The Project Gutenberg eBook of Kolme

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kolme

Runoantologia

Author: Elina Vaara

Katri Suoranta

Katri Vala

Release date: January 18, 2026 [eBook #77730]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77730

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLME ***

language: Finnish

KOLME

Runoantologia

Kirj.

ELINA VAARA KATRI VALA KATRI SUORANTA

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930.

SISÄLLYS:

ELINA VAARA: PILVEN VARJO.

I. Syyskirkkaus.

Syyskirkkaus

Oodi

Ilta

Ole tervehditty

Rukous

Taivaani

Ilo

Vaelluslaulu

Kukkula

Paimenen laulu

Aamulaulu

Inspiratio

Dityrambi

II. Pilven varjo.

Salattu kevät

Heräävä rakkaus

Kevät, armaani

Lyhty

Jääloistoa

Kuolleet lehdet

Pilven varjo

Kysymys

Kevätmyrsky

Onnen laulu

Kauneus

Silmät

Kuun alla

Tuulen laulu

Sanaton laulu

Tumma laulu

Sydämet

Hiiltynyt

III. Laulu kuolemattomuudesta.

Kohtalo

Pieni laulu

Syntymätön laulu

Talvi-ilta

Valkovuokkojen aikaan

Ennen syntymääs

Rannalla

Rauha

Laulu kuolemattomuudesta

KATRI VALA: MAAN LAITURILLA.

I.

Maan laiturilla

Andante religioso

Kauneus

Legenda

Onnellinen

Tornin rakentajat

Katkennut kukka

Autio kaupunki

Huuto

Kuolema

Valvoja

Vapaus

Aurinkolautta

II.

Tähti

Ennen kevättä

Valkeat aamut

Uni

Malja

Vaellus

Meri

Ikävä

Kielot

Myrsky

Laulu rakastetulle

Satu

Matka Eedeniin

Valitus

III.

Herääminen

Nymfi soittaa

Kevät

Sininen aamu

Tänään

Lentokoneelle

Lampun epitaafi

Sanat

KATRI SUORANTA: KEVÄTTUULI.

I.

Etuvartio

Astraia

Meteori

Profeetta

Alpeille

Lapsen silmät

Syys

II.

Vanha kevätlaulu

Kismet

Laulu nuoresta Joosefista

Kolme pientä runoa

Kohtaaminen

Viimeiseen päivään

Beata Beatrix

Tähti

Hauta meressä

Sumua

Ylösnouseminen

III.

Lapsuudenkoti

IV.

Jäälautalla

Lokki

Rannalta

Lahdella

Aamu

V.

Tyhjä kehys

Proteussydän

Juopa

Kirje

Sininen liekki

Siunattu

VI.

Alkanut vaellus

Laulu Kuolemalle

Ojennetuin käsivarsin

Kevät

ELINA VAARA: PILVEN VARJO

Runoja

I. SYYSKIRKKAUS.

SYYSKIRKKAUS.

Ei ole pilveä

syyskuun taivahan yllä.

Mutta sen loiston

jäänsinisen näen kyllä.

Riitti jo kaipuu

voimaton. Tahtoni heräs.

Kuin tämä aamu,

kimmellä, sieluni teräs!

Jos olit äsken

punaista, hehkuvaa tulta,

nyt olet puhdas,

valkoinen kuin sula kulta.

Nyt olet kirkas,

nyt olet kylmä ja vapaa.

Syksyn taivas

veljenkatseesi tapaa.

Kohtalon kilpeen

kerran sun taittua annoin.

Nyt valan sulle

vertani kalliimman vannoin.

Totuuden ahjoon

heitin sun — kuolemanpaloon.

Nyt ylös nouse

hengen ylpeään valoon!

OODI.

Sinä päivänä, kun sinut kohtasin,

yli taivaan mahtavat pilvet uivat.

Unen maailmoiksi ne hahmottuivat.

Lumi tuoksui ja siivin valtaisin

kevättalven hankia halkoi tuuli,

ja kaukaa — sen henkeni kuuli —

soi malmiset kellot.

Rakas sielu, ma kanssasi vaeltaa

sain rikkahan, kallihin kohtalon-vuoden.

Lumen, auringon loistoa sieluuni juoden

olen kuunnellut tuulien huminaa.

Se on kasvanut, paisunut aikain mennen —

kuin nyt, niin korkeaks ennen

vain noussut ei koskaan.

Tänä päivänä täysi ja kypsä on syys.

Nyt koivujen vihreys hento ei kestä,

mut mäntyjen armaasta synkeydestä

soi laulu niin tumma kuin iäisyys.

Se on kalliorantojen kuohunta loitto,

se on tuhanten latvojen soitto

ja huokaus mullan.

Rakas sielu, ma sinulta kaiken sain:

jos tänään on kuoleman silmätkin hyvät

ja tielläni varjot niin siintävän syvät,

tuo kaikki on kirkasta oppias vain.

Oi, maailman ääriin jos jalkani vie mun,

yhä virta voiman ja riemun

käy sinusta minuun.

ILTA.

Kultainen taivas,

tyyni loistosi anna!

Maan sydämelle

kirkas loimusi kanna!

Liekehdi, musta,

salamyhkäinen vesi!

Hehkuvan salli

kylmän pimeytesi!

Puuntakaa, vuoret,

syttyen ehtoon paloon!

Pilvien varjot

rinteillä, liukukaa valoon!

Ihana ilta,

siunaa ihmisen mieltä,

suutele hiljaa

Jumalan ikkunan pieltä!

OLE TERVEHDITTY.

Herra, ma saavuin Mamren tammistoon.

Kaukaa jo aavistin sinut — täällä vasta

tuulen pauhusta, puiden huminasta

askeleesi ma eroittanut oon.

Ole tervehditty, jumalvieras

ikuinen, kirkas

Herra, paimentolaisena harhailin

virtojen luota erämaan kohtuun hamaan.

Koskaan yöksi en yöpynyt paikkaan samaan,

pimeydessä telttani pystytin.

Ole tervehditty, jumalvieras

ikuinen, kirkas.

Kasvosi, ah, ovat salama ja hiljaisuus.

Kasvosi, ah, ovat myrsky ja aamurusko.

Vaippas on henkeni väkevyys ja usko.

Äänesi tunnen: se öin mua unessa huus.

Ole tervehditty, jumalvieras

ikuinen, kirkas.

Sammuvin silmin näen minä valtaisen näyn.

Herra, Herra, mikä on palvelijasi,

että mun sallit katsella kasvojasi,

kun sua vastahan tammien alla ma käyn!

Ole tervehditty, jumalvieras

ikuinen, kirkas.

RUKOUS.

Jumala, Henki,

lävistä minut!

Elämä, Totuus,

ota minut omaksesi!

Sinä, joka vahvistat

toukomettisen äänen

ylitse pasuunain pauhun!

Sinä, joka valitset

viidakon hennoimman virven

palavaksi pensaaksesi!

TAIVAANI.

Kultaloimussa pakenee

aurinko länttä päin.

Tuskaa tuntoni vapisee;

tutkin sydäntäin.

Kerran päiväini viimeinen

ruskotus sammuu pois

kuin sen viinihehkua en

nähnyt ma koskaan ois.

Mutta kun pimeys nielee maan,

meren ja tornit nuo,

ihmeen Jumala armossaan

tapahtua suo.

Kauas hetkellä kuoleman

luotani siirtää hän

muiston sairaan ja polttavan,

murheen jähmettävän.

Katso, ilo ja kauneus vain

tulvii ylitsein!

Tuulta hengitä ulappain,

tuoksua syreenein.

Raikas, ihana taipumus —

siinä taivaani mun,

siinä autuus ja siunaus!

Kuolen riemuhun.

ILO.

Ma istuin luona ikkunan rantamajassani,

kun sumuun peittyi syksyinen meri

ja länteen painui auringon hehkuva pyörä,

niin punainen kuin tuli, kuin veri.

Ja sumuun peittyi haljennut ikkunakin.

Ma itkin hiljaa ilosta ja ruutuun kirjoitin:

Kun tunnet runon riemua,

kiitä Jumalaa!

Kun tunnet tuskan suonissas,

oi kiitä Jumalaa!

VAELLUSLAULU.

Keväällä taitoin

vihreän vaellussauvan.

Taival se alkoi,

jolle jo kaihosin kauan.

Nurmien silkkiä pitkin

polkuni vei.

Jos minä joskus itkin,

huolta se ei.

Kuuntelin kohua

kaukaisten taivahanrantain.

Taakkaa ei mitään,

jot' oisin uupunut kantain.

Kaiku mun uhmani kosti

ilveineen,

nauraen lauluni nosti

harteilleen.

Kuljin ja saavuin

Elämän kaupunkeihin.

Siellä ma hukuin

viiniin ja seppeleihin.

Silmäni nautinnon humu

sokeiksi löi.

Mutta mun sieluni sumu

ympäröi.

Soihdut jo sammui,

turha on juhlia jatkaa.

Tuntoni ruoska

viiltäen vaativi matkaa.

Syvälle tuskaani omaan

hautaudun:

tuhlasin arvottomaan

voimani mun.

Syyspuron kolkon

solinan metsissä kuulen.

Sieluuni lankee

sade ja humina tuulen:

Ihminen, taivas ei nuku

kohdallasi —

katso, on tähtien suku

vartijasi.

Noustessa aamuun

lohtu on ahdistetulla.

Mit' oli kaikki,

josta nyt murhe on sulla?

Nuoruuden hurma — vain vahto

virtaavan veen.

jonka on määrä ja tahto:

Iäiseen.

KUKKULA.

Kuule, suuren kukkulan sielu puhuu!

Kaiun huulin kaukaiset rinteet huhuu.

Puiden henkien polkuja hiipivän kuulen.

Latvasta latvaan vyöryy humina tuulen.

Siellä on puhtaiden siipien valtakunta!

Aamuinen taivas antaa suojaista lunta.

Siellä nyt lintu, yönsä oksalla maannut,

kosteat siipensä avaa, kohta kun sade on laannut.

PAIMENEN LAULU

Lammaskatraassani valkeassa

itse hilpein karitsa ma oon.

Toista rikkaampaa jos maailmassa,

tuonpa nimen kaiku mainitkoon!

Minkä uneksin, sen kohta omistan,

enkä mitään tiedä puuttuvan

vihreästä onnestani.

Iloinen on ikävyyskin täällä!

Olen paimen, nauran vuorillani.

Niinkuin sammal paaden rintehestä

kiivetessä irti lohkeaa,

kaikki raskas murhe sydämestä

hiljaa kumahtaen putoaa

kuiluun unhoituksen. Kevyt olen jo!

Hymyy korkealta aurinko

kultahius, mun armahani.

Itse olen avaruuden tuuli!

Olen paimen, nauran vuorillani.

Lähde vilpas vettä mulle tarjoo,

mätäs punaisia marjojaan.

Kuusenhavut lepoani varjoo,

kun ma iltaisin käyn nukkumaan.

Riittää vuoteekseni puissa lehtiä!

Yhä ylemmäksi ehtiä

tahdon — eteen Jumalani,

tuonne, missä ikilumi hohtaa!

Olen paimen, nauran vuorillani.

AAMULAULU.

Syystaivaan kylmä kirkkaus

nyt hohtaa kuvastimen lailla,

ja pihlajien punerrus

kuin verihelmin hehkuu mailla.

Ja kuusenlatvain keinuvain

ma ikkunani alla kuulen

nyt humisevan laulahtain,

kun aukee siivet aamutuulen:

Sa kulje siltaa auringon

ja ole vapaa, onnellinen!

Ei tunne taakkaa kohtalon,

ken keinuu alla ilmain sinen!

On tuoksua, on suhinaa,

on sateen raikkautta täällä!

Sun murhees tuuli irroittaa

kuin kuolleet lehdet syksyn säällä!

INSPIRATIO.

Sydämen rehellisyys oli multa,

Vapaus juurtesi raikas vesi.

Niin sinä, Jumalan siemen,

paisuit voimasta siunauksen.

Liikahti sirkkalehdet,

yleni vartesi, ensin hento, valoon.

Nyt olet väkevä virpi!

Kuule, sankassa katveessa lehties

kohisee kiitollisuuden riemu,

humisee elämän hurma.

Inspiratio!

DITYRAMBI.

Jumalten virta,

kanssasi yhtä ma olen.

Naurua onnellista on rintani täynnä,

naurua elämälle,

naurua kuolemalle!

Nyt ei saavuttaa mua voi käsivarret

ihmisen toisen!

Vuorilla tanssin,

laaksoissa kisailen,

vapautta hengitän,

nuoruutta värisen!

Jumalten virta,

kanssasi yhtä ma olen!

II. PILVEN VARJO.

SALATTU KEVÄT.

Rannalla meren jäätyneen

sain tuntea ma kevään ensi hurman,

kun olin aivan hiljainen ja nöyrä.

Kovat, kylmät silmät

eivät näe kevättä,

kevään kuisketta ei kuule korvat ylpeäin,

eivät kevään tuoksua he tunne.

Taakse muiston murheen,

taakse usvan tiheän ja siniharmaan

kätketyt on kevään kasvot ihanat.

Herää, hunnutettu nukkuja!

Tuulessa jo hulmuu hiustes pilvi! —

Kauas pitkin rantoja näin kaikui huutoni

ja häikäisevä aurinko nousi.

Olin onnellinen

salatiedostani.

Kimmelsi valkea maailma valkeaa tulta

aistini huikaisten —

kunnes aivan hiljaa

hiipi kylmä uhma minuun jälleen,

ja kevään hauras, kristallinen olemus

jääsirpaleiksi helisten särkyi.

HERÄÄVÄ RAKKAUS.

Heräävä rakkaus —

lintuja, jotka lentävät huimaavan kauas.

Vedenharmaita pilviä.

Hämmästyneet kasvot ikkunassa.

Aamunnousun kultajuova.

Värisevä hiljaisuus.

KEVÄT, ARMAANI.

Kevät, armaani,

saavu jälleen, mua suutele.

Hyasintin lailla tuoksuu hiukses,

otsallas on lumen viileys,

huulillasi verenlämpimillä

huoku tuulen, kukkien.

Kevät, armaani,

kuunnella mun sydäntäsi suo!

Silloin kautta korvan valuu minuun

sykähtely sinun elämäs,

vavahtaen herää kuollut olentoni,

sielu, ruumis tulta taivaallista on!

— — —

Sinipunertavat iltapilvet

valoisassa hämärässä uivat.

Sulaa, hajoo kuumiin kyyneliin

talven jähmettynyt kaipaus.

LYHTY.

Syttyi varhaiskevään iltaan

lyhty kimmeltäin,

ja sen keinuvan niinkuin kellon

tummassa sinessä näin.

Kuulin askelteni alla

lumen narskuvan.

Tunsin kylmän ja puhtaan tuulen

otsaa koskevan.

Raikas, rauhallinen varmuus

silloin valtas mun.

Syttyi vihreää tähteä kaksi:

silmät kaivatun.

JÄÄLOISTOA.

Kun olin nuori, kerran silmät näin

niin kummalliset. Unhoita en niitä.

Ja vaikka ikuisuus on vierryt siitä,

ne vielä elävinä välkkyy edessäin.

Ne silmät kimaltaa kuin alppijää.

Ja kehä kirkas sinisyyteen sulkee

mun sieluni, kun vaiti ohi kulkee

hän — kylmä uni täynnä kylmää ikävää.

Vain kerran valta kuninkaallinen

on mulla: nyt ei katsettaan hän nosta.

Hän sulaa aavistuksen hurmiosta

ja käsiäni etsii, ääni vavisten.

Oi, jyrkänteellä hohtaa Edelweiss,

on ilma kevyt, puhdas, ihmeellinen.

Mut säilymään tuon valon, tuoksun, sinen

vain hengen aurinkoinen, kirkas voima sais.

Miks väkevien osaa tahdoinkin?

Ma tiedän: niin ei olentoni luotu.

Kun ensi malja arasti on juotu,

se särkyy lailla heikon, hauraan kristallin.

Niin talveen valkoiseen ja kirpeään

taas jähmettyy sen hetken loisto, huuma,

ja tuomitaan mun sydämeni kuuma

taas alppijäätiköille, viluun viiltävään.

KUOLLEET LEHDET.

Tahdoin olla

pakanallisen nuori

yhden ainoan kerran.

Tahdoin olla

kevyt ja ilman ajatuksia

yhden ainoan kerran.

Tulin omaksesi,

koska olit kaunein.

Sydämeni oli silloin aivan kylmä.

Mutta en voinut antaa

raukenevaa tomuani

antamatta myöskin sieluani.

Enkä nyt halaja muuta

kuin sinun sieluasi.

Mutta, ah, niin kaukana

on sinun sielusi!

Hyväilyni putoavat

kuin lakastuneet lehdet

ihanilta kulmiltasi.

Itken toivotonta rakkautta!

PILVEN VARJO.

Pilven varjo löytää levon meressä.

Sieluni ei löydä

rauhaa sinussa.

Rakkaus ei rauhaa

ja hiljaista iloa.

Rakkaus ei ole uni

kukkivan puun alla —

vaan se on pelkoa,

joka ei koskaan tyynny.

Janoa, nälkää,

joka ei koskaan sammu.

KYSYMYS.

Oletko vielä yhtä voimakas

kuin olit silloin?

Herätit kaiken elämään,

sykkimään ja hengittämään ympärilläsi.

Oletko vielä taivaan sinen,

tuoksuvan maan ja leikkivän veden valtias?

Syntyikö ihme

vain minussa itsessäni?

Versoiko kaikki

omasta sielustani ja verestäni,

niinkuin rakkauteni oli

minun!

KEVÄTMYRSKY.

Sinä olet kevätmyrskyn

siivekäs jumala,

kauas minua kanna!

Huolettomuutesi

kultainen sinetti

otsalleni anna!

Heikko sieluni kiusaa minua.

Sinulla on huima, naurava sydämeni!

Sinä olet kevätmyrskyn

siivekäs jumala,

vie minut kauas, kauas!

ONNEN LAULU.

Tahdoit kuulla yhden lauluni.

Olin unohtanut kaikki lauluni.

Rytmit laulujen ei riitä

kertomahan autuuttani.

Silmissäni, huulillani

näet heijastuksen siitä.

Kuinka myrskyssä ma pelkäsinkään,

kuinka vapisin!

Läpi olemukseni nyt keinuu

kaiku tyynen mainingin.

Katso kirkkautta vetten!

Tiesinhän ma varmaan, etten

hukkuis, kun mun käsivarsin kiersit väkevin.

Tahdoit kuulla yhden lauluni.

Olin unohtanut kaikki lauluni.

Sydämestäni vain löysin

yhden suuren hymyilyn,

helmen valtamereen kätketyn.

Se on kaunein lauluni.

KAUNEUS.

Sa seisoit edessäni syksyn kirkkaudessa,

oi avaruuden kaunein kasvatti.

Valoa auringon sun oli sielusi.

Niin heimos väkevyyttä säteillen

sa seisoit edessäni syksyn kirkkaudessa.

Ja kaislat kultaiset kuin harpun kielet soivat.

Kuin veden pinnalla puun varjo värisee,

niin tumma kuvani sun silmäis kalvossa.

Ja minä rampa, vanki, olennoista halvin,

kuin viinin kalliin join ma veres musiikin.

Ja kaislat kultaiset kuin harpun kielet soivat.

SILMÄT.

Hiivin sävelten kultaiseen taloon,

kun olin pieni, murheellinen tyttö.

Korkeista ikkunoista

hulmahti resedain tuoksu.

Kuultavat valo-olennot virittivät viulunsa

ja hiljaisen musiikin halki

sain katsoa niihin kauniisiin silmiin,

joita en ole vielä valveillani nähnyt.

Unesta herätessäni

halusin heittäytyä lumeen ja kuolla,

vaikka olin pieni tyttö.

Niin suuri oli kaipuuni.

Vuodet vierivät.

Ylenin neidoksi.

Kohtasin enkelin silmät.

Kohtasin saatanan silmät.

Ikävöin ihmisen silmiä — niitä,

joita en ole vielä valveillani nähnyt.

KUUN ALLA.

Ruuheni keinuu ääneti kuun alla.

Hyvä on kaislojen apeaa suhinaa kuulla.

Hyvä on joskus paeta onneaankin.

Hyvä on olla ihanasti murheellinen.

Lohdullista on kerran olla yksin

keskellä vihreää merta,

kalpean kuun alla.

Veden kylmä, hiljentynyt ääni

valtimonsykkeenä lävitseni soi.

Olen vain usva, öisistä vesistä noussut,

olen vain kaisloista yksi,

nimeä ja kohtaloa vailla.

Olinko milloinkaan se salainen, lämmin virta,

joka poreili kätkössä jäisten syvyyksien —?

Olenko milloinkaan minä antanut rakkauteni

kuolemanvakaasti, huumaantuneena

kalpean kuun alla —?

TUULEN LAULU.

En usko enää elämään

enempää kuin kurjenkellon sineen,

joka haalistuu ja varisee

muutamassa kesäisessä päivässä.

Puu kuiskii puulle

tuulen tuomaa tietoa:

»Valhetta, valhetta, valhetta».

Kuitenkin on ihana kallistaa päänsä

mesimarjankukkien keskelle

ja juoda suloisen valheen lähteestä

kyltymättömästi, kyltymättömästi.

Mitä siitä, jos juodessani

säikähdän kalpeita kasvojani!

Lävitse öitteni unen

humisee tuulen laulu.

SANATON LAULU.

On pehmeä ja murheellinen hieta,

johon painuvat askeleeni äänettömät.

Miten horsmien tuohukset palaa

ja kuuset on synkeän sinivihreät!

Mun sydämeni on kuin lapsi

ja sen yksinäisyys on kuin vilunväristys,

kuin köyhä ja surullinen hieta,

kuin uupunut savu — ja metsän pimeys.

TUMMA LAULU.

Katkeruuden hekuma on sielulleni rakkaus.

Kuumin kyyneltulvin peitän synkät, kauniit kasvosi.

Sentään autuasta nojata

raskas pää on rintaan ystävän

ja niin turvallista tuntea,

että meillä yhteinen on murhe elämän.

SYDÄMET.

Sulatin itseeni ihmissydämiä:

yksinäisyys oli kauhea.

Paloin:

poltin kauniit sydämet.

onnettomuuteni liekissä.

Mutta ne ylpein siivin

lensivät aurinkoon!

Koskaan, sydämet,

te kimaltavat linnut,

koskaan en lakkaa teitä rakastamasta.

HIILTYNYT.

Katso, tähtimeressä äärettömässä

olen vain pieni, hiiltynyt maailma.

Autius kotini, osani yksinäisyys.

Sydämeni paisui tummasta viisaudesta.

Kerran viheriöitsin, elämää kannoin,

uneksin kauneudesta — itseni petin.

Turhaan anteeks anoin nöyryydessä:

järkkynyt ei oma tuomioni.

Totuuden tuli

saavutti minut.

Leppymättömät liekit

polttivat minut.

III. LAULU KUOLEMATTOMUUDESTA.

KOHTALO.

Oli kerran kaksi nuorta, ihanaa ihmislasta.

Kevät saapui ja herätti heidän sielunsa rakastamaan.

Kuin kaksi uhriliekkiä puhdasta, autuasta

sinitaivaita päin ne nousivat, vavisten toisiaan.

Oli vielä silmulla puut, lumipälviä tuolla ja täällä.

Utu kylmä ja valkea aamuin leijaili pinnalla veen.

Mikä kuulaus ilmojen! Tuulet huokuivat kumpujen päällä.

Oras nouseva verhosi laaksot hentohon vihreyteen.

Joka aamu hämmästyksellä yhtä raikkahalla

nuo kaksi kaunista lasta toisensa kohtasivat

kuin ensi ihmiset aikojen rannalla ruskottavalla.

Oli silmänsä suuret, autereiset ja kosteat.

Joka päivä päihdytti heitä harhailu onnellinen.

Jalat joustavat siivitti ihana, siintävä kaukaisuus.

Oli ihmeitä haihtuva pilvi, lehden puhkeaminen.

Joka hetki aukeni heille maailma tuoksuva, uus.

Joka ilta huumauksensa taivaasta huikaisevasta

nuo kaksi kalveten astuivat maahan todelliseen.

Kuin linnut säikähtäneet lumoverkosta kimmaltavasta

pois riistäytyin he kauas lensivät erilleen.

Sade vihmoi, aurinko paahtoi kenttiä multaisia.

Kohos niille kukkien aaltoavaiset paljoudet.

Veri paisutti viinimäkien terttuja kultaisia.

Rypäleinä keskellä helteen kypsyivät myös sydämet.

Oi kukkien riutuvaa hehkua rajalla kuihtumuksen!

Oi punaisten, keltaisten lehtien loistoa liekehtivää!

Väri taivaan tummeni, sai vedet mustan kimmalluksen

Maa huokui niinkuin kuumeen houretta näännyttävää.

Eron raskaan hetkellä silloin, ehtoovartion aikaan

levis ukkospilvien siivet synkistäen yli maan.

Löi salama häikäisevästi — ja ah, miten oudoiksi saikaan

leimahdus silmät nuo, jotka täys oli haavettaan.

Veren kohina täytti yön, tuon aution, kuolleen ajan.

Povi luokseen povea toista käskevän kuumasti pyys.

Pois hävisi erämaa, pois väliltä kahden majan.

Soi myrskyssä elämän riemun ja tuskan määrättömyys.

Oli kerran kaksi nuorta, ihanaa ihmislasta

ja he vannoivat uskollisuutta hetkehen viimeiseen.

Mut miksi he toinen toisensa itkusta lohduttomasta

yön tunnein yllättivät, kuun paistaissa pimeyteen?

Pyhä, arka, valkoinen lintu — aavistus, haaveksunta

oli taivaiden paloa säikkyen paennut heiltä pois.

Raju nyyhkytys herätti heidät usein keskellä unta:

oli kuin sen kaukaisten siipien havinaa kuulleet he ois.

Kävi raskaaksi elämän tie, suru kasvoi kauhistavaksi

kuin oisivat kylmät laineet nousseet ylitse pään.

Ja etsien kuolemaa nuo poloista lasta kaksi

alas jyrkänteeltä syöksyivät kuiluun syvimpään.

— — —

Tulenhohtavat taivaasta portaat kaartuivat yöhön maiseen.

Jumalhaamut kahta kultaista paaria kantoivat.

Meren helmaan he toisen ruumiin kätkivät kuultavaiseen

ja sen toisen kauaksi kallioluolaan hautasivat.

Myriaadien vuosien jälkeen he löytävät toisensa kyllä,

kun ylitse hautojen koittaa maailman aamu uus.

Tuhatkimmelteinen silta on meren ja vuorien yllä,

ja heidän askelistansa värisee avaruus.

Myriaadien vuosien jälkeen he eivät itkeä saata.

Jumalhenkäyksestä heidän sielunsa kirkastuu.

On silloin rakkaus tuo, jok' ei kestänyt koskea maata,

iankaikkisuuksien keväässä kukkiva, kultainen puu.

PIENI LAULU.

Tahdotko olla tähtiystäväni,

sukua sielun ja veren?

Saat olla kylmä, jos olet kirkas

soihtu yli kuohuvan meren.

Ääntäsi kaipaan, sytyn silmistäsi

tummahan murheen paloon.

Tahdotko olla sydämeni autuus

ja viedä minut taivaiden valoon?

SYNTYMÄTÖN LAULU.

Ne silmät, joilla on korkein valta

ajatustesi yli —

se suu, jota suutelematta et malta

olla, kun aukee syli —

se ihminen, joka on armas ja pyhä,

jääpi lauluas vaille,

siks' että se laulu jää soimaan yhä

sielun aarniomaille.

TALVI-ILTA.

Pimeys

Humina tuulen.

Huuruisten vetten päällä

himmeät, kaukaiset valot.

Maailma nukkuu,

luminen, kaunis maailma

helmassa tumman taivaan,

helmassa jumaluuden.

Lapseni, sulje

usvaiset, raukeat silmäs.

Hyvä on vaipua

unehen viattomaan.

Luonasi suurten siipien havinan kuulen.

Luonasi, puhdas,

hengitän jumaluutta.

VALKOVUOKKOJEN AIKAAN.

Nyt lehtimetsän siimeksessä kukkii valkovuokot

ja viileästi tuoksuu aamupilvi.

Vain joku harva sadehelmi kuuluvasti putoo maahan.

Vie mua kotiin ujo, tumma polku.

Jo varmaan silmät siniset siell' unestansa avautuvat

kuin täynnä kasteisia maailmoita.

Oi kadotetut maailmat! Ma saavuttaa en milloinkaan,

en koskettaa voi niitä käsilläni.

Ja kuitenkin ne löydän, kun sun läheisyytes tunnen.

Mun sydämeni kaipaa nähdä jälleen pienet kasvosi,

oi lapsi, olet valkovuokko, olet aamupilvi.

ENNEN SYNTYMÄÄS.

Silmiisi katson ja näen niissä kukkien taivaan,

perhosten taivaan ja kastehelmien taivaan.

Kaikki ne loistivat ennen syntymääs.

Ja äitisi kulki niin ihanaa unta nähden,

uinahti illoin valohon valkean tähden —

suviset yöt oli ennen syntymääs.

Ikkunan alla aaltoili sininen heinä,

tähdet välkkyivät Jumalan kyyneleinä —

syyskesän yöt oli ennen syntymääs.

Lapseni, saitko sa pienten kukkien sielun,

perhosten sielun ja kastehelmien sielun:

kaikki ne sammuivat ennen syntymääs.

RANNALLA.

Suolaruohossa

meren rannalla

aaltoja kuuntelet, lapsi.

Ja vanha, sokea urkuri — meri —

soittaa sinulle aution koraalinsa.

Äitis on lähellä —

kuitenkin kaukana:

hänellä on outo, hurmaantunut ilme.

Äitis on paennut omaan kaipaukseensa

suljetuin silmin,

huulilla huokaus, laulu.

Aaltoja kuuntelet,

suursilmä lapsi.

Aaltojen ääni on tumma ja aavistavainen.

Ja kuihtunut kuusi on kuin harmaata savua

rannalla meren.

RAUHA

Pilvisen päivä hämärä

on sulautunut hiljaa

tummaan iltapimeään.

Ilma on pehmeän harmaa.

Kuuluu vain maininkien uupunut keinunta

ja lehtien huokaava hengitys.

Olemme aivan lähellä unta.

Yksi vain valvoo:

jumalainen rakkaus, väkevä kuin luonnonvoima,

virtaa läpi maailman jokaisen solun.

Siksi, armas lapsi, joka lepäät helmassani

pienen linnun lailla, pesään nukkuneen,

unesi on lempeä kuin itse lempeys,

unesi on rauhainen kuin itse rauha.

LAULU KUOLEMATTOMUUDESTA.

Tänään melkein vaiennut on tuuli.

Vielä syvään hengähtää sen huuli

meille hyräellen

syksyn laulua,

kukkaa keinutellen

suurta, keltaista.

Punertuvin lehdin langassaan

villiviini huojuu portahalla.

Päivä paistaa, meri siintää alla.

Kuusen siimes uhkuu tummuuttaan.

Oi, syysvalon kuulaus ja hyvyys!

Oi, syyslämmön kypsä hehku, syvyys!

Leikkii auringossa

lapsi naurusuu,

loistaa silmä, jossa

taivas heijastuu.

Leikin hurmaa sulle kaikki on.

Vaan ken aavistaa, on liian vakaa —

siksi mulle kyynelhunnun takaa

hohtaa kultarihmat auringon.

Kun sa joskus oudon tutkivasti

katsot äitiäsi sieluun asti,

siellä värähtääpi:

mietin, milloin jo

siivet levittääpi

tumma kohtalo.

Lehden varjoa ma säikähdän.

Kohta kuinka kyselyihis vastaan?

Itse ihmetellen ainoastaan

harhaillut halki elämän.

Pysyy taivas, aurinko ja meri —

meillä päivien on mitta eri.

Kuoleman et tunne

kylmää nimeä.

Kunne vienee, kunne

polku pimeä?

Lapsi, lapsi, kuinka kestää voin,

jos mua vielä kerran soimaat tästä

sangen tuskaisesta elämästä,

jonka sokea ma sulle soin!

Sädekimppu kimmeltäen sinuun

lankee. Tunnen, suuttua et minuun,

kallis, sentään saata:

ihme kaunehin

olla multaa, maata —

hiuksin kultaisin!

Katso, korkea on avaruus,

kevyt ilman tuoksu hengitellä.

Unet ihanat on ihmisellä:

satumme on kuolemattomuus.

Kuule, sadun tuon ma kerron armaan!

— Tuhat vuotta vierinyt on varmaan.

Jälleen tahtiin noiden

pienten jalkojen

alla vaahteroiden

juoksee lapsonen.

Silmissään on sinun hymyilys —

oi, hän kaltaises on, lemmikkini,

ympärillään syksyn tumma sini

ja syysruohon raikas vihreys.

Samat leikit ikivanha kuusi

nähdä saa, yks kuitenkin on uusi:

kukka kastelehti

hänen pivossaan —

toivomme, jok' ehti

terään tuoksuvaan.

Kruunu kirkas säihkyy päällä pään,

puut ja pilvet kumartavat lasta:

kaikki valo, kaihoomamme vasta,

tulvii silloin yli lapsen tään.

KATRI VALA: MAAN LAITURILLA

Runoja

I.

MAAN LAITURILLA.

Kuljen, kuljen sydän palaen

alla sädehtiväin lamppuketjujen.

Lunta sataa hiljaa, tuoksuvat

vierelläni kukat suuret, valkeat.

Kaupunki on oudon utuinen.

Mitä täältä etsin, sitä löydä en.

Kuulen kohun kaukaa: planeetat

halki avaruuden syöksyy valtavat.

Valtamerten yli ennen kaipasin,

avaruuden rannalla janoon tähtihin

nyt kaukaisiin.

Elämässä kaiken, kaiken kadotin.

Laske, taivaan laiva, purjein kultaisin

Maan laituriin!

ANDANTE RELIGIOSO.

Minun alaston sieluni

kohoo läpi avaruuksien

kuin sokea, huikaistunut lintu.

Tähdet keinuvat ympärilläni

kuin äärettömät kukat yötuulessa.

Ei ole muuta kuin tämä nouseminen,

virran huumaava kaipaus mereen,

väkevyys, jota ei vielä ole,

syntymätön tähti.

Autuuteni on rajaton,

autuuteni suutelee taivaan ovea,

kun suuren valkeuden ihana säde

tarttuu vavahtavaan sieluuni kuin käsi.

Avaruudet ovat polvillansa.

Auringosta aurinkoon käy huuto:

Jumala!

KAUNEUS.

Etäällä,

minne eivät silmämme näe,

ylenee pyhä kukka

tähtisyvyyksien yllä

sanomattoman hiljaisena.

Purjehdin hauraassa veneessäni

yli kolmen pimeän meren.

Rajalla,

mustassa vedessä

huikaiseva kirkkaus

kuin ylösnousemuspäivä.

Peitän kasvoni, janoan:

vain kuvajainen Maan merissä.

Voinko käteeni vangita veden

haihtuvan hohteen,

sirun kuvajaista?

Etäällä

tähtisyvyyksien yllä

polttava saavuttamattomuus.

LEGENDA.

Kasteisena aamuna

heräsi keltaharsoinen haltiatar

kädessään loistava siemen.

Se säteili kuin Jumalan silmä.

Ja haltiatar vaelsi laulaen

yli aivan nuoren maan,

siniselle vuorelle

hän kantoi siemenen kasvamaan.

Taivas punertui sinä yönä,

kun valtainen terä aukeni vuorella.

Ja tuulella oli ihana salaisuus:

suuri kukanlehti putosi humisten maahan,

ja ihmiset lukivat siitä sanan RAKASTAA.

Ja he riitelivät siitä ja selittivät sitä,

mutta vain yksi sen ymmärsi.

Hän kulki heidän keskellään niin ihmeen hohtavana

ja hänen täytyi kuolla,

sillä ei kukaan voinut nähdä

hänen silmistänsä katsovaa Jumalaa.

ONNELLINEN.

Onneni on avaruus,

jossa auringot syntyvät ja kuolevat.

Niin onnellinen on vain se,

joka seisoo rajalla,

joka on kulkenut

kauhun ja kärsimyksen pimeän tien,

kuullut sydämensä huutavan

jättiläispyörän alla,

nähnyt unelmainsa kuolevan pimeään.

Niin onnellinen on vain se,

jolle ei ole jäänyt mitään,

joka on vain värisevä lanka

yli elämän ja kuoleman rajan.

Olen kahden ihanuuden välillä:

elämä — huumaantunut juna

sillalla valtameren yli

kuolema — ihanasti kiehtova

niinkuin vain seikkailu ja tuntematon voi olla.

Vaellanpa elämään tai kuolemaan,

suuri, sädehtivä virta on kantava minut!

TORNIN RAKENTAJAT.

Välkkyvällä miekalla

karkoitti enkelisi meidät

ja hajoitti ihanan tornimme Baabelissa.

Olemme ylen surulliset,

emme ymmärrä toisiamme,

emme ymmärrä sinua.

Tahdoimme nousta lähemmäksi sinua

läpi sinisen ilman ja tuoksuvain tuulien.

Ja kuin lapset me riemuitsimme,

kun saavuimme tornillemme säteilevinä aamuina:

kohta, kohta olemme lähellä sinua,

kasvojesi hohde lankeaa ylitsemme!

Suuri hurmio yhdisti meidät,

ikävöimme sinua.

Välkkyvällä miekalla

karkoitti enkelisi meidät

ja hajoitti ihanan tornimme.

Emmekä nyt ymmärrä toisiamme.

Mutta me tulemme luoksesi kerran!

Olemme vain tomu,

mutta meillä on ylpeä kaipuu,

sukupolvesta sukupolveen

on ikävämme kasvava.

Me katoavat näemme vuosituhansien takaa

ihmisen huikaisevan tien

sinun valkeuteesi!

KATKENNUT KUKKA.

Polullani on outo kukka,

tuntematon kaukaisesta maasta.

Kuolevana se katsoo minua

hehkuva terä polun tomussa.

»Sisareni, sisareni», nyyhkytän hiljaa,

»uneksitko maasta, josta tulit

mustankiiltävänä siemenenä

kypsyneenä ihanan auringon alla?»

Olen voimaton ja kuolema on minussa.

Hiljaisuudesta helähtävät soimaan

kultaiset kielet ylitse maan,

humahtaen aukeavat vakaiset ovet!

Näen. Olen väkevä, ilon hurmiossa:

kukkani, sinä olet punainen venhe,

minun sankaritekojeni pursi hopeisella merellä!

Olen leikki keulassasi,

ikävöin, tahdon kasvaa korkeaksi.

Missä on kaukainen maasi?

Missä on minun maani?

En ole nähnyt sitä koskaan.

Palatko, venheeni, ennenkuin tulemme rantaan?

AUTIO KAUPUNKI.

Sydämeni on kaupunki,

jonka asukkaat ovat jättäneet.

Poissa on elämän hengitys.

Tuuli kulkee läpi talojen,

ikkunat rämähtävät auki.

Tähdet ja kuu vaeltavat ylitse,

aurinko paistaa kammottavasti esineisiin,

joita ei kukaan koske,

kaduille, joilta askelten äänet ovat häipyneet.

Kevät, kesä, syksy, talvi menevät,

sateet ja aurinko murentavat taloja,

ruoho kasvaa porraskivillä,

linnut pesivät autioihin huoneisiin.

Kuollutta? Kärsivätkö kuolleet?

Kuulen öin sanomattoman tuskan rajun huudon:

miksi tuho tulee niin hitaasti,

miksi ei nopea tulivirta

pyyhkäise kaikkea pois,

jottei mikään muistuttaisi elämästä,

joka oli?

HUUTO.

Eikö kärsimykselleni tule koskaan rajaa?

Liian vahva on elämänlankani.

Tahdon paeta näitä iskuja,

maahan, jossa on mustien kukkien rauha.

Nauran teatraalisuuttasi, oi kohtalo:

on hullua paloitella kirsikkaa

jättiläisen miekalla.

Miksi vihaat sydäntäni,

miksi silvot sen kuin vihollisen?

Näetkö sydämeni aurinkona,

joka nousee julmuutesi yli?

KUOLEMA.

Kun olin hyvin nuori,

kun olin lähellä kukkivaa maata,

aurinkoa ja humisevia puita,

pelkäsin sinua, kuolema.

Nyt seison niiden joukossa,

jotka odottavat rannalla,

jotka katsovat väsynein silmin

pimeälle merelle,

milloin laivasi tulet näkyvät.

Me emme tiedä mitään julmempaa kuin elämä,

siksi me odotamme vapahdusta sinulta,

josta emme mitään tiedä.

Kun annat merkin,

astumme laivaasi hiljaisesti toivoen:

hyvyys, uusi kauneus,

ehkä vapautta, kirkkautta kenties?

VALVOJA.

Katson unettomin silmin yöhön.

Ikkuna on korkea ja tumma.

Näkymättömänä paistaa kuu.

Hopeapilareina seisovat puut.

Ja kultaiset tähdet lepattavat matalalla

kuin lamput öisessä temppelissä.

Tänä yönä on kuolema hyvä.

Tänä yönä olen niin hiljainen.

Tänä yönä en pelkää kulkea yli pimeän

kädessäni tähden väräjävä lyhty.

VAPAUS.

Ruumiini on ollut vankila.

Nyt lyön sen rikki.

Vapauden huikaiseva taivas jo näkyy.

Voi tuulet, teissä on kaukaisten

auringonnousujen tuoksu!

Pois, pois yli tuskan maan,

pois kehästä planeettain!

Maa ei kuule riemuhuutoani,

olen liian kaukana.

AURINKOLAUTTA.

Nyt katkesi viime köysi,

köysi hohtava rakkauden.

Olen aamun rannalla vapaa

ja autuas ihminen.

Sinut, aurinko, lautakseni

taivaan valkeaan virtaan saan.

Kuin lumotut linnut valoon

me syöksymme Jumalaan!

II.

TÄHTI.

Näitkö tähden lentävän?

Sen tie värisee vielä sinessä.

Sydämeni on valoisa ja kuuma:

hengästynyt tähti on pudonnut sinne.

Olen värisevä kaari kätesi alla,

vuorilla kaikuva riemuhuuto,

nauru, onnellinen nyyhkytys.

Näkijän autuain kasvoin,

ihanasti hymyillen

kuuntelet, rakastettuni,

suurta kohinaa yössä:

huumauksen mahtava virta vyöryy

tuoksuviin, villeihin metsiin.

ENNEN KEVÄTTÄ.

Kevät nukkuu aavistavana

pimeässä metsässä.

Kulje äänettömin askelin,

älä puhu kuumia sanoja

näiden puiden keskellä,

jotka odottavat väristen!

Käteni on kädessäsi

kuin silmu pimeässä mullassa.

Aurinkoni, älä nouse vielä,

älä kumarru herättäen ylitseni!

Tahdon uneksia vielä väkevyydestäsi

nukkuvan kevään äärellä

keskellä syntymättömän elämän

jumalallista suloa.

VALKEAT AAMUT.

Valkeat aamut tulevat

ihanassa saatossa

peittäen kasteisilla hiuksillaan

maan heräävät kasvot.

Hypähdellen nousevat metsistä

pienet helmenkirkkaat laulut

taivaan siniseen kelloon.

On liian onnellista

elää näinä valkeina aamuina,

kosketella elävin sormin rakastetun kasvoja,

tuntea huulillansa elämän maku.

Riemu on palannut sydämeeni

kuin muuttolintujen parvi.

Tahtoisin särkyä kasteen lailla

heläjävään, siniseen kelloon!

UNI.

Siinä unessa oli pimeä yö,

lasinen temppeli täynnä liekkejä,

kaksi vihreää tähteä.

Kalpeat kädet peittävät rukoilijan häikäistyneet silmät.

Kummallinen rukous,

ei ainoatakaan sanaa.

Leikeistä kasvaa nopeasti kuultava kukka:

hennot naisruumiit kehässä,

victoria regia tulimeressä.

Rukoilla sitä, mitä ei ole.

Ojentaa kiihkeä käsi

kohti vihreitä tähtiä!

Kaikki murtuu.

Jospa voisi vain hiljaa

ihmetellä elämää.

MALJA.

Olen malja kädessäsi

kuultava ja hauras.

Huulesi ovat maljan reunalla.

Minkä erämaan yli

tulit niin janoisena?

Juo minut! Juo minut!

Kokosin elämän niityiltä

auringon huuman ja kukkien meden,

outojen hedelmäin mehun,

kaukaiseen rantaan murtuvan aallon,

tähtien kukkia,

riemua, tuskaa,

yksinäisyyttä, kuolemaa.

Juo minut!

Elämän ruhtinaskäsi

on täyttävä minut

yhä uudestaan.

VAELLUS.

Silmiesi hellyys on ylläni

virvoittaen minut,

niinkuin lempeä sadepilvi virvoittaa

janoisen maan.

Käsi kädessäsi

loistaen silmiesi alla

kuljen ohi kesän lämpimäin kasvojen,

yli hymyilevän, ihanan ruohon.

Mutta tiedän liian onnellisten kohtalon

talvi on lähellä,

vain kukka, ei koskaan hedelmää.

Nopein askelin,

käsi kädessäsi

loistaen silmiesi alla

kuljen yli ihanan maan,

joka huutaa minua,

kuljen lyhyen kesäni lakkaamatta

niinkuin Lapin aurinko.

MERI.

Olet meri, rakastettuni,

olen ranta, joka ei voi paeta.

Synkässä uhmassa

kuljit tietäsi ylitseni.

Vaelsit vieraille rannoille

petollisena ja julmana.

Epätoivo oli niinkuin sumu ylläni,

sydämeni voima loppui,

en tiedä, mistä elin.

Silloin palasit säihkyvänä

hukuttavin merensilmin,

suutelit jalkojani,

lauloit: sinä ainoa.

Tuhannesti jo kirosin sinut,

tuhat kertaa anteeksi annoin.

IKÄVÄ.

Meren sinisen ulapan äärellä

olen valkea talo.

Sen holvien alla vesi soi.

Ruusuköynnös ympärilläni,

tuskallinen ja ihana kipu:

ikävöin sinua.

Auringonpolte on ylläni,

meren sini on tarttunut minuun,

meren kaipaus:

odotan.

Voit olla ulapan vihreä välke,

hispanon huuto vuoristoteillä,

punainen tuli mustalla taivaalla,

olen tunteva sinut!

Auringonpolte on ylläni,

meren sini on tarttunut minuun.

KIELOT.

Ilta on harmaanvihreä kukka.

Olen hiljainen ilosta.

Valkeat, tuoksuvat kukkani,

ihanankostea, suloinen juoma.

Salaperäiset pienet veitikat,

kuka toi teidät surulliseen huoneeseeni,

joka vielä värisi nyyhkytyksistä?

Sadeillan hieno onni:

suuri villipeurani,

olen nähnyt silmäsi,

kauniin pojanhymysi

ikkunani alla.

MYRSKY.

Tuulen laulu ulkona

soi myrskyä ja kuolemaa,

valittaa ranta harmaja.

Ah, armas, mua peloittaa

sun silmäs myrskyntummat,

kuin lieska veres leimuaa.

Mua suojele!

Soi huuto luona kaislojen.

Lie lintu yöhön eksynyt,

mi etsii parveansa.

Niin sieluasi etsin nyt,

sen tahdon,

tuulen huminassa sitä suutelen!

LAULU RAKASTETULLE.

En näe mustaa tietäni,

en näe kuolemanrannan vartijaa,

joka on huutanut kaiuttomasti:

sinä tulet!

Onni ja aurinko juoksevat nauraen

valkoisella vuorella.

Silmiesi hellyyteen

sukeltavat silmäni

kuin kaksi huoletonta lintua mereen.

Janoinen käteni

on tavoittanut oudon kukan.

Ehkä Kharon heitti sen

kuoleman virran yli.

Se on harmaa ja tuoksuton,

enkä tiedä sen nimeä.

Rakastettuni, sekö toi kirpeän huuman

juhlaamme elämänpuun alle?

SATU.

Veden partaalla

kesän ihanalla viitalla

on onnellista olla.

Kerronko sinulle päättömän sadun?

Vaaleassa kesäyössä

oli mehiläisen pidot.

Leinikinkukka kiharoillaan

tanssi keltaharsoinen haltiatar huimasti

aina auringon nousuun.

Hunaja oli ihanaa juoda

ja yö oli liian tuoksuva.

Hän nukkuu nyt

peipposen pesässä.

Ja pariskunta on hiukan hämillään

ja pelkää,

sillä aivan pieni jalka

on lähellä kauneinta munaa.

Sinä et kuuntele sanojani,

katsot vain hymyilevin merensilmin.

Pysähdytä aurinko, merenjumalani,

jottei tämä päivä menisi meiltä!

MATKA EEDENIIN.

Vieraassa kylässä kuljimme

rakastettu ja minä.

Juna syöksyi kimeästi huutaen

kuin suuri kultanuoli läpi pimeyden.

Oli syysyö ja aseman seinällä

SUNLIGHT, SUNLIGHT, SUNLIGHT

Ja nainen oli kassassa tuhruinen.

»Mrs. Elämä, please,

kaksi matkalippua Eedeniin.»

Hän hymyili äkkiä kirkastuen:

SUNLIGHT!

Juna tyhjä, me vaunussa kahden vain:

kovin harvat kulkevat Eedeniin.

Rakastettuni lauloi yössä:

»orvokkini, mistä tulit luokseni

näin aikaisin?»

Ja juna huusi ihmetellen: aikaisin?

VALITUS.

Olin sinulle outo kukka,

seisoin katsoen iltaan

ja odotin rakkautta.

Sinä suutelit silmiäni,

sinä lauloit kukkuloilla:

»Olet enemmän kuin rakas.»

Mistä tiesin säveleen vääräksi?

Mistä tiesin käärmeensydämesi?

Pois, mene pois!

Heitin sydämeni yölliseen metsään.

Voi tätä valitusta!

Kaikki puut huutavat nimeäsi,

joka kerran oli minulle onnen saari.

III.

HERÄÄMINEN.

Virtaavan veden kylmä tuoksu,

linnun onnenhellä sävel,

kukan sinertävät kasvot

unenhimmeään ui tajuntaani.

Punavihertävä valo virtaa

läpi puoliavoimien luonten silmiin.

Mistä saavuin unen sumumeren yli?

Lienen elänyt ja kuollut kauan sitten.

Ja ollut kovin surullinen!

Kuinka ihmeellistä:

tämä maailmahan on tuore, kasteenihana!

On äsken satanut, on koivunlehti nuori,

sen hieno tuoksu käypi sieluun asti.

Maa sädehtivi onnenitkustansa,

ja aurinko on liian nuori, hellä.

Mitä täällä on ja mitä tuolla?

En nähdä ehdi.

Voi, enhän pian kuole?

Mistä tulinkaan, en muistaa voi?

Lienen ollut leppäkerttu,

purjehtinut koivunlehtivenosessa huimaavasti

ja tehnyt haaksirikon oljenkorteen.

Ah, autuasta heräämistä

Virtaavan veden kylmään tuoksuun!

NYMFI SOITTAA.

Nymfeistä huimin, hirvijalkainen,

valkea ja raikas kuin nuori, hoikka puu,

hiukset liekkikukkana yllä kasvojen

Panin huilun varastaa ja vanhus raivostuu.

Hei, nauraen lävitse metsien

nyt nymfi huilun vie,

ja jäljessä ähkien, etsien

käy vanhan Panin tie.

»Älä juokse, Pan»,

huutaa nymfi,

»sinulle nauretaan!»

Ken tuulen voisi tavoittaa,

ken hirvijalkaisen?

Pää tulinen kaukana leimuaa

ja Pan on hikinen.

»Mitäs, jätän sen

vanhan huilun

ja hiukan lepäilen.»

Nukahtaa alle laakeripuun

Pan muistain nuoruuttaan,

ja hellästi hopeoi lyhty kuun

hänen pientä kaljuaan.

Ihmiset pimeän laakson tuskastaan

heräävät hopeaisen huilun lauluhun

nuoreen, tulenihanaan, kun nymfi yllä maan

vuorella soittaa säkenöivään aamuhun.

KEVÄT.

Yö kevään, taivas aivan yllä pään,

sen taivutan ma kohden kasvojani

kuin oksan kasteisen.

Ja syliin poimin kukat tähtien

niin vaaleat ja hennot. Elämään

puunsilmu puhkee koskein huuliani.

Sen riemu alkaa soida sielussani,

sen tuoksu kietoo pilveen kuultavaan.

SININEN AAMU.

Sininen aamu, sininen aamu!

Aurinko singahtaa kuin punainen suihku

huurteisen koivun pyöreästä maljasta.

Olentoni lävistää leiskahtaen

ihana sininen miekka.

Oi valkeus, säteilevä valkeus!

Valkeus humahtaa lävitseni kuin lintuparvi.

Pieni hömötiainen,

sinun hurmaantuneessa viulussasi

on vain yksi kieli:

sininen latu vuorelle,

joka on tänään minulle TIE.

TÄNÄÄN.

Nousin tänään kuolleista:

Tänään astuin kohisevaan junaan,

se laulaa: ELÄMÄ, ELÄMÄ, ELÄMÄ.

Olen aivan hiljaa,

vedän hatun kasvoilleni,

sillä onneni paistaa kaikkeen maailmaan,

kaikki näkevät, miten juna minua riemastuttaa,

miten tahtoisin sanoa jokaiselle:

rakas, ihanaa on elää!

Uusi puutarha

tuoksuu bentsiiniltä ja asfaltilta,

punaiset, siniset, keltaiset lasikukat

riippuvat betooniseinillä,

kiitävät katuja,

leimuavat silminä

säteilevien muurien välissä.

Ihmisiä, autoja, raitiovaunuja,

kohinaa,

valoja, valoja, valoja,

naurua,

Sonny boy

surulliset kasvot,

silmät, nälkä,

palava suu.

Elämä, äänesi kohisee minussa ja ulkopuolellani

suurena, outona, värisyttävänä.

Ja minä kuiskaan filmin ihanalle sankarille:

rakas, ihanaa on elää tänään!

LENTOKONEELLE.

Elän suurta, totta satua:

sinä ihmisen välkkyvä jättiläiskukka,

hopeinen ja valkoinen iris, lentokone,

nouset sinisestä järvestä

valtaavan korkealle

aurinkoisen maailman ylle.

Sinä olet unohtanut juuresi,

sinä olet unohtanut vartesi,

on vain teriösi ihana kiihko:

ylemmäs!

Kurkistan terälehtiesi lomitse maata.

Olen onnellisempi kuin rakastunut.

Taivas on lähellä.

Jumalan silmät katsovat ihmisen kukkaa.

Uusi ihme:

kuin laiva, joka etsii tuntematonta,

kiitää nyt loistava teriösi etäälle, etäälle.

Meissä on vain ilo ja hurjuus ja valloittamisen himo.

Mikä on meidän tuntemattomamme?

Uudet maat ovat liian vanhat meille!

LAMPUN EPITAAFI.

Olla kirkas kuin vesi,

mustat langat sydämenä mulla.

Kaipasin valaista, palaa,

tahtoi sydämeni punaiseksi tulla.

Liian väkevän virran

syöksi luojani lävitseni.

Tuskassa riemuitsin, paloin

pyhän hetken, valoni iäksi meni.

SANAT.

Tukehdun virtaan, joka on minussa.

Siellä on monia sanoja, huutoja, sopertelua,

mutta ne kaikki tekevät minut surulliseksi,

ei ole sanoja, joista uneksin.

Kevät seisoi valkean puun alla,

kevät ampui kultaisen nuolen taivaan lakeen.

Juoksin hennonvihreään metsään.

»Oi värisevä nuoli taivaankannessa,

sinussa on sanani!» huusin.

Hiljaista, tukehdun virtaan.

Silloin näen ruohon ja puut:

niillä ei ole sanoja,

mutta ne ovat loistava sotajoukko,

niiden äänettömyys on väkevämpi kaikkia sanoja.

KATRI SUORANTA: KEVÄTTUULI

Runoja

I.

ETUVARTIO.

Eräälle uneksijalle.

Etuvartiona yössä silmiin kuoleman

te olette, sisar, katsoneet ajast'aikoihin,

te elämän laivan tähystäjät kasvoin totisin,

sydän vuotain verta vuoksi maailman.

Sama laiva teitä kantoi tuntemattomaan,

teitä ja miljoonia, joita löi vitsaus:

työnorjuus, taudit, nälkä, sukupolvien kirous.

Te vartiopaikaltanne näitte, sisar, maan.

Huipuilta nimettömiltä olematonta päin

te kurkoititte käsiänne aamun koittohon;

jok'ikinen yksinänsä eli saman kohtalon:

teidät ristiinnaulittiin lunnaiks pettäjäin.

Vaan katso: te ette kuolleet, voittamattomat,

yhä väylää viitoitatte ja kutsutte: eteenpäin.

Te uhmasitte kuolemaa tähden eläväin,

siks ulapan yössä yhä soihtunne palavat.

Käsistänne kylmenneistä ne siirtyi toisihin:

me olemme te, meissä te synnytte uudelleen.

Ajan merta mittaamatonta rantaan kaukaiseen

unennäkijät laivaa ohjaavat käsin taipumattomin.

ASTRAIA.

En ollut kaltaisenne,

te jumalat korkean Olympon.

Minut työnsitte juhlistanne

yön tähtien joukkohon.

Perin äitini, Themiin, verta:

oli silmäni kauaksi näkevät,

ja outoja aavoja sousi

ajatukseni väkevät.

Te minua pelkäsitte:

olin teille ounastus kohtalon;

te minussa aavistitte

tuhon, joka tulossa on.

Nyt tähtenä Linnunradan

tytär Zeun, Astraia, kimmeltää.

Vaan sentään turman päivä

ei tulematta jää.

Minun kylmä sieluni nauraa,

te jumalat sortuvan Olympon,

kun kohtalonhetkenne tullen

te siirrytte varjohon.

Suku uusi, suurempi mettä,

yön kohdusta päivään kohoaa.

Sen tähtisilmäni siunaa:

se maailman valloittaa.

METEORI.

Yön, äitini, kaulalla kerta

kera sisarteni kimmelsin.

Joku katkaisi timanttilangan:

alas maahan syöksähdin.

Nyt katson taivaan merta:

näen sisaret kirkkaina ketjussaan;

minä sammuneena lepään

veden alla, päällä maan.

Yön, äitini, tummat kasvot

myös ylläni nään läpi syksyn jään:

hän minua etsii ja itkee,

kun laskee helmiään…

Ah, menetin tähtien rauhan,

yön tytärten ylpeän valkeuden,

tuta sain elon, kuoleman hurman

— nyt mitään kaipaa en.

PROFEETTA.

M. J. Lermontovin mukaan.

Siit' alkaen kun Ikuisen

sain kutsun: tuomita lihaa,

luen silmistä ihmisten

vain syntiä, uhmaa ja vihaa.

Minä puhuin rakkauden

ja totuuden puhdasta kieltä,

vaan vastaani solvaten

he heittivät kiviä tieltä.

Jätin kaupungin sirottain

yli pääni tuhkaa; ja suojan,

kas, erakkoluolassa sain,

ja ravinnon kädestä Luojan

kuten linnut. Eläimet

ja puut ovat veljiäni.

Puhun tähdille, suloiset

ne viihtävät sydäntäni.

Raesateessa kulkien

minä kuulen: lapsiansa

kovin korskasti hymyillen

näin neuvovat vanhempansa:

Tuo mies oli, kuulkaahan,

ylen ylpeä, halveksi meitä;

muka profeetta Korkeimman,

ja vaelsi pyhiä teitä.

Nyt, lapset, katsokaa,

miten kurja ja köyhä hän on,

miten nääntynyt, alaston,

ja hän kaikilta pilkkaa saa.

ALPEILLE.

I.A.Bunin.

Jääpeitteiselle vuoren kukkulalle

ma uursin laulun teräspiirtimin.

Ja vuodet vaihtuvat. Ja hangen alle

on jäänyt polku, jota vaelsin.

Ah, missä taivas kaartuu korkealle,

ja huiput hohtaa lailla smaragdin,

vain näki aurinko, kun kaiversin

ne säkeet jäähän vuoren rintamalle.

Nyt vaikka nimetönnä kuljenkin

ja laakso hymyile ei laulajalle,

mun tuntee runoilija kuitenkin.

Ah, missä taivas kaartuu korkealle,

ma illan tullen laulun kirjoitin

vain sille, joka: nousee kukkulalle.

LAPSEN SILMÄT.

Suuret, surulliset lapsen silmät

kysyvinä nousevat mua vastaan.

Syvyyttäkö, tuntematon maako,

vaiko peili, pintaa ainoastaan?

On kuin teitä varjoaisi pilvi,

on kuin maailmoiden murhe teissä

piilis, yhtyäkseen vuorostansa

tuleen, joka hiiltyy, sammuu meissä.

Aavistatteko sen? Muistatteko

katsoneenne enkelmaassa vasta,

kuinka Kaiken Luoja hymys teille

kultakartanonsa ikkunasta,

kuinka siivin läpikuultavaisin

leijas luokse joku, kallis kovin,

— jyrähti, löi salamaa, ja linna

kiinnipannuin ikkunoin ja ovin

kohos edessänne uhkaavana,

sitten sankka usva kaiken peitti,

näkymätön käsi sinut, pienen,

kylmään, kummalliseen maahan heitti?

Katsot minuun. Uskos, luottamukses

viiltävät kuin veitsi sydäntäni:

Mitä vastaan sulle, mitä annan?

Voin vain näyttää kuilut löytämäni,

merkkivalon jossain ulapalla,

pienen laulun, jok' on kesken jäänyt

kerran… — Tänään otan sinut syliin,

suutelen, jo silmät hymyää nyt.

SYYS.

Mikä on raskainta ollut,

painui sydämen syvyyteen;

laulava, leikkivä riemu

haihtui kuplina veen.

Mikään ei ollut suotta,

ei suru, tuokiot onnekkaat,

mikään mennyt ei hukkaan,

kaiken takaisin saat:

Lankee keväinen sade,

tuo kesän, kukkaset herättää,

simpukat aaltojen alla

aarteita säilyttää.

Seppele kädessä katsot

aavalle kauas: se houkuttelee.

Tokkopa luotausnuoras

syvyyden pohjannee?

II.

VANHA KEVÄTLAULU.

Muistan sun hyvin kyllä,

lapsuudenystäväin,

ruskona aamuini yllä,

varjona vierelläin.

Elämän murheesta kyynelin

silmies suveen pakenin.

Muistan vielä sun kyllä,

lapsuudenystäväin.

Tunnen sen hyvin kyllä,

lapsuudenystäväin:

enää ei kätesi yllä

koskemaan käsiäin:

suru soi siivet valkeat,

kauas ne luotasi kantoivat.

Tunnen sen tuskalla kyllä,

lapsuudenystäväin.

Muistat mun hyvin kyllä,

lapsuudenystäväs:

kietonet syleilyllä

maallista impeäs

saapuissa uusien keväitten:

kuulet havinaa siipien…

Silloin muistat mun kyllä,

lapsuudenystäväs.

Tunnet sen hyvin kyllä,

lapsuudenystäväin:

kimmeltää iltaisi yllä

säde mun hymystäin.

Jälkeen lintujen valkoisten

heität kaipaavan katsehen.

Unissas itket mua kyllä,

lapsuudenystäväin.

KISMET.

Silmät nälkäiset ja kodittomat

kerran yössä näin,

lapsen huulet, arat, levottomat,

poltti käsiäin…

Tyhjennetty kalkki, pelto kuiva, musta,

kahlehdittu olin… Muut' en muistaa voi.

Nyt on malja täynnä kuumaa kaipausta,

kahleet katkenneet, maa vihannoi.

Kannan salaisuutta käsissäni,

unensäteilevää, avaraa,

piillen kerjäläisen ryysyissäni

tutkin joka ohikulkijaa.

Palaan lumotusta puutarhasta,

aarteet, joill' ei vertaa, omistan,

kivisydän-prinssiäni muistain

lohikäärmetietä vaellan.

Vaiti ovat huuleni, en sanaa

ainoata sinis virkkaa saa,

kunis tarhan ruusut, valmut, liljat

sydäntäni nuorta houkuttaa,

kunis helmet, jalokivet, kulta,

oudot, tuoksuavat hedelmät

rauhan vievät sielustani multa,

tuskan silmihini piirtävät.

Palaan suljetusta puutarhasta:

onnen ihmelinnun kiinni sain,

ikuisuuden nimetöntä vettä

pisara on tomuruukussain.

Vaiti, huulet, kunis joku anoo

kuolonjanoon vettä maljastain!

Vaiti, sydän, kunis joku sanoo,

sanan, jonka tunnet sinä vain!

kunis Peri-Banun silkkitelttaan

astuu Ahmed, prinssi aavikon,

kunis jälkeen Nurunnihar-virvan

yksin sinun rakkautensa on.

LAULU NUORESTA JOOSEFISTA.

Ja sinä olit nuori Joosef,

minä paha nainen Egyptin,

ja viattomuutes nähden

minä sinua kiusasin.

Sinä olit kovin kaunis, Joosef,

sua Ammon-Raahan verrattiin,

ja uskollisuutes tähden

minut huostaasi annettiin.

Kai muistat vielä, Joosef,

miten aurinko kultasi kanervaa,

miten kantoi nummelle tuuli

meren tuoksua uuvuttavaa?

Sinä vain ja minä… ja taivas…

Miten vierelläsi vapisin…

Ja omaa nuoruuttani

minä sinussa rakastin.

Sinä olit kovin puhdas, Joosef,

et arvannut kätkeä sydäntäs,

lumivalkoisen madonnankuvan

näin pojansilmissäs.

Kai muistat vielä, Joosef,

miten julmasti sinua haavoitin?

— Oman nuoruuteni tähden

minä sinut pelastin.

Sillä sinä olit nuori, Joosef,

minä paha nainen Egyptin.

— Ja kuitenkin rakastamaan

minä sinut opetin.

KOLME PIENTÄ RUNOA.

Sinun nuoreen rakkauteesi

kuin pelastusrenkaaseen

minä tartuin aallokossa,

kun vajosin syvyyteen.

Läpi kuohujen kamppailimme,

meri niellyt meitä ei.

Rakas, katso: me pelastuimme

— vain renkaan aallot vei.

* * *

Tänä iltana, kaikkein rakkain,

me roolia vaihdetaan:

minä nauran, kun sinun sydämes

on itkua tulvillaan.

Tänä iltana, kaikkeinrakkain,

näet loppuu satu tää:

ken kalleimpansa kavaltaa

ei huomispäivää nää.

* * *

Sa vaikeroit: on rakkautes kuollut,

on ruusutarhas kolkko hautuumaa;

sen käytäviä kulkee valju vainaa,

sun unelmas. Et saata unhoittaa.

Oo sydän, turha huoli. Tunnen sinut:

kuin tuuli tunteesi on vaihtuvaa.

Ens poutapäivä, luulen, nimen uuden

sun vahataulullesi kirjoittaa.

KOHTAAMINEN.

Olen uudesti syntynyt: kuollutta elämääni

joku vieras jumala kosketti kulkiessaan.

Näen, tunnen: on seppele kiedottu ympäri pääni,

tomuruumiini verhottu riemujen purppuraan.

Olen kohdannut kaltaiseni: yössä kuulakkaassa

hän suuteli sieluani terässä angervon;

minä muukalainen, outo kulkija maassa,

nyt tunnustan: täällä, ah, täällä mun kotini on.

Olen toinen nyt: olen ihminen. Kärsimyksin

kukin meistä maksaa saamansa kohtalon.

Sitä välttää en tahdo, en voi, en saa: sehän yksin

maan päällä omaamme on.

VIIMEISEEN PÄIVÄÄN.

K.D. Balmont.

Mun tarhassani hehkuu ruusut valkeat,

ah, hehkuu ruusut valkeat ja punaiset.

Mun sielussani värisevät arat unelmat,

niin surullisen suloiset.

Sun nähnyt olen kerran vain, sä rakkahin,

vain kerran kohtas unelmani unelman,

mut sieluhuni lempi syttyi voittoisin,

se kestää yli kuoleman.

Sun kasvosi näin armaista armaimmat,

ja unen mailta tutut laineet kutries,

sun silmäs taivashaaveen lailla kiehtovat,

ja tulikukat huulies.

Vain hetken haihtuvan sun tunsin, rakkahin,

sun, kohtaloni huikaisevan ihanan,

vaan varjona käyt vierelläni ajast 'aikoihin,

mua seuraat yli kuoleman.

Mun rakkautein — rypäl'verta humaltavaa.

Mun sielussani soivat kuumat, hurjat sävelet.

Mun tarhassani ruusut, ruusut valkeet leimuaa,

ja syvän, syvän punaiset.

ILTA.

Jo ilta viilenee. Sun kädessäs

mun käteni on kylmä, levoton.

Sä tutkit mua. Tutkit itseäs.

Pois painuu kultakehrä auringon.

On linnut vaiti. Laine hiljalleen

lyö rantakiviin. Juova purppuraa

jäi taivaan ääreen. Sinipunaiseen

yö harsoon kaukometsän hunnuttaa.

Niin oli päivä kuuma, helteinen,

se paahtoi keltaiseksi nurmikon

maan janoon uuvuttain. Nyt tuskainen

uponnut katsees katseeseeni on.

Sen tunnet hyvin: poltan ruumistas

kuin liekki; mua vihaat, rakastat

kuin omaa harhailevaa sieluas…

Ja vasta haudassas mun unohdat.

Yö lankee ylitsemme. Kädessäs

mun käteni on tyyni, peloton.

Näät kohtalomme: öistä sydäntäs

ja mua erottaa on mahdoton.

BEATA BEATRIX.

Äl' avaa silmiäs! On aamu tullut,

sen valo leijuu yllä niittyjen,

sen riemu helää virress' leivosen.

Ah, säilytä sa unelmasi hullut!

Sun kuumat huules vielä värisee —

Yön valmu punainen sun kädessäs

viel' elää, vielä ruokkii sydäntäs

se rakkaus, joka luotas pakenee.

Äl' avaa silmiäs! Saat unias

niin hetken nähdä, olla onnellinen.

— Voi, kohta kirpoo valmu sormistas,

kun alkaa päivän tuska, valvominen.

TÄHTI.

Niinkuin matkaan uupuneena

katsois askeltensa alaa,

iltayössä kalvenneena

yksinäinen tähti palaa.

Ei se kyynelöitse, hymyy,

tuskaa, riemua ei tunne;

avaruuden helmaan lymyy,

hukkuu, emme tiedä kunne.

Niin sun aamuus säteilevään

tähtenä, mi mailleen meni,

sammuneena valoon kevään

katsoo kuollut rakkauteni.

HAUTA MERESSÄ.

Sinut hautasin mereen, Sargassomereen,

sinut, kaikkeinrakkain, Sargassomereen.

Uit aikasi aaveena aalloillaan,

kunis painut liejuun upottavaan.

Sua virta vie, sua laine kantaa,

vaan koskaan et saavuta pohjaa, et rantaa,

levät kietovat sua, sua kilkit syö,

meren hirmuista haastavat pilvet ja yö.

Ohi vuodet käy, yhä aavistan sinut.

Olen talven sinusta uneksinut.

Kevät saapuu taas kera kukkasien,

joka kevät tuo uuden rakkauden.

Sinut hautasin mereen, Sargassomereen,

sinut, kaikkeinrakkain, Sargassomereen.

Ja uusista unista seppeleen

joka syys sinun haudalles teen.

SUMUA.

Ero ei ole ikuinen.

Me toisemme löydämme taas.

Suon mättäällä istun hyräillen:

sumu tuo sinut luokseni taas.

Oli käteni kädessäs.

Otin pois sen hetkeks vain,

suon virvaliekkiä tavoitin

ja — usvaa kiinni sain,

sinä häivyit jonnekin pois.

Ihan yksin yöhön jäin.

Tänä aamuna heräsin muistaen:

me kuljimme käsikkäin.

Sumu vei sinut luotani pois,

sumu välillämme on,

sumu vain — ja sen takana naurava

on silmä auringon.

YLÖSNOUSEMINEN.

Ja eräänä aamuna outoon valoon havahdan,

ja kuulen äänen lempeän meitä kutsuvan:

läpi maailmoiden hajoavain kuin huiluna helisee

se ihana huomenvirsi, ja haudat aukenee.

Ja myös meren syvyys antaa kuolleensa takaisin,

ja luokseni käärinliinoissaan käy kaikkein-rakkahin,

ja me tartumme toistemme käsiin ja silmin onnellisin

katsomme hyvää Jumalaa kasvoista kasvoihin.

Ja hän, tuomari, kysyy: »Mitä teitte päällä maan?»

— »Me rakastimme…» — »Ketä» — »Toistamme ainoastaan.»

— »Mitä tahdotte täällä tehdä, kun kaikki uudeks — saa?»

— »Yhä tahdomme, lempeä Jumala, toistamme rakastaa.»

Ja valkea enkeliparvi riemuun puhkeaa,

hymy Jumalan yli kaikkeuden kuin siunaus tulvahtaa:

»Ken yhtä ihmistä lempii, kaikkia rakastaa.

Te tulkaa isänne majoihin, teidän on taivaan maa!»

III.

LAPSUUDENKOTI.

Enemmän kuin maan päällä mitään

sitä kerran rakastin,

ja unessa usein sinne

yhä palaan takaisin.

Näen kaukaa, kuin läpi usvan:

ladon, niityn ja vainion,

ja tuolla, rannalla järven,

talo harmaa kartanon.

Käyn ääneti pihaan: vielä

kota, talli on paikallaan,

isän Musta hirnuu, ja lehmät,

kas, ammuvat tarhassaan.

Väki nukkuu. En herätä ketään,

teen pienen kierroksen:

yhä aitat mäellä seisoo,

ja riihi on entinen.

On äsken kaivettu ojaa.

Savipohjaa valkeaa

oli muinoin pienten jalkain

niin mainio taapertaa…

Menen kaivolle. Kannen avaan

ja kuvaani katselen:

samat silmät… Kiululla vettä

myös vinttaan hiukkasen.

Joku huokaa. Järvi välkkyy.

Tie rantaan on viileä niin,

ja pehmeenvihreä äyräs

on peittynyt kukkasiin.

Polun löydän sentään ja jäljet

monet lapsenleikkien.

Mut aalloista nousevat muistot

kuin varjot kuolleitten.

He nukkuvat poissa Jossain…

Minä elänkö? Kuka oon?

— Eräs heistä. — Tuttua tietä

taas astun kartanoon.

Oi, häilyikö valkea uudin?

Joku katsoiko tänne päin?

Ihan varmaan kalpeat kasvot

minä verhojen välistä näin,

nyt kiirehtien varmaan

joku ovea hapuilee,

hän, jota en tuntenut koskaan,

mua kohta syleilee…

Minä riennän, huudan: »Äiti, olen tullut takaisin, et arvata saata, kuinka minä tänne kaipasin!…»

— — —

Yhä unessa sinne, kotiin,

kovin usein vaellan:

Enemmän kuin maan päällä mitään

sitä vielä rakastan.

IV.

JÄÄLAUTALLA.

Ei tule alusta mistään.

Mantereesta jää

etenee etenemistään,

railo leviää.

Ankarat, lohduttomat,

tutkimattomat,

päämme päällä ovat

tähdet korkeat.

Veljeni tuntematon

vapisee vierelläin.

Taivaan vaskikaton

kiinnipannuks näin.

Ei ole armahdusta

meille kenellekään:

yö on äänetön, musta,

kuolema alla jään.

LOKKI.

K. D. Balmont.

Lokki, harmaja lokki hurjasti huutaen kiitää

yli ulapan myrskyisen.

Se mistä on tullut, ja miks on sen viluinen huuto

noin vihlovan tuskallinen?

Avaruus on rajaton. Käy synkeä taivas pilveen,

Ja vyöryy hyökyaalto kohisten.

Ja nyyhkii pohjatuuli ja kirkuu mieletön lintu,

isänmaaton laps rantojen unelma-kaukaisten.

RANNALTA.

Lähtee viimeinen laiva.

Jää vana vihreänpunainen

jälkeen sen; autio lahti

on hämärän hiljainen.

Ei lokit kirsku, ei tiirat;

nukkuvat asujat kaupungin.

Kaukana tehtaiden sauhut

yhtyvät pilvihin.

Kaartaa yöllistä rantaa

sähköjen jättiläiskynttilät;

aallot kallioriuttaan

voihkien heittyvät.

Laine nousee ja laskee:

syvyyden hirmu luo suomujaan

peittäen vetten pinnan

kultaan ja hopeaan.

Soutaja yksinäinen

tarttuu airoihin tiukempaan:

Pois, kotirantaan! — Äänet

kuiskivat sivullaan,

valkeat kädet viittoo,

liehuvat hiukset kosteat,

purren laitojen yli

kuolleet kurkkivat.

Aavalta rannattomalta

soi sävel myrskyn ja kuoleman;

kiirii lomitse saarten

kaiku ammunnan.

Noin meren sieluko kutsuu,

noinko se omaansa janoaa?…

Armahda, taivas! tän' yönä

seuraa vainajat saa.

LAHDELLA.

Tuhat laivaa tulee, tuhat lähtee.

Työ käy uupumaton satamassa.

Nostokurki nousee, laskee, nousee.

Kiskot jyrisevät. Ohjaamassa

joku lie. Kai joku tuntematon.

Vaununlastit siirtyy laivanruumaan.

Miehet hikoilevat. Joku kiroo,

toivottaen toisen paikkaan kuumaan.

Päivä paahtaa. Lahti rasvatyyni

rannat kuvastaa. Pian joutuu ilta.

Tehtaanpiipun varjo kasvaa, kasvaa.

Kuuluu soitto jostain kaupungilta.

Koti, vaimo, lapset odottavat

joitakuita, lyhyt lepo työstä.

Riennä, kiiruhda! voi, etkö kuule,

kuiskaa ääni uhkaavasta yöstä:

Kohta kohtalos kuin nostokurki

tarttuu sinuun, heittää ruumiis laivaan,

mustaan laivaan, jonka musta aalto

kantaa kauas ääreen mustan taivaan.

AAMU.

Sarastaa.

Ruso arka itäisen aavan rannan

punertaa.

Meri liikahtaa.

Sen kasvoja nousevan päivän hymy

koskettaa.

Sarastaa.

Kuin unesta armaasta heräten ulappa

huoahtaa

ja havahtuu.

Ylösnousemuksen riemu sen otsalle

heijastuu.

Sarastaa.

Tuhat kultaista liekkiä ylitse taivaan

hulvahtaa.

Meri säteilee.

Sitä elämän antaja, aurinkojumala,

suutelee.

V.

TYHJÄ KEHYS.

Sun sielusi on uhrikammio:

ain pyhä tuli palaa eessä jonkun kuvan;

näät usein surren liekin tummentuvan,

vaan kun se sammuu, syttyy toinen jo.

Ma kaiken nähden, kaiken tietäen

myös tiedän: salaovi kaikkein pyhimpähän

on kiinnimuurattu, ja holviin tähän

sä kätket kaipuus iankaikkisen:

On tyhjä kehys. Malja kultainen

sen eessä alttarilla, kynttilöitä kaksi,

— yö yöltä pimeys käy raskaammaksi —

ja kun ne syttyy, enää elä en.

PROTEUSSYDÄN.

Jos kuinka etsit, mua tapaa et,

ma olen harha, peili petollinen:

sä siinä itseäsi katselet,

ja oma varjos peittää taivaan sinen.

Käy ohitseni! pyydän, rukoilen,

jos viivyt liian kauan, särkyy lasi:

sen takana on lauma kauhujen,

se vaanii sieluasi, nuoruuttasi.

Ei kukaan arvaa, kukaan tiedä ei:

se tarttuu varkain niinkuin noidan käsi,

ja salaisuutes kun se kerran vei,

et vapaaks lunastaa voi sydäntäsi.

En ketään rakasta, en vihaakaan,

En ole uskoton, en uskollinen.

Yks laki Proteuksella on vaan:

hetkestä hetkeen muuksi muuttuminen.

JUOPA.

Juopa on välillä

ihmisen ja ihmisen,

ylipääsemätön,

haudansyvä, ikuinen.

Milloinkaan näe et

sieluhun ystäväs,

kuin varjo, salaisuus,

astuu hän vierelläs.

Koskaan ei sydämes

ymmärrä sydäntään.

Vie polku yhteinen

pimeästä pimeään.

Juopa on välillä

ihmisen ja ihmisen.

Hento porras yli:

oljenkorsi hyvyyden.

KIRJE.

Sen pienen, julman kirjeen

minä avasin vapisten.

Sen pienen, julman kirjeen

revin pirstoiksi hurjasti nyyhkien.

Se pieni kirje kertoi:

eräs, jota rakastan,

on purppurakaavun saanut

ja kruunun ja ruokovaltikan.

Se pieni kirje kutsui

minut luoksensa pimeään.

Mut ristiinnaulittuna

kukin kärsii ja kuolee yksinään.

SININEN LIEKKI.

Sininen liekki yössä,

katso, välkähtää.

— Kaipaus sinisen liekin luokse

voimani näännyttää.

Kapea polku jossain

aarnihaudalle vie…

Kuoleman kuiluko kutsuu mua,

vaiko elämän tie?

Sininen liekki suolla,

iäti-levoton,

edellä menneen rakkaani sielu

suuntaa näyttävä on.

SIUNATTU.

Ken katsonut on silmiin sibyllan,

on nähnyt ikuisuuden aukeevan;

ken häntä suudellut on, jumalaa

sai elollisin huulin koskettaa.

Hän nosti verhon, näki kätkettyyn,

hän tuntee kirouksen, tietää syyn.

Ja siunattuna keskeen ihmisten

hän astuu vieden viestin salaisen.

VI.

ALKANUT VAELLUS.

Voi lähtösi riemua vavahduttavaa,

sydän vaeltajan!

Kuin kuningasvaipan ympärillesi kiedot

sinä ylpeän kieltäymykses,

sidot jalkoihis siivitetyt sandaalit,

uneksija-isäisi perinnön: kaipuun kaukaisuuteen,

ja rannan pensaikosta kätees taitat

pajunvirven loihditun, värisevän

kuin heimosi äitien sydän.

Voi matkasi hurmaa kauhistuttavaa,

sydän vaeltajan:

syö lihaasi manttelis laskokset viiltäin ja lämmittäin;

ulospäin kuin halla ja jää

se huokuu kylmää; ja jalkasi astuvat varmoina jyrkännettä

kuin unissakävijän, joka vaaraa ei näe,

ja virpi sun kädessäs

värisee, värisee

ja salatut aarrelähteet näyttää.

LAULU KUOLEMALLE.

Maassa ei ole ketään muuta luotettavaa

kuin sinä, Kuolema.

Sinä tulet kerran jokaista noutamaan.

Eilen kuljit vierelläni

varisevien syyslehtien alla

salaman jyrähdellessä ja etäisen jyrinän kaikuessa

ja myrskytuulen rajusti syleillessä vapisevia puita.

Maasta huokui lämmin kosteus,

ihanasti aistejani värähdyttävä

mätänevän kauneuden tuoksu,

ja pilvet laskeutuivat alas, kovin alas,

kuin käärinliina, jota pian tarvitaan.

Ja sinä hymyilit, Kuolema,

vaeltaessasi varisevien syyslehtien alla.

Sanovat, että sinulla on olallasi viikate,

ja että sinä lyöt…

En tiedä.

Eilen oli sunnuntai, olit ehkä jättänyt työaseesi pois,

luulen, että sinulla oli mukanasi vain harmaa harso.

Joku istui vieraan ravintolan tuolilla —

aivan lähelläni

— kuulin hänen tekevän turhan kysymyksen

ja sinä astuit ohitseni

suoraan hänen luokseen,

sinä kiersit hunnun hänen ympärilleen,

— siitä ei yksikään voi vapautua —

sinä avasit oven jonnekin,

ja hän kulki sen läpi

minun jäädessäni kummastuneena katsomaan

sen äänetöntä sulkeutumista.

Maassa ei ole ketään muuta luotettavaa

kuin sinä, Kuolema,

siksi minä pyydän sinua:

Kun tulet minua noutamaan,

valitse silloinkin pyhäpäivä,

ja jätä viikate kotiisi,

— sinähän arvaat pienen tytön pelkäävän kiiltävää terää —

ja tule mukanasi harsoliina,

johon sisaresi Uni par'aikaa

minun varalleni

ompelee punaista valmunkukkaa,

ja hymyile minulle niinkuin eilen

vaeltaessasi vierelläni

varisevien syyslehtien alla.

OJENNETUIN KÄSIVARSIN.

Minä ojennan hennot, hauraat käsivarteni syvyyteen

ja syleilen Elämää, joka tuntemattoman salatusta hetteestä kohoaa:

Kuinka minä sinua rakastankaan,

sinä petollinen, sinä julma, sinä ikuinen!

Kuinka minä sinua rakastankaan,

sinä alati viheriöivä myrkkypuu jumalaisine hedelminesi,

jossa tuhansine versoineni riipun!

Minä ojennan hennot, hauraat käsivarteni maahan

ja syleilen Ihmistä:

Kuinka minä sinua rakastankaan, veljeni,

sinä liha minun lihastani,

sinä luu minun luustani,

sinä sielu omani kaltainen!

Kuinka minä sinua rakastankaan,

sinä vertaiseni hyvässä ja pahassa,

sinä Elämänpuun köynnöskasvi kuten minäkin!

Katso: kukkamme auringonkeltaisine heteineen

aukeavat rinnakkain,

ja niiden tuoksu sekoittuu toisiinsa

huumaavaksi, hullaannuttavaksi viiniksi…

Minä ojennan hennot, hauraat käsivarteni avaruuteen

ja syleilen Kuolemaa:

Kuinka minä sinua rakastankaan,

sinä kalpea, sinä äänetön, sinä totinen!

Viimeinen rakastettuni, sinä ihanin,

taivuta pääsi alemmas, alemmas,

niin että voin kuiskata korvaasi

elämäni sanattoman kysymyksen:

Sinäkö avaat

ihmisen lapselle

Kadotetun Paratiisin portit?

KEVÄT.

Ah katso, kaiken on kevät huuhtonut pois,

mik' ol' sairasta ja pahaa maailmassas,

kevät, joka myrskylinnun siivin kulki ylitses.

Vapisetko, menetitkö jotain, sydän?

Vain kuolleet, alimmaiset lehdet palmuistas vei

kevättuuli, meri nieli lahot laivas,

ja rannoilta jääriutat musersivat mennessään

jonkun raidan, jolla juuret oli hauraat.

Kuin paljas, syvään kynnetty vainio oot:

mustat vaot elämä myös sinuun uursi

teräsaatralla, ja vihkivesin vihmoi kuolema

sinut, sydän. Kohta kylvön aika joutuu.

Jo kuule! Glorianden torvi vuorilla soi,

torvi, jota voi vain puhtain huulin soittaa.

Herää, vastaan riennä! saamme juoda hänen kädestään

kevään maljan, taistelun ja laulun maljan.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLME ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ELINA VAARA: PILVEN VARJO

I. SYYSKIRKKAUS.

SYYSKIRKKAUS.

OODI.

ILTA.

OLE TERVEHDITTY.

RUKOUS.

TAIVAANI.

ILO.

VAELLUSLAULU.

KUKKULA.

PAIMENEN LAULU

AAMULAULU.

INSPIRATIO.

DITYRAMBI.

II. PILVEN VARJO.

SALATTU KEVÄT.

HERÄÄVÄ RAKKAUS.

KEVÄT, ARMAANI.

LYHTY.

JÄÄLOISTOA.

KUOLLEET LEHDET.

PILVEN VARJO.

KYSYMYS.

KEVÄTMYRSKY.

ONNEN LAULU.

KAUNEUS.

SILMÄT.

KUUN ALLA.

TUULEN LAULU.

SANATON LAULU.

TUMMA LAULU.

SYDÄMET.

HIILTYNYT.

III. LAULU KUOLEMATTOMUUDESTA.

KOHTALO.

PIENI LAULU.

SYNTYMÄTÖN LAULU.

TALVI-ILTA.

VALKOVUOKKOJEN AIKAAN.

ENNEN SYNTYMÄÄS.

RANNALLA.

RAUHA

LAULU KUOLEMATTOMUUDESTA.

KATRI VALA: MAAN LAITURILLA

I.

MAAN LAITURILLA.

ANDANTE RELIGIOSO.

KAUNEUS.

LEGENDA.

ONNELLINEN.

TORNIN RAKENTAJAT.

KATKENNUT KUKKA.

AUTIO KAUPUNKI.

HUUTO.

KUOLEMA.

VALVOJA.

VAPAUS.

AURINKOLAUTTA.

II.

TÄHTI.

ENNEN KEVÄTTÄ.

VALKEAT AAMUT.

UNI.

MALJA.

VAELLUS.

MERI.

IKÄVÄ.

KIELOT.

MYRSKY.

LAULU RAKASTETULLE.

SATU.

MATKA EEDENIIN.

VALITUS.

III.

HERÄÄMINEN.

NYMFI SOITTAA.

KEVÄT.

SININEN AAMU.

TÄNÄÄN.

LENTOKONEELLE.

LAMPUN EPITAAFI.

SANAT.

KATRI SUORANTA: KEVÄTTUULI

I.

ETUVARTIO.

ASTRAIA.

METEORI.

PROFEETTA.

ALPEILLE.

LAPSEN SILMÄT.

SYYS.

II.

VANHA KEVÄTLAULU.

KISMET.

LAULU NUORESTA JOOSEFISTA.

KOLME PIENTÄ RUNOA.

KOHTAAMINEN.

VIIMEISEEN PÄIVÄÄN.

ILTA.

BEATA BEATRIX.

TÄHTI.

HAUTA MERESSÄ.

SUMUA.

YLÖSNOUSEMINEN.

III.

LAPSUUDENKOTI.

IV.

JÄÄLAUTALLA.

LOKKI.

RANNALTA.

LAHDELLA.

AAMU.

V.

TYHJÄ KEHYS.

PROTEUSSYDÄN.

JUOPA.

KIRJE.

SININEN LIEKKI.

SIUNATTU.

VI.

ALKANUT VAELLUS.

LAULU KUOLEMALLE.

OJENNETUIN KÄSIVARSIN.

KEVÄT.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE