen toivomuksensa.

Sinä iltana isäntä kuuli koputusta kello yksitoista. Hän meni itse ovelle ja näki siellä nuoren ja miellyttävän näköisen naisen, jota hän ei tuntenut ja joka, mikäli hän tiesi, oli täysin tuntematon hänen vuokralaiselleen.

"Mr Smithkö?" sanoi hän epävarmasti. "Ei, en luule hänen olevan sisällä, miss. Voisinko minä ilmoittaa hänelle asianne?"

"Se on hyvin tärkeä; minun täytyy saada tavata hänet", sanoi nainen melkein järkähtämättömään sävyyn.

Isäntä epäröi. Hän ei hyväksynyt minkäänlaisia vieraita, mutta naispuoliset vieraat kello yksitoista illalla loukkasivat häntä määrättömästi. Ajateltuaan kuitenkin, että naisen saapumisella voisi olla jokin tärkeä syy, että tämä voi esimerkiksi olla hänen vuokralaisensa sisar tai tiedontuoja hänen sairaalta äidiltään, tai jotakin yhtä puolustettavaa, hän nousi ylös portaita ja koputti ovea saamatta kuitenkaan mitään vastausta. Hän avasi oven ja astui sisään. Huoneessa ei ollut ketään, ja hän palasi jälleen ulko-ovelle.

"Mr Smith ei ole sisällä, miss", sanoi hän, sulki oven ja palasi piippunsa ja lakikirjansa pariin.

Hetken kuluttua hän luuli kuulevansa jonkun kulkevan alas portaita, avasi oven ja pilkisti ulos. Kulkija oli mr Smith.

"En kuullut teidän tulevan sisään."

"En ole ollut sisällä kauan", sanoi Smith tavanmukaisella miellyttävällä äänellään.

"Oletteko menossa ulos?"

"Kuulin koputusta ja ajattelin sen tarkoittavan minua."

"Siellä oli eräs naishenkilö, joka tahtoi tavata teitä…", aloitti isäntä.

"Luultavasti se on hän, jota odotan", sanoi Smith.

Isäntä huomasi hetken sopivaksi korostaa auktoriteettiaan.

"Suokaa minulle anteeksi, mr Smith, mutta minä en pidä vieraista tähän aikaan illalla, joten te ette kai pyydä häntä sisään?"

"Jos sen teen, niin ehkä saan lainata teidän arkihuonettanne", sanoi Smith. "Luulen, että kysymyksessä on jokseenkin tärkeätä liikeasiaa koskeva ilmoitus. Suoraan sanoen se on ystävältäni kapteeni Shannonilta, Scotland Yardin Sherlock Holmesilta."

Isäntä tiesi, että kapteeni Shannon oli erittäin arvossapidetty, ja suostui pyyntöön, vieläpä sytytti kaikki lamputkin palamaan arkihuoneessa.

"Tulkaa sisään", sanoi Smith. "Oletteko kapteeni Shannonin lähettämä?"

"Kyllä", kuului vastaus — kaikki, mitä isäntä kuuli ja mikä oli tarkoitettu hänen kuultavakseen. Ja isäntä oli tyytyväinen.

Hän kuuli matalalla äänellä käydyn keskustelun mutinaa arkihuoneesta neljännestunnin ajan. Sitten nainen lähti pois, ja Smith tuli hänen luokseen.

"Kysymyksessä oli tärkeämpi asia, kuin olin kuvitellutkaan", sanoi hän vakavasti. "Kapteeni Shannon on joutunut hyvin vakavaan vaikeuteen ja pyytänyt minua avuksi. Me näet autamme usein poliisia sen jouduttua vaikeuksiin."

Tämä oli uutinen isännälle, mutta hän oli tyydytetty, sillä hän oli yksinkertainen mies, joka ei ollut perillä mistään muusta kuin laista, ja lakimiehet ovat tunnetusti lapsellisia.

Slick vaihtoi frakkipukunsa, joka hänellä oli ollut yllään palatessaan, toiseen pukuun, veti ylleen paksun päällystakin ja otettuaan eräästä laatikosta yhden monista ammattivälineistään liittyi naiseen, joka odotti häntä kadunkulmassa ja jonka kanssa hän käveli aina Southampton Rowille saakka.

Erottuaan naisesta hän jatkaessaan kulkuaan pitkin Southampton Rowia vilkaisi taakseen ja näki välttämättömän Stormerin miehen tulevan perässään. Kun hän kutsui auton, niin hänen varjonsa seurasi hänen esimerkkiään. Smith ei vaivautunut katsomaankaan; hän tiesi ilman sitäkin.

"Minne, sir?" kysyi autonkuljettaja.

"Greville Mansions, Maida Vale", vastasi Slick.

Hän saapui tähän aristokraattiseen taloon omistajan ilmein, niinkuin hän oli oikeutettukin tekemään, koska hän oli toisessa kerroksessa sijaitsevan hienon huoneiston väliaikainen vuokralainen.

Hissinhoitaja vei hänet ylös vaihtaen hänen kanssaan tavanomaisia mielipiteitä ilmasta ja toivotti hänelle hyvää yötä jättäen hänet, niinkuin luuli, nauttimaan siitä rauhallisesta unesta, joka on kaikkien sellaisten miesten oikeus, jotka ovat kyllin varakkaita vuokraamaan jonkun ladyn huoneiston ja maksamaan siitä kaksikymmentä guineaa viikossa.

Samana iltana kersantti Steel ja hänen esimiehensä olivat kahtena jäsenenä siinä kolmen miehen neuvostossa, joka oli koolla Dickin huoneistossa. Kolmantena oli tarkastaja Marylebone Lanen poliisiasemalta, ja keskustelu koski n:oa 551 ja sen taideaarretta.

"En ole vieläkään tehnyt lopullista päätöstä epäjumalan poisviennistä, mutta sähkölaitokselle annetut määräykset pysyvät voimassa. Eräs laitoksen insinööreistä on ollut puheillani, ja hän sanoo, että he voivat katkaista virran talon ulkopuolella olevasta johtokaivosta käsin. Mikä merkitsee sitä, ettei se voima, joka on auttanut Malpasia ja hänen ystäviään, tule enää olemaan heidän käytettävissään."

"Minä olen sitä mieltä, että teidän on oltava sisällä talossa, ennenkuin sähkövirta katkaistaan. Muuten se johtaisi äärettömiin vaikeuksiin", sanoi tarkastaja.

Dick oli samaa mieltä.

"Minut tekee tyytyväiseksi tietoisuus siitä, että tulemme herpaisemaan mr Kummituksen toiminnan, vaikka on myöskin mahdollista, että ystävämme, kun sähkövirta katkaistaan, jää vangiksi johonkin salaiseen piilopaikkaan, ja tulevat sukupolvet saavat ratkaistavakseen häntä koskevan arvoituksen."

"Siinä tapauksessa", sanoi Steel, "me emme saa enää koskaan nähdä Slick

Smithiä".

Shannon nauroi.

"Luuletteko siis, että Smith on sen seuran pääpappa?"

"Olen varma siitä", sanoi toinen vakuuttavasti. "Eikö teistä ole tuntunut merkilliseltä, että Smith on aina ollut lähettyvillä, kun olemme nähneet näitä mielenosoituksia. Tänään iltapäivällä minä näin hänen tulevan takakadulta heti sen jälkeen, kuin keltakäsineinen käsi oli esiintynyt ulko-ovella. Ja hänellä oli keltaiset käsineet!"

"Viidelläkymmenellätuhannella muulla miehellä on myöskin keltaiset käsineet", sanoi Dick. "Se on hienosti puettujen miesten muotina Lontoossa. Voitte pitää mr Smithin mielessänne, vaikkakaan minä en ole vakuutettu siitä, että teidän mielipiteenne on oikea."

"Jotakin kieroa hänessä on joka tapauksessa", väitti Steel. "Tarkoitan jotakin tavallisuudesta poikkeavaa. En ole nähnyt häntä koskaan ilman Stormerin miestä kintereillään, ja Stormerin toimisto ei ryhdy niin suureen vaivaan, jollei sillä ole hyvää otusta tähtäimessä."

Dick hymyili ajatellessaan Stormerin armeijan uusinta alokasta.

Kokous päättyi puoli yksitoista, sitten kun oli sovittu seuraavan päivän toimenpiteistä; ja neljännestä vailla yksitoista Steel teki kierroksensa niissä lukuisissa ja omituisissa klubeissa, joita oli syntynyt Lontoossa sodan jälkeen. Oli tanssiklubeja ja illallisklubeja; eräät kullatuissa salongeissa, useat salaisissa, suurin kustannuksin huvihalleiksi muutetuissa kellareissa, joissa esiintyi välttämätön synkapoitu orkesteri ja joiden jäsenjärjestelmä oli koko lailla vapaa. Hän pani merkille tavanmukaiset epäsäännöllisyydet ja merkitsi ne muistiin tulevia toimenpiteitä varten. Suoritettuaan kierroksensa hän käveli kotiin. Kello oli neljännestä vailla kaksitoista, kun hän tuli Upper Gloucester Placelle, missä asui, ja hänen kätensä oli jo taskussa tunnustelemassa avainta, kun hän näki miehen kävelevän nopeasti häntä kohden kadun toisella puolella. Nopeassa kulkijassa ei ollut mitään epätavallista tähän aikaan yöstä eikä myöskään mitään merkillistä siinä seikassa, että hän kantoi käsilaukkua; sillä Marylebonen asema on kivenheiton päässä, ja viimeisillä junilla saapuneet matkustajat kulkivat usein Upper Gloucester Placen kautta kotimatkallaan.

Hän ei tuntenut miestä, kun tämä tuli katulampun valopiiriin, mutta käsilaukku näytti varmasti olevan tuttua mallia. Hän taisteli lyhyen taistelun itsensä kanssa, mutta sitten hän, vaikka hänen ruumiinsa jokainen solu vaati ankarasti unta, kääntyi takaisin ja lähti seuraamaan käsilaukkua.

Tämä hänen toimenpiteensä johtui käytännöllisestä syystä. Sillä jos hän silloisessa hermostuneessa mielentilassaan olisi laiminlyönyt tutustua asiaan tarkemmin ja vakuuttautua siitä, että hänen silmänsä olivat pettäneet hänet, olisi hän maannut valveilla tuntikausia tuomiten laiskuuttaan. Juttu oli hieman järjetön, sillä toinen käsilaukku muistuttaa hyvin suuressa määrin toista, ja kadun poikki katsoessa pimeässä yössä ja riittämättömässä katuvalaistuksessa samannäköisyys on vieläkin täydellisempi. Mutta hän oli päättänyt nähdä sen käsilaukun lähempää ja kiirehti askeliaan, mihin hän oli pakotettu, sillä mies hänen edellään käveli nopeasti, vaikka käsilaukku oli niin raskas, että hän vaihtoi sen vähän väliä kädestä toiseen.

Mies kääntyi kulkemaan pitkin Harley Streetiä, mutta Steel pysytteli perässä ja lähti lopulta suutuksissaan juoksemaan. Hän oli jo noin kymmenen metrin päässä saaliistaan, kun mies kääntyi ja nähtyään takaa-ajajansa seurasi hänen esimerkkiään ja alkoi juosta kääntyen eräälle syrjäkadulle ja sukeltaen erääseen niistä kapeista kujista, joita on runsaasti näillä seuduin. Olipa käsilaukun laita kuinka tahansa, niin pakenijalla oli jokin syy pakoonsa, ja Steelin poliisinvaisto sai uutta yllykettä, hän kiristi vauhtinsa äärimmilleen. Yhtään poliisia ei ollut näkyvissä, ja käsilaukun kanssa juoksija tunsi ilmeisesti kierroksen niin hyvin, että voi välttää vastenmielisen kohtauksen lain edustajan kanssa, sillä hän lähti uudelleen kiertämään samaa kierrosta. Tällä kertaa häntä ei onnistanut yhtä hyvin; nyt oli poliisikonstaapeli passipaikallaan kadun kulmassa, ja pakenija pysähtyi, epäröi hetkisen ja sitten, kun Steel ehti hänen kohdalleen, pani maahan käsilaukkunsa ja sukeltaen salapoliisin käsivarren alitse pakeni tiehensä tuulen lailla.

Samalla hetkellä Steel tunsi hänet; hän oli Slick Smith! Pitikö hänen mennä hänen perässään? Hän päätti, että käsilaukku oli hänen varsinainen päämääränsä.

"Seuratkaa tuota miestä ja ottakaa hänet kiinni", sanoi hän konstaapelille ja käänsi huomionsa käsilaukkuun…

Dick oli riisuutumassa, kun hänen apulaisensa syöksyi sisään silmät loistaen kiihtymyksestä ja iso nahkainen käsilaukku kädessään.

"Katsokaapas tätä!" sanoi hän ja tempasi sen auki. Dick katsahti sen sisään ja mykistyi hämmästyksestä.

"Timantit!" sanoi hän kuiskaten. "Ne olivat Slick Smithillä!" huusi salapoliisi hengästyneenä. "Näin hänen kulkevan pitkin Upper Gloucester Placea kantaen käsilaukkua ja seurasin häntä, vaikka en tietänytkään, kuka oli kysymyksessä. Ja sitten hän pillastui, ja kun tavoitin hänet, pudotti hän käsilaukun."

"Slick Smithkö? Mistä hän oli tulossa?"

"Park Roadin suunnalta", sanoi Steel nopeasti. "Luulin saavani halvauksen, kun avasin käsilaukun ja näin, mitä siinä oli."

Dick otti kourallisen timantteja ja antoi niiden valua sormiensa välitse takaisin laukkuun.

"Tällä kertaa ei saa sattua mitään erehdystä", sanoi hän. "Hakekaa auto!"

Hän pukeutui kiireesti, ja ennenkuin hän oli ehtinyt valmiiksi, palasi Steel takaisin, ja tällä kertaa hän ei ollut jättänyt mitään sattuman varaan. Sillä kun he kantoivat käsilaukun alas ulko-ovelle, he löysivät auton virkapukuisten poliisien ympäröimänä, ja neljän miehen istuessa sisällä, kahden ohjaajanistuimella, ja yhden konstaapelin seisoessa kummallakin sivulaudalla auto saapui Scotland Yardiin, ja panssariholvin isot teräsovet sulkivat sisäänsä Malpasin aarteen.

"Tulkootpa nyt hakemaan sitä", sanoi Shannon. "Sillä välin…"

"Me pistämme kiinni Slick Smithin", sanoi Steel innokkaasti. "Minä menen nyt hänen asuntoonsa."

"Te ette löytäisi häntä", sanoi Shannon. "Kuvitteletteko hänen menevän takaisin satimeen? Jättäkää Smith minulle. Minä luulen voivani saada hänet kiinni."

Molemmat miehet palasivat Haymarketille, missä he tapasivat epäluuloisen Williamin ovella hyvin pieni ja hyvin likainen poika edessään.

"Hän sanoo, että hänellä on kirje teille, eikä tahdo antaa sitä minulle, sir."

"Hän sanoi, että antaisin sen ainoastaan kapteeni Shannonille."

"Minä olen kapteeni Shannon", sanoi Dick, mutta poika epäröi yhä vielä luopua kirjeestä.

"Tuokaa hänet sisään", sanoi Dick kärsimättömästi, ja poika vietiin arkihuoneeseen. Hän oli Lontoon laitakaupungin äärimmäisen repaleinen ja likainen tuote, sukaton, melkein jalkineeton, ja hänen kasvonsa ja kätensä olivat sitä erikoista väriä, jonka vain pienet pojat saavat syntymään.

Pukunsa kätköistä hän sai suuren vaivan jälkeen esille jotakin likaista, mikä näytti kolmikulmaiseksi hatuksi taitetulta sanomalehden suikaleelta. Dick avasi sen ja näki, että se oli eräästä aamulehdestä reväisty paperinpalanen. Sanoma oli kirjoitettu lyijykynällä sen painamattomaan reunaan.

"Pelastakaa minut Jumalan tähden! Olen Fouldin lastaussillan luona. Se paholainen tahtoo tehdä minusta lopun ennen aamua."

Allekirjoittajaksi oli merkitty "Lacy Marshalt"!

LX.

Fouldin lastaussilta.

"Lacy Marshalt!" huudahti Steel. "Hyvä Jumala! Se ei ole mahdollista!"

"Mistä sait tämän?" kysyi Shannon nopeasti.

"Eräs poika antoi sen minulle Spa Roadilla ja pyysi minua tuomaan sen tänne. Taikka oikeastaan hän ei ollut poika, sir; hän oli nuori mies."

"Etkö tiedä hänen nimeään?"

"En. Hän sanoi, että eräs herrasmies oli pistänyt sen ulos eräästä ristikosta lähellä Dockheadia ja että minä saisin punnan, jos veisin sen kapteeni Shannonille."

"Miksi hän ei tuonut sitä itse?"

Poika virnisti.

"Koska hän tuntee teidät, sir — niin hän sanoi. Hän on ollut pakkotyössä."

"Tiedätkö, missä Fouldin lastaussilta on?"

"Kyllä, sir; se on lähellä Dockheadia; se on puutavarain lastauspaikka.

Olen onkinut siellä usein."

"Hyvä, sinä voit näyttää meille tien. William, ottakaa auto ulos. Ottakaa tämä poika istumaan viereenne ja desinfioikaa hänet! Tässä on rahasi, poikaseni."

Hän ojensi punnan setelin pojalle, joka tarttui siihen innokkaasti.

Auto poikkesi Scotland Yardiin ottamaan mukaan niin monta konstaapelia, kuin sieltä oli saatavissa. Kun he olivat saapuneet London Bridgen luo, pysähtyivät he uudelleen ja ottivat mukaan erään paikallisen salapoliisi-kersantin, joka tunsi kysymyksessä olevan paikan.

"Niin, se on erääseen vanhaan varastoon liittyvä lastaussilta — yksi harvoista lavalaitureista koko joella."

"Mitä tarkoitatte 'lavalaiturilla'?" kysyi Dick.

"Se on rakennettu paaluille veden yläpuolelle, eikä siinä ole, niinkuin useimmissa laitureissa, kivistä ja tiilistä rakennettua reunusta."

He ajoivat pitkin erästä synkkää katua, kulkivat telakan ympäri, mistä laivojen korkeat mastot näkyivät aidan ylitse, ja kiitivät kerran suuren kokkapuun alitse, joka pisti aidan ja kapean kadun ylitse. Vihdoin salapoliisi kääntyi autonkuljettajan puoleen.

"Olemme perillä", sanoi hän. "Luulen, että voimme nyt tulla toimeen ilman tätä poikaa, kapteeni Shannon."

Poika sai karvaaksi pettymyksekseen nousta pois autosta, ja laskeuduttuaan alas jyrkkää rinnettä miehet tulivat vanhalle portille, jonka yli kiipeäminen ei tuottanut heille mitään vaikeuksia.

He olivat nyt likaisella vankkuritiellä, joka johti eräälle rakennukselle, ja he näkivät edessään joen veden välkkeen. Heidän kierrettyään rakennuksen nurkan ympäri pakotti kylmä pohjoistuuli heidät käärimään päällystakkinsa tiukemmin ympärilleen.

"Laituri on oikealla."

Salapoliisi-kersantti osoitti synkkää, paalujen varaan puusta rakennettua laituria, joka kumisi ontosti Shannonin jalkojen alla, kun hän kulki sen reunalle ja katsoi alas veteen.

"Täällä ei ole ketään; meidän on paras tutkia varastorakennus."

"Auttakaa!"

Ääni oli heikko, mutta Dick kuuli sen.

"Mistä se tuli?" kysyi hän.

"Se ei varmastikaan tullut varastorakennuksesta", sanoi Steel. "Se tuntui paremminkin tulevan joelta päin."

He seisoivat hetkisen kuunnellen, ja sitten he kuulivat sen jälleen — matalaa voihkinaa ja sitten:

"Auttakaa! Jumalan tähden, auttakaa!"

"Se kuului laiturin alta", sanoi Dick äkkiä.

Hän juoksi laiturin reunalle ja katsoi alas. Vuorovesi oli kohoamassa; se oli enää vain muutamia jalkoja laiturin reunaa alempana. Vähän matkan päässä oikealla hän näki veneen ja hyppäsi siihen.

"Auttakaa!" Tällä kertaa ääni kuului tulevan lähempää.

Kurkistettuaan laiturin alle Dick luuli näkevänsä liikettä pimeässä.

"Missä te olette?" huusi hän.

"Täällä!"

Se oli Lacy Marshaltin ääni!

Veneessä ei ollut airoja, minkä vuoksi Dick irroitettuaan veneen ohjasi sen käsillään paaluista sysäisemällä sille kohtaa, mistä ääni oli kuulunut. Hän sytytti taskulamppunsa ja alkoi etsiä, ja hetkisen kuluttua sen valo pysähtyi Marshaltin aavemaisille kasvoille. Mies oli hartioitansa myöten vedessä, ja hänen kätensä, joita hän piti päänsä yläpuolella, näyttivät olevan kiinnitetyt paaluun.

"Sammuttakaa valo — hän saa muuten teidät käsiinsä", huusi hän.

Dick sammutti taskulamppunsa, ja samassa kajahti kaksi laukausta. Shannonin hattu lensi pois päästä; hän tunsi polttavaa kipua vasemmassa korvassaan, ja hetkiseksi hän irroitti otteensa laiturista, niin että vene jäi ajelehtimaan. Heittäytyen polvilleen veneeseen hän meloi sen takaisin käsillään, ja seuraavalla hetkellä Steel hyppäsi laiturin reunalta hänen viereensä.

"Ottakaa esiin revolverinne ja sytyttäkää taskulamppunne", sanoi Dick ohjaten venettä eteenpäin lahonneiden pylväiden lomitse. "Ja ampukaa heti, kun näette jonkun pään!"

Hetken päästä he olivat jälleen Marshaltin luona. Riippulukolla kiinnitetyt ketjut pitivät häntä vyötäisten kohdalta kiinni paalussa, ja hänen ranteensa olivat suljetut ruosteisiin käsirautoihin ja kiinni korkealla pään yläpuolella olevassa naulassa. Selvää oli, että jos hän olisi jäänyt siihen asemaan vielä kymmeneksi minuutiksi, niin mikään ei olisi voinut enää pelastaa häntä.

"Käsirautojen avain, pian! Onko teillä sellainen, Steel?"

"Kyllä, sir."

Käsirautojen aukaisemiseen meni vain hetkinen, ja sitten Dick käänsi huomionsa riippulukkoon. Hänen oli tehtävä työtä pimeässä, samalla kuin Steel tutki pimeätä ympäristöä taskulampullaan etsien miestä, joka oli ampunut. Laiturin takaosassa näkyi vihreiden vesikasvien peittämä seinä ja kolme ruosteista rautatankoa, jotka näyttivät jonkin ristikon yläosalta. Tähän aukkoon Steel keskitti huomionsa pitäen revolveriaan koholla valmiina ampumaan. Mitään ei kuitenkaan tullut näkyviin, ja kolme minuuttia kestäneen työn jälkeen Marshalt pääsi irti helpotuksesta ähkien ja kiskottiin veneeseen.

He meloivat veneen takaisin laiturin joenpuoliseri reunan viereen, ja maaten vatsallaan lahonneella laudoituksella southwarkilainen kersantti veti Marshaltin laiturille. Marshalt oli säälittävässä tilassa; hän värisi kylmästä, hänen partansa oli ajamatta ja posket kuopallaan. He kiidättivät hänet lähimmälle poliisiasemalle, missä hän saatuaan kuuman kylvyn pukeutui lainaksi saamaansa pukuun. Paitsi että hän oli kovin kalpea, ei hän näyttänyt erikoisemmin kärsineen seikkailustaan. Että hän oli hyvin järkytetty ei ollut ihmeteltävää; hän oli säälittävässä tilassa ja värisi joka jäseneltään.

"En tiedä, missä olen ollut", sanoi hän väsyneesti. "Kuinka kauan on kulunut katoamisestani?"

Saatuaan sen kuulla hän ähkäisi.

"Olen ollut kaksi päivää kellarissa varastorakennuksen alla. Jollen olisi löytänyt paperinpalasta, joka oli pudonnut kadulta kellariin, olisin ollut kuoleman oma. Milloin kapteeni Shannon tulee takaisin?"

"Hän on nyt tarkastamassa varastorakennusta", sanoi poliisiaseman kersantti.

Varastorakennuksen tarkastus antoi hyvin vähän lisää Dickin tietoihin. Hän löysi pääoven avonaisena, mutta ei jälkeäkään ampujasta. Rakennuksessa oli useita maanalaisia osastoja, joissa Marshaltia oli voitu pitää vankina. Hän löysi yhden, joka oli kadun yhteydessä, ja juuri siellä hän huomasi jotakin tärkeämpääkin. Kellarikerrokseen johtavien portaiden juuressa hän näki vihreällä etiketillä varustetun pahvikotelon ja otti sen ylös. Se oli sisältänyt automaattisen pistolin ammuksia ja oli ilmeisesti sama kotelo, joka oli puuttunut Malpasin varastohuoneessa olevasta laatikosta, kun hän oli suorittanut siellä pintapuolisen tarkastuksensa. Hän ojensi sen Steelille sanaakaan sanomatta.

"Malpas on täällä jossakin", kuiskasi salapoliisi ja katseli hermostuneesti ympärilleen.

"En usko sitä", sanoi Shannon levollisesti. "Ystävämme ampuu ainoastaan yhden laukauksen illassa."

Hän vilkaisi varastorakennuksen yläosaan johtaviin portaisiin.

"Luulen tuskin maksavan vaivaa etsiä ylhäältä, pyydän kersanttia tarkastamaan huomenna yläosan rakennusta."

Mies, joka seisoi syvänteessä, joka aikaisemmin oli ollut rakennuksen yläosan ikkunana, tunsi helpotusta kuullessaan tämän päätöksen. Se säästi häneltä sen vaaran, joka olisi seurannut hyppäystä pimeyteen.

Hän antoi Dick Shannonin päästä hyvän matkaa edelle, ennenkuin astui hapuillen alas portaita. Tirkistettyään varovaisesti puoleen ja toiseen nähdäkseen, oliko ehkä joku konstaapeli jätetty pitämään silmällä rakennusta, hän meni laiturin reunalle, kurkisti alas ja hiukan epäröityään laskeutui veneeseen. Hänen kätensä kosketti kylmää vettä, ja häntä värisytti.

"Sota on todellakin helvettiä", sanoi Slick Smith.

LXI.

Marshaltin kertomus.

Shannonin saapuessa poliisiasemalle Marshalt oli riittävästi virkistynyt voidakseen kertoa kokemuksistaan.

"Suoraan sanoen, minä voin antaa teille hyvin vähän tietoja, kapteeni Shannon", sanoi hän, "muusta paitsi tämän seikkailun alusta. Niinkuin ehkä olette saanut selville, minut houkuteltiin Malpasin huoneistoon kirjeellä, jossa minua pyydettiin" — hän epäröi hiukan — "tapaamaan siellä erästä naista — naista, joka herättää mielenkiintoa meissä molemmissa. Myönnän olleeni mitä suurimmassa määrin järjetön kun en epäillyt ansaa siinä yhteydessä. Se mies vihasi minua — seikka, jonka luulen olevan teille tunnetun. Mutta minä olin utelias näkemään hänet, olin kuullut niin paljon tästä salaperäisestä mr Malpasista."

"Milloin saitte kirjeen?"

"Noin puoli tuntia ennen sitä, kuin lähdin ulos. Olin syönyt päivällistä Reetorin ravintolassa eräiden ystävieni kanssa ja olin juuri lähtemässä sieltä, kun Tonger toi minulle kirjeen — niinkuin Tonger voi teille kertoa…"

"Pelkään, ettei Tonger enää kerro meille mitään", sanoi Dick levollisesti, ja Lacy Marshalt tuijotti häneen.

"Kuollutko?" sanoi hän kuiskaten kauhun valtaamana. "Hyvä Jumala!

Milloin hän kuoli?"

"Hänet löydettiin kuolleena puolen tunnin kuluttua teitä vastaan tehdyn hyökkäyksen jälkeen."

Uutinen näytti tekevän miehen sanattomaksi, mutta hetken kuluttua hän jatkoi kertomustaan.

"En tiedä, aiheutuiko se aavistuksesta, vai vaikuttiko sen muisto saamistani varoituksista, mutta ennen uloslähtöä minä menin huoneeseeni, riisuin pois paitani ja puin ylleni vanhan kuulia kestävän panssarin, jota käytin ollessani Balkaneilla muutamia vuosia sitten toimilupia hankkimassa. Se on hyvin epämukava, mutta, niinkuin näyttäytyi, tämä varovaisuus pelasti henkeni. Lähdin ulos ilman päällystakkia aikoen tulla sieltä suoraan takaisin kotiini ja koputin 551:n ovea, joka heti aukeni."

"Ettekö kuullut mitään ääntä?" kysyi Dick.

Marshalt pudisti päätään.

"En, ovi aukeni ilman muuta. Odotin näkeväni siellä jonkun palvelijan, mutta hämmästyksekseni ei näkyvissä ollut ketään, mutta minä kuulin jonkun ylhäältä sanovan: 'Tulkaa ylös.' Luonnollisesti noudatin tätä kehoitusta. Astuin isoon huoneeseen, joka oli raskaasti verhottu sametilla, mutta tyhjä. Silloin minusta alkoi tuntua hieman epäilyttävältä, ja minä olin juuri astumassa ulos huoneesta, kun ovi hämmästyksekseni sulkeutui aivan nenäni edessä. Seuraavalla hetkellä kuulin jonkun nauravan ja käännyttyäni ympäri näin miehen, joka oli ilmeisesti puettu salapukuun, seisovan toisessa päässä huonetta. 'Nyt olet minun käsissäni!' sanoi hän.

"Hänellä oli kädessä vanhanmallinen revolveri. Huomattuani olevan mahdotonta päästä pois huoneesta syöksyin häntä kohden. En ollut ottanut kantakaan askelta, ennenkuin kompastuin huoneen poikki jännitettyyn lankaan, ja päästyäni siitä ylös kompastuin toiseen samanlaiseen. Luulin, ettei hän ollut aivan vakavissaan, ja tahdoin päästä häneen käsiksi ottaakseni revolverin pois häneltä. Olin vain muutaman askelen päässä hänestä, kun hän laukaisi, ja siinä on kaikki, mitä muistan, ennenkuin heräsin kamalaan kipuun ja arvasin — katsokaa!"

Hän veti auki paitansa ja näytti vaaleanpunaisen, miehen käden kokoisen läiskän rintansa vasemmalla puolella.

"Missä olitte tullessanne jälleen tajuihinne?"

"Muistan hyvin vähän selvästi sen jälkeen", sanoi Marshalt vilpittömästi. "Muistan olleeni usein valveilla, ja kerran muistan sen vanhan miehen pistäneen neulan käsivarteeni. Se neulanpisto luultavasti sitten herätti minut. Yritin nousta ylös ja käydä häneen käsiksi, mutta olin niin heikko kuin lapsi. Aika ajoin olen tullut tuntoihini, mutta aina eri paikoissa, kunnes eräänä iltana heräsin siinä kauheassa kellarissa, käsiraudoissa ja avuttomana. Malpas seisoi vieressäni ja katsoi minuun. Hän ei sanonut minulle, kuka oli, ja vaikka ajattelin pääni puhki, en tuntenut häntä. Mutta nähtävästi minä olen jollakin tavalla loukannut häntä pahasti Etelä-Afrikassa. Hän sanoi minulle, että se ilta oli viimeiseni maan päällä. Kun hän oli lähtenyt, löysin sen paperinpala, sen, ja onneksi oli lyijykynänpätkä taskussani. Odotin sopivaa tilaisuutta. Pystyynpääsemisessä oli kauhea homma, mutta lopuksi se minulle onnistui, ja minä kykenin pistämään kirjeen eräälle nuorelle miehelle, joka kurkisti kellariin; hän näytti olevan niin pelästynyt nähdessään siellä frakkipuvussa — ja millaisessa frakkipuvussa! — olevan miehen, että oli vähällä juosta pakoon."

"Ettekö voi muistaa tulleenne viedyksi takaisin Portman Squarelle?"

Lacy pudisti päätään.

"En ensinkään. Kertokaa nyt minulle Tonger-parasta. Kuinka kauheata!

Kuka surmasi hänet? Luuletteko, että se oli Malpas?"

"Sanokaa minulle yksi asia, mr Marshalt: onko teidän talonne ja Malpasin talon välillä minkäänlaista käytävää tai ovea? Minun täytyy myöntää tutkineeni asiaa hyvin huolellisesti löytämättä mitään sellaista."

Marshalt pudisti päätään.

"Jos sellainen on olemassa, on Malpasin täytynyt se tehdä, mutta minä epäilen sitä." Hän rypisti kulmiaan. "Nyt, kun mainitsette asiasta, muistan tehneeni kerran valituksen kuulemastani koputtavasta äänestä. Sekä minä että Tonger olemme kuulleet niitä koputuksia aika ajoin. Mitä Malpas tällöin teki, en voi sanoa. Pääsikö Stanford muuten minun talooni? Niinä harvoina hetkinä, jolloin olin tajuissani, muistui mieleeni, että olin jokin aika sitten määrännyt hänet ottamaan huostaansa taloni, jo minulle tapahtuisi jotakin."

"Miksi sen teitte?" kysyi Dick. "Se tapahtui vuosia sitten, kun tulin tuntemaa Stanfordin ja olin ystävällisemmässä suhteessa häneen kuin nyt. Totta puhuakseni ja ollakseni vilpitön ennenkuin sain tietää, ettei hän ollut suora ja rehellinen. Stanford on niin ollen talossa?" Hänen kasvonsa vääristyivät. "Luultavasti kaikki on kunnossa", sanoi hän, "mutta hän ei todellakaan ole sellainen mies, jonka olisin valinnut."

Hän ojensi Dickille kätensä.

"En voi olla kyllin kiitollinen teille kaikesta siitä, mitä olette tehnyt minun hyväkseni, kapteeni Shannon. Te olette pelastanut minun henkeni. Jos olisitte tullut viisikin minuuttia myöhemmin…" Hän värisi.

Dick ei vastannut heti, ja kun hän sitten puhui, ei hän sanallakaan viitannut niihin palveluksiin, joita oli tehnyt miljoonamiehelle.

"Tahdotteko sanoa minulle yhden asian, mr Marshalt?" sanoi hän. "Vaikka sanotte, ettette tuntenut Malpasia, niin teillä on täytynyt, olla jokin ajatus siitä, kuka hän on, jokin aavistus."

Marshalt epäröi.

"Niin minulla onkin", sanoi hän. "Minusta tuntuu — teistä se kai on liian mielikuvituksellista — että Malpas on nainen!"

LXII.

Mitä Audrey näki.

Audrey Bedford näki kauheata unta. Hän oli makaavinaan korkean, kapean tornin reunalla. Hänen siinä maatessaan hänen päätään pakotti niin, että se oli halkeamaisillaan, torni heilui edestakaisin, ja hän sen mukana. Joka heilahduksella tornin reuna kallistui vähitellen, ja hän kiljahteli unissaan ja tarttui lujasti kiinni reunaan odottaen äkkiä putoavansa alhaalla olevaan mustaan tyhjyyteen.

Päänkipu oli todellista. Se alkoi hänen silmiensä takaa, ammahti ohimoihin ja sieltä miljoonia tulisia teitä pitkin pään takaosaan. Hän kääntyi voihkien ja hautasi kasvonsa käsikoukkuunsa. Hänellä ei ollut koskaan ollut sellaista päänkipua. Hän ojensi kätensä ulottuakseen vuoteensa vieressä olevaan soittokelloon haluten sekavasti saada kupin teetä. Hänen kielensä oli kuiva, ja suussa oli kauhea maku Hän kääntyi jälleen, voihkaisi ja nousi istumaan.

Oli aivan pimeä, eikä hän ollutkaan maannut missään vuoteessa; hän istui patjalla, ja hänen päällään oli huopapeite, ja kun hän ojensi kätensä, niin se kosketti lattiaan. Hän nousi epävarmasti seisomaan nojaten seinään estyäkseen kaatumasta, sillä hänen päässään meni kaikki ympäri. Sitten hän alkoi seinää pitkin tunnustellen etsiä ovea, löysi sen jonkin ajan kuluttua ja sysäsi sen auki. Ulkopuolellakin oli pimeätä. Jonkin pitkältä tunnelilta näyttävän päässä hän näki valonvälkettä ja hoiperteli sitä kohden. Hän huomasi olevansa lyhyessä, kalustamattomassa käytävässä, ja hänen näkemänsä valo lähti katosta riippuvasta paljaasta lampusta.

Eräässä pienessä huoneessa hän näki pesulaitteen ja astui ilahtuneena sen luo. Kun hän väänsi veden vuotamaan, oli se ensin ruosteista ja likaista, mutta muuttui vähitellen aivan puhtaaksi. Käyttäen käsiään astianahan joi ahnaasti. Hän pesi kasvonsa; naulassa riippui pyyheliina — näytti melkein siltä, kuin se olisi asetettu siihen erikoisesti häntä varten, sillä koko huoneistossa ei ollut mitään muuta kalustusta kuin patja ja huopapeite.

Hän jätti veden vuotamaan, sillä sen ääni oli hänelle jonkinlaisena seurana. Sitten hän istuutui ikkunan reunalle ja koetti palauttaa muistiinsa tämän kokemuksen alun. Viimeinen seikka, minkä hän muisti, oli hänen keskustelunsa mr Torringtonin kanssa. Ei, se ei ollut viimeinen; hän oli huoneessaan panemassa hattua päähänsä lähteäkseen ulos. Askel askelelta hän pääsi tietoisien liikkeittensä jäljille ja muisti lopuksi kauhusta hätkähtäen Dora Eltonin päivällispöydän ja viinin, joka kuohui ja helmeili ja maistui niin inhoittavalta. Dora!

Hän oli vielä tylsä huumausaineen vaikutuksesta, mutta sai kuitenkin jo nyt selville, miksi siellä oli niin pimeätä. Kaikki ikkunat oli peitetty paksuilla luukuilla, ja luukut oli suljettu tiukasti kiinnihakatuilla rautasalvoilla. Ponnistaen kaikki voimansa hän koetti nostaa salpaa toisensa jälkeen; mutta vaikka hän kiersi kaikki ikkunat, ei hän löytänyt yhtään salpaa, joka olisi antanut myöten.

Ovi oli lukossa; hän katsoi ulos avaimenreiästä, mutta ei voinut nähdä mitään. Ja sitten hänen ponnistuksensa huumausaineen vaikutuksen lisänä aiheuttivat välttämättömän tuloksen. Hän tunsi polviensa käyvän voimattomiksi, ja hänellä oli juuri riittävästi mielenmalttia laskeutua pitkäkseen lattialle, ennenkuin hän jälleen menetti tajuntansa. Kun hän sitten taas tuli tajuihinsa, oli hän viluinen ja jäykkä, mutta päänkipu oli melkein mennyt, ja hän palasi siihen huoneeseen, jossa vettä oli saatavissa.

Hänen onnistui jonkin aikaa etsittyään sytyttää valo huoneeseen, jossa oli ollut silloin, kun heräsi ensikerran. Huone osoittautui olevan tyhjä, lukuunottamatta lattialla olevaa patjaa ja särkynyttä tuolia. Ponnistaen kaikki voimansa hänen onnistui irroittaa tuolista tukeva piena; se oli hänen ainoa aseensa, eikä siitä olisi ollut suurtakaan hyötyä, jos hän olisi yrittänyt käyttää sitä silloisessa heikossa tilassaan. Mutta se oli kuitenkin jotakin; se antoi hänelle hiukan enemmän turvallisuuden tunnetta. Vähitellen hänen onnistui saada loputkin tuolista palasiksi, kunnes hänellä oli käytettävänään tukeva tuolinjalka ja osa sen selkänojaa, joiden avulla hän kävi ikkunanluukkujen salpojen kimppuun, mutta ilman tuloksia.

Nälkäisenä ja väsyneenä hän heittäytyi vuoteelle, veti huopapeitteen päälleen ja vaipui uneen melkein heti. Kun hän heräsi, tuntui lämpimämmältä, ja hänen nälkänsä oli lieventynyt jäytäväksi tuskaksi. Hän istui vuoteella koettaen ajatella. Ja silloin hän kuuli ääntä. Joku mies puhui. Oliko se Martin? Ei, se oli Martinin ääneksi liian matala. Hän hiipi ovelle ja kuunteli. Ja silloin hän kuuli hiipiviä askelia portailta juuri oven ulkopuolelta.

Kuka se oli? Hänen sydämensä takoi kiivaasti. Ääni alhaalta kuului jälleen, ja sen kuullessaan Audrey oli vähällä pyörtyä.

Se oli Lacy Marshalt! Audrey painoi käden suutaan vastaan voidakseen olla kiljahtamatta. Lacy Marshalt, joka sanoi:

"Niin, jossakin täällä se oli…" Audrey luuli olevansa tulemassa hulluksi. Tai ehkäpä hän olikin jo hullu! Jossakin alhaalla oli Lacy Marshalt — ja Lacy Marshalt oli kuollut!

Ja Audreyn seisoessa siinä kauhusta jähmettyneenä askelet kuuluivat jälleen. Kyyristyen alas hän katsoi avaimenreiästä. Heikko valo valaisi portaita, ja hän näki miehen, mutta tämän kasvot olivat käännetyt poispäin.

"Se oli jossakin täällä", kuului Marshaltin ääni jälleen sanovan.

Mies portaissa kuunteli yhtä tarkkaavasti kuin Audreykin. Audrey näki hänen kääntävän päätään. Hän näki pitkän nenän, terävän leuan ja korkean, ulkonevan otsan. Malpas! Kun Audrey katsoi uudelleen, oli mies mennyt.

Malpas ja Marshalt! Mitä se merkitsi? Audreyn jäsenet vapisivat; hänen täytyi käyttää seinää tukenaan horjuessaan takaisin huoneeseensa. Hän ei ollutkaan Curzon Streetillä: hän oli sen paholaisen käsissä! Kauhu valtasi hänet, ja hetkinen hänestä tuntui siltä, kuin olisi hänen järkensä tahtonut mennä sekaisin. Ja sitten joku koputti hiljaa käytävän ovea. Audrey pidätti hengitystään ja odotti silmät kiinnitettyinä siihen paikkaan, mistä kauhu tulisi sisään.

LXIII.

Mies portaissa.

Koputus uudistui vähän ajan kuluttua. Audrey pysyi hiljaa uskaltaen tuskin liikuttaa silmäluomeakaan. Tiesikö Malpas, että hän oli siellä? Tällöin juolahti hänen mieleensä ajatus, että Doran ja hänen miehensä täytyi olla tietoisia tämän peloittavan talon salaisuudesta.

Kauhea koputus kuului jälleen, ja sitten oli taas hiljaista. Audrey odotti puoli tuntia, ennenkuin uskalsi liikkua. Ei kuulunut mitään ääntä; talo oli hiljainen kuin hauta, ja Audrey palasi siihen huoneeseen, jossa oli herännyt, saadakseen jälleen säpsähtää kuullessaan avaimen kääntyvän lukossa. Siitä, missä hän istui, voi hän nähdä ainoastaan käytävän seinän. Kuului rapinaa, ja sitten ovi sulkeutui jälleen.

Odottiko Malpas häntä käytävässä? Audreyn sydän alkoi sykkiä kiivaasti hänen sitä ajatellessaan, mutta sitten hän hoksasi tämän ajatuksen järjettömyyden. Miksi Malpas odottaisi käytävässä? Kuitenkin Audrey sai koota koko rohkeutensa, ennenkuin uskalsi katsoa ulos, ja sen tehtyään hän olisi voinut huutaa ilosta, sillä lattialla oli tarjotin ja sillä kuuma kahvikannu, leipää ja voita sekä paksuja viipaleita kylmää lihaa. Audrey kantoi tarjottimen huoneeseensa ja söi varovaisesti. Vasta nyt hän alkoi huomata, kuinka nälkä hänen oli; ja vasta kun suurin osa ruokavaroista oli huvennut ja Audrey oli juonut kolmannen kupillisen kahvia, päätti hän ateriansa pahoitellen, ettei ollut katsonut käytävään miehen ollessa vielä siellä.

Mutta ehkäpä se olikin ollut Dora. Täällä hän ei voisi vedota kehenkään, ajatteli Audrey. Eikä hän voinut toivoa mitään Martiniltakaan, mikäli toivoa oli olemassa.

Ja nyt hän voi ajatella selvästi ja loogillisesti Miksi he olivat tehneet tämän? Mitä oli Dora tai hänen miehensä saavuttanut tällä tarkoituksettomalla teolla? Audrey tiesi, että Dora vihasi häntä! Dora tekisi mitä tahansa voidakseen vahingoittaa häntä, siitä hän oli yhtä varma. Mutta Dora ei vahingoittaisi ketään, jollei siitä olisi hyötyä hänelle itselleen, eikä Audrey voinut ymmärtää, mitä hyötyä oli hänen sulkemisestaan Malpasin taloon. Mutta hän oli Malpasin talossa; se teki hänet jälleen vakavaksi.

Hän väänsi kaikkia sähkönappuloita, jotka voi löytää; valo sai hänet tuntemaan itsensä vähemmän yksinäiseksi. Milloin tulisi seuraava ateria, ajatteli hän. Koettaisiko hän nähdä sen miehen tai naisen, joka toisi sen? Hän meni monta kertaa ovelle kuuntelemaan, mutta hiljaisuutta ei rikkonut mikään.

Hän oli seitsemättä kertaa käymässä ovella, kun hänen korviinsa tuli tuskin kuuluva ääni, joka syntyi siitä, että joku laskeutui alas portaita. Hän laskeutui polvilleen lattialle kurkistaen ulos jokseenkin isosta avaimenreiästä, ja tällä kertaa hänen vaivansa tuli palkituksi. Jotakin tummaa kulki oven editse ja pysähtyi jonkin matkan päähän siitä. Audrey näki nyt miehen selvästi, tai niin selvästi kuin hämärässä valaistuksessa oli mahdollista. Mies oli puettu pitkään päällystakkiin, joka ulottui hänen kantapäihinsä saakka; päässä hänellä oli musta riippulierinen hattu. Hän seisoi hetkisen kuuntelevassa asennossa, sitten hän ojensi kätensä, ja osa seinää aukeni — ovi, tuskin enemmän kuin kuuden tuuman levyinen, niin hyvin naamioitu seinäpaperilla, että Dick Shannon oli kulkenut kymmenisen kertaa sen ohi saamatta selville sen olemassaoloa.

Audrey katsoi, aivan kuin lumottuna, kun mies pisti kätensä tähän aukkoon. Hän näki sinisen liekin leimahduksen, ja valot käytävässä sammuivat. Sitten mies kääntyi. Hän oli tulossa ovea kohden. Audrey ajatteli, että hän menisi oven ohi ja jälleen ylös portaita, mutta parhaillaan katsoessaan avaimenreiästä hän näki avaimen pään tulevan reikään, ja hän kääntyi ja juoksi kiljahtaen käytävän toiseen päähän paiskaten huoneensa oven lujasti kiinni ja asettuen seisomaan selkä sitä vastaan… Ulko-oven lukko lipsahti auki…

LXIV.

Dora ei tahdo puhua.

Dick Shannon palasi asuntoonsa kello neljä aamulla saatettuaan Lacy Marshaltin takaisin kotiinsa, missä hänen äkillinen ilmestymisensä saattoi mr Stanfordin hyvin hämmennyksiin.

Dick tapasi arkihuoneessaan kaksi miestä. Toinen oli uninen, mutta itsepäinen William, toinen…

"Tekö täällä, mr Torrington? Olette viimeinen henkilö maailmassa, jonka odotin tapaavani täällä!"

Mies oli muuttunut. Hänen hiukan ivallisesta sävystään ei nyt näkynyt merkkiäkään. Dick huomasi sen samalla hetkellä, kuin Torrington alkoi puhua.

"Minun oli välttämättömästi saatava tavata teitä. Tyttäreni on kadonnut."

"Teidän…?"

"Minun tyttäreni — Audrey. Ettekö tietänyt, että hän on minun tyttäreni? En voi nyt kertoa sen enempää, mutta Audrey Bedford on Audrey Torrington, minun toisen vaimoni lapsi."

Dick katsoi häneen aivan kuin usvan läpi.

"Olen ymmälläni", sanoi hän. "Audrey… sanotteko, että hän on kadonnut? Mutta hänhän on asunut teidän hotellissanne!"

"Hän lähti ulos eilen illalla eikä ole tullut takaisin. Annoin hänen mennä ulos, koska olin luvannut ottaa vastaan Martin Eltonin, jolla oli kerrottavana minulle jotakin -jotakin, minkä tiesin, ja jotakin minkä arvasin."

Hän kertoi lyhyesti kaiken, mitä oli tapahtunut Martinin käydessä hänen luonaan.

"Hänen onnettomuudekseen tiesin kaikki tosiasiat ja arvasin, mihin hän pyrki, ennenkuin hän oli lopettanut. Annoin määräyksen, että Audreylle ilmoitettaisiin minun odottavan häntä, kun hän palaisi. Kello yksitoista hän ei ollut vielä tullut takaisin; keskiyöllä, kun kysyin häntä arvellen hänen menneen joihinkin tanssiaisiin, hän oli yhä ulkona. Tietäessäni, että nuoret tytöt nykyisin ovat ylhäällä myöhään yöhön asti, en ollut huolissani, ennenkuin kello tuli ensin yksi ja sitten kaksi. Silloin asetuin Scotland Yardin yhteyteen, mistä ilmoitettiin, että te olitte ulkona, ja luvattiin ilmoittaa teille heti, kun palaisitte. En jaksanut odottaa enää kauemmin, vaan tulin tänne."

"Minne hän meni?" kysyi Dick.

Mr Torrington pudisti päätään.

"En tiedä. Hän sanoi vain menevänsä ulos eikä kertonut kellekään, minne aikoi. En ole tietystikään tarkastanut hänen huonettaan — en tahtonut ryhtyä siihen keinoon, ennenkuin olin varma."

"Menemme nyt sinne", sanoi Dick ja ajoi hänen kanssaan takaisin hotelliin.

Yöovenvartijalla, joka avasi heille oven, ei ollut mitään uutisia.

"Neiti ei ole vielä tullut takaisin, sir", ilmoitti hän.

Hän vei heidät hissillä Audreyn kerrokseen ja avasi heille hänen huoneensa oven. Vuoteessa ei ollut nukuttu; Audreyn yöpuku oli asetettu alaspäin käännetylle lakanan reunalle; lasillinen maitoa oli yöpöydällä. Dick näki sen vieressä kuluneen kirjoitussalkun ja aukaisi sen tarkastaen nopeasti siinä olevat kirjeet. Niissä ei ollut yhtään, josta olisi saanut vihjaustakaan Audreyn matkan määrästä, mutta lopuksi Dick näki mitättömän pienessä paperikorissa kirjeenpalasia. Tyhjennettyään paperikorin sisällyksen pöydälle hän ryhtyi panemaan kokoon näitä palasia.

"Tämä on mrs Eltonilta, ja se on kirjoitettu tänään."

Jonkin ajan kuluttua kirje oli saatu kokonaiseksi. Siinä kehoitettiin Audreyta tulemaan aikaisin, ja siinä oli merkille pantava jälkikirjoitus:

"Ole hyvä ja polta tämä kirje. Minusta on ikävää ajatella, että

kirjeeni vetelehtivät siellä täällä, varsinkin hotellissa, missä kuka

tahansa voi saada ne käsiinsä."

"Menen tapaamaan Eltoneita. Teidän ei tarvitse tulla mukaan, mr

Torrington", sanoi Dick levollisesti.

Torrington teki vastaväitteitä, mutta huomasi lopulta tämän toimenpiteen järkevyyden ja antoi Dickin mennä yksin.

Eltonin talo oli pimeässä, mutta Dickin ei tarvinnut odottaa kauan, ennenkuin hän näki valon ilmestyvän eteiseen. Oven avaaja oli Martin Elton; hän oli aamunutussaan, mutta puvussa näkyvät sikarintuhkan jäljet kielivät, ettei hän ollut noussut suoraa päätä vuoteestaan.

"Halloo, Shannon! Tulkaa sisään. Olette jokseenkin varhainen vieras", sanoi hän sulkiessaan oven.

"Onko vaimonne valveilla?"

"En tiedä — käyn katsomassa. Onko teillä asiaa hänelle?"

"Minulla on asiaa teille molemmille", sanoi Dick.

Kun poliisivirkailija puhuu siihen sävyyn, jota Dick Shannon käytti, ei vastaväitteistä ole erikoisempaa hyötyä.

Viiden minuutin kuluttua Dora tuli alas aamuvaippaansa pukeutuneena.

"Tahdotteko puhua minun kanssani, kapteeni Shannon?"

"Tahdon tietää, missä Dorothy Audrey Torrington on", sanoi Dick.

"En tiedä…", aloitti Dora.

"Ette tiedä mitä minä tarkoitan, tietysti. Kuulkaahan nyt, mrs Elton. Teidän sisarenne tuli tänne päivälliselle teidän kutsustanne. Lähetitte hänelle kirjeen, jonka pyysitte hänen polttamaan, mutta jota hän ei polttanut, vaan repi palasiksi. Hän saapui tähän taloon kello kuuden vaiheilla." Hän keskeytti äkkiä saatuaan uuden ajatuksen. "Kutsukaa tänne palvelijattarenne!" käski hän.

"Hyvä kapteeni Shannon, mitä hyötyä hänestä voi olla? Kerron teille kaikki, mitä tiedän. En tahtoisi palvelijoita sekoitettavan tähän asiaan", sanoi Dora happamesti.

"Menkää kutsumaan hänet tänne!"

Martin meni ylös portaita talon ylimpään kerrokseen, koputti ovea ja hämmästyi suuresti, kun ovi heti aukeni ja sisäkkö tuli ulos, täysin puettuna ja päällystakki yllään.

"Mitä hittoa!" huudahti Martin, ja tyttö naurahti.

"Mitä tahdotte, mr Elton?"

"Kapteeni Shannon tahtoo puhutella teitä", sanoi Martin hämmästyksestään selvittyään. "Hän tiedustelee rouvan sisarta. Tehän tiedätte, että hän söi täällä päivällistä eilen illalla, ja teidän olisi parasta sanoa Shannonille olleenne täällä koko ajan ja muistavanne hänen lähtönsä täältä."

Tyttö ei vastannut mitään.

"Tässä on tyttö", sanoi Martin saattaessaan sisäkön huoneeseen, ja Dora loi tyttöön tuiman silmäyksen.

"Miksi olette pukeutunut tuolla tavoin?" kysyi hän vihaisesti.

"Koska pukeudun tällä tavalla aina, kun olen menossa ulos", sanoi tyttö.

Hän oli punaposkinen, terveennäköinen nuori nainen, koko lailla tanakkatekoinen.

"No niin, tyttöseni", sanoi Shannon, "miss Audrey Torrington — eli, niinkuin hänet täällä tunnetaan, miss Bedford oli täällä päivällisellä eilen, eikö niin?"

"Uskon hänen olleen täällä, sir. Minä en ollut kotona, kun hän saapui, enkä nähnyt hänen lähtöään. Mrs Elton lähetti minut teatteriin ja erotti keittäjättären tuntia ennen miss Bedfordin saapumista, niin että talossa oli ainoastaan kolme henkeä — mr ja mrs Elton sekä miss Bedford."

"Minä en ollut täällä ensinkään", sanoi Martin raivoissaan. "Minä olin klubissani."

"Te olitte talossa, yläkerroksessa", sanoi tyttö tyynesti. "Minä en nähnyt miss Bedfordin lähtöä, koska olin kadun toisessa päässä keskustelemassa erään meidän miehemme kanssa. Näin ajurinrattaiden tulevan täältä päin, ja luulen, että miss Bedford oli jo todellakin poissa talosta, kun minä sitten tulin kotiin."

"Erään teidän miehenne kanssa? Mitä sillä tarkoitatte?" kysyi Dick.

Tyttö ei vastannut mitään, vaan otti esiin taskustaan pienen, viisisakaraisen hopeatähden.

"Olen Stormerin palveluksessa", sanoi hän sitten ja lisäsi nähtyään kauhistuneen ilmeen Doran kasvoilla: "Niin oli edellinenkin palvelijattarenne, mrs Elton. Olen odottanut teitä, sillä uskoin teidän tulevan", sanoi hän puhuen nyt Dick Shannonille. "Ainoa asia, jonka voin teille ilmoittaa, on, ettei miss Bedford ole tässä talossa. Olen tutkinut sen ullakolta kellariin saakka."

Martin Eltonin kasvot olivat kalmankalpeat. Hänen vaimonsa jatkoi taistelua viimeiseen saakka.

"Kuinka romanttista!" sanoi hän ivallisesti hymyillen.

"Naissalapoliisi! Olitte hyvin huono palvelijatar."

Tyttö keskeytti hänet.

"Minä tyhjensin pöydän" — hän puhui yhä edelleen Shannonille — "ja kaadoin miss Bedfordin lasissa jäljellä olleen viinin tähän". Hän otti taskustaan pienen lääkepullon, jossa oli juuri sen verran viiniä, että pohja oli peitossa. "Ja tämän löysin mrs Eltonin korulippaasta myöhemmin illalla."

Dora yritti siepata hänen kädessään olevan pienen sinisen pullon, mutta tyttö oli varuillaan. Sysättyään vaivattomasti Doran syrjään hän pani pullon Dickin käteen.

"Luultavasti huomaatte sen olevan butylikloridia. Siinä ei ole mitään nimilippua; se oli liuotettu pois. Mutta se haisee butylille."

Shannonin piirteet olivat kovat ja jäykät; hänen silmänsä kiilsivät kuin käärmeellä.

"Te olette kuullut, mitä tämä tyttö on sanonut, Elton. Missä on Audrey?"

"Tahdotteko tietää sen?" vastasi Martin hänelle. "Voin sen ilmoittaa teille, mutta teidän on maksettava siitä — ei, en tarkoita rahaa. Vaadin Doralle ja itselleni kaksikymmentäneljä tuntia päästäksemme pois maasta. Luvatkaa se minulle, ja minä ilmoitan teille, missä hän on. Ja teidän olisi parasta maksaa vaadittu hinta, Shannon", sanoi hän tarkoituksellisesti. "Hän on suuremmassa vaarassa, kuin voitte aavistaakaan. Lupaatteko?"

"En lupaa teille mitään", sanoi Shannon. "E päästä teitä käsistäni, vaikka Audreyn henki olisi kysymyksessä! Missä hän on?"

"Ottakaa selville!" huudahti Dora uhmailevasti: "Jos tämä 'naispoliisi' tietää niin paljon, niin ehkäpä hän voi ilmoittaa teille enemmänkin."

Dick ei sanonut enää mitään. Hän veti takataskustaan käsiraudat ja näpsäytti ne Martinin ranteisiin. Martin ei yrittänytkään vastarintaa, vaikka hänen kasvonsa kävivät äkkiä harmaiksi ja vanhannäköisiksi kun rauta kosketti hänen ihoansa. Ehkäpä hänen mieleensä johtuivat hänen poikaikänsä muistot, ne ohjeet, joiden mukaan hän kerran oli pyrkinyt elämään.

"Te ette saa panna minulle käsirautoja!" kiljaisi Dora, kun Shannon tarttui hänen käsivarteensa. "Ette saa! Ette saa!"

Mutta Stormerin toimiston nainen pujahti hänen taakseen ja kävi kiinni hänen kumpaankin käsivarteensa. Seuraavalla hetkellä hän oli sidottu aineellisemmalla siteellä kuin se, joka sitoi hänet hänen vieressään olevaan mieheen.

LXV.

Stanford.

Dick vei heidät poliisiasemalle ja antoi määräyksen heidän pidättämisestään. Tullessaan alas portaita hän teki Stormerin toimiston tytölle kysymyksen, jonka hän oli unohtanut tehdä aikaisemmin.

"Onko Eltonilla käynyt viime aikoina ketään vieraita?"

"Kyllä — Stanford. Heillä oli riitaa jostakin. En voinut saada tarkkaa selkoa siitä, mitä riita koski — nähtävästi jotakin suunnitelmaa, sillä en voinut kuulla oikein hyvin. Mrs Elton seisoi niin lähellä ovea, että en uskaltanut kuunnella."

"Luuletteko Stanfordin olevan mukana tässä asiassa?"

Tyttö pudisti päätään.

"Sitä on vaikea sanoa. Minusta tuntuu, etteivät he ole mitään hyviä ystäviä. Kuulin Eltonin kiljuvan puhelimessa Stanfordille, ja hänen vastauksistaan päättelin, että heidän välillään oli jotakin riitaa."

"Näin Stanfordin tänä yönä", sanoi Dick Shannon miettiväisesti, "mutta hänellä ei näyttänyt olevan mitään omallatunnollaan". Hän ojensi tytölle kätensä. "En hyväksy yksityisetsiviä", sanoi hän raukeasti hymyillen, "mutta alan vähitellen tottua Stormerin toimistoon".

Hän ajatteli ensin palata hotelliin kertomaan Torringtonille, mitä oli tapahtunut, mutta sensijaan hän selitti lyhyesti asian puhelimitse ja luvattuaan käydä hotellissa myöhemmin lähti Portman Squarelle. Jos jokin paikka Lontoossa oli ansainnut hänen ikuisen vihansa, niin ainakin tämä komeiden talojen kasautuma oli varmasti sellainen. Hän koputti ja soitti ovikelloa, ja koputti jälleen. Kului kokonaista kymmenen minuuttia, ennenkuin hän sai ketään kuulemaan, ja sitten Stanford tuli itse avaamaan hänelle oven. Nähdessään salapoliisin hän sai kasvoilleen levottoman ilmeen. Dick olisi voinut vannoa hänen vapisevan.

"Missä on miss Bedford?" kysyi salapoliisi ilman valmisteluja. "Ja ajatelkaa tarkkaan, ennenkuin vastaatte, Stanford. Elton ja hänen vaimonsa ovat jo lukon takana, ja siinä vieressä on mukava koppi, johon juuri te olisitte sopiva asukas."

Mies tuijotti häneen typerästi; hänen näytti olevan vaikea löytää sanoja vastatakseen.

"En tiedä, mitä te tarkoitatte Audrey Bedfordista", sanoi hän lopuksi. "Kuinka minä tietäisin? Olen ollut täällä koko illan; te itse näitte minut täällä. Hän ei tulisi ainakaan tähän taloon." Ja sitten hän aivankuin aavistaen, ettei Shannonilla ollut mitään tarkkoja tietoja, jatkoi rohkeammin: "Mitä tekemistä Martin Eltonilla on minun kanssani? Olen riitaantunut hänen kanssaan — sehän teidän pitäisi tietääkin. Minulla oli sanasota hänen kanssaan eräästä minulle kuuluvasta esineestä, jonka hän on hävittänyt."

"Kuka siellä on?" kuului ääni ylhäältä portaista.

"Shannon", murisi Stanford, ja Marshalt tuli aamunuttuaan napittaen alas portaita.

"Tahdotteko tavata minua, Shannon?"

"Tulin tapaamaan Stanfordia. Audrey Bedford katosi eilen illalla syötyään päivällistä sisarensa kanssa Curzon Streetin varrella. On olemassa todistuksia siitä, että hänet on huumattu ja viety jonnekin. On täysi syy uskoa, että tämä mies tietää siitä asiasta".

"Minä en tiedä mitään", sanoi Stanford äreästi.

"Tulkaa ylös minun huoneeseeni", keskeytti Marshalt.

Kaikki kolme menivät ylös lukuhuoneeseen, ja Marshalt väänsi valot palamaan.

"Saanko nyt kuulla, mikä on kysymyksessä?"

"Olette jo kuullut kaiken, mitä teidän tarvitsee tietää, Marshalt", sanoi Stanford töykeästi. "Tällä salapoliisilla ei ole mitään minua vastaan. Minulla on puhtaat paperit, eikä hän voi saada minua tunnustamaan sellaista, mitä en ole tehnyt."

"Jos tulee kysymykseen teidän kiinnipanemisenne, niin te olette käsissäni", sanoi Dick. "Kaksi päivää sitten me löysimme erään Malpasin talossa olevan epäjumalankuvan sisästä erinäisiä esineitä — enemmän hiomattomia timantteja kuin olen nähnyt koskaan ennen. Ennenkuin ehdimme viedä niitä pois, tapahtui jotakin. Timantit katosivat. Viittä minuuttia myöhemmin valot sammuivat jälleen; joku oli erehtynyt, ja me löysimme ne kaikki isosta ruskeasta käsilaukusta, joka on sen jälkeen saatu säilöön." Marshaltin kasvojen ilme oli katsomisen arvoinen.

"Timantteja… epäjumalankuvassa!" Hän kääntyi hitaasti Stanfordiin päin. "Mitä te tiedätte siitä, Stanford?"

"En mitään!" sähähti tämä.

"Kenties ette tiedä mitään siitä käsilaukusta, johon ne oli pantu — uudesta käsilaukusta, jonka Waller, Regent Streetin varrella, on myynyt samana iltapäivänä — myynyt teille!" Dickin syyttävä sormi osoitti Stanfordia. "Waller selitti tänä yönä tuntevansa ostajan teiksi. Otimme puhelun hänen kotiinsa Elthamiin. Hän muistaa myyneensä sen käsilaukun; se oli tahrautunut sisältä, ja hän myi sen halvalla. Ja se mies, jolle hän sen myi, olitte te!"

Stanford ei vastannut. Hän seisoi toinen käsivarsi nojaten marmoriseen uuninreunakkeeseen katsoen isoon, tyhjään takkaan.

"Kuulitteko, mitä kapteeni Shannon sanoi?" kysyi Marshalt terävästi.

"Kuulin. Minulla ei ole mitään sanottavaa."

"Missä on Audrey Bedford?"

"Minulla ei ole mitään sanottavana", sanoi Stanford. "Voitte panna minut kiinni, jos tahdotte. Ja mitä käsilaukkuun tulee, niin te näette unta. Minä varastan kaikki käsilaukkuni!"

"Tunnetteko Slick Smithin?"

"Olen nähnyt hänet", sanoi Stanford äreästi. "Jos tahdotte viedä minut, lähden kyllä", lisäsi hän sitten äkkiä raivostuen.

Dick pudisti päätään.

"En vie teitä nyt. Aion saada tämän käsilaukkua koskevan kysymyksen perinpohjin puiduksi huomenna. Te voitte olla sellaisessa paikassa, mistä minä voin löytää teidät, ja jos saan selville, että olette osallinen tähän ryöstöön, tulette olemaan liian sairas ollaksenne surullinen!"

Vaikka matka Portman Squarelta Ritz-Cartoniin olikin lyhyt, vaipui Dick

Shannon uneen, niin että autonkuljettajan oli herätettävä hänet.

"Tehän olette aivan lopussa", sanoi Torrington nähdessään salapoliisin ja kysyi sitten kiihkeästi: "Luuletteko niiden ihmisten todellakin tietävän? Eivätkö he valehtele?"

"Tarkoitatteko Eltoneita? He tietävät kyllä".

Torrington käveli edestakaisin arkihuoneessaan.

"Voisinko minä tavata heitä?" kysyi hän.

Dick epäröi.

"Hehän ovat pidätettyinä, eikö niin?"

"Niin, teknillisesti he ovat pidätettyinä. En ole vielä syyttänyt heitä", sanoi Shannon. "Ei ole olemassa mitään syytä, mikä estäisi teitä tapaamasta heitä."

Hän ei kysynyt Audreyn isältä, miksi tämä tahtoi keskustella Eltonien kanssa. Hän tiesi, mutta ei kuitenkaan tahtonut tietää. Tiedon, jota hänen ei ollut onnistunut saada uhkauksilla, Torrington saisi rahalla.

"Voitteko päästää heidät vapaiksi? Minä tiedän kysyväni sellaista, mitä ette mielellänne tee, mutta minä tiedän myöskin, Shannon, ettei koko maailmassa ole ketään, jolle Audreyn turvallisuus merkitsee enemmän kuin teille."

Taistelu Dick Shannonin sydämessä oli lyhyt.

"Tulkaa minun mukanani", sanoi hän, ja he palasivat poliisiasemalle.

"Te voitte päästää vapaiksi henkilöt, jotka minä pidätin", sanoi Dick vuorossa olevalle kersantille. "Jos tarvitsen heitä, niin tiedän, missä he ovat tavattavissa."

Hän poistui poliisiasemalta, ennenkuin Elton ja hänen vaimonsa olivat tulleet saapuville, ja kiipesi väsyneesti ylös asuntonsa portaita kellon juuri lyödessä viittä.

Uskollinen William istui odottamassa.

"Pankaa herätyskello soimaan yhdeksältä. Teidän ei tarvitse vaivautua nousemaan ylös", sanoi Dick.

Hän heitti pois kenkänsä ja kauluksensa, ja asetettuaan herätyskellon tuolille muutaman tuuman päähän päästään hän heittäytyi vuoteelleen täysissä pukimissa ja nukkui samalla hetkellä.

Kello yhdeksän hän heräsi musikaalisen maanjäristyksen meluun ja meni puolinukuksissa suihkuunsa, eikä jääkylmällä vedelläkään ollut sen tavallista vaikutusta, sillä hän nukkui seisoallaan, kun William kurkisti ovesta ja saattoi hänet jälleen tajuihinsa.

"Saisitte paremman suihkun, sir, jos riisuisitte pois vaatteenne", sanoi William kunnioittavasti.

Dick heräsi hätkähtäen ja huomasi olevansa puettu ja likomärkä. Hän nautti pikaisen aamiaisen puhelinkeskustelujen lomassa. Torrington ei ollut palannut hotelliinsa, ja tähystäjät Doughty Streetillä eivät olleet nähneet merkkiäkään Slick Smithistä; mikä seikka ei huolestuttanut Dickiä. Kunhan Slick Smithin vain annettaisiinkin olla yksinään!

Dick oli soittanut ja pyytänyt Willamia korjaamaan pois aamiaisen, kun

Torrington saapui.

"Koetin taivuttaa heitä kaikin tavoin", sanoi hän istuutuen väsyneenä, "ja mies on taipuvainen auttamaan minua. Mutta se nainen!"

"Hän pitää miestään ohjaksissaan, niinkö? Luuletteko heidän tietävän?"

"He tietävät varmasti", sanoi vanha Torrington surullisesti. "Doran viha on kamala nähdä. Näyttää siltä, kuin kaikki se inho, jota hänen äitinsä tunsi minua kohtaan, olisi perintönä siirtynyt Doralle ja kohdistunut Audrey-parkaan. Tarjosin heille rahaa — lupasin heille turvallisuuden", lisäsi hän vilpittömästi, "vaikka tiesin, ettette hyväksyisi sitä. Sanoin, että antaisin heille niin paljon rahaa, että he voisivat elää ylellisesti lopun ikäänsä, ja antaisin heidän käytettäväkseen tänä aamuna lentokoneen, joka veisi heidät Ranskaan. Mutta mikään ei voinut horjuttaa Doraa. Mies on jo aivan lamassa, mutta Doran voimat näyttävät kasvavan samassa määrin, kuin hänen asemansa käy vaarallisemmaksi. Stanford tietää."

"Oletteko tavannut hänet? Mikä saa teidät sanomaan, että hän tietää?"

"Se pääsi Eltonilta sattumalta. Vain nimen ensimmäinen tavu, mutta minä olen varma siitä, että hän on siinä osallisena."

"Käyn tapaamassa häntä uudelleen", sanoi Dick. "Minun on mentävä sinne uudelleen tänä aamuna. Aion viedä Lacy Marshaltin Malpasin taloon nähdäkseni, mitä voin saada irti hänestä."

"Ettekö antaisi minun tulla mukaan?" kysyi Torrington kiihkeästi.

"Tahtoisin teidän menevän nukkumaan", sanoi Dick laskien kätensä

Torringtonin olalle. "Minä voin kestää tämän hiukan paremmin kuin te."

Torrington pudisti päätään.

"En voisi nukkua. Vanhat ihmiset tarvitsevat vähemmän unta kuin muut. Onko teillä mitään sitä vastaan, että odotan täällä? Minusta on sietämätöntä mennä yksinäni takaisin hotelliin."

Dickin auto oli tuskin kadonnut kulman taakse, kun melkein vastapäätä olevan talon varjosta astui esiin mies, joka oli suurella mielenkiinnolla seurannut hänen lähtöään.

Mies oli Slick Smith, joka hänkin olisi antanut tuhat dollaria saadakseen nukkua kymmenen tuntia.

LXVI.

Takateitse.

Slick Smithin oli noudatettava tavatonta varovaisuutta. Hän tiesi, että jokainen siviilipukuinen poliisimies Lontoossa oli häntä etsimässä, eikä hän ollut sitä tyyppiä, jolle tekoparta antoi uutta oman arvon tuntoa.

Sää suosi häntä; sade jatkui ja jatkui ja yhä vielä jatkui. Mr Smith siunasi sydämessään ankaria luonnonvoimia; ne tekivät hänelle mahdolliseksi päästä aivan niiden miesten nenien editse, jotka olivat häntä etsimässä. Hän veti alas pehmeän huopahattunsa reunan, nosti kauluksensa silmiinsä saakka ja kulki kadun poikki.

Taksa-autoja on harvassa sateisina päivinä, sillä sellaisetkin henkilöt, joita autonkuljettajat sanovat "amatööriratsastajiksi", kaivavat esiin lanttinsa ja antautuvat autohurjisteluun, josta he eivät haaveilisikaan muissa tapauksissa. Mutta mr Smithillä oli onnea; hän löysi ensiluokkaisen auton, joka sattumalta oli vapaana.

"Ottakaa kiinni tuo pitkä, keltainen auto. Tavoitatte sen Regent Streetin tungoksessa. Pitäkää se näkyvissä", sanoi hän ja olikin ehtinyt aivan Dickin kintereille, ennenkuin tämä oli selvinnyt siitä tungoksesta, joka kasautuu varhaisina aamuhetkinäkin Oxford Circukselle.

Niinkuin Smith epäili, oli Shannon matkalla Marshaltin taloon. Kun hän oli saanut varmuuden siitä seikasta, antoi hän autonkuljettajalleen määräyksen muuttaa suuntaa ja astui pois autosta viidenkymmenen metrin päässä aukiosta sellaisessa paikassa, missä häntä ei kukaan pitänyt silmällä. Takakadut olivat tähän aikaan aamulla täynnä ääntä, sillä autonkuljettajat olivat täydessä työssä vaunuvajoissaan, ja paria kuorma-autoa pantiin kuntoon päivän töitä varten avonaisella kadulla.

Kaikilla näillä miehillä oli kyllin puuhaa omissa tehtävissään ollakseen uteliaita, joten kukaan ei huomannut sitä tanakkaa miestä, joka ilman päämäärää käveli sen aitauksen vierustalla, joka erotti Portman Squaren varrella olevien talojen pihat tästä takakadusta. Kukaan ei myöskään nähnyt hänen pujahtavan sisään siitä portista, joka vei hänet Malpasin talon takapuolelle. Ja jos joku olisi nähnytkin, niin takakaduilla oli näinä päivinä maleksinut niin paljon outoja miehiä, että näkijä olisi pitänyt häntä salapoliisina eikä olisi välittänyt asiasta sen enempää, sillä Portman Squaren murhan herättämä mielenkiinto oli jo melkein kokonaan haihtunut.

Dickin, joka ei tietänyt, että häntä seurattiin, eikä olisi siitä välittänyt, vaikka olisi tietänytkin, päästi sisään eräs palvelustytöistä. Hänet ohjattiin heti ylös lukuhuoneeseen, missä mr Marshalt istui yksin synkin ilmein, jota hänen vieraansa saapuminen ei ollut omiaan poistamaan.

"Tahdon tavata Stanfordia, mr Marshalt, mutta sillä välin pyytäisin teitä tulemaan minun mukanani tuohon salaperäiseen taloon ja kertomaan minulle kaiken, mitä teille siellä tapahtui."

Marshalt nousi seisomaan hiukan vitkastellen.

"En pidä siitä paikasta", sanoi hän ärtyisästi, "mutta teillä on oikeus saada tietää kaikki täsmälleen, niinkuin se tapahtui. Voitteko päästä sinne sisään?"

"Minulla on avain, jos sähkölaitteet eivät ole toimimassa."

Hän selitti järjestelmän, jolla ovet avattiin ja suljettiin.

"Minä arvasinkin sen, kun menin sinne", nyökkäsi Marshalt. "Suoraan sanoen sitä samaa järjestelmää tarjottiin minullekin, mutta minä en huolinut siitä. Se olisi hyvin hankala, jos sähkövirta joutuisi epäkuntoon."

"Virta joutuu epäkuntoon tänään iltapäivällä", sanoi Shannon. "Järjestän niin, että se katkaistaan erilleen pääjohdosta. Tahdotteko tulla nyt, vai odottaisitteko mieluummin siksi, kunnes olette syönyt aamiaisenne? Minulla ei ole mitään kiirettä."

"Tulen nyt heti", sanoi Marshalt.

Hän meni alas salapoliisin kanssa ja puki yllensä sadetakin, ja he lähtivät yhdessä viereiseen taloon. Avain kääntyi Malpasin ulko-oven lukossa, ja ovi aukeni. Dick näki puisen kiilan hallin lattialla ja työnsi sen terävän pään avonaisen oven alle Marshaltin seuratessa mielenkiintoa osoittaen hänen hommiaan.

"Tahtoisitteko, että kertoisin teille kaiken, mitä minulle tapahtui sinä iltana, jolloin minua ammuttiin? Minä tulin sisään tästä ovesta", sanoi hän, "ja, niinkuin tiedätte, ei minua vastaanottamassa ollut ketään."

Hän ohjasi kulun ylös portaita puhuen kaiken aikaa. Seuraavassa kerroksessa hän pysähtyi.

"Olin jossakin näillä paikoin, kun ääni pyysi minua tulemaan sisään. Luulen sanoneeni, että olin portaiden juuressa — ei, olen oikeammassa sanoessani, että olin jossakin näillä paikoin."

He menivät sisälle pitkään huoneeseen, ja Dick veti auki ikkunan verhot.

"Tahdotteko nyt kuvata minulle, missä Malpas seisoi ampuessaan?

Asettukaa samaan asemaan, mr Marshalt."

Lacy meni huoneen toiseen päähän, niin että hänen selkänsä oli kätkössä olevan kuvapatsaan kohdalla.

"Hän oli tässä", sanoi hän, "ja minä olin siinä, missä te seisotte".

"Koko asia on minulle aivan selvä." Dick puhui hyvin harkitusti.

"Luulen, että minulla oli ratkaisu jo viikko sitten — se on…"

Samassa ovi sulkeutui pamahtaen.

"Mitä se oli?" kysyi Lacy hätkähtäen.

Shannon ei ollut millänsäkään. Hän oli jo tottunut tällaisiin tapahtumiin.

"Näyttää siltä, kuin ovet olisivat sulkeutuneet meidän takanamme."

Hän koetti työntää oven auki, mutta ei onnistunut yrityksessään. "Missä on Stanford?" kysyi hän sitten.

"Hän on jossakin minun talossani", sanoi Marshalt hitaasti. "Kuka sen teki?"

"Sen juuri aion ottaa selville — tänään", sanoi Shannon, "ja te tulette auttamaan minua. Kas, nyt ovi aukeni jälleen!"

Se aukeni hitaasti.

"Se on omituista", mutisi Marshalt.

Hän meni nopeasti ulos huoneesta ja katsoi porraskaiteiden yli.

"Se on hyvin omituista! Mutta te puhuitte minulle jostakin epäjumalankuvasta — missä se on?"

Dick meni hänen kanssaan takaisin huoneeseen ja veti syrjään verhot — ja hätkähti huudahtaen taaksepäin. Epäjumala oli siellä — ja jotakin muutakin. Mustalla marmorijalustalla makasi velttona, pää toisella ja jalat toisella puolella riippuen — Big Bill Stanford!

LXVII.

Viimeinen uhri.

Dick hypähti Stanfordin luo ja suoritti pikaisen tarkastuksen.

"Hän ei ole kuollut", sanoi hän, "mutta hän kuolee pian, jollemme hanki hänelle apua. Tahdotteko juosta takaisin taloonne ja soittaa Middlesexiin pyytäen lähettämään sairasvaunut? Tämä puhelin ei ole kunnossa", sanoi hän nähdessään Lacyn katsahtavan pöydällä olevaan puhelimeen.

Kun Marshalt oli mennyt, tarkasti Shannon pikaisesti Stanfordin vammat. Hänessä oli kolme kuulanhaavaa, yksi olkapään läpi, toinen, joka oli tunkeutunut sisään sydämen alta, ja kolmas, joka oli viiltänyt haavan niskaan. Mies oli tiedottomana ja ehkä viimeisillään. Shannon tarkasti kuvan jalustan: se oli paksulta veressä; ja hän oli tuskin lopettanut tarkastuksensa ja tyrehdyttänyt verenvuodon olkapäässä olevasta haavasta, kuin sairasvaunujen kellon kimeä ääni kuului kadulta, ja parin minuutin kuluttua valkovaippaiset miehet nostivat tiedottoman miehen paareille.

"Kuinka se on voinut tapahtua?" kysyi Marshalt otsa rypyssä ja neuvottomana. "Erosin hänestä varastohuoneessani, missä säilytän kaikenlaisia tarpeettomia tavaroita. On totta, että vaihdoin muutamia teräviä sanoja hänen kanssaan. Minä en usko, ettei hän tiedä mitään Audrey Bedfordista, ja minä sanoin sen hänelle, ja hän sanoi jättävänsä koko talon. Olen täydellisesti vakuutettu siitä, että hänet on murhattu sen jälkeen, kuin te ja minä lähdimme ulos. Se on kamalaa, kamalaa! Mikä mies se Malpas onkaan? Hänen täytyy olla ruumistunut paholainen!"

"Siinä olette oikeassa", sanoi Dick. Hän katsoi miettiväisenä ovea.

"Minä olen niin kyllästynyt tämän talon tutkimiseen kaikkien näiden

tapahtumien jälkeen, etten luule enää välittäväni koko asiasta.

Stanfordilla ei ollut kaulusta eikä kaulanauhaa. Huomasitteko sen?"

"Kyllä. Minusta se oli omituista. Kun minä näin hänet aikaisemmin, niin hänellä olivat ne molemmat."

"Näyttäkäähän minulle, missä hän oli", sanoi Dick, ja he palasivat yhdessä viereiseen taloon.

Ensimmäinen asia, jonka he näkivät varastohuoneessa, oli kaulus ja kaulanauha, jotka riippuivat siellä naulassa seinällä.

Shannon puhutteli toista kahdesta jäljelläolevasta palvelijattaresta. Stanford oli nähty sinä aamuna; tyttö, joka oli päästänyt Dickin sisään, sanoi nähneensä Stanfordin varastohuoneessa vähän ennen salapoliisin saapumista, ja siinä olivatkin kaikki tiedot, jotka Dick kykeni saamaan. Stanford oli asunut Marshaltin huoneessa siihen saakka, kunnes talon omistaja oli palannut, minkä jälkeen hän oli muuttanut tavaransa niihin huoneisiin, jotka Tongerin eläessä olivat olleet tämän hallussa.

Dick oli nähnyt nämä huoneet aikaisemmin eikä nyt löytänyt mitään, mistä hänelle olisi ollut apua. Stanfordin vaatimattomassa matkalaukussa oli ainoastaan muutamia pukukappaleita, mannermaajunien aikataulu ja joitakin toalettitarpeita.

Dick tuli jälleen alas katkerasti pettyneenä, sillä hän ei ollut saanut käsiinsä mitään, mikä olisi saattanut hänet lähemmäksi Audrey Bedfordin katoamisen arvoitusta.

Hän oli lähettänyt Steelin haavoittuneen Stanfordin vuoteen viereen antaen hänelle ohjeet, että hänen oli pysyttävä paikallaan siihen saakka, kunnes toinen mies tulisi hänen tilalleen, ja merkittävä muistiin kaikki, mitä haavoittunut puhuisi joko houraillessaan tahi tultuaan jälleen tajuihinsa, mihin mahdollisuuteen sairaalan viranomaiset eivät olleet valmistautuneet. Heti kun Dick oli laatinut raporttinsa tästä uudesta tapahtumasta, hän ajoi Middlesexiin, missä hänet päästettiin siihen yksityisosastoon, johon Stanford oli otettu. Steel seisoi vuoteen vieressä pitäen silmällä tajutonta miestä.

"Hän tietää, missä tyttö on", sanoi kersantti.

"Onko hän puhunut?" kysyi Dick nopeasti.

"Ainoastaan unissaan; kun hänelle annettiin huumausainetta, ennenkuin kuulaa ryhdyttiin poistamaan, huusi hän: 'En tahdo sanoa teille, missä hän on!'"

"Se ei ole paljoa; luultavasti hän luuli puhuvansa minulle. Täältä ei ole saatavissa mitään."

Hän seisoi epävarmana Middlesex-sairaalan portailla tuntien olevansa lyöty mies ja ihmetellen, mille tielle hänen nyt olisi käännyttävä. Hän ei voinut uskoa, että Audrey oli Lacyn talossa — mahdotonta oli, että hänet olisi viety salaperäiseen taloon, jonka jokainen huone oli milloin tahansa tarkastettavissa. Niin Dick päätteli, ja täsmälleen samalla hetkellä Audrey Bedford juoksi kiljuen käytävää pitkin, ja hänen jäljessään mr Malpasin peloittava hahmo.

LXVIII.

Kääntyvä seinä.

Senjälkeen kuin Dick Shannon oli lähtenyt, istui Lacy Marshalt pitkän aikaa kirjoituspöytänsä ääressä nojaten päätään käsiinsä. Lopuksi hän ojentautui suoraksi ja painoi soittokellon nappia. Yksi palvelijattarista saapui pitkän odotuksen jälkeen.

"Kuka muu on talossa?" kysyi Marshalt terävästi.

"Milly, sir."

"Pyytäkää hänetkin tänne."

Marshalt otti taskustaan kourallisen rypistyneitä seteleitä, valitsi niiden joukosta muutamia ja suoristi ne. Kun tytöt saapuivat, oli heidän edessään pöydällä kaksi pientä setelipinkkaa.

"Siinä on palkkanne ja kuukauden palkka irtisanomisen asemesta. Olen päättänyt sulkea talon ja matkustaa ulkomaille."

"Milloin tahdotte meidän lähtevän, sir?" kysyi toinen tytöistä hämmästyneenä.

"Tahdon teidän lähtevän heti. Itse aion lähteä puolen tunnin kuluttua."

Hän katsoi portailta, kun heidän tavaransa vietiin pois, ja näki lopuksi heidän ajurinsa katoavan näkyvistä. Sitten hän meni ulko-ovelle, asetti varmuusketjun paikalleen, kiersi oven kaksinkertaiseen lukkoon ja työnsi vielä salvan eteen, minkä jälkeen hän palasi toimettomuuteensa lukuhuoneeseensa. Hänen kasvoilleen oli ilmestynyt hymy, josta leikki oli kaukana. Hän ajatteli miestä, joka oli kerran yrittänyt ryöstää hänen omaisuutensa ja joka oli pettänyt hänet, miestä, joka oli kieltäytynyt puhumasta, kunnes…

Hän istui puoli tuntia ajatuksiinsa vaipuneena. Ovikellon kilinä, jota seurasi jyrisevä koputus, sai hänet kavahtamaan pystyyn. Hän astui ikkunan ääreen ja tirkisti ulos. Portailla olivat Elton ja hänen vaimonsa. Ja Torrington — niin, hän tunsi Torringtonin, vaikk'ei ollut nähnyt tätä moniin vuosiin. Lisäksi oli siellä eräs poliisitarkastaja ja neljä miestä, jotka olivat ilmeisesti salapoliiseja.

Hän otti taskustaan litteän kahvan ja naskalin, ja sovitti ne yhteen. Sitten hän astui uunin luo ja työnsi naskalin syvälle niiden puuleikkauksien keskelle, jotka reunustivat tulisijaa. Hän väänsi naskalia, ja uuni kääntyi äänettömästi näkymättömissä olevan navan ympäri. Iso epäjumalankuva oli sivuittain hänen oikealla puolellaan, vasemmalla puolella puolikäännöksen tehnyt uuni. Sitten hän avattuaan kirjoituspöytänsä alalaatikon otti sieltä kaksinkertaisen pohjan välistä pienen kotelon ja puuhaili hetkisen sen ääressä. Tekotukka, pitkä riippunenä, terävä leuka, joiden väri sopi niin hyvin hänen kasvoihinsa, ettei asiantuntijakaan olisi tietänyt, missä luonnollinen loppui ja keinotekoinen alkoi — kaikki kiinnitettiin näppärin sormin kohdalleen.

Koputus ovella jatkui yhä, ja nyt hän kuuli lasin särkymisestä syntyvän äänen. Hän oli ottanut pois avaimen, joten siitä ei olisi heille apua, ajatteli hän.

Sitten hän astui puoliympyrän muotoisen uuninedustan sisään ja käänsi jälleen naskalia, tällä kertaa vasemmalle. Kun uuni ja seinä pyörähtivät ympäri, piti hän jalallaan vastaan vaimentaakseen sysäystä, joka syntyi, kun uunin pyörähdysliike lakkasi. Kömpelö Tonger oli kerran antanut sen seisahtua niin äkillisellä sysäyksellä, että hehkuva hiili oli lennähtänyt Malpasin huoneeseen. Naskali tuli jälleen käytäntöön, ja seisoen syrjässä Marshalt näki uunin kääntyvän oikeaan asentoonsa. Hän irroitti naskalin ja kahvan jälleen toisistaan, pani ne takaisin taskuunsa ja lähti sitten hyvin hitaasti astumaan ylös portaita.

Audrey Bedford oli siellä. Vastahakoisesti, vaivalloisesti oli Stanford sen hänelle ilmoittanut. Ja nyt tämä murhenäytelmä, joka ei ollut riistänyt häneltä ainoastaan sitä omaisuutta, jonka hän oli koonnut, vaan uhkasi riistää häneltä hänen henkensäkin, päättyisi Audrey Bedfordiin — josta se oli alkanutkin.

Marshalt pysähtyi sillä kerroksen kohdalla nauttiakseen etukäteen siitä julmasta lopullisesta voitosta, jonka hän saavuttaisi niistä lain koirista, jotka parhaillaan haukkuivat hänen ovellaan innokkaina ottamaan hänet kiinni ja laahaamaan hänet siihen kauheaan aitaukseen, jossa hän saisi kuulla punavaippaisen, valkotukkaisen miehen julistaman kuolemantuomion. Lacyn huulilla oli hymy, joka näytti jähmettyneen niille liikkumattomaksi. Kaikki hänen suunnitelmansa — hänen ponnistuksensa — hänen ovelat juonensa…

Ja sitten hän muisti jotakin, mikä pyyhkäisi pois hänen hymynsä. Miksi ovien sulkulaitteet olivat toimineet, kun hän oli siellä Dick Shannonin kanssa? Oliko siihen olemassa jokin syy? Hän kohautti hartioitaan. Sääsuhteet — ja tuhannet muut seikat voivat vaikuttaa sähkövirran sulkeutumisen…

Nyt hän oli oven ulkopuolella ja taivutti päätään kuunnellen. Hän kuuli käytävästä keveitä askelia ja hymyili jälleen. Puolet siitä julmasta ilosta, jota hän tunsi sydämessään, johtui siitä, että hän jo ennakolta nautti siitä kauhusta, jonka hänen ilmestymisensä herättäisi Audreyssä.

Hän avasi portaissa olevan pienen kaapin, väänsi sähkövirran katkaisijaa ja tiesi, että valot olivat samalla hetkellä sammuneet siinä tyhjässä huoneessa, jonka kautta hän pian kulkisi etsien saalistaan. Hän ei tarvinnut mitään valoa, ei edes sitä taskulamppua, jota oli pitänyt mukanaan valaistakseen kasvonsa ja säikyttääkseen kaikkia, jotka näkivät hänet. Pimeys kuului hänelle, ja Audreylle.

Hän väänsi avainta. Sitä tehdessään hän kuuli Audreyn keveiden askelien kiitävän pitkin käytävää, kuuli hänen jokeltavan jotakin ja oven paukahduksen. Seuraavalla hetkellä hän oli sisäpuolella; avain pistettiin lukkoon, ja lukko käännettiin kiinni. Hän oli kahdenkesken Audreyn kanssa. Audrey Bedfordia ei voinut auttaa Jumala eivätkä ihmiset.

Hänen herkkätuntoiset kätensä hapuilivat seiniä. Hän hiipi hitaasti eteenpäin, kunnes saapui ensimmäiselle ovelle ja avasi sen. Hän ei voinut kuulla sieltä mitään hengitystä, mutta hänen täytyi olla varma. Hän kulki ensin pitkin seiniä ja sitten huoneen poikki kädet levällään ja saapui jälleen käytävään. Toinen huone — se oli sama, jossa Audrey oli ollut. Marshalt tunnusteli jalallaan vuodetta, mutta ei kuullut mitään ääntä, ja teki kierroksensa tässäkin huoneessa. Hän pysähtyi avattuaan kolmannen huoneen oven ja kuunteli. Audrey oli siellä! Marshalt tunsi hänen läsnäolonsa, kuuli jonkun hengittävän.

"Tule tänne, kultaseni! Et voi päästä karkaamaan minun luotani tällä kertaa. Meillä on sopimus; se on lykkäytynyt pitkän aikaa, mutta sinun täytyy pitää se tänään!"

Hän kuuli askelten ääntä lattialta, ja joku pujahti hänen ohitseen.

Mutta hän oli kyllin nopea ja seisoi jälleen oviaukossa.

"Ihailijasi on alhaalla, rakastettuni — se pölkkypää Shannon kumppaneineen. Ja sinun isäsi! Et ole tietänytkään, että sinulla on isä, mutta hän on siellä. Hän saa nähdä sinut… myöhemmin. Sinä ja minä menemme ulos yhdessä. Se on hyvä loppu sille miehelle, jota hän vihaa, mutta hän ei ole saava mitään iloa siitä."

Äkkiä hän syöksähti eteenpäin ja sai kiinni jostakin käsivarresta. Se ei ollut se käsivarsi, jota hän oli odottanut. Ja nyt, hänen siinä seisoessaan, ilmestyi omituinen ja kammottava keltainen valo hänen rintansa tasalle. Hän näki edessään omat kasvonsa — nenän, leuan, pään!

Toinen Malpas — kauhistava, hirvittävä — piti kiinni hänen käsivarrestaan.

"Hyvä Jumala! Mitä se on?" huudahti hän ja yritti vääntää itsensä vapaaksi.

"Tule mukaan!" sanoi ontto ääni.

Kirkaisten tempaisi Lacy Marshalt itsensä irti ja kääntyi juoksemaan pakoon. Samassa valot syttyivät palamaan, ja katsottuaan taakseen hän näki jäljennöksen omasta itsestään! Malpasin! Mutta hänhän oli Malpas!

"Piru sinut periköön!" ähkyi hän ja veti esiin revolverinsa.

Revolveri sylki kerran — kahdesti.

"Säästä itseltäsi se vaiva, ystäväiseni", sanoi hänen kaksoisolentonsa.

"Ammuksesi ovat tyhjiä — olen vaihtanut ne äskettäin!"

Raivosta ulvoen sinkosi Marshalt revolverinsa häntä kohden. Mies kyyristyi, ja seuraavassa hetkessä hän oli kiinni Marshaltin kurkussa.

Ja jossakin taempana hämärässä seisoi Audrey väännellen kauhusta käsiään. Mutta hänen sydämessään orasti uusi elämä.

LXIX.

Kaksoisolento.

Dick oli liittynyt ovella olevaan ryhmään, ja koputus oli nyt lakannut. Avuksi hankittu murtorauta oli työnnetty lukon väliin, ja lukko alkoi ryskien irtautua, kun viimeiset iskut sattuivat murtorautaan.

"Oletteko varma siitä, että hän on täällä?"

Martin nyökkäsi.

"Stanford vei hänet mukanaan eilen illalla. Hän sanoi vievänsä hänet

Malpasin taloon."

Shannon oli jo koetellut 551:n pääovea, mutta se oli suljettu sähkölaitteella.

"Tiedättekö, mitä Stanfordille on tapahtunut?"

"Olen juuri kuullut sen", sanoi Elton matalalla äänellä.

Samassa lukko murtui, ja he syöksyivät eteishalliin. Dick kiiruhti edellä ylös portaita. Lukuhuone oli tyhjä, ja tällä kertaa hän meni suoraan uunin luo ja alkoi etsiä aukkoa, jonka tiesi olevan siellä jossakin. Tien siihen aukkoon täytyi käydä uunin kautta eikä mistään muualta.

Pian hän löysikin reiän, sovitti Tonger-paran kotitekoisen naskalin siihen ja käänsi kahvasta. Uuni pyörähti ympäri, ja Malpasin huone näkyi selvästi kuvapatsaan ohitse.

"Älkää koskeko kahvaan", varoitti Dick jäljessä tulevia ja pujahti aukosta sisään. Siellä hän riensi ensin pöydän luo katkaistakseen ovien sähkösulkuihin menevän virran ja kiiruhti sitten ovelle. Ollessaan juuri juoksemassa ulos ovesta hän kuuli kaksi laukausta ja seisahtui kasvot kalmankalpeina. Hetken kuluttua hän kuitenkin syöksyi portaisiin. Vaikka hän juoksikin nopeasti, tuntui hänestä, niinkuin hänen jalkansa olisivat olleet lyijyä.

Hänen ehdittyään ylimmän kerroksen ovelle se paiskautui auki. Siitä astui ulos kaksi miestä — kaksi miestä, jotka olivat niin täydellisesti samannäköiset, että Dick voi vain tuijottaa toisesta toiseen.

"Tässä on otuksenne, kapteeni Shannon", sanoi lyhyempi niistä kahdesta ja heitti käsiraudoissa olevan vankinsa odottavien salapoliisien käsiin.

Sitten hän yhdellä tempauksella heitti pois tekotukan, nenän ja leuan.

"Luulen teidän tuntevan minut?"

"Tunnen teidät varsin hyvin", sanoi Dick. "Te olette Slick Stormer — eli, niinkuin mieluummin tahdotte olla Lontoon poliisin tuntema, Slick Smith."

"Milloin tunsitte minut?"

Dick hymyili.

"Se pitäisi niin ovelan salapoliisin kuin teidän kyllä tietää", sanoi hän.

Dick näki käytävässä jonkun muunkin, jonkun, joka pelokkaasti pysytteli niin kaukana kuin mahdollista. Samassa hän oli juossut käytävän toiseen päähän ja saanut Audreyn syliinsä.

Slick loi taakseen pikaisen silmäyksen ja sulki oven.

"Kenties tahtoisitte mielellänne nähdä tyttärenne, ja hän on myöskin oleva iloinen nähdessään teidät, mutta hän tuntee tämän miehen paremmin kuin teidät, luulen minä", sanoi hän, ja Torrington nyökkäsi.

LXX.

Mitä Slick kertoi.

"En ole koskaan ollut täysin varma siitä, oletteko pitäneet minua samassa arvossa kuin minä itse, vai oletteko niitä varovaisia englantilaisia, jotka eivät usko mitään erikoisesti, ja silloinkin vain jotakuta naista miellyttääkseen", sanoi Slick Smith istuessaan sinä iltana komean päivällispöydän suurenmoisena isäntänä.

"Jouduin tähän juttuun yhdeksäntoista kuukautta sitten, jolloin sain kirjeen mr Torringtonilta, joka antoi minulle kaikki käytettävissään olevat tiedot ja kysyi minulta, voisinko minä ottaa selville hänen vaimonsa olinpaikan ja tarkistaa tiedon hänen tyttärensä kuolemasta. Sivumennen hän kertoi minulle koko joukon asioita mr Lacy Marshaltista, jotka herättivät minussa mielenkiintoa sekä salapoliisina että inhimillisenä olentona.

"Minulla on jonkin verran kokemusta siitä, ettei yksityisetsiviä pidetä erikoisessa arvossa, varsinkaan täällä Englannissa, missä niitä pidetään leikkinä, ja lisäksi mauttomana leikkinä. Ja minä tiesin, että jos tahdoin saada jotakin aikaan tässä asiassa, niin minun oli aivan välttämättömästi siirryttävä työskentelemään maanalaisessa maailmassa tarpeelliset suosituskirjeet mukanani. Senvuoksi minä asetuin Stormerina kapteeni Shannonin yhteyteen ilmoittaen hänelle, että erään tunnetun amerikkalaisen veijarin odotettiin millä hetkellä tahansa saapuvan Englantiin, ja annoin hänelle hyvin eloisan kuvauksen siitä, miltä tämä ilkeä lurjus näytti. Sain Scotland Yardista tavanmukaisen ystävällisen vakuutuksen: 'Otamme ilmoituksenne huomioon', mutta satun tietämään, että samalla hetkellä, kuin Slick astui maihin, hän joutui silmälläpidettäväksi, hänen jälkiään seurattiin Lontooseen, häntä varoitettiin — suoraan sanoen hänelle tapahtuivat kaikki ne asiat, jotka tavallisesti tapahtuvat maahan tuodulle tavaralle.

"Onneksi vain hyvin harvat ihmiset Lontoossa tuntevat minut. Olen aina siitä saakka, kuin perustin toimistoni Lontooseen, pitänyt sääntönä pysyä henkilökohtaisesti syrjässä kaikista jutuista, ja ainoastaan kolme tai neljä minun henkilökuntani parhaista miehistä kykenisi valaehtoisesti vakuuttamaan tuntevansa minut. Mutta nämä kolme tai neljä miestä ovat siinä suhteessa suuriarvoiset, että vaikka he hyvin tuntevat minut, he tarvittaessa ovat myöskin sen tekemättä.

"Toinen suuri etu oli, että Slick Smithinä minä aina voin pitää yhden miehistäni mukanani aiheuttamatta epäluuloa rikollisten luokkien keskuudessa. Niinkuin muistatte, minun jälkiäni seurasi aina eräs Stormerin toimiston miehistä — hän olisi menettänyt toimensa, jollei olisi sitä tehnyt.

"Minä olin myöskin saanut tehtäväkseni ottaa selville, minne oli joutunut hyvin suuri joukko timantteja, jotka oli viime vuosina varastettu mr Torringtonin kaivoksesta ja sikäläisen poliisin mielipiteen mukaan viety Englantiin. Ja minun onnistuikin saada selville hyvin huomattava asia. Etelä-Afrikassa, niinkuin te, kapteeni Shannon, tiedätte, on rangaistuksen alainen rikos pitää hallussaan timantteja, jollei voi antaa niistä viranomaisille tyydyttävää selvitystä — puhun nyt hiomattomista timanteista. Lacy Marshalt oli käynyt sellaista kiellettyä kauppaa useita vuosia. Hän harjoitti sellaista hommaa toimiessaan Streams Mining Corporationin salapoliisina, jolloin hän sommitteli syytteen, jonka johdosta mr Torrington joutui pakkotyöhön. Hän on siitä saakka jatkanut samaan tapaan. Mutta timanttikauppa Etelä-Afrikassa on vaarallista leikkiä, sekä myyjälle että ostajalle; ja Marshalt keksi keinon tulla Lontooseen, missä hän asettui asumaan suureen taloon ja järjesti säännöllisen kuriiritoiminnan kivien kuljettamiseksi Englantiin. Mutta ilmeistä oli, ettei hän voinut tehdä sitä Marshaltina, sillä ennemmin tai myöhemmin joku kuitenkin olisi juorunnut asiasta. Ja se ei olisi ollut ensinkään edullista Lacy Marshaltille, joka sillä välin oli pokkuroinut itsensä Etelä-Afrikan parlamenttiin, josta hänet oli kuitenkin potkittu taas pois, kun valitsijat olivat tulleet jälleen järkiinsä.

"Hän osti eri nimillä kaksi taloa Portman Squaren varrelta. 551 ostettiin erään pankin välityksellä. Hän antoi erään etevän ulkomaisen liikkeen asettaa paikalleen näiden talojen sähkölaitteet ja varusti talon n:o 551 mitä kekseliäimmillä koneistoilla.

"Lacy Marshalt on itse taitava mekaanikko. Hän on niitä ihmisiä, joista saa lukea joka päivä, että he olisivat päässeet pitkälle, jos olisivat valinneet itselleen kunniallisen elämänuran. Uuni ja epäjumalankuva olivat hänelle työ, joka tuotti hänelle suurta huvia. Kuvapatsaan hän osti Durbanista. Sain sen selville lähes vuosi sitten ja tiesin kaiken sen koneellisesta rintakehästä. Mutta aukon tekeminen seinään uunin ja epäjumalankuvan kohdalle oli hänen oma keksintönsä. Hän asui yksin talossaan — Tonger oli siihen aikaan vielä Etelä-Afrikassa, missä hän toimi hänen asiamiehenään — neljä kuukautta, ennenkuin työ oli saatu suoritetuksi. Ja juuri ennenkuin Tonger saapui, ilmestyi Malpasin nimi Lontoon osoitekirjaan, Malpasin, timanttien ostajan, joka ei voinut koskaan joutua kiinni!

"Tonger on todella traagillinen henkilö tässä kertomuksessa. Hän meni jokseenkin vanhalla iällä naimisiin nuorehkon naisen kanssa, joka kuoli jättäen jälkeensä tyttären, joka merkitsi Tongerille koko maailmaa. Mutta Tongerilla oli niin huono onni, että hänen tyttärensä joutui kosketuksiin Lacy Marshaltin kanssa. Olisi odottanut, että Marshalt olisi menetellyt toisella tavalla Tongeriin nähden, joka oli hänen ystävänsä ja auttajansa. Mutta Lacy ei pitänyt millään mitään väliä, ja kun välttämätön oli tapahtunut ja Tonger tahtoi tietää erinäisiä asioita, niin Lacy tarttui Tongerin vangitsemiseen taivaan lähettämänä tilaisuutena, joka teki mahdolliseksi siirtää syyn toisen miehen niskoille. Hän suostutti tytön nimeämään Torringtonin rakastajakseen ja sai hänet menemään Amerikaan, minne hän lupasi lähettää hänelle kohtuullisen rahasumman joka viikko. Samalla hän uhkasi, että jollei tyttö tekisi, niinkuin hän toivoi, nimittäin kirjoittaisi isälleen säännöllisesti tyytyväisiä kirjeitä oloistaan Amerikassa, niin hän lopettaisi rahojen lähettämisen ja saattaisi perikatoon Tongerin, jonka tyttö uskoi olevan jossakin vastuunalaisessa asemassa Marshaltin liikkeessä.

"New York ei ole pahempi paikka naiselle kuin mikä tahansa muu suurkaupunki: se on minun kokemukseni", sanoi Slick miettiväisesti. "Luultavasti se sama vanha vainooja on lentänyt Lontoon muistomerkin huippuun, joka istuu Woolworth-rakennuksen 54 kerroksessa. Tyttö meni menojaan — alkoi juoda, velkaantui mutta ei uskaltanut ilmoittaa mitään Lacylle. Sitten hän eräänä päivänä epätoivoissaan hyppäsi laivaan ja tuli Lontooseen. Luullakseni te näitte hänet sinä päivänä, jolloin ensikerran kävitte ystävämme Malpasin luona?"

Audrey nyökkäsi.

"Hän oli se nainen, joka koputti Marshaltin ovea."

"Juuri niin. Tonger-parka lienee säikähtänyt melkein kuoliaaksi nähdessään hänet. Joka tapauksessa, niinkuin minä olen ajatellut asian, Tonger päästi hänet sisään, kiidätti hänet ylös huoneisiinsa ja piti häntä siellä neljä päivää luultavasti tehden kaikkensa saadakseen hänet kertomaan totuuden — jonka Tonger jo silloin lienee arvannut. Sitten Lacy eräänä päivänä sai selville, että hän oli talossa, ja tiesi olevansa heti tuomittu, kun Tonger pääsisi hänen jäljilleen.

"Marshalt päätti toimia heti. Tonger lähetettiin Parisiin viemään kirjettä, jolla ei ollut mitään merkitystä — olen nähnyt sen. Hänen poissaollessaan Marshalt sai tytön ulos huoneesta ja luultavasti kehoitti häntä menemään puistoon ja odottamaan siellä häntä. Ottakaa huomioon" — Slick kohotti sormensa korostaakseen tätä kohtaa — "että Tongerin tytär oli alkoholisti. Hän oli humalassa, kun hänet nähtiin ensikerran Lontoossa, ja meillä on palvelijattarien antama todistus, että Tongerilla kuolemansa edellisellä viikolla oli erikoisen suuri määrä whiskya huoneessaan — hänellä, joka siihen saakka ei ollut koskaan ottanut ryyppyäkään. Whiskyn imi itseensä tyttö — ei Tonger.

"Kun Marshalt huomasi, että tytöllä oli tämä himo, oli helppoa antaa hänelle pullo, jossa oli kyllin myrkkyä tappamaan kokonaisen rykmentin, ja kehoittaa häntä menemään puistoon hyvin tietäen, että hän ennemmin tai myöhemmin joisi siitä pullosta eikä liikkuisi enää senjälkeen. Mutta Marshalt yritti tehdä liian paljon. Hän aikoi samana iltana tavata miss Bedfordia eli Torringtonia. Hän tahtoi tavata häntä hyvin innokkaasti, niin innokkaasti, ettei hän tahtonut lykätä tapaamista toistaiseksi. Silloin Tonger tuli takaisin.

"Marshaltin ei ollut ensinkään tarpeen selittää naisen katoamista, koska hän ei tietänyt mitään hänestä: hän oli voinut mennä ulos omin päinsä. Voitte olla varmoja siitä, että hän meni ulos takatietä — samaa tietä, josta erään rouvashenkilön oli tapana tulla sisään ollessaan luvattomilla vierailuilla Lacyn luona. Ei ollut luultavaa, että Tonger juuri sinä iltana saisi tietää, että hänen tyttärensä oli kuollut, mutta kuitenkin tapahtui juuri niin! Tonger sai selville asian juuri samalla hetkellä, jolloin Marshalt odotti Malpasin huoneessa Audrey Bedfordin saapumista.

"En tiedä, mitä aikomuksia Marshaltilla oli. Luultavasti hän olisi esittänyt kirjeen, jossa sovittiin tapaamisesta tuossa asunnossa, mutta se on pelkkää luuloa — asiain oikeata tilaa emme saa koskaan tietää. Joka tapauksessa hän ei tavannut miss Torringtonia. Saamastaan tiedosta raivostuneena Tonger, joka tunsi uunin salaisuuden ja oli valmistanut siihen sopivan avaimen, avasi sen, astui Malpasin huoneeseen ja selvitti siellä tilinsä petollisen isäntänsä kanssa. Hänellä oli, luulen minä, aseenaan vanhanmallinen pistoli, ja siinä suhteessa Marshalt puhui totta. Hän ampui kaksi kertaa, ja Lacy kaatui maahan. Se kuulia kestävä paita, joka hänellä oli yllään — ei sen vuoksi, että hän oli ollut Balkanilla, vaan koska pelkäsi olevansa kuoleman oma samana päivänä, jona Torrington ilmestyisi näyttämölle — pelasti hänen henkensä. Sillä aikaa kuin Tonger puolihulluna oli tutkimassa hänen kirjoituspöytäänsä, Marshalt tuli jälleen tuntoihinsa, hoiperteli takaisin omaan huoneeseensa ja ampui vuorostaan Tongerin, minkä jälkeen hän pakeni.

"Marshalt oli jo etukäteen hankkinut itselleen kätköpaikan. Asianajajana tai jonakin sentapaisena hän oli vuokrannut itselleen komean huoneiston Greville Mansionsista, missä hänet tunnettiin nimellä 'mr Crewe'. Satun sen tietämään, koska olen vuokrannut viereisen huoneiston erinäiseen tarkoitukseen. Hän meni sinne sinä iltana, lääkitsi ruhjevammansa — hän oli saanut myöskin lievän haavan — ja tuli sitten takaisin hakemaan timantteja. Tiedän sen, koska näin hänet."

"Kuka oli se mies, jonka kasvot minä näin kattoikkunan läpi murhailtana?" kysyi Shannon.

"Minä", sanoi Slick Stormer rauhallisesti.

"Mutta katolla vartioimassa oleva miehenne sanoi…"

Slick nauroi.

"Mitä varten luulette heidän olleen katolla? He olivat minun muuallaoloni todistajia ja suojelijoitani. Kun te viimeksi teitte kysymyksiä yhdelle heistä, olin minä kyyryssä savupiipun takana tuskin metrin päässä teistä. Tietysti he eivät olleet nähneet minua! He olisivat menettäneet hyvän toimen, jos olisivat nähneet! Olin aina sen katon lähettyvillä. Kiipeäminen on erikoisalani, vaikka en olekaan niin hyvä kiipeäjä kuin Martin Elton, joka ei tarvinnut köyttä niinkuin minä.

"Marshalt tahtoi peloittaa kaikki muut pois talosta. Hän vihasi niinkuin myrkkyä poliisivartiota, koska hän tahtoi päästä käsiksi timantteihin, jotka olivat epäjumalan sisässä, ja koska hän ei voinut tehdä sitä pääsemättä sitä ennen vapaaksi poliiseista. Senvuoksi hän esiintyi omana itsenään, frakkipuvussa ja kuolleen näköiseksi naamioituna. Kun kätköpaikka oli keksitty, tuli hän toivottomaksi ja tyhjensi Stanfordin avulla, joka oli otettava osalliseksi salaisuuteen, epäjumalankuvan teidän silmienne edessä. Mutta Stanford oli poropeukalo ja koneistoon tottumaton. Kun timantit oli saata käsilaukkuun, tahtoi hän pyöräyttää epäjumalan takaisin alkuperäiseen asentoon, jolloin hän sattumalta sammutti valot huoneesta. Säikähdyksissään hän silloin kaikesta päättäen pudotti kädessään olleen käsilaukun kuvapatsaan jalustalle, ja kun kuvapatsas pyörähti takaisin, toi se käsilaukun mukanaan."

"Mihin minä sitten poltin käteni?" kysyi Steel.

"Uunin ristikkoon! Kun te lähditte liikkeelle, oli laite kääntynyt ympäri, ja te satutitte kätenne tulikuumaan ristikkoon, josta hiilet oli vasta vähän ennen sitä poistettu. Tehän muistatte, kapteeni Shannon, että huoneessa tuntui tavallisesti kuuman raudan hajua aina, kun nämä näytelmät tapahtuivat?

"Kun te olitte lähtenyt pois käsilaukku mukananne, seurasi Marshalt teitä. Stanford meni Haymarketille ja murtautui teidän kassakaappiinne — suoraan sanoen näin hänen tulevan ulos, mutta en pitänyt välttämättömänä kertoa sitä teille — kun taas Marshalt seurasi teitä autossaan ja ajoi nurin teidän autonne. Kunnia käsilaukun takaisinsaamisesta tulee Stanfordille, joka oli silloin vielä teidän asunnossanne, kun tapasitte palvelijanne tajuttomaksi lyötynä.

"Saatuaan timantit takaisin päätti Marshalt viedä ne heti hyvään turvaan. Hän vei käsilaukun Greville Mansionsissa olevaan huoneistoonsa. Löysin sen sieltä murtauduttuani sinne etsiessäni miss Torringtonia. En löytänyt häntä, mutta näin käsilaukun ja luovuin siitä vasta sitten, kun huomasin, etten voinut viedä sitä oikeihin käsiin joutumatta itse pidätetyksi.

"Kun Marshalt, joka on hyvin epäluuloinen mies, huomasi, että käsilaukku oli kadonnut, niin hän luonnollisesti epäili asiasta liittolaistaan. Hän ampui Stanfordin juuri vähän ennen sitä, kun te saavuitte sinne tänä aamuna. Juttu on nyt melkein lopussa. Meidän on kuitenkin vielä arvattava, mitä Stanfordin ja Marshaltin välillä tapahtui. Luultavaa on, että Marshalt vasta silloin sai selville, että miss Torrington oli kätkössä siinä talossa, ja päätti tietäen, että peli oli pelattu loppuun ja omaisuus menetetty, kostaa sen miehen tyttärelle, jota hän vihasi ja pelkäsi enemmän kuin mitään muuta maailmassa. Hänen onnettomuudekseen minun on pitkin aikaa ollut tapana olla siinä talossa, kun miehet, jotka tulivat Kapkaupungista, toivat hänelle timantteja. Olin siellä kerran kirkkaalla päivällä korjauttelemassa seiniä, ja Marshalt kuuli sen — miss Torrington kuuli sen myöskin — koska tahdoin päästä selville salaovesta. Olen kahdesti esiintynyt salaperäisenä mr Malpasina ja onnistunut siinä osassa erinomaisesti. Olin päättänyt pukeutua mr Malpasiksi aina, kun murtauduin sinne, koska tiesin, että kerran tulisi se päivä, jolloin hän ja minä katsoisimme toisiamme kasvoista kasvoihin, ja minä toivoin, että hänellä olisi heikko sydän. Erästä nuorta neitosta säikytin perinpohjaisesti", sanoi hän, ja Audrey voi jo nauraa sitä muistellessaan.

"Minä kiljuin kauheasti, eikö niin?" sanoi hän katuvaisesti.

"Minäkin kiljun toisinaan", sanoi Smith, "tai tahtoisin ainakin kiljua".

"Vain yksi asia on enää kertomatta, ja sen te jo tiedätte, Shannon. Te tiesitte sen, ennenkuin saitte pyynnön saapua Fouldin laiturille. Heti kun Marshalt oli saanut takaisin timantit, ei hän voinut tehdä muuta, kuin ilmestyä jälleen dramaattisella tavalla näyttämölle. Se oli hyvin läheltä liiankin dramaattista, sallikaa minun se sanoa! Hän meni veteen laiturin alle, lukitsi itse käsiraudat ja odotti käsirautojen avain toisessa ja revolveri toisessa kädessä teidän saapuvan määrätyn ajan kuluessa. Mutta te tulittekin hiukan myöhemmin, kuin mitä hän oli laskenut, sillä te olitte myöhästynyt matkalla viisi minuuttia. Ja näiden viiden minuutin aikana tapahtui onneton sattuma: hän pudotti vahingossa käsirautojen avaimen veteen eikä voinut vapauttaa itseään. Jollette te olisi tullut kyllin ajoissa, olisi hän hukkunut. Kun te sitten tulitte, oli hänen helppo toimia. Hänellä oli revolveri kädessään — jos olisitte pitänyt taskulamppunne valon häneen suunnattuna, olisitte sen nähnyt, mutta hän pyysi teitä sammuttamaan valon ja ampui heti senjälkeen kaksi laukausta teitä kohden, pudotti revolverin veteen — olen sen sittemmin onkinut sieltä ylös — ja lopun te tiedätte. Jos hän olisi surmannut teidät, olisi hänen syyttömyytensä ollut selvä — hän ei ollut voinut tehdä sitä.

"Ja nyt, miss Torrington, pyytäisin teitä antamaan minulle takaisin virkamerkkinne."

Audrey aukaisi hämmästyneenä käsilaukkunsa ja otti sieltä hopeisen tähden.

"Paljon kiitoksia", sanoi Slick rakastettavasti. "Toivottavasti, ette ole loukkaantunut. En anna kenenkään pitää tähteä sen jälkeen, kuin hän on eronnut minun palveluksestani ja siirtynyt kilpailijan yhtiötoveriksi."

Hänen Dickiin suunnatut silmänsä nauroivat. "Laskin leikkiä", sanoi hän. "Te ette ymmärrä sitä, koska olette englantilainen. Mutta ette kai pane pahaksenne, jos päästän pienen yksityisen naurun? Ha! ha!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HÄMÄRÄN HUONEEN ARVOITUS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

HÄMÄRÄN HUONEEN ARVOITUS

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI

XVII.

XVII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVIII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

LVI.

LVII.

LVIII.

LIX.

LX.

LXI.

LXII.

LXIII.

LXIV.

LXV.

LXVI.

LXVII.

LXVIII.

LXIX.

LXX.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE