Kansojen historia 4
Date: 2026-01-25T00:00:00+00:00
Keywords: World history

The Project Gutenberg eBook of Kansojen historia 4

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kansojen historia 4

Kansojen elämä ja sivistys : Vanha aika 4 : Roomalaiset vuodesta 133 e.Kr. vuoteen 180 j.Kr.

Author: Carl Gustaf Grimberg

Translator: Weikko Pakarinen

Release date: January 25, 2026 [eBook #77778]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77778

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KANSOJEN HISTORIA 4 ***

language: Finnish

KANSOJEN HISTORIA 4

Vanha aika IV: Roomalaiset vuodesta 133 e.Kr. vuoteen 180 j.Kr.

Kirj.

CARL GRIMBERG

Tekijän luvalla suomentanut

Weikko Pakarinen

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930.

SISÄLLYS:

Vanhin roomalainen kirjallisuus
Roomalaisen kirjallisuuden alku.
Vallankumousaika.
Gracchus veljekset.
Marius ja Sulla.
Crassus ja Pompeius.
Cicero ja Catilinan salaliitto.
Pompeius ja Cæsar.
Cæsar Galliassa.
Toinen kansalaissota.
Cæsarin yksinvalta.
Idus Martiæ.
Toinen triumviraatti.
Vallankumousajan ajattelijat ja runoilijat.
Lucretius.
Catullus.
Triumvirit voittavat Cæsarin viimeiset viholliset.
Triumviraatin purkautuminen.
Rooman cæsareita ja heidän aikalaisiaan.
Augustus.
Latinalaisen runouden kulta-aika.
Horatius.
Propertius.
Tibullus.
Ovidius.
Tiberius.
Caligula.
Claudius.
Seneca.
Nero.
Romaani ja satiiri hopea-ajalla.
Ensimmäiset kristityt.
Flavius-sukuiset keisarit.
Flavius Vespasianus.
Titus.
Domitianus.
Pompejissa ja Herculaneumissa.
Keisarikunnan suuruusaika.
Nerva ja Trajanus.
Hadrianus.
Antonius Pius ja Marcus Aurelius.
Lukianos, antiikin viimeinen suuri kirjailija.

VANHIN ROOMALAINEN KIRJALLISUUS

ROOMALAISEN KIRJALLISUUDEN ALKU.

Vuonna 272 roomalaiset valloittivat kukoistavan Tarentumin, »Italian Ateenan». Runsaan sotasaaliin joukossa oli — roomalaisten itsensä sitä aavistamattakaan — roomalainen kirjallisuus.

Ainakin taru kertoo, että sotavankien joukossa oli Andrónikos niminen kreikkalainen poika. Hänet tehtiin orjaksi ja vietiin Roomaan, missä hänet herransa jonkin ajan kuluttua vapautti ja hän monen muun sivistyneen kreikkalaisen orjan tavoin joutui koulumestariksi. Roomalaisen tavan mukaan hän otti nimekseen Livius Andronicus. Toiminnallaan hän voimakkaasti auttoi hellenismin levenemistä Rooman nuorison keskuuteen. Hän ryhtyi myöskin uraa uurtavaan tehtävään, luomaan roomalaisille omaa kirjallisuutta. Aikaisemmin tämä luonteeltaan käytännöllinen ja proosallinen kansa, kuten Cato sanoo, »ei tuntenut vähintäkään kunnioitusta runoutta kohtaan». Jos joku antautui runouden palvelukseen, häntä pidettiin kuin kulkurina. Sattuvat ovat erään saksalaisen runoilijan sanat: »Roomalaiset eivät ole runoilleet kitaransointuisia lauluja, vaan aseidenkalskeisia urotöitä; ja tämän maanpiiriä vavahduttavan runouden rytmi oli maailmanvalloittaja-legioonain ja -kohorttien jymisevä marssintahti.»

Ennen Livius Andronicuksen aikaa oli olemassa vain n.s. kansanrunoutta, hyvin vähän ja kovin kankeasäkeistä. Tähän raakaan, kehkeytymättömään muotoon Tarentumista tullut muukalainen ryhtyi valamaan uudesti Odysseiaa. Ajan oloon koulumestarimme ahersi yhä edelleen ja onnellistutti roomalaisia myöskin kreikkalaisten näytelmien käännöksillä kreikkalaisin runomitoin. Näin roomalaisen kirjallisuuden perustus oli laskettu.

Mutta koulupoika parat, joiden täytyi päntätä päähänsä Livius
Andronicuksensa! Antiikin makutuomarit vakuuttavat, että paitsi näitä
lapsimarttyyreja ei ollut ketään, joka useamman kuin kerran otti Livius
Andronicuksen runot käteensä.

* * * * *

Jonkin verran itsenäisemmän työn suoritti Liviuksen nuorempi aikalainen Nævius, campanialainen, joka myöskin oli saanut kreikkalaisen kasvatuksen. Livius Andronicus oli kääntänyt Odysseian — Nævius tahtoi luoda Iliaan, mutta roomalaisen Iliaan. Hän kirjoitti homeroslaiseen tyyliin sankarieepoksen ensimmäisestä puunilaissodasta ja puhtaasti roomalaisaiheisia näytelmiä. Muodoltaan hänen tuotantonsa on huomattavasti Livius Andronicuksen tuotantoa parempaa. Säe alkaa vapautua jäykkyydestään; se sujuu vaivattomammin ja luontevammin.

* * * * *

Næviuksen runoilijaviitan heitti hartioilleen Calabriasta kotoisin oleva Ennius, joka kirjoitti Rooman historiasta suuren eepoksen troialaisesta Æneaasta[1] aina runoilijan omaan aikaan asti. Ennen kaikkia muita Scipio Africanus vanhempi oli hänen sankarinsa. Enniuksen eepoksesta tuli kuten Schück sanoo, tavallaan roomalainen »Vänrikki Stoolin tarinat». Hän on myöskin itse runorakennetta kehittänyt hyvän matkaa eteenpäin — hän nimittäin on luonut latinalaisen heksametrin. Syystä voidaan siis pitää Enniusta roomalaisen runotaiteen isänä.

* * * * *

Näistä kolmesta hahmosta, jotka kohtaavat meitä roomalaisen kirjallisuuden muistojen temppeliin johtavassa käytävässä, voi täydellä syyllä sanoa, että ne ovat tuskin muuta kuin pelkkiä nimiä. Heidän teoksistaan on olemassa ainoastaan vähäpätöisiä katkelmia. Toisin on laita huvinäytelmäkirjailijain Plautuksen ja Terentiuksen, Enniuksen nuorempien aikalaisten. Plautus kuoli vuonna 184 noin 70 vuoden ikäisenä, ja Terentiuksen tempasi kuolema nuorena vuonna 159. Näiden molempain kirjailijain elämäntyö on uuden attikalaisen komedian siirtäminen roomalaiseen muotoon. On ymmärrettävää, että tämä ei merkinnyt suinkaan hienostumista alkuperäisteokseen nähden. Roomalaiset pitivät näyttelijäin voimakkaan leveistä otteista, joista selvästi voi tuntea ne tyypit, jotka esiintyivät heidän yksinkertaisissa kansanilveilyissään, kuten suursyömärin, lörpöttelijän ja hullunkurisen ukon, jota viekas, kyttyräselkäinen veijari petkuttaa.

Sellaiset olivat yleisön kannalta edellytykset, joiden perustalle Plautuksen oli rakennettava. Hänen oli näyteltävä ja kirjoitettava suurille lapsille. Eikä hän itsekään ollut suinkaan kirjallinen herkkusuu. Hän oli aivan oppimaton ja alhaissyntyinen ja näyttää aloittaneen näyttelijäuransa kiertelemällä ympäriinsä Campanian kaupungeissa näyttelijäjoukkueen mukana. Hänen tehtäväkseen tuli laatia ja muunnella kreikkalaisia komedioita roomalaisen yleisön yksinkertaisemman, jonkin verran raa'an maun mukaisiksi. Plautus tuli suosituksi repäisevän komiikkansa vuoksi, ja tämä komiikka onkin hänen itsenäisin osuutensa niissä näytelmissä, jotka hän mukaillen kirjoitti. Ne pursuavat elämäniloa. Hänen kielensä on voimakasta ja elävää. Siinä on mehua ja ydintä, ja vuorosanat putoilevat elävinä ja luontevina. Nævius ja Ennius olivat luoneet eepillisen runouden ylevän kielen — Plautus on komedian puhekielen luoja.

Plautuksen seurassa ei ole koskaan ikävä. Hänestä on pääasia saada yleisö nauramaan. Liian usein kuitenkin hänen meluisa naurunhohotuksensa kuolettaa hänen näytelmiensä pohjana olleissa alkuteoksissa ilmenevän hienon attikalaisen huumorin.

Useimmat Plautuksen huvinäytelmät ovat juonikomedioita, sellaisia kuin Mōstellāria (»Kummitus»), Holbergin »Abracadabran» esikuva. Siinä kuvataan nuorta miestä, joka isänsä ulkomaanmatkan kestäessä on juopotellut ja juhlinut juomaveikkojen ja hetairojen seurassa.

Mutta eräänä kauniina päivänä isäukko palaa takaisin kotiin.

»Ma kolme vuolla viivyin mailla Egyptin,
ja kotihini kyllä tervetullut oon»,

hän sanoo itsekseen. Mutta nuoren herran orja-veijari ajattelee toisin. Hän supisee syrjässä:

»Mut vielä tervetulleemp' ois se, tottavie,
mi tiedon tois, sa että kuolla kupsahdit!»

Julkean ja neuvokkaan orjariiviön onnistuukin uskotella vanhukselle, että talossa kummittelee, ja hän saa hänet näin pois sieltä. Sitten hän uskottelee ukolle toisen hullunkurisen jutun toisensa jälkeen, kunnes nuoren mässääjän uskollisimmista tovereista aika on sopiva pyytää talon isäntää antamaan anteeksi pojan nuorekas hurjastelu. Lopulta ukko sitten taipuu ja on valmis antamaan anteeksi sanoen:

»jos hän tuhlaustaan häpee, riittäköön se rangaistus!

Pojan ystävä:

Häpee kovin.

Orja:

Anteeks kun on saanut hän, kuink käypi minun?

Ukko:

Raipat saat ja hirtehen pääset.

Orja:

Mut jos häpeän minäkin?

Ukko:

Sinut, tottavie, minä kolkkaan kuoliaaksi.

Pojan ystävä:

Maltahan!
Anteeksantos täydeks tee, mun vuoksein
armo hälle suo!»

Ja koska ukko on sanonut A, niin on hänen tietysti sanottava myöskin B. Kaikkien selkkausten lopputuloksena on, että nokkela orja saa riemuita, vaikkakin koko hänen julkeutensa on tullut paljastetuksi.

Plautus on kirjoittanut myöskin luonnekomedioita, sellaisia kuin Miles Glōriōsus (»Kerskaileva soturi»), Holbergin »Jacob von Tyboen» ja Shakespearin »Falstaffin» esikuva, sekä Aululāria (»Ruukku»), jonka Molière on ottanut kuuluisan komediansa »Saiturin» malliksi. Saituri on kätkenyt kultansa saviruukkuun. Kuvaavin sanoin kirjailija maalaa hänen tuskansa ja epäluuloisuutensa. Mutta niin hellästi kuin hän vartioikin rakasta aarrettaan, hän joutuu lopulta kuitenkin petetyksi. Yhtä oikeudenmukaisesti päättyy »Miles gloriosus». Pöyhistelevän tarinamestarin, joka kerskuu niittäneensä vihollisia maahan kuin heinää ja sysäisseensä käsivartensa läpi elefanttien, lopuksi hänen rakastajattarensa pettää, ja kun uljas soturi antautuu uuteen rakkausseikkailuun, hän saa lujasti selkäänsä.

Kolmas laji Plautuksen näytelmiä ovat komediat, sellaiset kuin Menæchmi eli Kaksoiset, jossa pari syrakusalaisia kaksoisveljeksiä saa aikaan koomillista sekaannusta, kun ovat niin toistensa näköisiä kuin kaksi marjaa. Toinen heistä on pienenä poikana kadonnut kotoa. Kummallakaan veljellä ei senvuoksi ole aavistustakaan toisen olemassaolosta, kun toinen heistä, Menæchmus I, eräänä päivänä tulee samaan kaupunkiin, missä ryöstetty Menaechmus II asuu naineena ja hyvissä varoissa olevana miehenä. Menæchmus I hämmästyy hieman, kun eräs kaunis nainen — veljen rakastajatar — ottaa hänet vastaan avosylin, mutta hän mukautuu helposti uuteen osaansa. Mielihyvää hän sitä vastoin ei tunne, kun veljen armas vaimo haukkuu hänet pahanpäiväisesti, kun hän kohtaa tämän ja hänen isänsä. Se, mitä oletetulla aviomiehellä on sanottavaa puolustuksekseen, vaikuttaa niin sekavalta ja ihmeelliseltä, että mies, joka luulee olevansa hänen appiukkonsa, arvelee olevan syytä kiiruhtaa hakemaan lääkäriä.

Mutta kun ukko palaa lääkäri mukanaan, Menæchmus I on kadonnut ja hänen sijastaan kohtaavat miehet naineen veljen. Tällä välin on tämäkin puolestaan saanut kokea pelkkää mieliharmia kaikesta siitä, mitä hänen kaksoisveljensä on aikaan saanut. Kun nyt lääkäri kaiken lisäksi alkaa tutkia häntä, hän raivostuu. Nyt on päivänselvää, että hän on tullut sekopäiseksi. Ei ole muuta neuvoa, kuin sitoa hänet kiinni! Neljä orjaa kutsutaan paikalle, ja nämä käyvät hänen kimppuunsa; hämminki käy yhä pahemmaksi, kunnes Menæchmus I tulee näyttämölle — ja seisoo kasvot vasten kasvoja miehen kanssa, joka on aivan hänen näköisensä.

Nyt kaikki selkkaukset selviävät. Menaechmus II ihastuu niin jälleennäkemisestä, että myy kaiken, mitä omistaa — irtaimen ja kiinteän ja vaimonsakin — ja seuraa veljeään Syrakusaan.

* * * * *

Teréntius, liikanimeltään Afrikkalainen, oli pienenä lapsena tullut Afrikasta Roomaan, missä hän joutui erään senaattorin orjaksi, joka antoi lahjakkaalle pojalle huolellisen kasvatuksen ja pian vapautti hänet. Terentiuksen hieno kirjallinen maku raivasi hänelle pääsyn Rooman sivistyneimpään seurapiiriin, jonka Scipio Africanus nuorempi keräsi ympärilleen. Terentiuksen hienostunut kieliasu, joka ei tunne Plautuksen karkeapuheisuutta, todistaa myöskin, että hän kuului ylhäisempään yhteiskuntaluokkaan. Hän esittääkin yleisölleen paljon edustavampaa väkeä kuin Plautuksen rivokieliset oliot. Tästä johtuu myöskin Terentiuksen huolitellen suoritettu luonteenkuvaus, joka on tulos paljon syvällisemmästä ihmisluonteen tutkimisesta kuin Plautuksen kirveellä karkeasti veistetyt vapaat tyypit. Plautuksen näytelmäkappaleissa olivat koomilliset tilanteet ja selkkaukset olleet pääasiana. Terentiukselle on päinvastoin psykologinen mielenkiinto tärkeämpi kuin toiminta. Tältä näkökannalta katsoen myöhempi aika on arvioinut ne taiteellisesti paljon korkeammiksi kuin Plautuksen näytelmät, huolimatta siitä, että jälkimmäiset ovat verrattomasti elävämpiä ja mehevämpiä.

Terentiuksen huomattavin näytelmä lienee Adelphoe (»Veljekset»). Sekin, kuten suurin osa hänen komedioistaan, on Ménandroksen mukailua. Näytelmä kuvaa kahta veljestä, jotka ovat saaneet erilaisen kasvatuksen, toisen on kasvattanut ankara ja kärtyinen isä, Demea, toisen kiltti setä, Micio, joka on ottanut pojan lapsekseen. Hyvästä kasvatusisästä on selvää, että nuorison täytyy huvitella ja että sen välistä täytyy hypätä yli aitojen. Hän luonnehtii kasvatusmenetelmäänsä itse näin:

»Niin poikaani ma totutin,
hän ettei kepposiaan multa salannut
kuin tekee toiset taattons' selän takana.
Se, joka ensin valheen syötti isälleen,
myös valmiimpi on häntä pettämään.
Ma toivon, että poikaan' aina hillitsis
vain tunto kunnian, ei pelko, rangaistus.
Mielt' toista veljeni on tästä seikasta.
Näin alinomaa hokee hän: 'Mut Micio,
sa aivan pojan pilaathan! Hän hakkailee
ja juo, saa rahoja hän sulta mihin vain.
Ja moinen vaatetus! Sä liian heikko oot!'»

Demea saa vettä myllyynsä, kun ilmenee, että Micion kasvattipoika on suhteissa erääseen hetairaan ja että hän on aiheuttanut suuren häväistyshälinän. Sellaista ei toki voisi tapahtua sille pojalle, josta hän itse on huolehtinut. Hän pöyhistyy ylpeydestä ajatellessaan, kuinka mahdotonta tuollainen olisi:

»Hän! Sen oisin vainunnut
Kuus kuukautta ennen, pelkän aatoksen.»

Ja hän paisuu itsetyytyväisyydestä, kun liehakoiva orja kertoo hänelle, millainen hyveen esikuva tämä poika näyttäytyi olevan, kun hän sai tietää veljensä harha-askeleesta, kuinka liikutetuksi hän tuli ja kuinka kauniisti hän saarnasi siveellisyyttä hairahtuneelle. Täynnä siveellistä harmia tämä jalo nuorukainen oli huudahtanut:

»'Mi mielettömyys? Häpeäks se koko
Sukumme nyt koituu!'»

Demea:

Melkein riemust' itken ma.

Orja:

'Sa itses tuhoot etkä yksin rahoja.'

Demea:

Se kelpo poika! Häpeää ei luota —

Orja:

Ah!

Demea:

Hän täys on elonviisautta.

Orja:

Totta maar!
Sen oppi kotona hän.

Demea:

Kaikkein koetan,
en mitään laiminlyö, vaan häntä opetan
ma vahingosta toisten viisastumahan
ja toista tarkkaamalla itse oppimaan:
'Tee näin!'

Orja:

Niin aivan.

Demea:

'Varo tätä taas.'

Orja:

Niin, niin.

Demea:

'Tää kiitosi' tuottaa.'

Orja:

Hyvä!

Demea:

'Tämä häpeää.'

Orja:

Kuink' oivaa!

Demea:

Ja niin —

Orja:

Nyt en enää kuulla ehdi enempää.

Täynnänsä siveellistä närkästystä Demea rientää veljensä luo. Silloin hän saa tietää, että häväistysjutun hetairan kanssa onkin aiheuttanut — hänen mallihyveellinen poikansa ja että Micion kasvattipoika on ollut kyllin jalo ja uhrautuvainen ottaakseen syyn niskoilleen.

Tämän kasvatusperiaatteidensa laiskanläksyn jälkeen Demea muuttaa kokonaan mielensä.

Viekkaalla orjalla on luonnollisesti tärkeä tehtävä tässäkin komediassa. Kun hän on aivan liian kauan pitänyt Demeaa narrinaan, hän joutuu lopuksi pahaan pulaan. Ukko tulee häntä vastaan sähisten kiukusta. Mutta julkea orjariiviö kysyy viattomin naamoin hyvin lempeästi:

»No mitä kuuluu? Allapäinkö?

Demea:

Riiviö!

Orja:

Nyt viisauksiltasi meitä säästää voit!

Demea:

Jos omain oisit —

Orja:

Aarre sull' ois verraton ja olos oivaks tuntisit.

Demea:

— ma varoitukseks sun ripustaisin.

Orja:

Miksi? Ma niitä teinkään?

Demea:

Kun kaikk' on hullusti, kun suuri häväistys
töin tuskin villaisella saatiin painetuks,
sa, roisto, pidät hauskaa.

Orja:

Tein pahoin poistuissain.»

Kohtaus keskeytyy syyllisen orjan onneksi siten, että hänen herransa kutsuu häntä. Siten rajuilma menee ohi, ja viimeisessä näytöksessä orja riemuitsee kuten tavallista, ja hänet vapautetaan palkinnoksi taitavasta juonittelujen hoitamisesta.

* * * * *

Onnistuneesti punoo juoniaan myöskin kuokkavieras Phormio samannimisessä komediassa. Phormio kuuluu siihen tyhjäntoimittajani luokkaan, jotka aina selviytyvät, kiitos hyvän päänsä ja taipumustensa, »voittamaan» ihmiset puolelleen huvittamalla heitä ja imartelemalla heidän heikkouksiaan. Perintönsä ja omaisuutensa hän on antanut mennä kuin tuhkan tuuleen, mutta yhä hän elelee hyvin niiden turvin, joiden kanssa hän on ymmärtänyt päästä hyviin suhteisiin. Tässä kappaleessa hän järjestää niin, että talon nuori herra vastoin vanhan, saidan isänsä tahtoa saa köyhän tytön, jota hän rakastaa.

Vain 26-vuotisena elinkautenaan Terentius ehti kirjoittaa ainakin kuusi komediaa — niin monta on ainakin säilynyt. Järjestyksessä toinen roomalaisista huvinäytelmänkirjoittajista jäi myöskin viimeiseksi Rooman näytelmäkirjailijaksi, jolla on merkitystä. Sivistynyt yläluokka, joka pian täydellisesti helleeniläistyi, luki ihastuksella Terentiustaan, mutta kansan suuri joukko virtaili sirkukseen katsomaan gladiaattoreita, nyrkkeilijöitä, miekkailijoita ja nuorallatanssijoita tai meni mielenylennyksekseen katsomaan ilveilyjä, sellaisia kuin »Aasi», »Emäsika», »Sairas sika» ja »Terve sika». Näistä näytelmistä ovat ainoastaan nimet säilyneet jälkimaailmalle, mutta ne ilmaisevat kyllä riittävän selvästi kappaleitten henkevyystason. Kirjallisuuteen näitä draamallisia ilveilyjä ei voitu lukea. Näitä kappaleita esittivät diletantit melkein niinkuin heille pisti päähän, eivätkä ne milloinkaan pukeutuneet varsinaiseen kirjalliseen muotoon. Draaman elinikä oli lyhyt Roomassa. Eikähän se koskaan ollut ollutkaan muuta kuin kreikkalainen kukka, joka oli istutettu karumpaan maaperään ja kovempaan henkiseen ilmastoon. Täysin alkuperäistä roomalaista komediaa ei ole olemassa. Vielä suurempi on ero roomalaisten ja kreikkalaisten välillä murhenäytelmän alalla. Roomalaisen psyyke oli liian harvasäikeinen, liian luoksepääsemätön syvemmille ja hienommille sielun ristiriidoille synnyttääkseen itämispohjan sellaisille draamallisille neroille kuin Aiskhylos, Sophokles ja Euripides.

* * * * *

Runouden laji, jossa roomalaisilla sitävastoin on täysin itsenäinen osuutensa, on satiiri. Siihen oli heillä aivan erikoiset edellytykset. Cicero ei aiheettomasti nimittänyt Roomaa »parjaushaluiseksi kaupungiksi», ja Horatius puhui kuvaannollisesti »italialaisesta etikasta» —joka varmasti oli muuta kuin attikalainen suola. Roomalaisen satiirin varsinainen luoja on latinalainen Lúcilius. Hän oli, päinvastoin kuin muut Rooman vanhimmat runoilijat, rikas ja ylhäinen mies. Kuten Terentius kuului hänkin Scipion seurapiiriin.

Pääasiallisesti Rooman yltyvää tapainturmelusta vastaan Lucilius läksi sotaretkelle satiirin nuolilla eikä hän empinyt käydä yhteiskunnan tukipylväittenkään kimppuun. »Hän ruoski koko kaupunkia julkisesti», sanoo satiirirunoilija Persius. Satiiri alkaa jossakin määrin merkitä Roomalle samaa, mitä Aristophaneen komediat kerran merkitsivät Ateenalle. Luciliuksen vaikutuksesta kirjallisuus alkaa kehittyä vaikuttavaksi mahdiksi roomalaisessa yhteiskunnassa. Valitettavasti on säilynyt vain katkelmia hänen runoistaan. Niiden mukana on jälkimaailmalta hävinnyt sivistyshistoriallinen kultakaivos. Kuinka paljon elävämpinä Kristuksen edellisen toisen vuosisadan ihmiset esiintyisivätkään meille, jos meillä olisi jäljellä Luciliuksen terävästi havaitut huomiot aikalaisistaan! »Kaikista roomalaisista runoilijoista», sanoo eräs etevä ranskalainen kulttuurihistorioitsija, »Lucilius on kenties se, jonka menetystä meillä on enimmän syytä harmitella».

Kirjallisuutta, paitsi Schückin kirjallisuushistorioita:

Bonnierin kuvitettu kirjallisuushistoria, kirjoittajina Claes Lindskog,
Otto Sylwan ja Fredrik Böök, osa I.

Friedrich Leo, Geschichte der römischen Literatur.

Martin Schanz und Carl Hosius, Geschichte der römischen Literatur: 4 osaa (laajat kirjallisuusluettelot).

Th. Birt, Eine römische Literaturgeschichte in fünf Vorträgen.

E. Norden, Römische Literatur (Alfred Gercke und Eduard Norden,
Einleitung in die Altertumswissenschaft, nid. I).

W.Y. Sellar, The roman poets of the republic.

G. Michaut, Histoire de la comédie romaine: 2 nid.

Georgia Williams Leffingwell, Social and private life at Rome in the time of Plautus and Terence.

T. Plautus, Spöket, Wilh. Lundströmin ruotsinnos.

Terentius, Adelphi, Hilding Anderssonin ruotsinnos.

Terentii lustspel, A.F. Wimmercranzin ruotsinnos.

VALLANKUMOUSAIKA

GRACCHUS VELJEKSET.

»Italian villieläimilläkin on luolansa, joissa ne voivat levähtää, mutta niillä miehillä, jotka taistelevat ja kuolevat Italian puolesta, ei ole osuutta muuhun kuin ilmaan ja valoon. Kodittomina ja konnuttomina he kiertelevät ympäriinsä vaimoineen ja lapsineen. Sotapäälliköt valehtelevat, kun he kehoittavat sotilaitaan puolustamaan isien hautoja ja kotiliettä, sillä legioonalaisella ei ole kotiliettä, ei isän hautaa. He taistelevat ja vuodattavat vertaan toisten nautinnonhalun ja rikkauden puolesta, ja ne, joita sanotaan maailman herroiksi, eivät voi sanoa maatilkkuakaan omakseen.»

Näissä sydäntä vihlovissa sanoissa kajahtaa hätähuuto, kaikkien aikojen irtolaisväestön parahdus. Mies, joka sinkosi nämä sanat täpötäydestä rinnastaan, oli lämminsydäminen isänmaanystävä, nimeltään Tiberius Gracchus, yksi niitä yhteiskunnan uudistajia, jotka ovat verellään vahvistaneet elämäntyönsä. Hän näki surukseen ja mieliharmikseen, kuinka ytimeltään terve Rooman kansa oli jakautumaisillaan köyhälistöön ja sen nylkijöihin.

Kuinka oli voitu joutua näin pitkälle?

Pohjimmaisena syynä niihin yhteiskunnallisiin epäkohtiin, joista kerran oli aiheutuva Rooman tasavallan perikato, oli sota, ensin Hannibalin sota ja sitten itäiset valloitussodat.

Muistiaisitta ei kukaan pääse kuoleman kidasta. Hannibalin sota oli roomalaisille ollut taistelua elämästä ja kuolemasta. Kauhea oli se suonenisku, jonka Rooman valtioruumis sai kärsiä. Säilyneet censusluettelot[2] osoittavat, että Rooman asevelvollisten miesten lukumäärä, sen sijaan, että olisi kasvanut, väheni seitsemäntoista sotavuoden kuluessa neljännellä osalla. Senaatin 300 jäsenestä oli Cannæn taistelun jälkeen tuskin puolet elossa. On laskettu, että 300 000 italialaista kaatui Hannihalin sotien aikana. Hirmuinen ihmisaineksen kulutus jatkui itäisten valloitussotien aikana puunilaissotien päätyttyä.

Mutta sodan onnettomuutta tuottavat vaikutukset eivät lopu tähän. Siitä sanomattomasta kurjuudesta, minkä hävitys toisen puunilaissodan aikana aiheutti, ei ole numeroita todistamassa. Hävitystä, joka oli käynyt yli Italian, roomalaiset itse vertasivat jättiläissuuren lohikäärmeen tuhotyöhön, lohikäärmeen, joka oli vyörytellyt itseään läpi maan, kumonnut puut ja talot ja tuhonnut peltojen sadon.

Olisi tarvittu kärsivällistä viljelystyötä kaiken sen uudelleen rakentamiseksi, minkä monet sotavuodet olivat hävittäneet. Mutta sitkeä kestävyys, jota tämä tehtävä vaati, oli sotaelämän aikana hävinnyt roomalaisilta verestä. Se, että sota oli vaatinut lukemattomia ihmishenkiä ja tuhonnut kukoistavia koteja, ei ollut kuitenkaan kaikkein pahinta. Jos vain yhteiskuntaruumis on terve, parantuvat sellaiset haavat usein nopeammin kuin luullaankaan. Mutta Rooman yhteiskunta ei ollut enää pitkään aikaan ollut terve — itse elinhermo oli vioittunut. Sota oli tehnyt suuret joukot nuoria miehiä kelvottomiksi rauhallisiin ammatteihin. Ken jo nuorukaisiästään asti vuosi vuoden perästä on tottunut leirielämään pitkine, toimettomine kausineen, tulee vähitellen järjestelmälliseen työhön kykenemättömäksi. Joka on tottunut ahmien käyttämään sen, mitä on muilta ryöstänyt, häntä ei houkuttele hikiotsin pellolla tai työhuoneessa ahertaminen saadakseen niukan jokapäiväisen leipänsä. — Mutta »väärin saatu helposti haihtuu». Rutiköyhänä palasi roomalainen sotamies jälleen kotiin lisäämään varattomien suurta lukumäärää.

Erinomainen roomalainen kansanaines muuttui näin yhä suuremmassa ja suuremmassa määrin laiskaksi kaupungin roskaväeksi. Rooma veti näet puoleensa vetelehtijöitä kaikilta ilmansuunnilta kuten valo hyttysiä. Siellä putosi aina osa muruja rikasten pöydiltä. Kaupungin toimesta jaettiin Roomassa kansalle viljaa huokeampaan hintaan kuin missään muualla, ja pitääkseen levotonta rahvasta hyvällä tuulella hallitus järjesti näytäntöjä ja muita kansanhuveja. Idässä saatu sotasaalis, ennen kaikkea kuningas Perseuksen täysinäinen aarrekammio aiheutti, että kaupunki kykeni sellaisiin ylettömiin menoihin.

Vielä arveluttavampaa oli, että joukko yksityishenkilöitä, käyttäen samoja keinoja kuin valtiokin, kilpaili kansan suosion saavuttamisesta. Nämä olivat niitä miehiä, jotka pyrkivät korkeihin valtionvirkoihin saadakseen sitten hyvätuloisen maaherranviran jossakin maakunnassa ja vihdoin päästäkseen senaattiin. Oli vanha totuttu tapa Roomassa, että virkaan pyrkivät kävelivät ympäriinsä kansan keskuudessa päästäkseen kansan suosikeiksi kädenpuristuksilla ja muilla tempuilla, jotka voivat imarrella yksinkertaista kansalaista. Tällöin heillä oli tapana pukeutua silmäänpistävän loistavaan valkoiseen togaan, toga candidaan, kuten sen nimi oli latinaksi. Siitä johtuu nimi candidatus (meidän »kandidaatti»), jota käytettiin vaaliehdokkaiksi asettuvista. Oli tapana, että virkamieskandidaattia varmuuden vuoksi seurasi orja, joka oli hankkinut itselleen laajan henkilötuntemuksen pieneläjien keskuudessa ja voi niin ollen ajoissa kuiskata herransa korvaan niiden nimet, jotka tämä kohtasi ja joita kohtaan hän tahtoi osoittaa olevansa »tuttavallinen».

Äänten värväämistaidosta oli kehittynyt erikoinen tiede, jota voimme tutkistella Cicerolle hänen nuoremman veljensä lähettämästä, tätä ainetta yhtä perinpohjaisesti valaisevasta kuin pitkäpiimäisestä kirjeestä. Ei tahdo tulla loppuakaan opastuksista, kuinka virkamieskandidaatin tulee työskennellä voittaakseen puolelleen kannattajia: siroitella ympärilleen rahoja, pitää vieraspitoja ja talonsa kaikelle maailmalle avoinna, lupailla ummet ja lammet tietäen, etteivät suuret sanat suuta halkaise — eihän tarvitse sanoa, kuinka pian aikoo lupauksensa täyttää! — imarrella, teeskennellä »tuttavallisuutta» ja houkutella lupauksilla, uskotteluilla ja viittailuilla. Ennen kaikkea on tärkeää, — kirjeenkirjoittaja selittää — että näyttelee osansa niin, ettei rakastettavuus vaikuta teennäiseltä, vaan aivan luonnolliselta. Paljon riippuu senvuoksi siitä, että hallitsee hyvin ilmeensä ja äänensä. Ja tulee olla kestävä eikä antaa koskaan uupumuksen voittaa. Jos seuraat näitä neuvoja — veli arvelee —, niin saat pian nähdä, kuinka uskolliset tervehdykselläkävijät täyttävät talosi ja seuraavat sinua kaduilla ja torilla ja täten nostavat sinut kovin merkitsevän miehen maineeseen. Jos sinä sen lisäksi koetat niin paljon kuin mahdollista saada kilpailijaisi huonot puolet tulemaan tunnetuiksi ja saat aikaan sen, »että yleisesti puhutaan heidän halpamaisuudestaan, heidän huikentelevaisuudestaan ja lahjottavuudestaan», niin olet hyvin hoitanut asiasi.

Kaikki tämä oli tosin sellaisenaan vaaratonta. Mutta kun kädenpuristuksia seurasivat erilaatuiset lahjukset, silloin oli jouduttu kaltevalle pinnalle. Lahjukset olivat osaksi salaisia, osaksi ne suoritettiin, kuten sanottu, viljanjakeluna ja toinen toistaan upeampina näytelminä ja kansanhuveina. »Panem et circenses (leipää ja näytelmiä)!» Rooman kaupungin roskaväki vaati. Sellaisesta se myi mielellään äänensä.

Kandidaatilla, joka oli päässyt kansaa kohtaan anteliaan ja köyhille avuliaan maineeseen, oli suurimmat edellytykset tulla valituksi. Mutta kun hän vain oli saanut virkansa, voi tapahtua, että hän ei enää tervehtinytkään yhtä tuttavallisesti niitä, joita sattui kohtaamaan. Kävipä niinkin — surullista sanoa —, että hän kokonaan unohti kyseen tullen muinaiset, rakkaat ystävänsä.»

Onnen suosimat kandidaatit ottivat moninkertaisesti takaisin vaalikiihoituksen kulut, kun he virka-ajan loputtua saivat tuottoisan maakunnan hallittavakseen. Maaherrain kiristykset ovat surullisin kappale Rooman historiaa.

* * * * *

Yhteiskuntaruumista kalvava vamma olisi voitu parantaa, jos vallassaolijat olisivat ajoissa tahtoneet käyttää oikeaa lääkettä. Oli olemassa yksi sellainen lääke, joka oli sopusoinnussa Rooman vanhojen traditioitten kanssa. Valtio oli näet etelä-Italiassa ottanut haltuunsa suuria maa-alueita, jotka se oli riistänyt Capualta ja muilta yhteiskunnilta rangaistukseksi siitä, että ne olivat liittyneet Hannibaliin. Luonnollista olisi ollut paloitella nämä valtiontilukset pien viljelykselle ja entisen tavan mukaan siirtää niille uudisasukkaina häviöön joutuneita talonpoikia ja muita toimettomia. Näin menetellen olisi vielä voitu pelastaa perikadosta Italian omavarainen maataomistava talonpoikaissääty, Rooman valtiorakenteen ydin. Mutta tämä pahan parantamistilaisuus jätettiin käyttämättä. Sen sijaan rikkaat ja ylhäiset roomalaiset olivat rajattoman ahneita saamaan haltuunsa valtion maita. Heille ei riittänyt, että he sekä sodan kestäessä että sen jälkeen olivat pitäneet varansa saadakseen pilahinnoilla ostaa häviöön joutuneiden pienviljelijäin tilukset.

Suurtilanomistajat jättivät suurimman osan tiluksistaan laidunmaiksi ja hankkivat itselleen halpaa työvoimaa antamalla orjien viljellä maatansa ja hoitaa karjaansa. Sota aiheutti orjaluokan kauhistuttavan kasvamisen. Nuo n.s. sotaretket — erikoisesti Espanjaan tehdyt — olivat useasti itse asiassa vain orjametsästyksiä. Suurten kaupunkien, kuten Karthagon ja Korinthoksen valtaukset olivat tuoneet joukoittain orjia markkinoille. Æmilius Paulus myi Makedonian kukistamisen jälkeen 150 000 ja Scipio nuorempi karthagolaiset voitettuaan 55 000 orjaa. Merirosvous, jota harjoitettiin erikoisesti Aigeian merellä ja Aasian rannikoilla, lisäsi yhä orjajoukkojen lukumäärää. Delos saarella, missä suurimmat orjamarkkinat pidettiin, »laskettiin liikkeeseen» eräinä päivinä jopa 10 000 orjaa. Yhä enemmän ja enemmän orjat tunkivat vapaat työläiset syrjään. Suurtilojen kasvun ja orjajoukkojen alituisen lisääntymisen vuoksi pienviljelijä joutui kuin ruuvipuristimen väliin.

* * * * *

Yhteiskunnallinen pulma oli kuitenkin tullut vielä vaikeammaksi ratkaista senvuoksi, että oli olemassa myöskin puhtaasti taloudellisia syitä, jotka vaikuttivat samaan suuntaan kuin sodan tuho ja sen aiheuttama rappeutuminen. Asianlaita oli niin, että Sisilian valtaus myöskin koitui italialaisen talonpoikaisväestön turmioksi.

Mutta kuinka sellainen oli mahdollista? Siten, että hedelmällisestä saaresta tuli vaarallinen kilpailija elintarvikemarkkinoilla. Muistamme, että Rooman hallitus tarkoituksellisesti ajetulla elintarvikepolitiikallaan teki Sisiliasta Rooman vilja-aitan. Sellaisena saari pysyi siihen asti, kunnes sen tilalle tuli vieläkin viljavampi Niilinmaa ja muitakin Afrikan osia. Ei ollut siinä kyllin, että viljaa näissä maissa tuotettiin paljon halvemmalla kuin Roomassa — Rooman valtio sai sen tosiallisesti ilmaiseksi veroina varastoihinsa tuoduksi. Hallitus voi senvuoksi myydä viljaa polkuhintaan tahi suorastaan — kuten myöhemmin tapahtui — jakaa sitä ilmaiseksi Rooman köyhille, mutta äänioikeutetuille asukkaille. Huokea sisilialainen vilja kuljetettiin Roomaan vesiteitse. Se kävi joutuisammin ja maksoi vähemmän kuin italialaisen viljan kuljetus, joka melkein poikkeuksetta täytyi kuljettaa maanteitä pitkin, koska Italiassa ei ollut purjehdittavia jokia eikä kunnollisia satamia.

Tästä johtui, että Italian niemimaalla ei enää kannattanut viljellä viljaa muuta kuin kotitarpeiksi. Siitä selvenee myöskin, miksi suurtilan omistajat yleisesti jättivät peltonsa laitumiksi. Jo vanha Cato Censorius, joka kirjoitti käsikirjan maanviljelyksestä, pitää viljantuotantoa paljon vähäisempänä kuin viinin- ja öljypuunviljelystä.

Mutta viiniköynnökset ja öljypuut voivat kyllä olla hyödyksi suurten tilojen omistajille — pienviljelijälle niistä sitävastoin ei ollut apua, ennen kaikkea siitä syystä, että kestää vuosia, ennenkuin niistä saa sadon. Erikoisesti tämä pitää paikkansa hitaasti kasvavaan öljypuuhun nähden, joka kantaa hedelmän vasta 8—10 vuoden jälkeen.[3] Viiniköynnöksen suhteen on taas huomattava, että kaikki peltomaa ei suinkaan sovellu viinin viljelykseen ja että tämä kasvi vaatii vahvan lannoituksen ja melkein päivittäistä hoitoa. Se vaatii siis suurempaa pääomaa ja työvoimaa, kuin mitä pienviljelijällä yleensä oli käytettävissään. Lopuksi täytyy ottaa huomioon, että öljypuun ja viiniköynnöksen sadon jalostaminen on kallista ja vaivalloista ja että sen oppii oikein vasta pitkäaikaisen kokemuksen perästä, mikä melkein välttämättömästi edellyttää suorastaan perintätapaa.

Olosuhteet olivat siis kehittyneet sellaisiksi, että maanviljelyksen harjoittaminen vaati paljon enemmän pääomaa kuin aikaisemmin. Taloudelliset ja maanviljelysteknilliset olosuhteet olivat sellaiset, että ne, molemmat huomioon ottaen, olivat edulliset tilanomistajalle pienviljelijän kustannuksella. Ja olemme nähneet, kuinka häikäilemättömästi Rooman kapitalistit käyttivät hyväkseen sekä näitä oloja että muitakin seikkoja, kuinka he anastivat itselleen niin paljon kuin mahdollista Italian maata välittämättä valmistaa työmahdollisuutta niille monille tuhansille, joilta sota oli riistänyt omaisuuden. Eikä sodan rappeuttava vaikutus tuntunut ainoastaan kansan syvissä kerroksissa, vaan myöskin siinä yhteiskuntaluokassa, jolle on luettava ikuiseksi kunniaksi, että se aiemmin oli hallinnut koko yhteiskunnan paras silmämääränään. Huonosti se oli kestänyt sen kokeen, jonka Rooman maailmanvalta oli asettanut johtajiensa suoritettavaksi.

Mutta nämä kokeet olivatkin tavattomia. Suuret valloitukset oli suoritettu raivoisalla vauhdilla. Tuskin kahden miespolven aikana Rooman rajat oli ulotettu yli koko Apenniinien niemimaan, niin että ne kaikkialta päättyivät Välimeren rannikkoon. Köyhä, yksinkertainen ja sivistymätön kansakunta sai näin yhdellä kertaa kestettäväkseen ne kiusaukset, jotka seuraavat äkkiä saavutettua onnea, onnea, joka tuo tullessaan vallan, kunnian ja rikkauden. Rooman ylimystö ei kyennyt näitä kiusauksia vastustamaan. Se lankesi kiusaukseen hyötyä itsekkäissä tarkoituksissa Rooman maailmaa hallitsevasta asemasta ja siitä kunnioituksesta, joka kaikkialla ympäröi roomalaisnimeä. Yläluokka antautui yhä enemmän harrastamaan ryöstöpolitiikkaa anastaakseen itselleen, mitä suinkin oli mahdollista. Sen ahneus ja ylimielisyys paisui idän menestyksellisen valloituspolitiikan jälkeen rajattomaksi.

Turmeluksen kukkuroitsi ylimystön muuttuminen yhä enemmän ja enemmän suljetuksi luokaksi, joka ei päästänyt piiriinsä ketään alhaissyntyistä, olipa hän kuinka kunnollinen tahansa. Uusi yläluokka oli syntynyt vanhojen patriisi- ja huomatuimpien plebeijisukujen yhteensulautumisesta. Sen jäsenet nimittivät itseään optimaateiksi (»parhaimmat»), joka on latinalainen vastine kreikkalaisperäiselle aristokraatti nimelle. Optimaatteihin kuulumisen ehdoksi vaadittiin, että ainakin esi-isät olivat hoitaneet jotakin valtion korkeimmista viroista; ja pääsy näihin virkoihin muodostui tosiasiallisesti uuden yläluokan etuoikeudeksi. Siitä seurasi myöskin, että ylhäiset hallitsivat senaattia, sillä tähän mahtavaan kokoukseen siirtyivät korkeammat virkamiehet virka-aikansa päätyttyä. Senaatin käsissä oli valtakunnan sekä uiko-, että sisäpolitiikan johto. Demokraattinen vastustus, jota oli esiintynyt ennen toista puunilaissotaa ja sen alussa, oli melkein mykistynyt, kun kansanliikkeen johtajat Flaminius ja Terentius Varro olivat kärsineet ratkaisevan tappion taistelussa. Kansanvalta menetti näissä tappioissa luottamuksen itseensä ja johtajiinsa, ja senaatti hallitsi melkein vastarintaa kohtaamatta. Sen valta-asema lujittui vieläkin siitä, että tuon kunnianarvoisan laitoksen onnistui viimein lopettaa sota voitokkaasti.

Senaatti edustikin todella kaikkea, millä Roomassa oli poliittista kokeneisuutta. »Tämän kokouksen melkein jokainen jäsen», eräs tutkija sanoo, »oli hoitanut jotakin korkeaa valtionvirkaa, johtanut armeijaa, hallinnut maakuntaa.» Aina pienuudesta pitäen nämä miehet oli kasvatettu yhteiskunnallisiin toimiin. »Kuinka olisikaan roomalainen pikkuporvari tai talonpoika kyennyt kansankokouksessa vastustamaan sellaista valtiollista asiainymmärtämystä, mitä senaatin kokous edusti? Niin kauan kuin politiikka oli rajoittunut käsittelemään pelkästään Italian olosuhteita, olivat ehkä yhteiskunnan pienimmätkin kyenneet muodostamaan itselleen oman käsityksensä. Mutta nyt oli kysymys kaukaisista, merentakaisista maista, jotka alhaiso tunsi tuskin muuten kuin nimeltä. Niiden vaarallisuutta tai hyödyllisyyttä valtiolle hänen oli mahdotonta arvostella. Eihän tähän aikaan ollut edes sanomalehtiä, jotka olisivat voineet valaista vieraitten maiden luontoa, väestöä, puolustusvoimaa j.n.e.» Senpä vuoksi ei ollutkaan yhtään kummeksuttavaa, että kansankokous tuntien kyvyttömyytensä hoitamaan yksityiskohtaisesti ulkopolitiikkaa, jätti sen hoitamisen senaatille — onnettomuus oli siinä, että korkea neuvosto yksin ottaa haltuunsa Rooman valtakunnan koko ulkoasiain johdon juuri aikana, jolloin se ei enää kykene hallitsemaan itseään, pitämään kurissa omia jäseniään. Se valtiokokous, jolla ennen oli ollut koko yhteiskunnan etu silmämääränään, pirstautuu yksityisetuja ajaviksi yksilöiksi ja ryhmäkunniksi.

Niin kauan kuin Rooman tasavallan virkamiesten hallintoalueet rajoittuivat Italiaan, heidän toimintansa oli ollut helposti senaatin tarkastettavissa. Nyt, kun nämä hallintoalueet olivat siirtyneet kaukaisiin maihin, he välttyivät tältä valvonnalta ja omaksuivat tapoja, joista heidän oli sitten vaikea luopua. Kuinka olisikaan voinut odottaa nöyryyttä ja malttia miehiltä, jotka olivat kukistaneet suurvaltoja ja hallinneet itsevaltaisesti, jotka olivat nähneet kaupunkien, kuningaskuntien ja hallitsijasukujen melkein ryömivän tomussa edessään ja jotka palasivat kotiin Idän kullasta korviansa myöten rikkaina?

Kuvaavaa sille äänilajille, jota roomalainen senaattori voi mielestään käyttää, on seuraava tapaus, joka sattui ennen Makedonian Perseuksen kanssa käytyä sotaa, tarkemmin sanottuna vuonna 168 e.Kr. Saapuipa sinä vuonna senaatille sanoma, että seleukidi Antiokhos IV suunnitteli Egyptin valtausta. Sellainen yritys ei käynyt oikein yksiin Rooman etujen kanssa. Senaatti lähetti erään Popilius nimisen jäsenensä matkaan aivan yksinkertaisesti lopettamaan sodan ja pitämään Antiokhosta aisoissa. Popilius kohtasi Aasian valtiaan likellä Aleksandreina.

Suurkuningas tervehti jo pitkän matkan päästä mahtavan Rooman kansan edustajaa, mutta Popilius ei ollut sitä huomaavinaan, vaan ojensi sen sijaan Rooman senaatin päätöksen Hänen Majesteettinsa tutkittavaksi. Antiokhos luki kirjelmän ja vastasi: »Minä tuumin asiaa neuvonantajien! kanssa.» Silloin Popilius vetää kepillään ympyrän Aasian hallitsijan ympäri ja komentaa: »Tämän kehän sisältä sinun on annettava vastauksesi.»

Tällainen kohtelu tekee suurkuninkaaseen niin hämmästyttävän ja valtavan vaikutuksen, että hän ei kykene tekemään lainkaan vastaväitteitä. Oltuaan hetkisen hiljaa hämillään hän vastaa henki kurkussa: »Minä noudatan kaikkia roomalaisten vaatimuksia.»

Ja sen jälkeen roomalainen pudistaa ystävällisen alentuvasti itsevaltiaan kättä.

Antiokhoksen täytyi heti viedä joukkonsa pois Egyptistä. Popilius järjestää Niilinmaan hallituksen ja kehoittaa kumpaakin kuningasta elämään sovussa keskenään. Sen jälkeen hän lähtee Kyprokseen, missä Antiokhoksen laivasto juuri on voittanut Egyptin laivaston. Popilius jää Kyprokseen, kunnes viimeinen Antiokhoksen soturi on jättänyt saaren. Kiitos roomalaisen senaattorin Egyptin valtio on pelastettu, ja kaikki on taas tyyntä ja rauhallista.

Kun roomalainen senaattori saattoi mielestään tällä tavoin puhutella suurkuningasta, voi helposti kuvitella, kuinka helppoa olisi ollut sellaisen herran masentaminen kotona Roomassa. Yhteiskunnalla, jossa toiselta puolen oli tällaisia itsetietoisia ja kunnianhimoisia mahtimiehiä ja jonka tasavaltainen valtiosääntö toiselta puolen oli jo laho, ei ollut enää pitkä matka diktatuuriin. Senaatti hallitsi, mutta itse asiassa voimme yhtyä Mommsenin sanoihin: »Roomaa ei hallittu tähän aikaan ollenkaan, sikäli kuin hallitsemisella ymmärretään enempää ja tärkeämpää kuin juoksevien tehtävien hoitamista.» »Hallitsevalla» ryhmäkunnalla oli tuskin silmämääränään muuta kuin omien valtiollisten etuoikeuksiensa säilyttäminen ja kartuttaminen. Sellainen yläluokka työskentelee ajan oloon oman hautansa kaivamiseksi.

Itse asiassa aivan pieni piiri yhteiskuntaa päätti senaatin nimessä koko kansan onnesta ja onnettomuudesta. On kuvaavaa, että vuosisadan 233—132 kahdestasadasta konsulista neljä viidesosaa polveutui 26:sta optimaattisuvusta. Ja näistä oli 6:lla perheellä yksinään ollut hallussaan enemmän kuin kolmasosa kaikista konsulinviroisla.

Syvä ja vaarallinen kuilu oli Rooman yhteiskunnassa muodostunut köyhien ja rikkaitten välille. Hannibalin ei tosin ollut onnistunut kukistaa Roomaa, mutta hän oli aiheuttanut sen yhteiskuntaruumiille parantumattoman haavan. Rooman kansan sisäinen voima ei vastannut valtakunnan tavatonta laajuutta. Epäyhteiskunnallinen yläluokka oli, väliasteen melkein tyystin puuttuessa, yhtä arvotonta alaluokkaa vastassa. Tosin oli olemassa keskiluokka, jonka muodostivat yleensä varakkaat liikemiehet, mutta nämä ahersivat yksinomaan ansiotyössään ja taloudellisissa keinotteluissaan huolehtimatta yleisistä asioista — muuta kuin siinä määrin, mikäli voivat käyttää niitä hyödykseen. Taloudellisista syistä tämä keskiluokka ylipäänsä oli yhteisymmärryksessä optimaattien kanssa. Sota oli suonut liikemiehille loistavia tilaisuuksia hyötyä valtion ja omien kansalaistensa kustannuksella. Sodastahan on aina se seuraus, että lainkuuliaiset ja oikeudentuntoiset ihmiset köyhtyvät, mutta keinottelijat ja häikäilemättömät rikastuvat. Yritteliäät pääomanomistajat ja sellaiset, joilla ei ole mitään menetettävänä, voivat silloin tehdä hienoja kauppoja lähimmäistensä kustannuksella. »Missä haaska on, sinne korpit kokoontuvat.»

Ei mikään Rooman valtakunnan yhteiskuntaluokka tuottanut valtiolle sellaisenaan uusia arvoja. Sekä ylä- että alaluokka pääasiallisesti kalvoivat yhteiskuntaa sen voimissapitämisen asemesta. Ei kumpikaan luokka ollut vankan yhteiskuntamuodostuksen perustana. Ei aristokraattisella eikä demokraattisella tasavallalla ollut enää olemassaolon oikeutusta.

Käsi kädessä optimaattien luokkapyyteisen politiikan kanssa eneni Roomassa nopeasti ylellisyys ja kevytmielisyys, Polybios sanoo. Se aika oli ohi, jolloin hopeinen suola-astia oli ainoa kalleus ylhäisen roomalaisen ruokapöydässä. Kreikkalainen ja itämainen ylellisyys alkoi virrata Roomaan. Nuoriso vajosi siveettömään elämään. »Monet», Polybios sanoo, »eivät ajatelleetkaan muuta kuin musikaalisia tilaisuuksia, juominkeja ja muita irstailuja. Lankeemuksen seuraaminen niin nopeasti johtui pääasiallisesti siitä, että Makedonian kukistumisen jälkeen Rooman maailmanherruus näytti kiistämättömältä. »Täten katkesi se kannatin, jonka välttämättömyys ajatella itsepuolustusta aina antaa kansakunnalle; ja roomalaisten mielestä ei heillä ollut muuta tekemistä kuin poimia hedelmiä siitä nautinnonpuusta, joka, kiitos Idän rikkauksille, kasvoi nyt heidän keskellään.

Kas tässä kuvaus, jonka eräs puhuja kansankokouksessa antoi siitä, kuinka muutamat herrat senaattorit hoitivat valtiota huoltavaa tehtäväänsä. »Huolellisesti hajuvesillä valeltuina ja ilonaisten ympäröiminä heillä on toimenansa noppapeli. Myöhään iltapäivällä he lähettävät orjan kuulustelemaan, mitä on tapahtunut Forumilla, kutka ovat puhuneet esilläolevien lakiehdotusten puolesta tai niitä vastaan ja kuinka on äänestetty. Vihdoin he lähtevät kansankokoukseen. Täynnänsä viiniä he saapuvat sinne ja päät niin raskaina, että tuskin jaksavat kohottaa silmäluomiaan, he selailevat hajamielisen näköisinä asiakirjoja, jotka pannaan heidän eteensä ratkaistaviksi, ja sanovat juomaveikoilleen: »Mitä huolin minä näistä ikävistä asioista! Lähtekäämme mieluummin juomaan hunajaviinin ja kreikkalaisen viinin sekoitusta ja syökäämme oikein lihava rastas tai herkullinen kala!»

* * * * *

Mutta optimaattien omasta piiristä nousi jalo nuorukainen, jota suretti siveellinen rappeutuneisuus ja joka tunsi sääliä kurjia kohtaan. Kun hän pääsi lailliseen ikään, hän rohkeni huomauttaa säätyveljiään heidän velvollisuuksistaan yhteiskuntaa kohtaan. Tämän miehen nimi oli Tiberius Gracchus. Hän kuului itsekin ylimystön kermaan. Isä oli ollut kaksi kertaa konsulina, ja hänen äitinsä Cornēlia oli Scipio Africanus vanhemman, ei sen vähäpätöisemmän miehen, tytär. Puolisonsa kuoleman jälkeen Cornelia eli yksinomaan kasvattaakseen lapsistaan kunnon miehiä ja kelvollisia kansalaisia. Poikien edistyminen oli hänen ylpeytensä, ja nämä saivat huomata, kuinka hän vartosi sitä päivää, jolloin häntä ei enää sanottaisi Scipion tyttäreksi, vaan sen sijaan Gracchus veljesten äidiksi. Kerran tuli ylhäinen roomatar hänen luokseen vierailulle ja näytteli hänelle ylpeänä rannerenkaitaan, sormuksiaan ja muita koristeitaan. Kun hän oli lopettanut korujensa näyttelemisen, hän pyysi suu supussa: »Nyt kai saan katsella sinun kalleuksiasi!» Cornelia huusi silloin poikansa huoneeseen, asetti heidät tädin eteen ja sanoi: »Katso, tässä ovat minun kalleuteni!»

Kun Tiberius oli tullut miehuusikään, hän teki nuorena virkamiehenä matkan läpi Etrurian. Tällä matkalla hän sai vaikutteita, jotka tulivat määräämään koko hänen elämänsä juoksun. Kauhistavan selvästi hän näki omin silmin, kuinka roomalainen talonpoikaissääty oli häviämäisillään. Missä ennen oli ollut somia talonpoikaistaloja ja kyliä hyvinhoidetut pellot ympärillään, siellä kävivät nyt suurtilanomistajain karjalaumat laitumella orjien paimentamina. Ja jos hän näki jossakin maata viljeltävän, niin eivät sitä tehneet vapaat miehet, vaan kurjat orjajoukot.

Nuorukaiselle, joka hehkui isänmaanrakkautta, selveni pian, mikä oli oleva pelastuksen tie tästä yhteiskunnallisesta kurjuudesta. Hän ei aikonut kumota tasavaltaista valtiomuotoa, vaan vahvistaa sitä toimeenpanemalla uudistuksia. Hän ei tahtonut myöskään antaa valtaa köyhälistön käsiin. Hän tahtoi päinvastoin tehdä lopun köyhälistöstä muuttamalla jokaisen köyhälistöön kuuluvan maataomistavaksi tilalliseksi. Ja tämän uuden yhteiskuntaluokan avulla hän tahtoi vahvistaa Rooman yhteiskunnan pohjaa ja perustusta.

Vuonna 133 e.Kr. hän valitutti itsensä kansantribuuniksi toteuttaakseen ne aatteet, jotka hän oli omaksunut. Oli olemassa vanhastaan laki[4], joka määräsi, ettei kukaan saanut pitää hallussaan valtion maata enemmän kuin 250 auranalaa.[5] Mutta tämä määräys oli aikain kuluessa unohdettu. Tiberius esitti saatettavaksi lain uudelleen voimaan, mutta 500 auranalaa korkeimpana rajana. Kaikki muu maa olisi paloiteltava 15 auranalan suuruisiksi pienviljelyspalstoiksi ja jaettava köyhille kansalaisille. Ja etteivät suurtilanomistajat uudelleen valtaisi näitä pikkutiloja, niitä ei saisi myydä, vaan tulisi niiden olla perinnöllisiä.

Esitys herätti luonnollisesti suuttumuksen myrskyn tilanomistajain keskuudessa. Mutta tuhatlukuisina köyhät virtasivat kansankokoukseen kuulemaan suloista sanomaa, joka lupasi heille pelastuksen heidän ahdinkotilastaan.

Jos kansantribuunit olisivat olleet yksimielisiä, olisi ylimystön ollut mahdotonta hylätä lakiehdotusta. Mutta kansantribuuni Octávius oli itse suuri tilanomistaja. Sitäpaitsi hän oli nuori ja kunnianhimoinen eikä tahtonut joutua varjoon Tiberiuksen rinnalla. Optimaattien onnistui saada hänet vastustamaan lakiehdotusta. Turhaan Tiberius kerran toisensa jälkeen koetti taivuttaa häntä ajattelemaan kansantribuuninvelvollisuuttaan. Octavius petti valitsijainsa asian ja rupesi luokkavallan kätyriksi.

Mutta Tiberius oli nuori ja täynnä uudistusintoa. Hän ei halunnut, kuten kansantribuunit vanhaan aikaan, pitkittää taistelua vuosi vuoden perästä vastahakoista yläluokkaa vastaan. Hän ei muutoin olisi voinutkaan siten menetellä, koska oli jo laissa kielletty pitämästä samaa virkaa hallussaan kahta vuotta peräkkäin. Hän ryhtyi silloin siihen keinoon, että panetti kansankokouksella vastahakoisen virkatoverinsa pois viralta. Kun äänestys tästä oli vielä parhaillaan käynnissä, Tiberius teki viimeisen yrityksen saadakseen Octaviuksen taivutetuksi kansan asian puolelle. Koko kansankokouksen nähden hän syleili tätä itkien ja rukoilemalla rukoillen häntä yhtymään virkaveljiinsä.

Octaviuksen kova sydän näytti heltyvän. Mutta silmänluonti ympärillä seisoviin optimaatteihin vakuutti hänelle, että peräytyminen oli mahdotonta. Äänestys sai mennä laillista kulkuaan, ja kansanpäätöksen nojalla Octavius erotettiin, ja eräs kansanpuolueen mies valittiin hänen tilalleen. Tämän jälkeen peltolaki hyväksyttiin. Asetettiin kolmimiehinen toimikunta suorittamaan valtionmaan reduktiota[6] ja sen jakoa vähäväkisille. Toimikuntaan valittiin Tiberius itse, hänen veljensä, vain kaksikymmenvuotias Gaius Gracchus ja Tiberiuksen appi.

Mutta kansantribuunin viraltapaneminen oli vallan kuulumaton teko. Tiberius oli tällä teollaan antanut vastustajilleen aseen käteen. Nämä eivät lyöneet laimin kuvailla kaikin keinoin, kuinka hän oli lainvastaisella teollaan käynyt käsiksi yhteen valtion hallitusmuodon peruskivistä. Kunnioitus kansanomaisen viran loukkaamattomuutta kohtaan oli hyvin syvälle juurtunut. Tiberius tosin väitti, että tribuuni, joka oli pettänyt kansan asian, oli jo tällä teollaan lakannut olemasta kansantribuuni. Velvoittavan virkatehtävän aatetta hän täten julisti jyrkän johdonmukaisesti. Voi myöskin sanoa, että hän näin osoitti, että elämän oma kauhistuttava todellisuus kuitenkin loppujen lopuksi on voimakkaampi kuin kaikkein hienoimmin suunnitellut valtiosäännön pykälät. Mutta vähän oli vielä niitä, jotka uskalsivat seurata häntä kauemmaksi tällaisessa ajatuksen kulussa. Hänen kolmimiehinen toimikuntansa joutui myöskin monenlaisten epäilysten kohteeksi. Mitäpä se voi olla muuta — niin hänen vastustajansa ihmettelivät — kuin vapaudelle vaarallisen sukuhallituksen alkua! Senaatti pani tielle esteen toisen perästä ehkäistäkseen toimikunnan työtä.

Pian Gracchusten vastustajat saivat uutta vettä myllyynsä, kun Tiberius esitti, että kansankokous saisi senaatin sijasta määrätä, miten Pergamonin kuninkaan Attaloksen perintöä oli käytettävä. Hän tahtoi nimittäin käyttää kuninkaan aarteita välttämättömien työkalujen ja tavarain ostamiseen uusille maanomistajille. Tämä soti tavallista käytäntöä vastaan, jonka mukaan ratkaisuvalta ulkoasioissa kuului senaatille. Optimaatit näkivät uudessa esityksessä taaskin todistuksen siitä, että Tiberius pyrki tyranniuteen.

Nämä epäluulot saivat uutta virikettä, kun hän, vastoin vallitsevaa tapaa, haki kansantribuunin tointa myöskin seuraavaksi vuodeksi. Hän ymmärsi nimittäin, että hänen työnsä menisi hukkaan, jos hän itse ei voisi vallallaan antaa pontta sanoilleen.

Mutta sinä päivänä, jolloin kysymys Tiberiuksen uudelleen valitsemisesta kansantribuuniksi oli ratkaistavana, seisoo senaatti ja kansankokous toisiaan vastassa kuin kaksi vihollisleiriä, ja tiedustelijat rientävät edestakaisin niiden välillä.

Kansankokous käy myrskyäväksi. Melu muuttuu käsikähmäksi. Siitä ilmoitetaan senaatille. Tiberius saa eräältä ystävällään tietää, että senaatti aikoo ryhtyä väkivaltaisiin toimiin. Hän tahtoo tiedoittaa puoluelaisilleen, että hänen henkensä on vaarassa, mutta hänen äänensä hukkuu kansanjoukon hälinään. Vain merkeillä hän voi saada kansan ymmärtämään, mitä hän tahtoo sanoa: hän osoittaa päätänsä. Heti hoetaan, että hän on kehoittanut kansaa koristamaan päänsä kuningaskruunulla.

Senaatissa alkavat nyt kuumaverisimmät vaatia tekoihin ryhtymistä. Läsnäolevaa konsulia kehoitetaan pelastamaan valtio ja lyömään maahan tyranni. Mutta konsuli, joka on maanuudistuksen ystävä, kieltäytyy ryhtymästä väkivallankäyttöön. Silloin eräs kiihtyneimmistä, kova ja häikäilemätön ylimys, ottaa johdon. »Koska konsuli kavaltaa valtion», hän huutaa, »niin seuratkoon minua jokainen, joka tahtoo puolustaa lakien pyhyyttä!» Näin sanottuaan hän syöksyy ulos useimpien senaattorien ja näiden kannattajien ja orjien seuraamana. Kunnioittavasti kansanjoukko väistyy valtion isien edestä. Tiberius ja hänen kannattajansa ajetaan pakosalle, ja Tiberius itse ja 300 hänen puoluelaistansa lyödään kuoliaaksi. Ensimmäisen kerran sen jälkeen, kun tasavaltainen hallitusmuoto oli saatettu voimaan Roomassa, nyt Rooman katuja punaa kansalaisveri. Kaikki kuolleet heitetään Tiberiin.

Tämä teko oli kuin merkki siitä, että vihollisuus ylimys- ja kansanpuolueen välillä oli tämän perästä sovittamaton. Häpeällisesti vallassaolevat olivat palkinneet sen miehen, joka oli julistanut heille, että velvollisuus valtiota kohtaan oli tärkeämpi kuin heidän luokkapyyteensä. Mihinkään taipumattomalla vastustuksellaan optimaatit olivat pakottaneet lämminsydämisen ja samalla kertaa terävänäköisen miehen uudistusten tieltä vallankumouksellisiin tekoihin. Sitten he viekkaasti ja julmasti harkiten olivat käyttäneet näitä tekoja hyväkseen ottaakseen hänet hengiltä. Mutta näin oli myöskin yhteiskunta joutunut parantumattomaan levottomuuden tilaan, joka oli aiheuttava uudistuvia vallankumouksen purkauksia.

* * * * *

Neljä vuotta tämän jälkeen sisällistaistelu vaati taas uhrikseen kuuluisan miehen, Scipio Africanus nuoremman. Hän tuli kotiin Numantiasta heti Tiberius Gracchuksen tapon jälkeen. Scipio oli naimisissa vainajan sisaren kanssa ja oli hänen uudistusliikkeensä maltillinen kannattaja, mutta selitti myöskin, että jos oli totta, että lankomies oli pyrkinyt itsevaltiuteen, hänen surmaamisensa oli ollut oikeutettu. Scipion saattoi myöskin arvelevaiselle päälle se tyytymättömyys, jonka tilusten takaisinotto oli herättänyt Rooman liittolaisten keskuudessa sentähden, että reduktio kohtasi useimpia heidän huomattavimmista miehistään. Suuttumus tuli sillä taholla lopulta niin voimakkaaksi, että sisällissota oli puhkeamaisillaan. Scipio piti senvuoksi viisaimpana uudistuksen varovaista toimeenpanoa. Hän antoi paljon suuremman arvon italialaisille kuin Rooman kaupungin roskajoukolle. Hän oli koetellut heitä lukuisissa taisteluissa ja tiesi, mihin he kelpasivat. Ja italialaiset pitivät vanhaa ylipäällikköään luonnollisena suojelijanaan. Scipio otti liittolaisten asian ajaaksensa ja sai aikaan joukon rajoituksia palautustoimikunnan valtuuksiin nähden. Mutta näin hän sai aikaan sen, että kansanpuolueen hehkuva viha kohdistui häneen, ja Gaius Gracchus nimitti häntä julkisesti tyranniksi. Eräänä aamuna vuonna 129 hänet tavattiin kuolleena vuoteestaan.

Aikanaan Rooman suurimman sotapäällikön ja valtiomiehen, miehen, jonka oikeamielisyyden, omanvoitonpyytämättömyyden ja inhimillisyyden maine on tahraton, oli, kuten yleisesti uskottiin, poliittinen vastustaja nukkuessa kuristanut. Hän kuoli melkein samanikäisenä kuin kerran kuuluisa kaimansa.

Tihutyöstä tuli maanperuutustyölle kuolinisku. Väkivalta synnytti, kuten aina, uhmaa, ja maanjako pysähtyi pian täydellisesti, lääkitsemättömäksi vammaksi koko yhteiskunnalle.

* * * * *

Kymmenen vuotta Tiberius Gracchuksen traagillisen kuoleman jälkeen hänen nuorempi veljensä Gaius Gracchus tuli kansantribuuniksi. Ei oltu koskaan nähty Roomassa niin valtavaa kansan tulvimista kaupunkiin koko Italiasta kuin hänen vaaliinsa. Mutta eipä Roomalla ollut koskaan ollutkaan hänen vertaistaan kansanjohtajaa. Hänen kaunopuheisuutensa oli sytyttävämpi kuin kenenkään muun, ja kaikki, mitä hän teki, hän suoritti intohimoisella, vastustamattomalla voimalla. Veljen traagillinen kohtalo ei ollut pelästyttänyt häntä käymästä veljensä jälkiä, mutta se oli opettanut hänelle, että oikeudenmukaista maanjakoa ei voitu panna toimeen muuten kuin murtamalla senaatin valta. Alusta asti hän pyrki tietoisesti vallankumoukseen, johon vastustajat olivat veljen askel askeleelta pakottaneet.

Hänen ensimmäisiä toimenpiteitään oli säännöllisen, mahdollisimman halpaan hintaan tapahtuvan viljanjakelun aikaansaaminen. Turhaan kuului varoittavia ääniä tällaista aietta vastaan — sitenhän totutettaisiin kansalaiset kevytmieliseen elämään. Gracchukselle oli tärkeätä kiinnittää kansanjoukot itseensä murtumattomin sitein, ja tähän viljanjakelu oli sopiva keino. Hän ei välittänyt siitä, että se yhäkin enemmän turmeli kaupungin roskaväestöä. Uudelleen muovailtua yhteiskuntaansa hän ei aikonut rakentaa tämän rahvaan, vaan koko Italian terveen, työkykyisen väestön varaan. Tällä hetkellä roskaväki merkitsi hänelle vain vallan käsiinsä saamista, tuon vallan, jonka avulla hän kykenisi uudistamaan koko valtion. Tässä tarkoituksessa hän suosi liikemiehiä, sivuutti keskiluokan ja köyhälistön turvin senaatin ja ratkaisutti kansankokouksella minkälaatuisia asioita tahansa. Tosiasiallisesti hän tietysti itse saneli päätökset ja pani ne toimeen. Hän johti viljanjakeluja, hän pani maanperuutuksen jälleen käyntiin ja hoiti myöskin sitä, hän perusti siirtoloita sekä Italiaan että maakuntiin ja rakennutti teitä valmistaakseen köyhille työansiota sekä vähentääkseen etelä-Italiasta Roomaan tuotavain elintarpeiden kuljetuskustannuksia. Matkoillaan pitkin ja poikki koko Italian hän valvoi, että kaikki tehtiin hänen tahtonsa mukaan. Kun vuosi oli kulunut, hän saavutti sen, mikä oli maksanut veljelle hengen, nimittäin sen, että hänet valittiin uudelleen kansantribuuniksi. Hän pääsi Roomassa samanlaiseen valta-asemaan kuin kerran Perikles Ateenassa. Molemmat tekivät tosiasiallisesti tahtonsa yhteiskunnan korkeimmaksi laiksi. Molempien vaikutus johtui heidän neronsa voimasta, heidän kaunopuheisuudestaan ja heidän kyvystään kerätä hallituksen kaikki nyörit käsiinsä.

Vaikeimpia tehtäviä, mihin Gracchus ryhtyi, oli italialaisten liittolaisten saaminen myötätuntoisiksi maanperuutusta kohtaan. Hän aikoi tehdä lopun heidän tyytymättömyydestään antamalla heille täydelliset Rooman kansalaisoikeudet. Tämä oli hänen politiikkansa kulmakiviä.

Mutta täten hän tuli koskettaneeksi arkaan kohtaan. Rooman rahvas ei pitänyt esityksestä. Minkävuoksi jakaa heille elatuksen tuottava rakas kansalaisoikeus noille italialaisille talonpoikaismoukille. Kuta suurempia etuja Rooman kansalaisoikeus tuotti yksityisille, sitä kitsaammiksi tulivat roomalaiset sen muille suomisessa. Aivan samoinhan oli Ateenankin porvaristo menetellyt.

Gracchuksen vaikutusvalta joukkoihin alkaa vähetä, ylimykset lietsovat tyytymättömyyttä, ja kun hän kolmannen kerran hakee kansantribuunin virkaa, hän ei tulekaan valituksi. Nyt häntä ei suojaa enää viran loukkaamattomuus, ja häikäilemättömät viholliset aikovat ensimmäisessä sopivassa tilaisuudessa käyttää tätä hyväkseen.

Gracchus näkee vaaran uhkaavan itseään ja vetoaa uskollistensa suojelukseen. »Minne minun onnettoman on mentävä?» kuullaan hänen huudahtavan. »Capitoliumiin? Se tihkuu veljen verta. Kotiinko? Nähdäkseni onnettoman ja murtuneen äitini kyyneleet?»

Jännitys laukeaa, kun konsuli Opimius esiintyy niin uhittelevasti Gracchuksen kannattajia kohtaan, että syntyy meteli. Sen kestäessä pistetään yksi konsulin liktori kuoliaaksi. Opimius saa silloin senaatin selittämään isänmaan olevan vaarassa ja antamaan konsuleille diktaattorin vallan ja oikeudet valtuutuksin: »Videant consules, ne quid detrimenti capiat respublica (Konsulit huolehtikoot, ettei valtio kärsi mitään vahinkoa)!»

Gracchuksen kannattajat tarttuvat aseisiin ja kerääntyvät Aventinukselle, eräälle kaupungin kukkulalle. Opimius valmistautuu valtaamaan kukkulaa. Mutta sitä ennen hän antaa airueiden luvata anteeksiannon rangaistuksen sijasta jokaiselle kansanpuolueen jäsenelle, joka laskee aseensa. Harvat jaksavat vastustaa tällaista houkutusta. Vain pieni joukko pysyy rakastetun johtajansa ympärillä. Heidät ajetaan pian pakoon. Itse Gracchuskin pakenee, yhden ainoan uskollisen orjan häntä seuratessa. Pyhässä lehdossa kaupungin ulkopuolella hän vaipuu uupuneena maahan. Päästäkseen joutumasta elävänä vihollistensa käsiin hän käskee orjan surmata itsensä. Mies tottelee ja tappaa itsensäkin. Ylimystö käyttää hyväkseen voittoa pannen toimeen Gracchuksen kannattajien verisen vainon. Vähintään 3 000 ihmistä lienee saanut surmansa.

Tämä murhenäytelmä esitettiin vuonna 121 e.Kr.

Mutta kun verenvuodatus oli päättynyt, kolme tuhatta ruumista heitetty Tiberiin ja kansalaisveren jäljet Rooman kaduilta pois pyyhitty, Opimius ikuistutti »uljaan voittonsa» muiston lyöttämällä mitalin, jonka takasivulla oli tunnuksena hänen oma kuvansa esittäen Herkulesta sotanuijineen ja voitonseppeleineen. Ja Concordialle — sovun jumalattarelle! — hän vihki erään temppelin.

Mies, joka oli tahtonut täydentää veljensä elämäntyön pelastamalla köyhät ja raskautetut toivottomasta alennuksen tilasta ja saattamalla heidät ihmisarvoa vastaaviin olosuhteisiin, se mies antoi elämänsä köyhien asian puolesta. Epätoivoissaan ja avuttomina nämä ajattelivat, että heidän lastensa kohtalo oli joutua rikkaitten orjiksi.

Gaius Gracchuksen kuoleman jälkeen kävi pian samoinkuin hänen veljensä tapon jälkeenkin: maareformin toimeenpano pysähtyi. Mutta viljanjakelut jatkuivat, ja ne houkuttelivat uusia joukkoja irtolaisväestöä Roomaan. Rooman yhteiskunta jakaantui auttamattomasti itsekkääksi ja häikäilemättömäksi yläluokaksi ja toimettomaksi, levottomaksi rahvaaksi, ryhdittömäksi, arvottomaksi kaupungin roskaväeksi. Polvi polvelta kävi selvemmäksi, että näin kestämättömän tilanteen lopputuloksena täytyi olla yksinvalta, jottei yhteiskunta joutuisi perikatoon. Pian oli poliittiselle näyttämölle ilmestyvä vallan toisenlaisia kansanjohtajia kuin jalot, epäitsekkäät Gracchukset.

Silloin vasta, kun jo oli myöhäistä, roomalaiset huomasivat, mitä he olivat Tiberius ja Gaius Gracchuksessa menettäneet. »Silloin», Plutarkhos kertoo, »kansa pystytti heille julkisille paikoille kuvapatsaita, julisti ne paikat, joissa Gracchukset murhattiin, pyhiksi ja uhrasi siellä esikoiset kaikesta, mitä kukin vuodenaika tuotti. Monet uhrasivat heille jopa päivittäinkin ja heittäytyivät maahan heidän kuvapatsaittensa eteen, ikäänkuin olisivat olleet jumalien pyhätöissä.» Cornelialle pystytettiin muistomerkki seuraavin kirjoituksin: »Comelia, Africanuksen tytär, Gracchusten äiti.»

Kirjallisuutta tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Appian, De romerske Borgerkriege, oversat af Karl Hude.

Matthias Gelzer, Die Nobilität der römischen Republik. Arthur Stein,
Der römische Ritterstand.

Tähän kappaleeseen:

Fyra levnadsteckningar av Plutarkos, Hugo Bergstedtin ruotsinnos.

Walter Kranz, Die Gracehische Bewegung.

K.W. Nitzsch, Die Gracchen und ihre nächsten Vorgänger.

Eduard Meyer, Kleine Schriften I.

E. Kornemann, Zur Geschichte der Gracchenzeit.

Robert v. Pöhlmann, Zur Geschichte der Gracchen.

Robert v. Pöhlmann, Tiberius Gracchus als Socialreformer (Aus Altertum und Gegenwart: Neue Folge).

E.v. Stern, Zur Beurteilung der politischen Wirksamkeit des Tiberius und Gaius Gracchus (Hermes 1921.)

Herman Gummerus, Der römische Gutsbetrieb (Klio 1906.
Kirjallisuusviittein).

Max Weber, Die römische Agrargeschichte.

MARIUS JA SULLA.

Kun viimeinen Gracchus oli surmattu, optimaatit riemuitsivat ja uskoivat varmasti, että vallankumous oli nujerrettu ainaiseksi. He eivät aavistaneet, että heidän kokemansa oli vain sen verisen draaman alkunäytelmää, jossa heidän lapsensa ja lastensa lapset tulivat näyttelemään osaa tai jonka surkuteltaviksi uhreiksi heidän piti joutua.

Vähän enemmän kuin vuosikymmenen ajan senaatti sai rauhassa hallita. Kansanjohtajilla ei ollut uskallusta esiintyä, ennenkuin ulkopoliittiset olosuhteet saivat ylimystön valta-aseman horjumaan.

JUGURTHAN SOTA.

Maanjäristys alkoi Afrikasta. Vallanperimystaistelulta oli puhjennut Numidiassa Masinissan pojanpojan Jugurthan ja hänen kahden serkkunsa kesken, jotka heidän isänsä oli määrännyt Jugurthan kanssahallitsijoiksi. Jugurtha raivautti heidät molemmat pois tieltänsä. Näiden lähimmät ystävät ja sukulaiset hän vangitutti, ristiinnaulitutti tai heitätti villien petojen raadeltaviksi. Afrikka on, kuten muuan kirjailija huomauttaa, sekä rehevän hedelmällisyyden että vaarallisten petoeläinten ja myrkyllisten käärmeitten maa.

Kun roomalaiset rupesivat järjestelemään Numidian oloja, Jugurtha ei välittänyt laisinkaan senaatin määräyksistä. Hän saapui tosin suojelusluvan turvissa Roomaan »antaakseen tarpeelliset selitykset». Mutta hän teki näin senvuoksi, että hän luotti vaikutusvaltaisille roomalaisille jakeluttamansa kullan ja hopean vaikutukseen. Ennen kaikkea hän oli kilisevin todistein saanut mahtavan Opiniuksen, Gaius Gracchuksen pyövelin, vakuutetuksi viattomuudestaan. Niinpä afrikkalainen ruhtinas seisoikin aivan huolettomana kansankokouksessa selostamassa tekojansa. Mutta kun häneltä tiedusteltiin lähemmin eräitä seikkoja, niin muuan kansantribuuni ilmoitti panevansa vetonsa sitä vastaan, että kuningas ryhtyisi vastaamaan. Tätä kansantribuunia oli luonnollisesti sopivalla tavalla käsitelty afrikkalaisella kullalla. Koko hommasta tuli oikeudellisen tutkinnon parodia. »Rooman kansan täytyi alistua olemaan afrikkalaisen narrina», sanoo roomalainen historioitsija Sallustius Jugurthan sotaa käsittelevässä eloisassa kuvauksessaan.[7]

Sanotaan, että kun Jugurtha oli lähtenyt Roomasta, hän useita kertoja kääntyi katselemaan taakseen jäävää kaupunkia. Lopuksi hän puhkesi sanoihin: »Lahjusten kaupunki, kuinka pian olisikaan loppusi käsissä, jos vain tulisi joku, joka tahtoisi ostaa sinut!»[8]

Numidialainen oli tuntenut itsensä siinä määrin kotiutuneeksi Tiberin rannan kaupunkiin, että hän sielläkin suoritti yhden ilkityönsä, murhautti Masinissan kolmannen pojanpojan ja Numidian kruununtavoittelijan, joka oli paennut Roomaan.

Ei koskaan ennen Rooman yläluokka ollut esiintynyt niin halveksittavassa valossa kuin nyt, kun oli olemassa todisteita sen häpeällisestä omanvoitonpyynnistä. Hyvin huono omatunto sillä oli yhteiskunnallisesta korkeasta asemastaan huolimatta. Senaatin täytyi tosin lopulta häpeän vuoksi ryhtyä sotilaallisiin voimatoimenpiteisiin röyhkeätä numidialaista kohtaan, mutta toiselta puolen ei ollut leikin asia käydä sotaa niin kaukana kotimaasta, kuumassa ja kuivassa Afrikassa, erittäinkin kun roomalaisilla ei tällä kertaa, kuten Karthagon sodan aikana, ollut siellä yhtään liittolaista. Afrikkalaiset keräytyivät näet mieslukuisasti oivan hallitsijansa ympärille. Komeasta, voimakkaasta hallitsijasta ja suurenmoisesta leijonanmetsästäjästä oli tullut heidän epäjumalansa. Mitäpä merkitsivätkään ne monet sukulaismurhat, joihin hän oli vikapää, sitä vastaan, että aron pojat näkivät hänessä suuren vapaustaistelijansa!

Roomalaiset ylipäälliköt puolestaan pitivät sotaa vain ryöstöretkenä, jolloin ennen kaikkea piti pitää huolta siitä, että rikastui saaliista. Senpätähden kävikin kuten kävi. Rooman sotajoukon täytyi lopuksi käydä ikeen alitse ja lähteä pois Numidiasta.

Tieto häpeällisestä antautumisesta nostatti Roomassa suuttumuksen myrskyn. Valtakunta, joka oli voittanut Hannibalin ja hävittänyt Karthagon tuhaksi, oli äkkiä tullut niin heikoksi, että se ei kyennyt pitämään kurissa edes villiä numidialaispäällikköä. Senaatin puolue oli kärsinyt häpeällisen tappion. Optimaatteja pidettiin lahjottuina maankavaltajina. Heidän pahojen tekojensa mitta oli täysi. Nyt täytyi poliittisten rämemaitten perkaus panna käyntiin. Asetettiin toimikunta tutkimaan niitä, joita epäiltiin numidialaisen lahjomiksi, ja Opimius sai lahtea maanpakoon useiden muiden korkeassa asemassa olevien miesten mukana. Päällikkyys sodassa Jugurthaa vastaan uskottiin konsuli Metellukselle, joka oli luja ja taipumaton mies sekä kokenut sotapäällikkö ja jonka lahjomattomuudesta ei voinut olla epäilystäkään.

Mutta ei edes hänenkään onnistunut saada viekasta vastustajaansa taivutetuksi. Tosin Jugurtha voitettiin, mutta ei koskaan ratkaisevasti. Pian hän ilmestyi jälleen milloin sinne milloin tänne, kun roomalaiset häntä vähimmin odottivat. Ja Metellus ei uskaltanut seurata häntä pitkälle tulikuumaan erämaahan.

Aika kului Metelluksen kykenemättä saattamaan sotaa loppuun. Yhä enemmän ja enemmän alkoivat sen sijaan kansan toiveet kääntyä erääseen hänen alapäällikköönsä, Gaius Mariukseen, köyhään talonpojanpoikaan, joka oli tullut huomatuksi jo Numantian piirityksessä ja ollut Scipiolle hyvänä tukena palautettaessa sotakuria Rooman armeijaan. Sotamiehet jumaloivat tätä sotapäällikköä, joka oli lihaa heidän lihastaan ja verta heidän verestään, joka jakoi kaikki kärsimykset heidän kanssansa, söi samanlaista leipää kuin he, tyytyi nukkumaan olkikuvolla ja tarttui vallitustöissä itsekin lapioon. Köyhät ja vähäiset alkoivat nähdä hänessä uuden Gracchuksen.

Hiljaa, mutta varmasti tämä kunnianhimoinen mies oli työskennellyt päästäkseen kohoamaan vähäpätöisestä asemastaan ja päässyt siinä 40:n korvilla kansantribuuniksi. Mutta hänen alhainen syntyperänsä olisi estänyt hänet pääsemästä valtion korkeimpiin virka-asemiin, jolleivät Jugurthan sodan häpeäjutut olisi horjuttaneet vastapuolueen arvovaltaa. Tätä tilaisuutta Marius käytti hyväkseen hakeakseen konsulinvirkaa vuodeksi 107. Mutta kun hän pyysi Metellukselta virkalomaa matkustaakseen tässä tarkoituksessa Roomaan, kerrotaan ylpeän ylimyksen antaneen hänelle pisteliään vastauksen: »Siihen on kyllä aikaa, kunhan poikani joutuu sinun kilpailijaksesi.» Mariuksen olisi pitänyt toisin sanoen odottaa, kunnes hän itse olisi tullut seitsenkymmenvuotiaaksi ukoksi — hän oli nimittäin jo likemmä 50 vuoden vanha.

Ajan pitkään Metellus ei kuitenkaan uskaltanut vastustaa sotajoukossa vallitsevaa mielialaa; mutta hän viivytteli niin kauan alipäällikkönsä pyynnön hyväksymistä, että Marius vasta viime hetkessä ehti Roomaan. Hän maksoi kuitenkin esimiehensä vanhat kalavelat kuvailemalla hänet hartaasti kuunteleville kansanjoukoille mieheksi, joka tarkoituksellisesti pitkitti sotaa saadakseen olla ylipäällikkönä niin kauan kuin suinkin mahdollista. Sitävastoin Marius lupasi, että jos hän itse tulisi valituksi, hän toisi Jugurthan joko kuolleena tai elävänä Roomaan.

Tämä yksinkertainen soturi ei vaikuttanut kuulijoihinsa korkean tyylin kaunopuheisuudella. »Sanani», hän sanoi, »eivät ole sorvatut taiteen sääntöjen mukaisesti. Minä en ole käynyt kreikkalaiskoulua. Sen lajin sivistys ei auta miehuullisiin tekoihin. Mutta minä olen oppinut lyömään vihollisen maahan ja olemaan pelkäämättä muuta kuin kunniani tahraantumista. Minä en voi näytellä kuvia enkä viitata esi-isieni triumfeihin. Minua sanotaan yksinkertaiseksi ja sivistymättömäksi. Mutta minä voin näyttää rinnassani olevat arvet. Ne ovat minun sukukuviani, minun aateluuteni.»

Marius tuli valituksi valtavalla äänten enemmistöllä. Eikä siinä kyllin: kansankokous kumosi myöskin Metelluksen senaatilta saaman ylipäälliköksi nimityksen ja määräsi sen sijaan Mariuksen ylipäälliköksi.

Metellus itki raivosta.

* * * * *

Mariuksen kansalle antaman lupauksen pitäminen ei näyttänyt kuitenkaan olevan helppoa täyttää. Lopuksi hänen kuitenkin onnistui oivan ratsupäällikkönsä, ylhäisen Lucius Cornelius Sullan kylmäverisellä viekkaudella voittaa puolelleen Jugurthan appi, Mauretanian[9] kuningas Bocchus, ja houkutella tämä kavaltamaan vävypoikansa roomalaisille. Bocchuksella lienee kuitenkin ensin ollut vaikea sieluntaistelu kamppailtavana, ennenkuin hän pääsi selville siitä, oliko hänen luovutettava Jugurtha Sullalle vai Sulla Jugurthalle.

Luottaen appensa sanaan Jugurtha saapui aseettomana ja seuranaan vain muutamia harvoja miehiä neuvotteluun Sullan kanssa. Tuskin hän oli ehtinyt paikalle, ennenkuin Sullan miehet väijytyksistä hyökkäsivät kuninkaan seuralaisten päälle, hakkasivat heidät maahan ja panivat itsensä Jugurthan kahleisiin. Viekkaan afrikkalaisen oli puijannut vieläkin viekkaampi italialainen, ja sota oli lopussa.

Jugurtha kävi sitä kohtaloa kohti, joka Roomassa odotti voitettuja vihollisia. Siinä voittokulussa, jota Marius vietti kotiintulonsa jälkeen, nähtiin hänen kultaisten vaunujensa edellä erämaan kuninkaan molempien poikiensa seuraamana verkalleen kulkevan kuninkaallisessa juhlapuvussa ja kultaisilla korvarenkailla koristettuna. Mutta juhlakulkueen loputtua temmattiin häneltä koristukset ja vaatteet ja hänet heitettiin alastomana Capitoliumin alla olevaan kylmään ja kosteaan vankiluolaan. »Viileäänpä kylpyhuoneeseen te vieraanne pyydättekin astumaan», kerrotaan erämaan pojan sanoneen, kun hänet vietiin luolaan. Kuusi päivää hän taisteli kuoleman kanssa, kunnes menehtyi kylmään ja nälkään. Täten päättyy se synkkä lehti Rooman historiassa, jonka otsakekirjoituksena on: »Jugurthan sota», lehti, joka ei kerro ainoastakaan urotyöstä, mutta on tahrattu loputtomilla kertomuksilla vilpistä ja kavalluksesta, lahjuksista ja muista häpeämättömyyksistä. Tämä draama herättää katselijassa samanlaatuisia tunteita kuin Karthagon ja Numantian hävityksen murhenäytelmät.

* * * * *

Jugurthaa vastaan käyty sota oli paljastanut Rooman yhteiskunnan johtavissa piireissä vallitsevan pohjattoman lahjottavaisuuden ja edesvastuuttomuuden. Pian oli ilmenevä uusia todisteita siitä, kuinka paljon valtion kunnia ja arvovalta oli kärsinyt ja kuinka hallitsevan yläluokan siveellinen mädäntyneisyys oli kalvanut jopa valtion olemassaolon perusedellytyksiä. Oli päivän selvää, että sille, jolla olisi käytettävänään yhteiskunnan aseellinen mahti, olisi leikin asia kumota sellainen yhteiskunta. »Lähestyvän romahduksen enteet olivat lisääntyneet», Mommsen sanoo, »ja poliittisessa näköpiirissä kajasti miekka kruunun vierellä».

KIMBRIT JA TEUTONIT.

Kun Marius palasi takaisin Italiaan, uhkasi tätä maata hirvittävä vaara pohjoisesta päin. Koko kansa muisti kauhistuen, mitä oli kuultu aikaisemmilta ajoilta, jolloin gallialaislaumat olivat Rooman vitsauksena. Tällä kertaa eivät kumminkaan kelttiläiset, vaan germaanilaiset kansanheimot ryntäsivät Rooman valtakunnan rajoja kohti. Ne olivat voimakasta, suurikokoista, vaaleahiuksista ja sinisilmäistä kansaa. Kun kato kohtasi tai luonnonmullistuksia sattui, voi tapahtua, että germaanilaiset heimot läksivät vaeltamaan kohti viljavampia seutuja. Ensimmäinen vaelteleva germaanikansa, jonka kanssa roomalaiset joutuivat tekemisiin, olivat kimbrit. Ne tulivat Jyllannista, jonka olivat jättäneet sen takia, että valtava tuhotulva oli niellyt suuria maa-alueita. Vuonna 113 e.Kr. he ilmestyivät Itä-Alpeille. He halusivat päästä Rooman valtakuntaan, jonka mahtavuudesta ja rikkaudesta he olivat äskettäin saaneet kuulla kerrottavan. Nyt saivat roomalaiset kokea ensimmäisen oireen germaanilaisista kansainvaelluksista, jotka puoli vuosituhatta myöhemmin saivat niin valtavat mittasuhteet, että maailmanvalta luhistui siinä koettelemuksessa.

Kun Roomaan saapui tieto barbaarien lähestymisestä, lähetettiin sieltä näitä vastaan konsuli, jonka tuli käskeä näitä vetäytymään takaisin. Kimbrit tottelevat ja pyytävät opastamaan itseään yli alppimaan. Heille annetaan oppaita; ja luottaen roomalaisten heille osoittamaan ystävällisyyteen he seurasivat tien näyttäjiä. Mutta eräässä paikassa he näkivät äkkiä roomalaisten legioonain sulkevan tien. Germaanit eivät menetä kumminkaan mielenmalttiaan huomatessaan väijytyksen, vaan järjestäytyvät ripeästi taistelujärjestykseen ja virittävät sotalaulun. Valtavan suurien kilpien takaa jymisee se kaameana ja onnettomuutta ennustavana roomalaisten korvissa, ja kaiku toistaa sen kallionseinämistä. Päästäen hirveän sotahuudon jättiläismäiset pohjoismaalaiset hyökkäävät sitten legioonia kohti. Hyökkäysisku on niin raju, että koko roomalainen armeija heitetään nurin niskoin. Ainoastaan puhkeavan rajusään turvin se pelastuu täydellisestä tuhosta.

Voitostaan huolimatta kimbrit eivät painautuneet Po-laaksoon, vaan vetääntyivät Sveitsin kautta länteenpäin etelä-Ranskaan, jota siihen aikaan nimitettiin transalpiiniseksi, s.o. (Länsi)alppien takaiseksi Galliaksi. Sen kaakkoinen osa oli silloin jo roomalainen provinssi. Roomalaiset sotajoukot, jotka yrittivät vastustaa kimbrejä, lyötiin perin pohjin. Viimeinen tappio, vuonna 105 e.Kr., oli kauhea. 120 000 miestä kerrotaan jääneen taistelutantereelle.[10]

Nyt valtasi roomalaiset »kimbriläis-kauhu». Samoihin aikoihin Marius palasi Jugurthan sodasta. Hädässään roomalaiset pitivät häntä ainoana, joka kykeni pelastamaan heidät uudesta gallialaismyrskystä. Vuosi toisensa perästä valittiin hänet vastoin voimassaolevaa lakia konsuliksi. Pohjoisesta uhkaava rajuilmapilvi viivytteli nimittäin purkautumistaan. Kimbrit eivät nytkään käyttäneet hyväkseen voittojaan hyökätäkseen Italiaan, vaan kääntyivät Espanjaa kohti. Sotaiset iberit tekivät heille kuitenkin voimakasta vastarintaa, ja vuonna 103 kimbrit palasivat takaisin Galliaan. Sinne tuli myöskin toinen germaanilainen heimo, teutonit[11], eteläiseltä Itämerenrannikolta, ja kumpikin kansa ryösti maasta kaiken, mitä vain voi.

Vuonna 102 teutonit olivat valmiit painumaan Galliasta Italiaan. Marius oli käyttänyt aikaa hyväkseen vahvistaakseen ja uudelleen järjestääkseen armeijansa, niin että se oli kevytliikkeisempi. Hän asettui lujasti varustettuun asemaan Rhône'in rannalle, sellaiseen paikkaan, joka teutonien täytyi sivuuttaa matkallaan Alpeille. Nämä tulivatkin ja koettivat kolmena päivänä vallata leiriä väkirynnäköllä, mutta lyötiin takaisin. Silloin he hurjasti kirkuen haastoivat roomalaisia taisteluun avoimella kentällä. Mutta Marius ei kiirehtinyt. Hän tahtoi ensin totuttaa soturinsa katselemaan pelättyjä vihollisia ja kiihdyttää heidän taisteluhaluaan.

Kun siis kenttätaistelusta ei tullut mitään, barbaarit vaelsivat edelleen. Leirin sivu kulkiessaan sanotaan asekuntoisten miesten heitelleen roomalaisille sotilaille ivallisia kysymyksiä, olisiko näillä kenties lähetettävänä heidän matkassaan terveisiä vaimoilleen Italiaan. Kuusi päivää kesti suunnattomien kansanjoukkojen ja heidän loputtoman kuormastojononsa ohimarssi.

Mutta niin pian kuin vaeltava kansa oli kulkenut ohi, Mariuskin läksi perästä. Aquæ Sextiæn (nykyinen Provence'in Aix[12]) luona hän ryhtyi hyökkäykseen ja tuhosi melkein koko barbaarien sotavoiman. Kun roomalaiset lopuksi tunkeutuivat vaunulinnoitukseen, joka oli teutonien leirinä, naiset puolustautuivat kuten naarasleijonat ja, mieluummin kuin antautuivat, surmasivat ensin pienet lapsensa ja kuristivat sitten itsensä pitkillä hiuksillaan. Niin paljon oli kaatuneita, että väestö laajoilla alueilla taistelukentän ympärillä myöhemmin käytti vainajien sääriluita viiniköynnöstensä tukikeppeinä.

Aavistamattakaan heimolaistensa onnetonta kohtaloa kimbrit olivat sillävälin valinneet pohjoisemman tien ja kääntyneet jälleen itäisiin alppimaihin. Luultavasti muonitus vaikeudet saivat germaanilaiset kansanjoukot jakautumaan. Nykyisistä Itävallan alppimaista kimbrit kulkivat Pon tasangolle toivoen pian saavansa nähdä teutonienkin sotajoukkojen sinne ilmestyvän. Heidän sanotaan vahvoilla kilvillään laskeneen tunturien rinteet pitkin jäätikköjä ja lumikinoksia. Turhaan Mariuksen konsulitoveri oli koettanut ehkäistä eteenpäin vyöryvää kansantulvaa. Legioonat valtasi silmitön kauhu, ne läksivät pakoon eivätkä pysähtyneet, ennenkuin Po oli heidän selkänsä takana.

Mutta Marius saapui voittoisine joukkoineen. Kun kimbrit vaativat häntä jakamaan maata heille ja heidän veljilleen teutoneille asuinsijoiksi, hän vastasi heille: »Teutonit ovat jo saaneet meiltä maata, ja he saavat sen pitää ikuiset ajat.»

Kun kimbreille selvisi tämän pilan sisältämä hirvittävä totuus, he ryhtyivät taisteluun. Se suoritettiin Vercellæn luona vuonna 101 e.Kr. Urhoollisuudestaan huolimatta barbaarit eivät kyenneet pitämään puoliaan Mariuksen etevämpää sotataitoa ja hänen soturiensa lujaa kuria vastaan. Raivoisassa taistelussa kimbrit työnnettiin takaisin vaunulinnoitukseensa. Täältä heidät heidän omat naisensa lyönnein ja iskuin ajoivat uudelleen jatkamaan taistelua. Mutta kauhea heinäkuun helle ja ympärillä tupruava tomu puristi pois voiman Pohjan pojista. Joukoittain nähtiin näiden voimakasrakenteisten miesten nääntyvän maahan liikarasituksesta, ja lopulta oli kaikki toivo menetetty. Kun roomalaiset hyökkäsivät kimbrien leiriin, puolustautuivat naiset sankarillisesti, mutta lopuksi he surmasivat itsensä ja lapsensa, jottei heidän tarvitsisi kärsiä vankeuden häpeää.

Mutta tuhannet kimbrit saivat kahleissa itkeä kaukaista kotiseutuaan ja menetettyä vapauttaan. Rooman orjamarkkinoille tuli ylenmäärin germaanilaisia sotavankeja. Kimbrien kansanheimo oli tuhottu. »Se ihmisvyöry», Mommsen sanoo, »joka oli kolmentoista vuoden aikana saattanut kansat kauhun valtaan Tonavasta Ebroon ja Seinestä Pohon asti, lepäsi nyt joko nurmen alla tai raatoi orjan ikeen alaisena.» Vain pohjois-Jyllannissa säilyi vielä meidän ajanlaskumme ensimmäiselle vuosisadalle pieni kimbriläinen kansanjäännös, jonka nimi vielä elänee Limfjordenin ja Kattegatin välisen alueen nimessä Himmerland.

* * * * *

Marius oli pelastanut roomalaisen sivistyksen. Häntä kunnioitettiin suurenmoisella triumfilla. Häntä verrattiin

Camillukseen, joka oli pelastanut roomalaiset gallialaishädästä, ja häntä ylistettiin Rooman kolmanneksi perustajaksi.

LIITTOLAISET NOUSEVAT ROOMAA VASTAAN. 90—82 e.Kr.

Kun vuosikymmen oli kulunut kimbrien kukistamisesta, uhkasi Roomaa toinen suuri vaara. Se tuli etelästäpäin, eräiden Rooman italialaisten liittolaisten taholta. Roomalaisten itsehyväisyys ja ylimielisyys niitä kohtaan, joilla ei ollut Rooman kansalaisoikeutta, oli kauan koetellut toisien italialaisten kansojen kärsivällisyyttä. Tämäkö oli kiitos siitä, että he olivat uskollisesti tukeneet roomalaisia Hannibalinsodassa? Liittolaisten asemaa voi verrata plebeijien asemaan ennen luokkarajoitusten tasoittamista. Heillä oli kannettavanaan valtion rasitukset, mutta heillä ei ollut osuutta valtaan ja kunniaan. Sellainen olotila oli ajan oloon kestämätön.

Koko Italia koputti Rooman kaupunginporttia ja pyysi päästä sisälle. Mutta kun liittolaisten kaikki toiveet siitä, että he rauhallista tietä olisivat saaneet vaikutusvaltaa valtion asioiden hoitoon, murskaantuivat, alkoivat osattomiksi jääneet valmistella kapinaa ja neuvotella siitä toistensa kanssa.

Kun Rooman senaatti sai vihiä siitä, se lähetti erityisiä virkamiehiä eri maan ääriin tutkimaan, mitä oli tekeillä. Eräälle Servilius nimiselle urkkijat ilmoittivat, että eräs Abruzzon vuoristokaupunki suunnitteli puolustus- ja hyökkäysliiton tekemistä naapuriyhteiskuntiensa kanssa. Servilius, joka oli kiivas ja intohimoinen, kiiruhti heti sinne ja saapui perille, juuri kun kansa oli kokoontunut suureen juhlaan teatteriin. Siellä hän piti leimuavan rangaistuspuheen kansalle.

Siitä puheesta tuli kipinä, joka sytytti kaikki vuosisadan kuluessa kerääntyneet tulenarat aineet. Raivoissaan kansanjoukko hyökkäsi Serviliuksen kimppuun ja löi kuoliaaksi sekä hänet että hänen seurueensa ja samoin kaikki muut kaupungissa olevat roomalaiset.

Kuten kulovalkea kapinaliike levisi yli keski- ja etelä-Italian. Kansa toisensa jälkeen luopui roomalaisista. Liiton ytimenä olivat Abruzzon voimakkaat vuoristolaiset sekä rikkaat samnilaiset. Niissä seuduin, joissa kapitalistit olivat syrjäyttäneet entisen talonpoikaisväestön, pysyttiin kuitenkin kiinni Roomassa. Samoin menettelivät ne kaupungit, joille roomalaiset olivat antaneet suotuisamman valtiollisen aseman.

Kapinoitsijat eivät tyytyneet kauan vaatimaan tasa-arvoisuutta roomalaisten kanssa, vaan he päättivät muodostaa itsenäisen Italia nimisen valtion. Otettiin asemansa puolesta keskeinen kaupunki pääkaupungiksi ja Rooman esikuvan mukaan valittiin senaatti, kaksi konsulia ja muut korkeat virkamiehet. Lyötettiin omaa hopearahaa, jossa kuvaannollisena leimana oli sonni, joka paiskaa Capitoliumin naarassuden maahan.[13] Ja niin alkoi sota.

Siitä tuli verinen; ja epävarmaa on, kuinka roomalaisten olisi käynyt, jollei heillä olisi ollut maakuntain sotavoimia käytettävänään. Mutta joka tapauksessa heillä oli tiukat paikat. Ja kun sekä Etruria että Umbria, jotka olivat tähän asti olleet heidän puolellaan, uhkasivat luopua, niin näytti tilanne suorastaan toivottomalta, tavallaan pahemmaltakin kuin Hannibalin sodan vaikeimpinakaan vuosina. Sillä olihan silloin kuitenkin koko keski-Italia pysynyt uskollisesti Rooman puolella. Näin epätoivoisessa tilanteessa suli kopeus kuohuksissaan olevista pääkaupunkilaisista kuin vaha auringossa, ja heistä oli viisainta antaa täydet kansalaisoikeudet kaikille liittolaisille, jotka olivat pysyneet uskollisina. Seuraavana vuonna, 89 e.Kr., myönnettiin sama etu niille yhteiskunnille, jotka kahden kuukauden kuluessa laskisivat aseensa.

Täten roomalaiset saivat aikaan hajaannusta liittolaisten rintamassa, ja heidän onnistui viimeinkin masentaa kapina. Ansio onnistumisesta oli paljon suuremmassa määrin Sullan kuin Mariuksen. Molemmat olivat ottaneet osaa liittolaissotaan, mutta Marius alkoi nyt tulla liian vanhaksi. Sulla oli nouseva aurinko.

Etelä-italialaiset eivät kuitenkaan tahtoneet kuullakaan sovinnosta
Rooman kanssa. He saivat liittolaisen idästä.

MARIUKSESTA JA SULLASTA TULEE KILPAILIJAT.

Marius ja Sulla olivat molemmat eteviä sotapäälliköitä. Molemmat olivat äärimmäisen kunnianhimoisia. Mutta muutoin he olivat toistensa vastakohtia: kansanmies, joka vaivalloisesti, askel askelelta oli ponnistellut huomattuun asemaansa, ja korkeasukuinen, rikaslahjainen ja hienosti sivistynyt ylimys, jolle antelias luonto oli antanut onnen lahjaksi. Sulla ei nuoruusvuosinaan ollut koskaan välittänyt leiviskänsä hoitamisesta. Hän oli yhdessä näyttelijöitten ja hetairain kanssa pyörinyt huvien pyörteessä ja tullut tunnetuksi Rooman Alkibiadeena. Mutta kun tuli kysymykseen elämän vakava puoli, osoittautui, että hän helposti, kuin leikitellen, pystyi melkein mihin tahansa, yhtähyvin sotilaallisiin kuin siviilitoimiin. Ja näissä toimissa hän näytti leijonankyntensä — kuten ketunnahkansakin. Marius sitävastoin oli väkeväkämmeninen erämaan karhu. Hän murisi tyytymättömästi, kun leijonan tähtisikermä alkoi loistaa kirkkaammin kuin karhun. Ja hänen kateutensa puhkesi ilmi, kun kahdeksantoista vuotta nuorempi Sulla nimitettiin sotajoukkojen päälliköksi kuningas Mithradatesta vastaan vuonna 88 e.Kr.

Mithradates hallitsi Mustanmeren eteläisellä rannikolla olevaa Pontosta. Hän laajensi valtakuntaansa kaikille suunnille Mustanmeren ympärillä sekä syvälle Vähään-Aasiaan ja uhkasi Rooman aasialaisia alueita. Mithradates oli vaarallinen vihollinen. Hänestä kerrotaan, että hän voimassa ja nopeudessa voitti kaikki, että hänen nuolensa ja heittokeihäänsä aina osuivat maaliin ja että hänelle oli leikkiä aron villien hevosten kesyttäminen. Hän hallitsi 22 kansaa, ja hänen kerrotaan puhuneen niiden kaikkien kieltä. Hän osasi myöskin kreikkaa ja keräsi seurueeseensa kreikkalaisia filosofeja ja runoilijoita. Mutta sielultaan ja mieleltään hän kuitenkin oli ja pysyi raakana ja himokkaana barbaarina. Hän oli sekoitus kulttuuri-ihmisestä ja barbaarista; hän oli samaa lajia kuin Makedonian Philippos ja tsaari Pietari I. Hän oli yhtä taitava tikarin ja myrkyn kuin miekankin käyttäjä. Päästäkseen valtaistuimelle hän otti hengiltä veljensä ja heitti vallanhimoisen äitinsä vankeuteen. Tämä kuoli vankeudessa, tarun mukaan poikansa myrkyttämänä. Mithradateen omat pojat nousivat häntä vastaan, yksi toisensa jälkeen, mutta isä raivautti heidät tieltään. Myöskin puolisojaan ja tyttäriään hän kylmäveristen laskelmien perusteella surmautti. Itsensä hänen kerrottiin karaisseen ruumiinsa kaikkia myrkkyjä vastaan.[14]

Mithradates kävi lopulta niin häikäilemättömäksi roomalaisia kohtaan, että sotaa ei voitu välttää. Voimakas armeija ja melkoisen suuri laivasto mukanaan hän läksi sotaan ja karkoitti helposti Aasiassa olevat heikot roomalaiset joukko-osastot. Aasialaiset, samoinkuin helleenitkin ottivat hänet kaikkialla vastaan vapauttajana, sillä roomalaiset olivat herättäneet syvän vihan häikäilemättömillä kiristyksillään. Hirmuinen oli nyt kosto. Mithradateen käskystä surmattiin Aasiassa yhtenä ainoana päivänä kaikki roomalaiset erotuksetta: 80 000 turvatonta miestä, naista ja lasta.

Näin roomalaiset menettivät rikkaan maakunnan, jonka apulähteistä he olivat tottuneet ammentamaan.[15]

Näiden urotekojen jälkeen barbaarikuninkaan ylpeydellä ei ollut rajoja. Luottaen Roomassa vallitsevaan sisäiseen epäsopuun hän oli varma voitostansa. Hän rupesi yhteyteen etelä-Italian kansojen kanssa, hän lähetti joukkoja Balkanin-niemimaalle ja valtasi siitä suurimman osan.

* * * * *

Näin uhkaava oli tilanne Roomalle, silloinkuin Sulla määrättiin ylipäälliköksi Mithradatesta vastaan. Hänen vanha, itsepäinen kilpailijansa Marius ei ollut jättänyt käyttämättä mitään keinoja lyödäkseen hänet laudalta kilpailussa. Osoittaakseen kansalle, että hän vielä oli voimakas ja kykeni kestämään rasituksia, jäykkäjalkainen ukko ryhtyi kilpailemaan nuorison kanssa Marskentällä ratsastuksessa, juoksussa, painissa ja muissa urheilulajeissa. Häntä neuvottiin ivallisesti parantelemaan kolottavia jäseniään lämpimillä kylvyillä sen asemesta, että asettuisi armeijan etunenään. Mutta jos olisi aavistettu, mikä petoeläimen luonne uinui tämän miehen rinnassa, olisi kyllä varottu ärsyttämästä häntä.

Sillä välin Sulla jätti Rooman ottaakseen vastaan Campaniassa olevien legioonain päällikkyyden. Mutta tuskin hän oli lähtenyt, kun Marius sai erään kansantribuunin avulla kansankokouksen erottamaan Sullan päällikkyydestä ja antamaan viran hänen vanhalle kilpailijalleen.

Mutta jos kansanpuolue oli luullut, että Sulla kiltisti taipuisi tähän päätökseen, niin se erehtyi hänen suhteensa täydellisesti. Itse hän suhtautui kansankokouksen päätökseen kylmästi. Hänen ei tarvinnut kuohahtaa — siitä pitivät hänen sotilaansa huolen. Joka taholta kuului kehoitushuuto: »Roomaan, Roomaan!»

Sulla lähtee heti matkaan, ja pikamarssissa käy matka kohti pääkaupunkia. Senaatti lähettää hänelle käskyn toisensa jälkeen pysähtyä. Mutta ne vaikuttavat häneen yhtä vähän kuin kansankokouksen päätös. Legiooniensa etunenässä hän tunkeutuu kaupunkiin ja uhaten pistättää talot tuleen masentaa Mariuksen ja hänen kannattajainsa vastustuksen. Muutamien tuntien jälkeen Sulla on Rooman herra, ja illalla sytyttävät hänen sotilaansa vartiotulensa Forumille. Kansalaissotien ja sotilasdiktatuurin aikakausi on alkanut.

Sulla käyttää hyväkseen voittoaan pannakseen toimeen eräitä ylimysmielisiä muutoksia valtiosääntöön ja pakottaa senaatin julistamaan Mariuksen sekä hänen huomatuimmat kannattajansa henkipatoiksi. Mutta »Rooman kolmas perustaja» oli pelastautunut pakenemalla.

* * * * *

Kun Sulla arvelee turvanneensa näin valta-asemansa, hän purjehtii joukkoineen Kreikkaan. Mutta tuskin hän on poistunut näyttämöltä, kun jo toinen pääosan esittäjä ilmestyy sinne jälleen.

Marius on Roomasta paettuaan kokenut melkein uskomattomia seikkailuja. Ensiksi pelastautuu hän Rooman satamakaupunkiin Ostiaan ja nousee täällä laivaan purjehtiakseen Afrikkaan. Mutta vastatuuli pakottaa merimiehet pian pyrkimään satamaan takaisin. Välttääkseen joutumasta Sullan kätyrien käsiin, jotka nuuskivat ympäriinsä kaikkialla, pakolaisen täytyy kätkeytyä rannikon rämemaihin; mutta hänen vainoojansa löytävät hänet aina vyötäisiä myöten liejuun vajonneena ja pää ruokotukkoon kätkettynä. Hänet viedään vankeuteen lähimpään kaupunkiin. Pyöveli, kimbriläinen orja, astuu paljastettu miekka kädessä vankilaan surmatakseen heimolaistensa muinoisen voittajan. Mutta vankiluolan pimeydessä näyttää kimbristä siltä, kuin vangin silmät syöksisivät tulta, ja hän kauhistuu Mariuksen jyrisevää huudahdusta: »Orja, uskallatko sinä surmata Gaius Mariuksen!» Vavisten mies heittää miekkansa ja pakenee huutaen: »Minä en voi surmata Gaius Mariusta.» Tämä tapaus antaa kaupungin viranomaisille tervetulleen aiheen selittää, että jumalat ovat antaneet merkin, että tulee armahtaa suurta miestä, ja niin lasketaan Marius vapaaksi. Monien harhailujen jälkeen pääsee hän sitten Afrikkaan ja löytää turvapaikan Karthagon raunioiden keskellä.

Mutta täälläkään hän ei saa olla rauhassa. Afrikan provinssin roomalainen maaherra lähettää hänelle käskyn heti suoriutua pois, jos elämä on hänelle rakas. Hetken kestävän painostavan hiljaisuuden jälkeen maanpakolainen antaa syvään huokaisten seuraavan sydämeen käyvän vastauksen sanantuojalle: »Sano herrallesi, että sinä olet nähnyt henkipaton Mariuksen Karthagon raunioilla!» Tämän jälkeen pakolainen purjehtii jälleen pois ja löytää vihdoinkin turvapaikan pienellä saarella Numidian rannikon edustalla.

Mutta niin pian kuin Sulla on jättänyt Rooman, Mariuksen ystävät kutsuvat hänet jälleen kotiin. Hän nousee maihin Etrurian rannikolle. Nyt hän on kauhea katsella. Hänen silmänsä hehkuvat kostonhimosta, hän on antanut tukkansa ja partansa kasvaa villinä ja takkuisena, ja hänen pukunaan on kauheat ryysyt. Saattueenaan karanneita orjia ja erotettuja sotilaita, jotka ovat keräytyneet hänen ympärilleen, vaeltaa vanha soturi läpi maan; ja kuta lähemmäksi Roomaa hän tulee, sitä suuremmaksi kasvaa hänen seurueensa suurtiloilta karanneiden orjien liittyessä siihen. Pian on hänellä koottuna useampia tuhansia miehiä. Lyhyen piirityksen perästä kaupungin täytyi antautua hänelle.

Nyt ei ole hyvä joutua tekemisiin vanhan Mariuksen kanssa. Hänen marssinsa Roomaan merkitsee verta ja murhaa. Kaikki se viha, kaikki se kostonhimo, jota hän on hautonut maanpaon aikana, purkautuu nyt kauhealla tavalla. Karanneista orjista muodostetun henkivartiostonsa etunenässä hän kuljeskelee ympäri kaupunkia ristiin rastiin ja hakkauttaa maahan jokaisen, joka on joutunut hänen suuttumuksensa esineeksi. Ei tarvittu muuta, kuin että vanha Marius ei vastannut vastaantulijan tervehdykseen: heti hänen murhaseurueensa käsitti sen kuolemantuomioksi ja pani sen samassa täytäntöön.

Toisilla tahoilla kuljeksi hänen roskalaumansa omin päin murhaten, raiskaten ja ryöstäen. Koko Rooma vapisi kauhusta, ja kaikki uskollisuuden siteet katkesivat. Ystävät ja sukulaiset pettivät toisensa, ja orjat kavalsivat herransa.[16] Kadut ja talot olivat täynnä murhattuja optimaatteja. Verilöyly jatkui yli koko Italian.

Maltillisemmat Mariuksen puoluelaisten joukossa olivat epätoivoissaan tästä mielettömästä murhaamisesta ja arvasivat, että sen kerran täytyisi kostautua koko kansanpuolueelle. Mutta kukaan ei kyennyt hillitsemään raivostunutta ukkoa. Kaikkivoittava kostonhimo ajoi häntä eteenpäin verentahraamalla tiellä. Nyt saisivat röyhkeät optimaatit palkkansa kaikista niistä kerroista, jolloin he olivat nautinnokseen antaneet jonkinverran talonpoikaismaisen konsulin tuntea yhteiskunnallisen alemmuutensa. Hän nautti nyt — käyttääksemme Mommsenin sanoja — siitä, »että sai jokaisen neulanpiston palkita tikariniskulla». Kerran niin kelvollinen, rehellinen ja ytimeltään terve talonpojanpoika ei ollut enää oma itsensä. Kunnianhimon ja vallanhalun pahojen henkien riivaamana hän raivosi villissä huumassaan rikollisjoukkueensa etunenässä.

Kun vanha Marius oli viimeinkin tyydyttänyt kostonjanonsa, hän huudatti itsensä konsuliksi. Taikauskoisena hän oli jo kauan toivonut ja odottanut tätä konsulinvirkaa, sillä ennustajatar oli kerran sanonut, että hän seitsemän kertaa tulisi hoitamaan valtion korkeinta virkaa. Nyt kävi ennustus toteen. Mutta ei Marius eikä kukaan muukaan hänen puoluelaisistaan kyennyt saamaan aikaan uudistuksia sairaaseen yhteiskuntaan. He olivat kyvyttömiä suunnitelmanmukaiseen toimintaan. »Huomatuimmat senaattorit lyötiin kuoliaiksi kuin raivot koirat», Mommsen sanoo, »mutta ei tehty pienintäkään yritystä senaatin uudelleenjärjestämiseksi». Marius oli oivallinen sotapäällikkö ja armeijanjärjestelijä, mutta häneltä puuttui valtiomieslahjakkuutta. Hän oli ja pysyi sielultaan ja mieleltään yksinkertaisena roomalaisena talonpoikana.

* * * * *

Oikeaa iloa toivomansa päämäärän saavuttamisesta Marius ei kuitenkaan tuntenut. Häntä vaivasi, niin kerrotaan, alituinen tuskallinen pelko, että Sulla palaisi takaisin. »Vaikka leijona on poissa, on kuitenkin kolkkoa sen luolassa», hänen kerrotaan sanoneen. Levottomuuttaan tukahduttaakseen hän heittäytyi hurjiin irstailuihin, jotka mursivat hänen jättiläisvoimansa. Kun sairaus kohtasi, se teki pian lopun hänestä. Yleisesti kammottuna ja kirottuna kuoli vuonna 86 e.Kr. 70 vuoden ikäisenä se mies, jota kerran koko kansa oli tervehtinyt pelastajanaan. Kun sanoma hänen kuolemastaan saapui, koko Italia päästi helpotuksen — huokauksen.

Jos Marius olisi kuollut suurien kimbriläis- ja teutonilaisvoittojensa jälkeen, jälkimaailma olisi muistanut häntä vain Rooman pelastajana ja kolmantena perustajana. Nyt hänen hillitsemätön kunnianhimonsa ja kostonhalunsa oli saattanut hänet ryhtymään niin petomaisiin tekoihin, että hänen maanmiestensä täytyi toivoa, ettei sellainen mies olisi koskaan syntynyt maailmaan.

Eräs Mariuksen omaisista, mies, joka ei ollut hyväksynyt hirmuvaltaa, teki Mariuksen kuoleman jälkeen siitä lopun. Hän kokosi tuhansia noita hurjia roistoja, jotka terrorisoivat yhteiskuntaa, maksaakseen muka palkan heille, saarsi heidät ja hakkautti maahan viimeiseen mieheen asti.

Mutta muutoin pysyivät Mariuksen puoluelaiset edelleen vallassa.

ENSIMMÄINEN MITHRADATEEN SOTA 88—84 e.Kr.

Sillä aikaa kuin vallankumous raivosi Rooman valtakunnan sydämessä, Sulla johti Kreikassa voittoisasti legiooniaan Mustanmeren kuninkaan sotavoimia vastaan. Mariuksen puolue sai kansankokouksen panemaan Sullan viralta, riistämään häneltä kaikki hänen arvonsa ja julistamaan hänet lainsuojattomaksi, mutta hän piti sellaisia »kansanpäätöksiä» nollan arvoisina. Hänen talonsa hajotettiin maan tasalle ja hänen maatilansa hävitettiin — hän jatkoi ylipäällikkönä olemistaan, niinkuin ei mitään olisi tapahtunut. Kukapa olisi uskonut tämän hienostuneen elostelijan olevan niin häikäilemättömän tarmokkaan. Kaiken, mikä hänen tiellensä sattui, hän musersi. Häikäilemättömästi hän antoi sodan raskaan jyrän vyöryä yli kulttuurin pyhän maan. Kun hän Ateenan edustalla tarvitsi puuainetta piirityskoneitansa varten, hän hakkautti Akademeian ja Lykeionin lehtojen plataanit, joiden varjossa Platon ja Aristoteles olivat ajatelleet syviä ajatuksiaan olemassaolon arvoituksesta. Epäröimättä hän ryösti Olympian ja Epidauroksen pyhätöt Delphoissa. Kun Ateena kukistui, hän säälimättömästi antoi kaupungin sotilaittensa ryöstettäväksi.

Niin barbaarimaisesti hienosti sivistynyt roomalainen voi käyttäytyä.

Etevämmän sotataitonsa avulla Sulla voitti sitten Mithradateen sotavoimat ja valloitti takaisin koko Kreikan. Kun hän uhkasi tämän jälkeen kurittaa kuningasta itseään Aasiassa, niin itsevaltias pehmeni. Hän tiesi nimittäin aivan liiankin hyvin, ettei hän enää voinut ottaa lukuun avunsaantia valloitetuista maista. Ensi-ihastus oli niissä muuttunut vastakkaiseksi tunteeksi, kun näyttäytyi, että Mithradateen mielivalta oli seitsemän kertaa pahempaa kuin roomalaisten sorto. Kiristykset, maastakarkoitukset ja verilöylyt — ne olivat tyrannin hallitustapoja. Suuri osa Vähää-Aasiaa oli jo noussut kapinaan häntä vastaan, kun hän alkoi neuvotella rauhasta. Tosin hän oli niin raskaasti rikkonut Rooman kansalaisia vastaan, ettei hänen kanssaan olisi koskaan pitänyt tehdä rauhaa. Mutta katsoen siihen, että Rooman valtiota rasittivat ankarat sisäiset sairaudet, jotka vaativat Sullan pikaista palaamista Roomaan, roomalaisesta sotapäälliköstä oli viisainta tarjota siedettävät rauhanehdot maanmiestensä pyövelille. Mithradates taipui ja sitoutui luopumaan niistä maista, jotka hän oli valloittanut ennen sodan puhkeamista, luovuttamaan suurimman osan laivastoaan ja maksamaan sotakulungit.

Mutta Sullan sotilasten kesken alkoi kuulua uhkaavaa mutinaa siitä, että barbaariruhtinas, joka oli murhannut niin monta tuhatta heidän maanmiestään ja aiheuttanut sanomatonta kurjuutta yli koko Aasian, sai pitää suurimman osan niistä aarteista, jotka oli anastanut. Pohjimmaltaan kiukutti heitä varmasti enimmän se, etteivät he itse voineet saada runsasta sotasaalista.

Ennenkuin Sulla voi jättää Aasian, hänen täytyi kuitenkin lujittaa Rooman mahtiasema siellä. Hän viipyi niin kauan kuin oli välttämätöntä, että hän ennätti periä sotakorvaussumman ja tuhota ne Mithradateen kannattajat, jotka olivat syyllisiä roomalaismurhiin Aasiassa. Senjälkeen hän astui laivoihin mukanaan suurin osa joukoistaan ja nousi maihin Brundisiumissa Italian itärannikolla vuonna 83 e.Kr. Kaksi legioonaa hän jätti jäljelle Aasiaan erään kelpo alapäällikkönsä komentoon.

SULLAN HIRMUVALTA JA DIKTATUURI.

Roomassa oli Mariuksen poika, nuorempi Marius, perinyt isänsä vallan. Hän oli vain muutamia vuosia yli kahdenkymmenen, mutta rohkeudessa ja kestävyydessä hän oli ilmetty isänsä. Hänellä ei ollut kuitenkaan vanhan Mariuksen sotatottumusta, eikä hänellä myöskään ollut, kuten isällään, hyvin harjoitettuja joukkoja käytettävänään. Turhaan senvuoksi hän ja muut kansanpuolueen johtajat taistelivat Sullan voittoisia joukkoja vastaan. Nämä legioonat olivat sokeasti uskollisia päällikölleen, joka katsoi sormien läpi heidän kaikkia irstailujaan ja väkivaltaisuuksiaan, kun he vain tottelivat ja taistelivat urhoollisesti.

Ratkaiseva taistelu tapahtui vuonna 82 Rooman muurien edustalla. Se alkoi iltapäivällä, ja taistelua kesti koko yön rajulla raivolla molemmin puolin. Aamulla pääsi Sulla voittajaksi ja voi ottaa Rooman haltuunsa. Kolmantena päivänä taistelun jälkeen hän kutsui senaatin koolle ilmoittaakseen sille tahtonsa. Samaan aikaan hän mestautti Marskentällä sotavangit, tuhansia miehiä. Kuolemaantuomittujen parku kuului siihen temppeliin asti, mihin valtion isät olivat kokoontuneet, ja täytti heidän mielensä kauhulla. Vielä hirvittävämmäksi mieliala muuttui, kun Sulla ilmeenkään värähtämättä lausui: »Jatkakaamme neuvottelujamme välittämättä siitä, mitä tuolla ulkona tapahtuu — siellä vain muutamat roistot saavat rangaistuksensa.»

Sullan tarkoituksena oli palauttaa viimeinkin järjestys yhteiskuntaan pakkovallalla, joka tuhoaisi kaikki ylimyksellisen tasavallan viholliset. Niin alkoi nyt taas kauhea murhaaminen kaikkialla maassa, missä vain oli uskallettu tehdä vastarintaa Sullalle. Samnilaisia vastaan, jotka olivat asettuneet Mithradateen puolelle, lähetettiin erityinen rankaisuretkikunta. Kaikki, missä vain oli henkeä ja elämää, surmattiin, ja kukoistava maa muutettiin erämaaksi, jollaisena se on sen jälkeen pysynytkin. Eräässä latinalaisessa kaupungissa asukkaat epätoivoissaan surmasivat toisensa ja pistivät kaupunkinsa tuleen välttyäkseen joutumasta pyöveliensä uhreiksi ja riistääkseen näiltä saaliin. Näin tuli Sullan valtataistelu samalla olemaan liittolaissodan viimeinen näytös. Marius nuorempi surmasi itsensä. Kun hänen verinen päänsä tuotiin Sullalle, voittaja katseli ivallisesti hymyillen tätä voitonmerkkiä toistaen kreikkalaisen runoilijan sanat: »Ennenkuin tarttuu peräsimeen, täytyy olla ollut soutajana.»

Murhaamista jatkettiin Roomassa ja muuallakin tarkoituksenmukaisesti ja tarkasti, mistä johtuu, että se meidän silmillämme katsoen oli vielä kauheampaa kuin Mariuksen verihurjastelut. Mariuksen johtivat tihutöihin hänen omakohtainen kostonhimonsa ja haavoitettu turhamaisuus, mutta Sulla murhasi kylmäverisesti valtiollisista syistä. Jos kuitenkin koetamme tuomita näitäkin kauheita tekoja puolueettomasti, niin meidän täytyy ottaa huomioon, että sen ajan ihmisillä ei ollut veristä kostoa kohtaan meidän herkempiä tunteitamme. Vihollistensa tuhoamiseen oli voittajalla itsestään selvä oikeus. Ihmiselämää ei pidetty suunnilleenkaan samanarvoisena kuin nykyjään.

Päästäkseen vihollisistaan Sulla valmistutti proskriptiotauluja, joihin oli merkitty niiden henkilöiden nimet, jotka oli surmattava. Se, joka tappoi tällaisessa listassa mainitun henkilön, sai suuren rahapalkinnon, heti kuin hän toi uhrin irtihakatun pään Sullalle. Mutta ken suojeli henkipatoksi julistettua tahi auttoi kuolemaantuomittua isäänsä tai veljeään pakoon, hän oli ankaran rangaistuksen alainen. Henkipatoiksi julistettujen omaisuus myytiin julkisessa huutokaupassa enimmän tarjoavalle. Heti kuin joku Sullan kätyreistä teki tarjouksen, ei kukaan uskaltanut tarjota enemmän kuin tämä. Seuraus oli se, että hänen puoluelaisensa voivat pilkkahinnalla päästä rikkaiksi tilanomistajiksi. Kaikki tämä oli, eräs historioitsija sanoo, »inhimillisen luonteen pahimpien himojen irtipäästämistä. Palvelijat kavalsivat herransa, ystävät ystävänsä, sukulaiset toisensa; ja monet, jotka eivät koskaan olleet ottaneet osaa valtiollisiin taisteluihin, merkittiin henkipattoluetteloihin henkilökohtaisten vihamiestensä toimesta.» Toisia kohtasi sama kohtalo ainoastaan senvuoksi, että he olivat varakkaita, ja joku Sullan suosikeista halusi saada heidän omaisuutensa haltuunsa. Oli myöskin henkilöitä, jotka antoivat ilmi toisia näyttääksensä itse olevansa Sullan uskollisia puoluelaisia ja siis viattomien kanssaihmistensä verellä ostivat oman pelastuksensa.

Kauheinta oli henkipattoluetteloissa se, ettei niistä koskaan näyttänyt tulevan loppua. Alinomaa ilmestyi uusia luetteloita. Jos huokaisikin helpotuksesta, kun ei löytänyt nimeänsä ensimmäisestä luettelosta, sai pelätä löytävänsä sen toisesta tai kolmannesta. »Minä olen nyt», Sulla lausui kerran vertaistaan vailla olevalla kyynillisyydellä, »julistanut henkipatoksi niin monta, kuin voin muistaa; mutta minä olen tilapäisesti unohtanut koko joukon, jotka minä kirjoitan muistiin myöhemmin, sitä mukaa kuin minä muistuttelen heidän nimensä mieleeni.»

Haihduttaakseen täydelleen entisyyden muiston Sulla hävitytti kaikki Mariuksen voittojen muistomerkit ja käski kaivamaan kuolleen luut maasta ja heittämään ne virtaan.

Vahvistaakseen valta-asemaansa Sulla esitytti senaatille ja kansankokoukselle, että nämä nimittäisivät hänet määräämättömäksi ajaksi diktaattoriksi, joka saisi rajattoman vallan järjestää kaikki yhteiskunnan asiat. »Esitys» oli sama kuin käsky, jota luonnollisesti kukaan ei uskaltanut vastustaa.

Näin oli juhlallisesti julistettu, että Sullan tahto oli Rooman laki. Mitä valtakunnassa oli ylhäistä, rikasta ja hienoa, kilpaili nyt kaikkivaltiaan suosiosta. Mutta yhtä kylmä ja välinpitämätön kuin oli ollut vaaran hetkellä, tämä oli nyt voiton päivinäänkin. »Yhtä ylimielisen halveksuvasti, sanoo italialainen historioitsija Ferrero, »hän katseli optimaatteja ja kansan ystäviä, rikkaita ja köyhiä, kun he kaikki vapisivat pelosta diktaattorin edessä. Välinpitämättömänä hän loistolinnassaan otti vastaan Rooman mahtimiesten kunnianosoitukset, kun nämä nöyrästi, mutta viha sydämessä tervehtivät häntä, jonka vallassa oli elämä ja kuolema. Välinpitämättömänä hän katseli, kuinka ylhäisimpien sukujen nuoret ja vanhat edustajat ja ylimystön kauneimmat naiset kilpailivat kutsuista hänen ylellisiin pitoihinsa. Siellä istui isäntä suosikkilaulajiensa keskessä kokonaan kiintyneenä syömiseen ja juomiseen kysymättä edes lukuisten vierastensa nimiä. Välinpitämättömänä hän antoi kunnianhimoisten, ahneiden ja paheellisten ihmisten lauman tungeksia atriumissaan[17] noiden ihmisten, jotka olivat tulleet sinne rukoillakseen hallitsijalta itselleen kuolemaantuomittujen maatiloja, taloja ja orjia.»

Sotilasdiktatuuri oli vakiinnutettu. Ken komensi vahvinta armeijaa, oli silloin Rooman herra. Sotamiehille ei enää Capitolium ollut isänmaantunnuskuva, vaan heidän sotalippunsa ja sotapäällikkönsä oli ainoa, joka voi vaatia heiltä kuuliaisuutta. Rooman kansaan oli yleisesti tunkeutunut se käsitys, että missä valta oli, siellä lakkasi oikeus. Viimeisenkin kunnioituksentunteen jäännöksen lakeja, arvohenkilöitä ja omistusoikeutta kohtaan henkipattojulistukset olivat hävittäneet. Kaikki, mikä takasi olemassaolon turvallisuuden, oli romahtanut kumoon, ja jäljellä oli vain turvattomuuden tunne nykyhetkeen ja turhuuden tunne huomispäivästä murehtimiseen nähden. Kansan tunnuslauseeksi tuli nyt kuten aina tällaisina kauhunaikoina: »Syökäämme ja juokaamme ja viettäkäämme päivämme hauskasti, sillä huomenna meidän on kuoltava!»

* * * * *

Päinvastoin kuin Marius ja hänen puoluelaisensa Sulla ei pysähtynyt vastapuolueen latvojen katkomiseen — hän koetti myöskin lainsäädännöllä uudistaa roomalaisen yhteiskunnan omien aristokraattis-tasavaltalaisten mielipiteittensä mukaiseksi. Vahvistaakseen senaatin arvovaltaa, joka oli vähentynyt murhien ja maastakarkoittamisien aiheuttaman suoneniskun takia, hän valitutti 300 uutta senaattoria. Vastapainoa, jona kansantribuunin virka oli ollut ylimykselliselle hallitusvallalle, oli hän jo vuonna 88 heikontanut, vähentämällä tribuunien toimivaltaa. Nyt hän meni vielä paljon pitemmälle. Hän riisti tribuuneilta oikeuden jättää ratkaistavaksi lakiesityksiä ja rajoitti heidän valtansa yksityisten kansalaisten suojelemiseen laittomuuksilta. Paljon merkitsevämmäksi tuli vielä lakimääräys, että se, joka oli kerran ollut kansantribuunina, ei ollut vaalikelpoinen enää muuhun virkaan. Toisin sanoen: lahjakkaalle ja eteenpäin pyrkivälle nuorelle miehelle ei tästä puoleen ollut lainkaan houkuttelevaa hakea tribuunin virkaa, sillä samalla kuin hän oli sen saanut, hänen virkauransa oli lopussa. Kansantribuunin virka oli, kuten muuan historioitsija sanoo, »julistettu melkein häpeälliseksi toimeksi». Muidenkin virkamiesten toimivallan laajuutta, erittäinkin konsulien ja preettorien, Sulla pienensi monella tavalla, lisätäkseen senaatin mahtavuutta. Myöskin oikeudenkäytön ja hallinnon uudestijärjestämiseen diktaattori uhrasi paljon työtä.

* * * * *

Sullan diktatuurin kolmantena vuotena uusi valtiokoneisto oli saatu niin hyvään käyntiin, että Sulla luuli voivansa antaa sen työskennellä omin päin. Roomalaiset saivat silloin olla sen omituisen näytelmän todistajina, että mahtavin mies, joka oli heitä koskaan hallinnut, uransa huipulla vapaaehtoisesti poistui valtiolliselta näyttämöltä. Ei kukaan voinut hämmästymättä ja liikutusta tuntematta olla todistamassa, kuinka — käyttääksemme Mommsenin sanoja — »tuo mies, joka oli tähän asti mielivaltaisesti määrännyt miljoonain ihmisten elämästä ja omaisuudesta, tuo mies, jonka viittauksesta niin monet päät olivat pudonneet ja jolla oli verivihollisia jokaisella Rooman kadulla ja jokaisessa Italian kaupungissa» — kuinka tuo mies astui Forumille kaiken kansan eteen, otti liktoreiltaan kirveet ja vitsakimput ja lähetti heidät kotiin sekä selitti olevansa valmis tekemään tilin toimistaan jokaiselle, joka sitä vaati. Kaikki vaikenivat. He vaikenivat yhäkin, kun diktaattori astui alas puhujalavalta ja yksityisenä miehenä, vain lähimpäin ystäväinsä seuraamana, palasi kotiin kansanjoukkojen keskitse, jotka kahdeksan vuotta aikaisemmin olivat jaoittaneet hänen talonsa maan tasalle. Kreikkalais-roomalainen historioitsija Appianos, Rooman kansalaissotien etevin kuvaaja[18], ihmettelee, että Sulla uskalsi ottaa tämän askelen, hän, joka »oli surmauttanut 90 senaattoria, näistä viitisentoista entistä konsulia, ja noin 2 600 keskiluokan varakasta miestä.»

Mutta Sulla voi olla aivan varma siitä, ettei kukaan uskaltaisi taivuttaa hiustakaan pelätyn päästä. Muutoin vallastaluopuminen on varmasti ollut erittäin nautintorikas näytelmä sellaiselle huomion herättämisestä nauttivalle herkkusuulle kuin Lucius Cornelius Sullalle. Se oli hienosti suunniteltu loppunäytös draamallisista nousukohdista niin rikkaassa elämässä.

Vallasta ja kunniasta Sulla palasi, tosin ei kuten muinoin Cincinnatus auransa kurkeen, vaan loisteliaaseen huvilaansa ihanan Napolin lahden rannalle, elämään huveissa ja nautinnoissa. Tosin hän oli ainakin ollut ennen muuta iloinen seuratoveri, joka rakasti viiniä ja naisia enemmän kuin työtä. Rooman valtiaanakin hän lakkasi olemasta hallitsija samana hetkenä, jolloin hän täytetyn päivätyön jälkeen istuutui herkkuja uhkuvaan päivällispöytään. Silloin hän lauloi ja oli iloinen iloitsevaisten kanssa. Kirjoittipa hän itse huvinäytelmiäkin, joita hänen näyttelijäystävänsä esittivät hänen juhlissaan. Kylmän ironinen leikillisyys on koko hänen luonnottansa kuvaava piirre. Ollessaan vielä diktaattorina hän palkitsi kehnon ylistyslaulun sillä ehdolla, että runoilija lupasi olla koskaan enää häntä ylistämättä. Ja kun hän tyhjensi kreikkalaisten temppelien aarrekammiot, hän piti sopivana ylenkatseellisesti pilailla, etteihän aarteitten menetys merkinnyt mitään niille, joiden kassoja jumalat itse täyttivät.

Sullan ulkonäöstä Plutarkhos antaa kuvaavan, mutta melko kolkon kuvan: »Hänen silmänsä olivat hyvin siniset, mutta erottuivat siten silmiinpistävän jyrkästi kasvojenväristä, joka oli vuorotellen vahvasti punainen ja valkoinen. Eräs Ateenan pilkkakirves teki tästä pilaa ja runoili seuraavan säkeen:

'On Sallan naama mulperimarja jauheineen.'»

* * * * *

Roomassa kävi kaikki säännöllistä kulkuaan senkin jälkeen, kun mahtimies oli poissa. Mutta niinpä kaikki tiesivätkin, että hän pelkällä viittauksellaan voisi koota ympärilleen veteraaninsa, jotka hän oli sijoittanut siirtoloihin yli koko maan. Itsessään pääkaupungissa hänellä oli sitäpaitsi työnsä varmuusvartiona 10 000 vapautettua orjaa, joiden entiset herrat olivat kuuluneet Mariuksen puolueeseen.

Jo vuoden perästä valtiollisesta elämästä vetäytymisensä jälkeen Sulla kuoli äkkiä verensyöksyyn 60 vuoden vanhana. Kaksi päivää aikaisemmin hän oli lopettanut 22. niteen muistelmiansa[19], joissa hän on kuvannut melkeinpä ainutlaatuisen menestyksellistä elämäänsä. Koskaan pitkällä sotilaallisella ja valtiollisella urallaan hän ei ollut menettänyt taistelua, koskaan hänen ei ollut tarvinnut perääntyä askeltakaan. Katkerien vihamiesten ympäröimänä hän oli vienyt elämäntyönsä siihen päämäärään, jonka hän oli itselleen asettanut. Hän ylistää itsekin onnensa tähteä. Ja kauhistavia veritekojaan hän kuvaili ilman katumuksen jälkeäkään. Omantunnon tuska oli hänelle tuntematon käsite. Hänen hautakivessään kerrotaan olleen hänen oman määräyksensä mukaisesti näin kuuluva kirjoitus:

»Ei mua voittanut oo hyvän tai pahan maksamisessa
Ystävä, ei vihamies.»

Suuri saksalainen historioitsija Leopold von Ranke kokoaa seuraavaan vertailuun arviointinsa Mariuksesta ja Sullasta: »Marius on pelastanut roomalaisen maailman olemassaolon voitoillaan vihollisista, jotka uhkasivat sitä perikadolla; Sulla on uudelleen järjestänyt Rooman yhteyden Kreikkaan ottamalla tämän maan takaisin itämaiselta valloittajalta. Sellaiset sotaretket kuin Mariuksen kimbrejä ja teutoneja vastaan tekemät ylittävät kuitenkin suuresti Sullan urotyöt sodassa Mithradatesta ja hänen päälliköltään vastaan, jotka eivät kyenneet tekemään hänelle lujaa vastarintaa.»[20]

Sulla oli paljon suuremmassa määrin valtiomies kuin sotapäällikkö.
»Ilman häntä Mariuksen ei olisi onnistunut koskaan saada aikaan rauhaa
Bocchuksen kanssa. Ja niin valtiollisesti tärkeän rauhan päättäminen,
kuin oli se, jonka Sulla teki Mithradateen kanssa, oli aivan kokonaan
Mariuksen tapaisen miehen näköpiirin ulkopuolella.»

Rooman korkeammalle sivistykselle oli onneksi, ettei Marius voittanut, vaan Sulla, sillä »Marius oli plebeiji ja soturi, sekä sisäisesti että ulkonaisesti, mies, joka tunsi jonkinlaista ylenkatsetta hienompaa sivistystä kohtaan. Sulla oli sitävastoin kulttuurin edustaja, läpikotaisin sivistynyt patriisi, jolla oli avoin mieli opille ja tieteelle.»

Kirjallisuutta tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Gajus Sallustius Krispus, Katilina og Jugurtha, oversat af H.H. Lefolii.

Guglielmo Ferrero, Rom, des storhet och förfall, översättning efter den tyska översättningen av det italienska originalet av Hjalmar Bergman: 5 osaa.

Johannes Kromayer und Georg Veith, Meerwesen und Kriegsführung der
Griechen und Römer.

Tähän kappaleeseen:

Frederick Walter Robinson, Marius, Saturninus und Glaucia.

Alfred Helbling, Der Zug der Cimbrem und Teutonen
(Kirjallisuusluetteloineen).

Eduard Meyer, Geschichte des Königreichs Pontos.

Theodore Reinach, Mitridate Eupalor..

R. Pappritz, Marius und Sulla.

Edward A. Freeman, Historical Essays H.

Thaddeus Lau, Lucius Cornelius Sulla.

Joseph Lengle, Untersuchungen über die Sullanische Verfassung.

CRASSUS JA POMPEIUS.

Uusi valtiosääntö, jonka Sulla oli antanut Roomalle, oli mestarillisesti kokoonpantu — olisipa se vain ollut perustettu lujemmalle pohjalle kuin roomalaiseen ylimystöön nojaavaksi! Jugurthan sota oli kauhistavan selvästi paljastanut, kuinka pitkälle mädäntyminen oli ehtinyt tässä yhteiskuntaluokassa. Optimaatit olivat lahjottavissa, ja heiltä puuttui tahdonvoimaa korkeammassa mielessä. Ei kukaan kyennyt tekemään yläluokkaa jälleen voimakkaaksi ja terveeksi, jollainen se oli ollut puunilaissotien aikana, kenties kykeni siihen kaikkein vähimmän sellainen mies kuin Sulla. Kieltämättä hän oli nero, mutta hänellä ei ollut siveellistä pontta. Senpävuoksi ei viipynytkään kauan rakennusmestarin poistumisen jälkeen — vain vuosikymmenisen —, ennenkuin hänen valtiorakennuksensa hajosi pirstaleiksi.

Valtiosäännön heikko kohta oli erikoisesti korkeimpain virkamiesten vuotuinen vaihtuminen. Sellaisella järjestyksellä oli voitu toimia hyvin vanhoina aikoina, jolloin kaikki valtioasiat olivat yksinkertaiset ja helpot jokaisen tavallisen tervejärkisen miehen hoidella. Mutta nyt oli valtionhallinto kehittynyt niin laajahaaraiseksi, että se vaati vaivalloisesti hankittuja ammattitietoja harjoittajaltaan. Vuosittain uusiintuvat vaalit olivat sitäkin turmiollisemmat, kun kiihkeä vaalitaistelu vallan lopetti melkein kaiken poliittisen tarmon ja mielenkiinnon. Taistelu korkeimmista viroista sai yhä enemmän ja enemmän saalis taistelun luonteen. Tuskin olivat vaalit ohi, kun jo joka taholla alettiin valmistautua seuraavan vuoden vaaleihin.

SUURI ORJAKAPINA.

»Kaikissa muinaisissa valtioissa kalvoi orjuuden mätähaava yhteiskunnan ytimiä ja sitä enemmän, kuta kukoistavampia valtiot olivat», sanoo Mommsen; »sillä valtion mahtavuus ja rikkaus aiheutti silloisissa olosuhteissa orjajoukkojen suhteettoman lisääntymisen. Luonnollisesti Rooma näin ollen kärsi enemmän tästä yhteiskunnallisesta epäkohdasta kuin mikään muu antiikin valtio.» Ja kuta suuremmiksi orjajoukot kasvoivat, sitä kovemmaksi muodostui heidän kohtalonsa. Perheorjia kyllä yleensä kohdeltiin hyvin, mutta ne surkuteltavat joukot, jotka raatoivat suurilla tiloilla, olivat kamalassa asemassa. Orjanmerkki otsaan poltettuna tai rautakahleet jaloissa kalisten ajettiin näitä onnettomia kovasydämisten katsastusmiesten piiskanlyöntien kiiruhtamina työhön ilman lepoa ja rauhaa.

»Kahleet kalkkavat nyt työmaill' lukemattomat»

sanoo Martialis, Rooman keisariajan kuuluisa epigrammikirjailija.

Ja kun yö tuli, nämä kurjat oliot teljettiin pimeihin kellareihin.[21]

Tuon tuostakin kuullaan puhuttavan näiden yhteiskunnan kovanonnenlapsien epätoivoisista yrityksistä päästä vapauteen. Jo seitsemännellä vuosisadalla hallituksen oli täytynyt lähettää sotaväenosastoja karanneitten orjien muodostamia ryövärijoukkoja vastaan. Gracchusten aikana orjakysymys oli tullut mitä polttavimmaksi. Monissa paikoin puhkesi silloin orjakapinoita. Sisiliassa nämä onnettomat noudattivat neuvoa, jonka heille oli antanut yksi saaren rikkaimmista ja häikäilemättömimmistä pösöistä, kova ja ahne orjainomistaja. Kun hänen orjansa kurjuudessaan pyysivät kerran häneltä vaatteita, hän antoi vaatteiden asemesta heille viittauksen, kuinka he itse voisivat hankkia niitä. Hän kysyi heiltä: »Ovatkos alastomia nuo matkustavaiset, jotka vaeltelevat ympäriinsä maassa?» Tämän jälkeen hän vielä piiskanlyönneillä perusteellisemmin vakuutti anojia siitä, että oli julkeata pyytää apua herraltaan. Silloin orjat epätoivoissaan seurasivat hänen viittaustaan — ja rupesivat ryöväreiksi. Mutta he alkoivat uransa hyökkäämällä sen kimppuun, joka oli antanut heille neuvon. Hänet itsensä orjat lävistivät miekalla, mutta hänen vaimonsa, joka oli yhtä julma ja väkivaltainen kuin mieskin, saivat naisorjat ottaa käsiteltäväkseen. Sittenkuin nämä eri tavoin olivat päästäneet kiukkunsa kiusanhenkeään vastaan purkautumaan, he syöksivät hänet alas kalliojyrkännettä.

Kapinalliset järjestäytyivät valtioksi ja valitsivat erään syyrialaisen ihmeidentekijän ja profeetan kuninkaakseen. Lopuksi hallituksen joukot kuitenkin voittivat heidät. Vain »kuningas» muutamiin satoihin nousevan henkivartionsa kanssa pelastui sillä kertaa pakoon; mutta kun heidänkin tilansa pian kävi toivottomaksi, he surmasivat toisensa kaikki, paitsi orjakuningas itse ja hänen lähimmät miehensä. Nämä piilottelivat jonkin aikaa eräässä luolassa, mutta viimein roomalaiset saivat vangiksi heidätkin. Orjakuningas sai nääntyä vankeudessa.

Mutta Mariuksen aikana, jolloin kimbrit ja teutonit uhkasivat Rooman valtakunnan olemassaoloa, Sisilian orjat käyttivät tätä tilannetta hyväkseen noustakseen taas sortajiansa vastaan. He valloittivat melkein kaikki saaren suurehkot kaupungit, ja koko joukko pikkueläjiä ja köyhiä talonpoikia yhtyi orjajoukkoihin. Hallitus oli voimaton. Neljä roomalaista armeijaa yksi toisensa jälkeen lyötiin. Lähes seitsemän vuoden ajaksi valtio oli menettänyt yhden rikkaimmista maakunnistaan. Kun roomalaisten viimeinkin onnistui masentaa kapina, he kostivat perusteellisesti. Kerrotaan, että 20 000 orjaa sai päättää päivänsä ristinpuussa.

»Pitkäksi aikaa eteenpäin», Ihne sanoo, »tukahdutettiin sorrettujen äänet. Onnettomat ryömivät takaisin kellarikomeroihinsa ja ojensivat kaulansa rautakahleisiin pantaviksi.» Mutta miesikää myöhemmin puhkesi uusi samankaltainen kapina, jota kesti neljä vuotta, ennenkuin roomalaisten viimein onnistui kukistaa se verisessä taistelussa. Tässä taistelussa orjat kaatuivat melkein viimeiseen mieheen asti. Jäljelle jääneet vietiin Roomaan petoeläinten revittäviksi kansan huviksi. Mutta useimmat olivat välttäneet tämän kauhean ja häpeällisen kuoleman surmaamalla toinen toisensa.

* * * * *

Vaarallisin kaikista orjakapinoista oli kuitenkin se, joka vuonna 73 e.Kr. puhkesi Capuassa ja sen ympäristössä. Siellä oli useita miekkailukouluja, joissa orjia koulittiin amfiteattereissa ja muillakin näyttämöillä taistelemaan keskenään roomalaisten huviksi elämästä ja kuolemasta. Tällaisten näytäntöjen toimeenpanemista perusteltiin sillä, että gladiaattorileikit, kuten niitä nimitettiin, antoivat katsojille esimerkin rohkeuteen ja herättivät taisteluhalua. Katselijat saivat näissä näytännöissä nähdä miesten saavan syvän haavan toisensa jälkeen päästämättä tuskan huokaustakaan ja kohtaavan kuoleman ilmettäkään muuttamatta. Gladiaattoritaistelujen alkuperäinen luonne vainajille toimitettavani ihmisuhrien korvaajana esiintyi siinä, että melkein jokaisessa kaksintaistelussa ainakin toisen taistelijan oli menetettävä henkensä.[22] Kun voitettu kohotti kätensä merkiksi siitä, että hän vetosi katselijoin armoon, tapahtui hyvin harvoin, että nämä säälistä voitettua kohtaan tai ihaillen tämän miehuullista puolustautumista nostivat peukalonsa pystyyn ja täten ilmaisivat tahtovansa, että voitettu saisi elää. Tavallista oli, että koko yleisö peukalot alaspäin velvoitti voittaneen gladiaattorin tekemään tehtävänsä ja pistämään kuoliaaksi voitetun. Kuolleen ruumis heitettiin kaupungin suureen yleiseen hautaan köyhien, orjien, prostituoitujen ja rikollisten ruumiitten joukkoon.

Gladiaattoreiksi valittiin luonnollisesti voimakkaimmat ja urhoollisimmat sotavangit. Myöskin orjien omistajat myivät miekkailukouluihin erittäin juonikkaat ja vastukselliset orjansa, aivan samoin kuin ihmisille vihaiset sonnit myytiin teurastajalle.

Mutta gladiaattorit osasivat taistella muitakin kuin onnettomuustovereitaan vastaan. He käyttivät hyväkseen ensimmäistä sopivaa tilaisuutta kääntääkseen aseensa sortajiansa vastaan. Eräänä päivänä murtautui seitsemänkymmentä tällaista epätoivoista ihmistä asestautuneina gladiaattorimiekoilla, tikareilla ja ryhmysauvoilla ulos eräästä miekkailukoulusta ja pakeni Vesuviukselle. Heidän johtajansa oli tavattoman vahva ja rohkea traakialainen nimeltään Spartacus, ylhäissukuinen mies, kuten sanottiin. Kun karanneet orjat koko Italiasta liittyivät heihin, heidän joukkonsa kasvoi lumivyöryn nopeudella, erittäinkin sen jälkeen, kun orja-armeija oli osoittautunut olevansa voimakkaampi niitä joukkoja, jotka hallitus lähetti heitä vastaan. Pian Spartacuksella oli johdossaan 70 000-miehinen sotajoukko, ja pian hän hallitsi melkein koko etelä-Italiaa. Kaupunki kaupungin jälkeen vallattiin väkirynnäköllä ja ryöstettiin, ja perusteellisesti sorretut eroa tekemättä kostivat kansalle, joka oli pitänyt heitä orjuudessa. Voimantunnossaan he kostivat joskus sortajilleen siten, että panivat nämä vuorostaan gladiaattoreina taistelemaan toisiansa vastaan.

Spartacuksen aikomuksena lienee ollut kostettuaan Italian orjanomistajille mennä yli Alppien kotimaahansa tai Galliaan valmistaakseen itselleen ja taistelutovereilleen rauhallisen ja ihmisarvoa vastaavan olemassalon. Mutta luonnollisesti oli erittäin vaikeata pitää koossa kaikkia niitä levottomia aineksia, jotka olivat hänen komennossaan. Se tehtävä oli ajan pitkään ylivoimainen Spartacuksenkin laiselle järjestelijäkyvylle. Orjista oli yleisesti mieluisampaa harjoittaa ryöväystä omin päin kuin olla mukana suunnitelmallisesti johdetulla sotaretkellä. Spartacuksen oli sentähden vaikeata saada heitä mukaansa kohti pohjoista, niin kauan kuin oli vielä paljon ryöstämistä keski- ja etelä-Italiassa. »Heidän johtajansa tahtoi olla sotapäällikkö, mutta he pakottivat hänet rupeamaan ryöväripäämieheksi ja harhailemaan umpimähkään ryöstämässä», sanoo Mommsen.

Mutta vain ryöväreinäkin orjalaumat olivat vaarallisia senvuoksi, että Rooman hallituksella ei ollut yhtenäistä voimaa eikä harjoitettuja sotilaita. Legioonat ottivat tavakseen, niin pian kuin olivat kasvot vasten kasvoja Spartacuksen joukkojen kanssa, heittää aseensa ja pötkiä pakoon. Eikä näyttänyt ilmestyvän päällikköä, joka olisi kyennyt pitämään kurissa rappeutuneet joukot.

Millaiset olivatkaan ajat! Kansa, joka puolitoista vuosisataa aikaisemmin oli yhtenä muurina seisonut Hannibalin veteraaneja vastassa, näki nyt puolustajainsa hajoavan kuin akanat tuuleen nähdessään vain vilauksenkin karanneista orjistaan. Kuten kerran Hannibal, siten nyt Spartacus kulki sotajoukkoineen läpi melkein koko Italian, voitti kummankin konsulin ja uhkasi itseään Roomaa. Mihin ennen ainoastaan muinaisajan suurimmat sotapäälliköt olivat kyenneet, sen voi nyt urhea rosvopäällikkö suorittaa! Hädissään senaatti kääntyi Marcus Crassuksen, Rooman rikkaimman miehen puoleen.

Crassus oli kunnostautunut Sullan Italiassa käymissä taisteluissa. Hänen voimanansa oli ääretön itsepäisyys, millä hän toteutti tuumansa. Kaikki hänen halunsa ja harrastuksensa suuntautuivat vain rahaan, rahaan. Ei kukaan ollut niin valpas kuin hän ansaitsemaan Sullan henkipattoluetteloilla. Ostamalla pilkkahinnalla maatiloja ja kartanoita hän oli niihin aikoihin laskenut perustuksen suunnattomalle omaisuudelleen, joka kasvoi uusilla, kaikenkarvaisilla onnistuneilla liikeyrityksillä: talohuijauksilla, teollisuustoiminnalla ja laajalla lainausliikkeellä. Ja koskaan hän ei pitänyt lukua keinoista, kun vain voi ansaita kultaa.[23]

Crassus on ensimmäinen siinä keinottelijain ja yrittäjäin laumassa, joka nyt nousee pinnalle sitä mukaa, kuin italialainen talonpoikaisyhteiskunta kaupallistuu ja teollistuu Rooman itäisten valloitussotien välttämättömänä seurauksena. Käsi kädessä kauppahengen voittokulun kanssa, tunkeutuu kaikkiin yhteiskuntaluokkiin kasvava ylellisyyden ja nautintojen tavoittelu. Rahat vierivät. Tavarat, arvoesineet ja kiinteistöt vaihtuvat nopeammin kuin ennen aikaan. Maaperä on otollista suuressa mitassa tapahtuvalle keinottelulle.

Crassus jätti jälkeensä noin 300 miljoonan markan suuruisen omaisuuden Suomen rahassa. Tällainen rikkaus antoi hänelle valtiollistakin merkitystä. Olihan puoli kaupunkia velkaa hänelle. Kaikkien yhteiskuntaluokkien ja kaikkien puolueiden keskuudessa hän oli taloudellisista syistä suosittu. Kun oli suorittanut niin useita onnistuneita liikekeinotteluja, hän voisi varmaan yrittää keinotella kuningaskruunuakin?

Orjakapinan uhkaavassa tilanteessa Crassus tuntui mieheltä, joka »oli sen tekevä», sillä hän oli tarmokkaampi ja määrätietoisempi kuin kukaan muu. Näitä ominaisuuksiaan hän käyttikin heti sotapäällikkönä. Kun hän johti joukkonsa kohti vihollista, uusiintui aluksi sama näytelmä kuin ennenkin: osasto, joka kulki ensimmäisenä, heitti aseensa. Mutta Crassus ehkäisi pelkurien pakoaikeet ottamalla heidät kaikki vangiksi ja armahtamatta mestauttamalla joka kymmenennen miehen. Se oli jyrkkä parannustapa, joka vaikutti terveellisesti sotakuriin. Seuraavassa ottelussa Spartacus koki niin kovaa vastarintaa, että hän huomasi viisaimmaksi vetääntyä takaisin etelään.

Tosin vielä jonkin aikaa tilanne näytti roomalaisille uhkaavalta, mutta spartakuslaisten kykenemättömyys pysyä koossa koitui heille lopulliseksi turmioksi. Crassuksen onnistui voittaa toinen ryöväriparvi toisensa perästä. Viimeisessä, ratkaisevassa taistelussa — vuonna 71 e.Kr. — Spartacus taisteli kuin raivoisa leijona joukkojensa etunenässä. Hän haavoittui niin vaikeasti, että vaipui polvilleen, mutta vielä kuolemaisillaan hän puolustautui hyökkääviä vihollisia vastaan. Samalla kertaa useimmat hänen uskollisimmista miehistään kaatuivat.

Sitten alkoi etelä-Italiassa orjien ajometsästys, kamalampi kuin milloinkaan ennen. Näin tukahdutettiin valtavan palon viimeiset hehkuvat kekäleet. Capuasta Roomaan johtavan tien varrella todisti kuusituhatta ristiinnaulittua orjaa kapinan loppumisesta.

Orjakapinan jälkeen säädettiin laki, että jos talonisäntä murhattiin kotonaan, tuli mestata kaikki hänen orjansa, koskapa joku heistä olisi voinut olla murhaan osallinen. Lakia käytettiin useamman kuin kerran kaikessa ankaruudessaan. Eräänkin kerran, kun tilanomistaja löydettiin murhattuna kotonaan, surmattiin kaikki hänen 400 orjaansa.

POMPEIUS, LIIKANIMELTÄ »SUURI».

Niistä, jotka auttoivat Sullaa voittamaan kansanpuolueen, oli Gnæus Pompeius se, joka vastaisuudessa antoi enimmän puheenaihetta itsestään. Hän oli vain 23-vuotias, kun hän Sullan palattua kotiin Mithradateen sodasta tarjosi sotapäällikölle palvelustaan. Ratsuväen päällikkönä hän ratsasti täyttä laukkaa urheasti joukkonsa etunenässä ja iski kiinni viholliseen. Sulla piti paljon nuoresta herrasta ja suostui tämän pyytelyihin saada viettää triumfi, ennenkuin oli vielä hoitanut mitään valtion virkaa. »Antaa hänen pitää triumfi! Antaa hänen se pitää!» hän huudahti. Ja kansa osoitti riemuiten suosiotaan. Sulla lienee kaiken lisäksi — hänelle ominaisella puolittain pilkallisella äänellä — nimittänyt Pompeiusta »suureksi». Tämä antoi aiheen Pompeiukselle verrata itseään Aleksanteriin! Se oli kuitenkin vähän liikaa keskimittaiselle kelpo miehelle — sillä sen ylistävämpää mainesanaa Gnæus Pompeius ei ansaitse historian tuomioistuimen edessä. Suuresta osastaan, jota hän kaikesta huolimatta joutui näyttelemään, hänen oli kiittäminen tavatonta moukanonneaan; jälkimaailman silmissä hän on, kuten Mommsen sanoo, »ein nachgemachter grosser Mann».[24] Hän oli hieno mies, jolla oli eräänlaista edustavaa pontta ja joka yhteiskunnan kannalta oli nuhteeton kansalainen; ja se vaikutti. Hänen lahjakkuutensa ilmeni yksinomaan sotilaallisissa toimissa. Sotilasammatin hän taisi perin pohjin ja päällikkönä hän ymmärsi soveltaa tietojaan, järjestelmällisen huolellisesti. Mutta uutta luovia aatteita hänellä ei ollut rahtuakaan, ja odottamattomissa tilanteissa hän helposti hämmentyi. Yksinomaan sellaisista aineksista ei synny valtiomiestä. Mutta oli onnetonta, että juuri valtiomieheksi tämä henkisesti köyhä, aatteeton sielu tahtoi tulla millä hinnalla tahansa.

On kahdenlaatuista kunnianhimoa: sellaista, joka tavoittelee valtaa suorittaakseen jonkin suurtyön, ja sellaista, joka haluaa valtaa vain vallan itsensä vuoksi. Gracchusten ja Cæsarin kunnianhimo oli edellistä, Mariuksen ja Pompeiuksen jälkimmäistä laatua.

Sanoimme äsken, että miehellämme oli tavaton moukanonni. Ensiksi se ilmeni siinä, että hän päätti asettua Sullan puolelle. Olihan se ensimmäinen edellytys hänen menestykselleen. Mutta seuratkaamme häntä eteenpäin hänen urallaan! Kun hänet vähän Sullan kuoleman jälkeen lähetettiin Espanjaan auttamaan siellä vaarallisen kapinan kukistamista, hän sai selkäänsä ja hänelle olisi käynyt hyvin hullusti, ellei komentava konsuli olisi rientänyt hänen avukseen. Mutta vähän tämän jälkeen onni hymyili taas Pompeiukselle, kun muuan omista miehistä surmasi kapinan johtajan. Useimmat kapinalliset yhteiskunnat luopuivat silloin itsestään taistelusta Roomaa vastaan, ja sitten oli Pompeiuksella jäljellä verraten helppo tehtävä kukistaa ne, jotka vielä jatkoivat taistelua. Tämän hän kykeni tekemään ja voi siis kehua saattaneensa vaarallisen sodan onnelliseen lopputulokseen.

Kun hän sitten palasi kotiin Espanjasta, sattui hänelle niin onnellisesti, että hän kohtasi 5.000 pakenevaa spartakuslaista, jotka koettivat pelastautua Alppien yli, ja nämä hän tuhosi viimeiseen mieheen asti. Täynnänsä ylpeyttä tämän urotyönsä takia hän kirjoitti senaatille, että Crassus oli tosin voittanut Spartacuksen, mutta että hän oli temmannut pahan juurineen irti maasta.

Näin hän tuli kotiin johtaen armeijaa, joka oli hänelle sokeasti uskollinen. Ja koska Sulla kerta kaikkiaan oli hemmoitellut hänet piloille laittomalla triumfilla, hän vaati nyt päästä konsuliksi, vaikka, ei vieläkään ollut hoitanut varsinaista valtionvirkaa. Koska hän ei voinut saada apua senaatin taholta, hän teki täyskäännöksen ja koetti onneaan kansanpuolueessa. Samalle tielle kääntyi myöskin entinen sullalainen Crassus, ja tällä tiellä molemmat kilpailijat tapasivat toisensa. He yhdistivät voimansa liittoutumalla vuonna 71 e.Kr. tarkoituksenaan jakaa keskenään Rooman valtakunnan hallitusvalta. Kiitos Pompeiuksen armeijan keskuudessa nauttimalle suosiolle ja Crassuksen rahoille he anastivat itselleen molemmat konsulinvirat vuodeksi 70. Näytelmään kuului, että Pompeiuksen ja Crassuksen armeijat olivat koko ajan leiriytyneinä kaupunginporttien edustalle.

Ennenkuin Pompeius astui virkaansa, hän kansankokoukselle antoi juhlallisen vakuutuksen luottamuksestaan kansanvaltaiseen ohjelmaan. Ja kun molemmat äskenleivotut demokraatit olivat astuneet korkeihin arvoasemiinsa, seurasi melkeinpä itsestään sarja puolueen ohjelman mukaisia valtiosäännönmuutoksia. Senaatin valtaa rajoitettiin jälleen, ja kansantribuunit saivat vanhat oikeutensa, jotka Sulla oli heiltä ottanut.

Sullan valtiosäännönmuutokset oli pääasiallisesti kumottu. Kansa riemuitsi takaisin saadusta vapaudestaan ja ylisti Pompeiusta hyväntekijäkseen. Vain 35 vuoden ikäisenä hänestä oli äkkiä tullut Rooman mahtavin mies.

»Mutta koskaan ei kansansankari ole ollut soveltumattomampi osaansa», Duruy sanoo. »Elää rahvaan keskuudessa, antaa kenen hyvänsä tuppautua likelleen, osoittaa lämmintä myötätuntoa vähäpätöisimmänkin kansalaisen sydämenasioille ja tuntea heidät kaikki nimeltään ja ulkonäöltään, osoittaa väsymätöntä harrastusta heidän ilojansa ja heidän oikeuksiansa kohtaan, puhua kaikkea ja laverrella kaikille — kas siinä oikean demagogin katkera kohtalo! Tämä osa sopi niin vähän kuin mahdollista Pompeiukselle, joka oli nuoruusvuosiltaan asti tottunut komentamaan. Hän inhosi rahvaan mielistelyä. Hänen kylmähkö ja kankea luonteensa oli täysin vailla kansanpuhujan tulta ja liekkejä. Hän näyttäytyi harvoin julkisesti ja silloin aina lukuisan seurueen kanssa, joka pidätti joukot matkan päässä, kuten kuninkaasta.

Hän huomasi kumminkin, että sellainen persoonaton kuninkuus ikävystytti kansaa ja että olisi viisasta lietsoa innostusta uusilla urotöillä. Sota tarjosi hänelle siihen tilaisuuden.

SOTA MERIROSVOJA VASTAAN.

Surkea ilmiö oli tähän aikaan se, että kansa, joka hallitsi maailmaa, ei kyennyt pitämään kurissa merirosvoja niillä aluevesillä, joita roomalaiset itsetuntoisesti kutsuivat »meidän omaksi mereksi». Merirosvous rasitti vanhastaan erittäinkin Välimeren itäisimpiä osia. Aleksanteri Suuren oli aikoinaan täytynyt käydä oikeaa sotaa merirosvoja vastaan. Hänen kuolemansa jälkeen merirosvous sai uutta vauhtia seurauksena siitä hajaannus- ja epävarmuustilasta, joka vallitsi Aleksanterin diadokien välisten taistelujen aikana. Roomalaisten sodat itäisen Välimeren rantamilla lisäsivät yhä yleistä villiytymistä. Äärettömästä, vapaasta merestä tuli kaikkien juurettomien olioitten turvapaikka. Ja vuosi vuodelta tulivat merisissit yhä julkeammiksi. Alkujaan oli vesillä ollut vaanimassa yksityisiä kaapparilaivoja. Mutta nyt järjestettiin kokonaisia laivastoja, jotka nopeakulkuisilla laivoillaan ryhtyivät varsinaisiin sotaretkiin omien amiraaliensa komennossa, kaappasivat aluksia, paloverottivat rannikkoa ja saaria, vangitsivat joukoittain ihmisiä ja myivät ne orjiksi. Orjakauppa oli siihen aikaan kaikkein tuottavin liiketoimintamuoto.

Useat muinoin kukoistavat rannikkokaupungit ponnistivat viimeiset voimansa torjuakseen merirosvojen hyökkäykset. Toisin paikoin tapahtui, että asukkaat hylkäsivät talonsa ja kotinsa välttääkseen vielä pahempaa kohtaloa joutua merirosvojen poislaahattaviksi. Kreikan ja Vähän-Aasian rannikkojen vanhoista temppeleistä ryöstettiin aarteet. Kaikkiin Välimeren osiin leveni merirosvous, ja sissit saivat ehtimiseen vahvistusta kaikkien kansojen hylkyaineksesta. Kukaan merenkävijä ei tuntenut enää itseään turvalliseksi.

Merirosvoilla oli varsinainen pesänsä Sisilian rannikolla. Sinne he rakensivat luoksepääsemättömiä kalliolinnoja, joihin keräsivät ryöväämänsä aarteet.

Oli tosiasia, että sittenkuin Karthago oli kukistunut, Välimerellä ei ollut enää merivaltaa, joka olisi ollut kyllin voimakas pitämään merirosvot kurissa. Roomalaiset eivät olleet lainkaan merikansaa. Aikoinaan he tuskin kykenivät käymään käsiksi Dalmatian rannikon merirosvoihin. Ja puunilaissodan jälkeen roomalaiset olivat päästäneet sotalaivastonsa rappeutumaan ja jättäneet voittamansa kansat omin voimin puolustautumaan kunkin kykynsä mukaan. Ja roomalaisten maaherrojen nylkemisjärjestelmästä johtui, että kukoistava merivalta toisensa jälkeen köyhtyi ja tuli kykenemättömäksi suojelemaan etujaan merirosvoilta. Lopulta oli tuskin jälkeäkään niistä uljaista sotalaivastoista, joilla Kreikan, Suur-Kreikan ja Vähän-Aasian kreikkalaiset merikaupungit olivat kerran hallinneet merta ja suojanneet rauhallista liikennettä.

Roomalaisten heikkoudesta ja puuttuvasta voimasta ei kuitenkaan yksinomaan riippunut, että merirosvous sai niin hillittömästi rehoittaa, se riippui myöskin peloittavalla tavalla vallassaolijain yksityisestä voitonhalusta. Merirosvous oli näet mitä likeisimmässä yhteydessä orjuuden kanssa, ei ainoastaan siten, että niin orjat kuin merirosvotkin oli sysätty vapaiden ihmisten yhteiskunnan ulkopuolelle, vaan siten, että merirosvot olivat sen elävän tavaran tuottajia, jota suurtilalliset ja tehtaanomistajat tarvitsivat. Kapitalisteilla ja kaappareilla oli yhteisiä liikeharrastuksia. Tästä selviää paljon, joka muuten näyttäisi kuvaamattomalta velttoudelta herroja merirosvoja kohtaan.

Niin kauan kuin merirosvot kurittivat vain kreikkalaisia ja sisilialaisia. Rooman kapitalistit jättivät siis heidät rauhaan, hieroskelivatpa tyytyväisinä käsiäänkin, sillä jokaisen kaappauksen jälkeen, jonka merirosvot tekivät, orjien hinta aleni Delos saarella. Mutta ajan pitkään merirosvot tulivat niin hävyttömiksi, että ryöstelivät myöskin Italian rannikoilla, vieläpä Ostiassakin, Rooman satamakaupungissa. He kaappasivat roomalaisten omia kauppa-aluksia ja anastivat Roomaan menossa olevat elintarvikelastit, niin että kaupungin väestöä uhkasi nälänhätä. He tekivät ryöstöretkiä syvälle sisämaahankin ja veivät mennessään joukoittain ihmisiä vankeuteen. Roomalaiset eivät vallinneet enää omia meriään. Jokainen liikkeen- ja kaupanharjoittaja, vieläpä jokainen, jonka täytyi ostaa vaikkapa vain kapallinen viljaa, sai suoranaisesti tuntea, kuinka syvälle Rooman valtiomahdin voima ja arvo oli vajonnut. Merirosvoista oli tullut valtiollinen mahti, joka Rooman oli otettava lukuun laskelmissaan.

Silloin Rooman kansa alkoi huutaa apua, ja vallanpitäjät totesivat, että nuo hävyttömät ryövärit olivat loukanneet valtakunnan arvoa. Tehdäkseen lopun häpeällisestä tilanteesta, sen valtion julkisesta pilkkaamisesta, joka nimitti itseään maailman valtijattareksi, eräs kansantribuuni esitti vuonna 67, että suurelle Pompeiukselle annettaisiin kolmen vuoden ajaksi rajaton valta sekä merellä että myöskin kaikissa Rooman valtakunnan rantamaissa. Hänen käytettäväkseen oli annettava lähes 130 000 mieheen nouseva sotavoima sekä 500 sotalaivaa. Pääkaupungin ja maakuntain kaikki tulolähteet oli myös jätettävä hänen käytettävikseen.

Senaatti vastusteli niin suuren vallan luovuttamista yhden miehen käsiin ja koetti kaikin keinoin saada sen estetyksi. Eräs innokkaimmista optimaateista puhui hyvin kauniisti kansankokouksessa, ettei pitäisi panna Pompeiuksen kallista henkeä vaaralle alttiiksi. »Kuinka kävisikään», hän huudahti liikutuksesta väräjävin äänin, »jos te kadottaisitte hänet? Kuka toinen ylipäällikkö voisikaan korvata hänet?» — »Sinä itse», kirkui koko kansankokous.

Puhuja vaikeni. Huolimatta senaatin kiivaasta vastustuksesta hyväksyttiin ehdotus, ja melkeinpä kuninkaan valta annettiin Pompeiuksen käsiin. Sillä kansallahan oli nälkä.

Tämän päätöksen seuraukset ilmenivät heti. Liikemiehet käsittivät, että niin pian kuin merenkulkijain ei enää tarvinnut pelätä merirosvoja, alkaisi uusia viljalasteja saapua maakunnista. Parasta sentähden panna vanhat viljavarastot markkinoille!

* * * * *

Pompeius ylitti kaikki toiveet. Oli laskettu sodan kestävän kolme vuotta — kolmessa kuukaudessa hän puhdisti Välimeren merirosvoista aina Hellespontokseen asti. Perusteellisesti ja järjestelmällisesti hän menetteli tässä työssään. Hän aloitti lännestä ja jakoi laivastonsa alapäällikköjen kesken, niin että merirosvot voitiin karkoittaa rosvopesistään ja järjestää oikea meren hurjien poikain ajojahti aina itse heidän Vähän-Aasian etelärannikolla olevaan keskustukikohtaansa asti. Mutta vieläkin voimakkaammin kuin kauhu, minkä hän herätti merirosvoissa, vaikutti — ainakin hetkiseksi — hänen lempeytensä. Merirosvot olivat tottuneet siihen, että kaikki vangeiksi joutuneet merisissit olivat saaneet päättää päivänsä ristillä. Pompeius sitävastoin antoi heidän pitää henkensä ja kohteli alhaison miehiä hienotunteisuudella, jollaista he eivät olleet osanneet uneksiakaan. Pompeius tyytyi siihen, että poltti heidän laivansa ja hajoitti heidät itsensä siirtolaisiksi eri kaupunkeihin. Senvuoksi ainoastaan hurjapäiset Sisilian rosvokuninkaat koettivat yhdistynein voimin käydä taisteluun vainoojansa kanssa. Mutta heidän raivokas urhoollisuutensa ei voinut mitään roomalaisten kiinteälle järjestelmällisyydelle ja erinomaisesti asestetuille sota-aluksille. Vihdoin voittaja nousi rannikolle ja joko piirityskoneilla tai väkirynnäköllä hajoitti kaikki vuorilinnat ja ryöväripesät. Lopputulos oli, että 10 000 merirosvoa oli kaatunut ja 20 000 oli elävänä joutunut voittajan käsiin. Kauppa ja liike kävi taas säännöllistä kulkuaan, ja kallista aikaa seurasi Roomassa elintarpeiden liikatuotanto.

VIIMEINEN MITHRADATEEN SOTA. POMPEIUS VETÄÄ ROOMAN VALTAKUNNAN ITÄISET RAJAT.

Merellä suoritetun suuren ajojahdin jälkeen Pompeiuksen erikoisten valtuuksien olisi pitänyt oikeastaan päättyä. Mutta niin ei käynyt — valtuudet muutettiin vain koskevaksi Mithradatesta.

Niin kauan kuin Sulla eli, Mithradates pysytteli alallaan. Mutta kukaan ei Roomassa uskaltanut oikein luottaa viekkaaseen itämaalaiseen; ja tuskin suuri Sulla oli kaatunut, kun jo Pontoksen kuningas puuhaili uutta sotaa roomalaisia vastaan. Hän solmi liittoja merirosvojen ja muiden Rooman vihollisten kanssa. Sodan aiheen hän sai siitä, että Bithynian, hänen läntisen naapurimaansa viimeinen kuningas, Attalos III:n esimerkin mukaan testamentissaan määräsi valtakuntansa roomalaisille. Tuskin nämä olivat ottaneet maan haltuunsa, kun Mithradates julisti heille sodan ja valtasi heidän alueensa Vähässä-Aasiassa.

Roomalaisten puolella johti sotaa tarmokkaasti ja menestyksellisesti Lucullus, eräs senaatinpuolueen etevimpiä miehiä. Osoittaen suurta strategista taitavuutta hän voitti moninaiset maastovaikeudet. Mithradateen täytyi kaikkialta vetäytyä takaisin ja viimein hänet voitettiin. Silloin hän jätti oman maansa ja pakeni vävynsä, Armeenian kuninkaan Tigraneen luo, joka valloituksillaan oli luonut itselleen etu-Aasian mahtavimman valtakunnan. Ylpeästi voimaansa luottaen Tigranes kieltäytyi luovuttamasta appeaan. Mutta silloin Luculluskin painuu Armeeniaan — ensimmäisen kerran roomalainen sotajoukko kulki Eufratin ja Tigriksen yli —, voitti Tigraneen suunnattoman sotajoukon ja valtasi hänen pääkaupunkinsa, jossa määrättömät varastot ja aarteet joutuivat hänen saaliikseen.

Mutta roomalaiset sotilaat kävivät pian tyytymättömiksi Luculluksen ankaraan sotakuriin. Hän hillitsi heidän ryöstönhaluaan — mikä ei estänyt häntä itseään, omaan lukuunsa kuormaamasta vaunuja ja kameeleita Idän rikkauksilla. Itse hän oli tunnettu ylellisestä elämästään, ja syvä juopa vallitsi ylpeän, loistoa rakastavan sotapäällikön ja alhaison miesten välillä. »Sotilaat nurisivat», Ferrero sanoo, »ettei hän koskaan lähestynyt heitä toverina, ei koskaan kuljeksinut teltasta teltalle ystävällisesti puhellen, ei koskaan tervehtinyt heitä eikä koskaan puheellaan rohkaissut heitä. Silmiään ja ääntään hän käytti vain keksiäkseen ja rangaistakseen rikkomuksia ja vaatiakseen toinen toistaan vaarallisempia uhkayrityksiä. Kärsimättömät käskyt seurasivat taajaan toisiaan, ikäänkuin hänen alaisensa olisivat olleet rautaa eikä lihaa ja luuta.»

Kun talvi tuli lumineen ja jäineen, hänen sotilaansa kyllästyivät peräti rasituksiin, joita saivat kärsiä kolkossa alppiseudussa, jonka jylhät vuoren huiput kohosivat aina 5 000 metrin korkeuteen. Roomalaiset kärsivät kauheasti jokapäiväisestä marssimisesta läpimärkinä sateesta ja lumesta leiriytyäkseen sitten yöksi kylmälle, kostealle maaperälle. Lopulta he tekivät kapinan ja vaativat päästä kotiin. Sotapäällikkö saisi huvitteleida käymällä yksin sotaa, josta hänellä yksin vain oli etua.

Luculluksen täytyi vetäytyä takaisin Mesopotamiaan ja sieltä
Vähään-Aasiaan. Voimattomana hän katseli, kuinka Mithradates ja
Tigranes pala palalta valtasivat takaisin valtakuntansa.

Eivätkä Luculluksella olleet ainoastaan sotamiehet vastassaan. Hän oli myöskin kovistellut Vähän-Aasian roomalaisia virkamiehiä ja kapitalisteja ja koettanut ehkäistä heidän mielivaltaansa ja rosvouksiaan. Näin hän oli tämänkin yhteiskuntaluokan keskuudesta hankkinut itselleen mahtavia vihollisia, ja nämä käyttivät kaiken vaikutusvaltansa saadakseen pois tuon vaivalloisen miehen, joka turmeli heidän hyvät hommansa. Heidän onnistuikin lahjomalla kansantribuunit saada kansankokous erottamaan Lucullus päällikkyydestä. Näin heillä oli jälleen vapaat kädet siinä maakunnassa, josta oli tullut heidän kultakaivoksensa. Mutta Luculluksen vastustuspuolueen tukena oli —ja oli jo kauan ollut — Pompeius. Merirosvosodan johto ei ollut koskaan ollut hänen kunnianhimonsa varsinainen päämäärä. Se tähtäsi paljon suuremmassa määrässä houkuttelevaan Idän valtioita vastaan tehtävän suuren sotaretken päällikkyyteen. Merirosvosota oli imperaattorille oikeastaan vain välikappale, jonka avulla hän voi voittaa kansan suosion hankkimalla nälkää näkeville leipää. Sittenkuin hän tätä tietä oli saanut erikoislaatuisen sotilaallisen mahdin, seuraava askel oli käyttää sitä suuren päämäärän toteuttamiseen. Ja se onnistui. Luculluksen seuraajaksi määrättiin Gnæus Pompeius.

Tietysti hälistiin taas suuriäänisesti siitä vaarallisesta valta-asemasta, joka oli annettu yhdelle miehelle, mutta Pompeius oli kyllin viisas valitellakseen sitä raskasta kuormaa, joka laskettiin hänen hartioilleen. Hänhän toivoi vain saada palata yksityiselämän rauhaan perheensä piiriin! Mutta hyväntahtoisesti hän otti kaikissa tapauksissa uuden kuorman kantaakseen »ajaaksensa», kuten Ferrero jotensakin vahvasti värittäen sanoo, »riistaa, joka jo oli kuolettavasti haavoitettu.»

Virkaanastuvan ja eroavan ylipäällikön kohtaus tapahtui eräässä Galatian kylässä. Siitä tuli draamallisen eloisa kohtaus. Pompeius syytti Lucullusta ahneudesta ja voitonhimosta ja sai vuorostaan kuulla, kuinka rajattoman kunnianhimoinen hän itse oli. »Aivan kuin hidas ja arka haaskalintu sinä käyt aina toisten riistan kimppuun», Lucullus sanoi. Mutta Pompeius väitti, ettei otusta vielä oltu kaadettu. — Sittenhän ei heillä enää voinut olla paljon sanottavaa toisilleen. Taistelupukarien yhteiset ystävät erottivat heidät, ja Lucullus matkusti kotiin hekumoidakseen rikkauksillaan. Hän vietti niin ylellistä ja nautiskelevaa elämää, että se enemmän kuin hänen voittonsa on säilyttänyt hänen nimensä jälkimaailmalle. Hänen huvilansa ja puutarhansa olivat upeuden ja kauneuden ihmeluomia. Ja entä sitten hänen ateriansa! Kerrotaan, että hänen luokseen kerran aivan odottamatta saapui kaksi ystävää vierailulle ja että Lucullus pyysi heitä jäämään päivälliselle. Tätä ystävät eivät olleet ajatelleet, mutta he lupasivat jäädä sillä ehdolla, että hän ei ryhtyisi erikoisiin järjestelyihin heidän tähtensä. Eihän toki, pöydässä tulisi olemaan vain sitä, mitä meillä tarkoitetaan, kun pyydetään »haukkaamaan voileipää». Tämä voileipäateria lienee maksanut Lucullukselle 300 000 markkaa. Palveluskunta tiesi näet, että siinä talon monista ruokasaleista, jonka isäntä oli valinnut sen päivän ateriaa varten, tuli aina tarjota näin kalliita aterioita.

Mutta kuinka oli mahdollista tuhlata sellaisia summia yhteen ainoaan ateriaan muutamille harvoille henkilöille? Ainoastaan siten, että herrat herkkusuut pitivät kunnianaan tarjota vierailleen mitä vaikeimmin saatavissa olevia makupaloja. Loistettiin riikinkukonaivoilla ja satakielenkielillä, eikä kukaan luonnontutkija voisi innokkaammin perin pohjin tutkia vieraita maita ja meriä keksiäkseen uusia eläin- ja kasvilajeja kuin roomalaiset herkkutaiturit.

Erään toisen kerran häiriintyi Luculluksen erinomainen päivällismieliala arveluttavalla tavalla. Ateria ei ollut kyllin herkullinen hänelle. Hänen hovimestarinsa koetti puhdistautua sillä, etteihän ketään vieraita ollut kutsuttu. »Etkö tiennyt, että Lucullus aterioitsisi tänä päivänä Luculluksen luona?» talon herra kysyi suuttuneena.

Luculluksen herkuttelijaelämää jalosti kuitenkin hänen hieno sivistyksensä ja taiderakkautensa. Hän keräsi ympärilleen seurueen kirjallisia makumestareita, tiedemiehiä ja taiteilijoita ja uhrasi suuria summia taideaarteisiin ja kirjakokoelmiin, jotka hän piti yleisön nähtävinä.

* * * * *

Kun Pompeius ryhtyi siihen tehtävään, jota Lucullus ei saanut loppuunsuorittaa, tulee muistaa, että Lucullus oli jo suorittanut karkeistyön. Hänen seuraajallaan oli sitäpaitsi käytettävänään verrattoman paljon suurempi sotavoima ja valtuudet kuin hänellä, ja toiselta puolen Mithradateen apuneuvot olivat niin loppumaisillaan, että hän pyysi rauhaa. Mutta Pompeius oli tullut Aasiaan käymään suurenmoista sotaa eikä päättämään rauhaa, joka paljastaisi kaikelle maailmalle, että Lucullus oli Mithradateen todellinen voittaja. Sentähden hän asetti sellaiset rauhanehdot, joita oli mahdoton hyväksyä. Hän vaati yksinkertaisesti, että Mithradateen oli jättäydyttävä voittajan armoille. Kuningas oli liiankin hyvin perillä roomalaisten tavoista ollakseen epätietoinen siitä, mitä tämä merkitsi. Se merkitsi sitä, että hän saisi kahleissa kulkea voittajan triumfivaunujen edellä ja sitten menehtyä pimeässä kellariluolassa Capitoliumin juurella ja loppua kuten Perseus taisteltuaan ensin kuin Hannibal. Kun oli valittava häpeällisen kuoleman ja epätoivoisen sodan välillä, Mithradates tarttui jälleen miekkaan ja vannoi pyhän valan olla tekemättä koskaan rauhaa roomalaisten kanssa.

Silloin osoittautui, ettei ollut niinkään helppoa suoriutua vanhasta ketusta. Pompeius etsi häntä pesästään, itsestään Pontoksesta, mutta hänen ei mitenkään onnistunut saada häntä taisteluun. Hän pakeni aina vuorille ja etsi säännöllisesti kaikkein luoksepääsemättömimpiä seutuja. Viimein kuitenkin Pompeiuksen eräänä yönä onnistui väijytyksistä saada hänet satimeen ja tuhota hänen viimeinen sotajoukkonsa. Hädin tuskin vanha kuningas itse pääsi hengissä pakenemaan. Hän toivoi saavansa turvapaikan Tigraneen luona, mutta huomasi hämmästyksekseen, että hän oli erehtynyt. Hänen vävynsä oli nähnyt viisaimmaksi heittäytyä voittajan jalkoihin ja luovuttaa kuninkaallinen tiaara voittajan käsiin. Alistumisensa palkkioksi Tigranes sai pitää perintömaansa, varsinaisen Armeenian, roomalaisena vasalliruhtinaana. Mithradates sai kaiken lisäksi kokea senkin, että vävypoika ollakseen roomalaisten mieliksi, lupasi hänen päästänsä suuren palkinnon. Vanha kuningas pakeni silloin Asovan meren rannoilla oleville alueilleen. Pompeius seurasi vähitellen perästä ja tunkeutui Kolkhikseen, tuohon Mustanmeren itärannalla sijaitsevaan satumaahan, jonne argonautit olivat kerran suunnanneet matkansa noutaakseen kultaisen oinaantaljan. Mutta täällä hän keskeytti takaa-ajon, sillä olihan järjetöntä panna armeija vaaranalaiseksi pitkittämällä marssia näihin tuntemattomiin seutuihin, joissa asui villejä, sotaisia kansoja. Sen sijaan hän kääntyi takaisin Vähään-Aasiaan ja Syyriaan järjestääkseen näiden maiden olot. Rajat, jotka hän asetti Rooman vallalle, pysyivät pääasiallisesti muuttumattomina vuosisadan eteen päin. Syyriassa, joka roomalaisten Antiokhos III:sta vuonna 190 saaman voiton jälkeen oli ollut hajoamistilassa, hän teki lopun anarkiasta ja muodosti valtakunnasta Rooman maakunnan.

Maan eteläisessä osassa olivat juutalaiset alkaneet näytellä jälleen valtiollista osaa sotaisen makkabealaisheimon johdolla, tuon heimon, joka kehui uudelleen perustaneensa kuningas Daavidin valtakunnan. Mutta juutalainen yhteiskunta oli sisäisten riitojen rikkirepimä, ja tästä Pompeius sai tervetulleen aiheen sekaantua heidän asioihinsa. Itsensä pääkaupungin, Jerusalemin, hän valtasi helposti, mutta ylhäällä, vahvasti varustetulla temppelivuorella juutalaiset tekivät uskonkiihkoista vastarintaa, luottaen siihen, että Jahve tulisi heidän avuksensa. Kauan he eivät kyenneet kuitenkaan vastustamaan roomalaisten piiritystaitoa. Kauheaan verilöylyyn heidän rohkea taistelunsa päättyi. Monet lävistivät itsensä epätoivoissaan omilla miekoillaan, toiset syöksyivät alas jyrkältä kalliolta. Mutta papit eivät antaneet kauheiden kohtausten, joita näyteltiin heidän ympärillään, häiritä itseään jumalanpalveluksensa suorituksessa. Kun roomalaiset sotilaat paljastetuin miekoin tunkeutuivat temppeliin, he näkivät papit alttarin ääressä vaipuneina niin syvästi rukoilemaan Jumalaansa, että antoivat surmata itsensä ajattelemattakaan pakoa.

Mikään ei kuitenkaan haavoittanut juutalaisia niin syvästi kuin se, että Pompeius seurueineen tunkeutui sisälle »Kaikkein pyhimpään», jonne muuten vain ylipapilla oli lupa mennä, ja hänelläkin vain kerran vuodessa: sovituspäivänä. »Pompeius katseli», roomalainen historioitsija Florus[25] kertoo, »sen esiripun taakse, joka kätki juutalaisten pyhän huoneen.» Imperaattoria kummastutti, ettei hän nähnyt ainoatakaan jumalankuvaa »jumalattoman kansan suuressa pyhätössä», kuten sama kirjailija aito roomalaisen ylimielisesti sitä nimittää. Hän näki ainoastaan kultaisen seitsenhaaraisen kynttiläjalan, kultaisen pöydän näkyleipineen ja pyhät kirjat. »Mutta hän katseli», käyttääksemme Ranken sanoja, »näitä aarteita ojentamattakaan kättänsä saadakseen ne. Pompeius otti kaikissa tilanteissa huomioon sen arvokkuuden, mikä sopi roomalaisten legioonani päällikölle ja miehelle, joka vei voittoisat kotkansa läpi maailman.

Palestiinan Pompeius luovutti eräälle makkabealaiselle, jonka tuli hallita sitä ylipappina Rooman herruuden alaisena.

* * * * *

Sillä aikaa kuin Pompeius oli Syyriassa, onni valvoi hänen etujaan, kuten monta kertaa ennenkin. Jerikon muurien edustalla hän sai tiedon, että Rooma oli vapautunut itsepäisimmästä vihollisestaan. Vanha Mithradates oli tällävälin asettunut vakinaisesti Asovan meren rannoille. Yhden kapinallisista pojistaan, joka oli sinne perustanut valtakunnan, hän syöksi valtaistuimelta ja pakotti hänet tekemään itsemurhan. Sen jälkeen hän koetti vielä kerran neuvotella Pompeiuksen kanssa. Hän tarjoutui tunnustamaan roomalaisten yliherruuden ja maksamaan heille veroa, jos hän saisi takaisin perintövaltakuntansa. Mutta Pompeiuksella ei ollut lainkaan halua auttaa vanhaa juonittelijaa jälleen jaloilleen. Suuttuneena Mithradates silloin käytti aarteitaan, jotka hänen oli onnistunut pelastaa, voimakkaaseen varustautumiseen roomalaisia vastaan. Hänellä oli myöskin haaveellisia suunnitelmia yleisestä skyyttalaisten ja gallialaisten hyökkäyksestä Italiaan, sillä aikaa kuin Pompeius armeijoineen oli kaukana Aasiassa.

Mutta siitä ei tullut mitään. Vanhus oli tullut siinä määrin epäluuloiseksi, että kukaan hänen ympäristöstään ei kauemmin tuntenut olevansa varma elämästään. »Parempi yllättää kuin tulla itse yllätetyksi», ajatteli silloin hänen lemmikkipoikansa Pharnakes ja nostatti kapinan hirmuhallitsijaa vastaan. Hän sulki isänsä kuninkaanlinnaan. Linnanmuurilta vanhus rukoili poikaansa, ettei tämä tahraisi käsiään isänverellä. Näytelmästä ei tullut kuitenkaan niin sydäntäliikuttavaa, kuin oli tarkoitus, sillä ukko oli itse tahrannut itsensä äitinsä, neljän poikansa ja useiden muiden läheisten sukulaistensa verellä. Kaikissa tapauksissa näytelmä ei vaikuttanut Pharnakeeseen. Kun vanhus siis pääsi varmuuteen, ettei ollut enää lainkaan toivoa, hän tahtoi kuitenkin hankkia itselleen seuraa toiseen maailmaan — hänen vaimojensa, hänen rakastajattarensa, joka koko pakomatkan ajan oli seurannut häntä miehen valepuvussa, ja hänen tyttäriensä, joukossa Egyptin ja Kyproksen kuningasten nuoret morsiamet, täytyi kaikkien tyhjentää myrkkypikari, ennenkuin hän sen kohotti omille huulilleen. Kun myrkky ei tuntunut häneen itseensä vaikuttavan, hän käski erään sotilaansa lyömään herraltaan pään poikki.

Näin Mithradates kuoli vuonna 63 e.Kr. 68:nnella ikävuodellaan. Koko roomalainen maailma päästi helpotuksen huokauksen. Hannibalin päivien jälkeen Roomalla ei ollut ollut niin vaarallista ja uupumatonta vastustajaa. Yhdellä iskulla hän oli tuhonnut Rooman herruuden Aasiassa ja levittänyt sen jälkeen sodan liekin Eurooppaan. 25 vuoden aikana hän oli pitänyt puolensa maailman hallitsijaa vastaan, ja aiheuttanut sen ajan suurimmille sotapäälliköille, sellaisille kuin Sullalle, Lucullukselle ja Pompeiukselle, suuria vaikeuksia. Rooman kestävimpien vihollisten joukossa hän on ainoastaan Hannibalista jäljellä, mutta on samanarvoinen kuin Pyrrhos ja Jugurtha.

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

H. Wallon, Histoire de l'esclavage dans l'antiquité: 3 nid.

Leon Halkin, Les esclaves publics chez les romains.

Gaston Boissier, Slafvarne i Rom. Ruotsinnos ranskan kielestä.

Eduard Meyer, Die Sklaverei im Altertum (Kleine Schriften I).

Carl Lundberg, Slafveriet i forntiden.

Ivar Hjertén, Den romerske gladiatorn.

Henry A. Ormerod, Piracy in the ancient World.

Paul Stein, Über Piraterie im Altertum.

Paul Stein, Zur Geschichte der Piraterie im Altertum.

Kurt Eckhardt, Die armenischen Feldzüge des Lukullus (Klio 1909—1910).

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Eduard Meyer, Cæsars Monarchie und das Principal des Pompejus.

CICERO JA CATILINAN SALALIITTO.

Catilina oli roomalainen ylimys[26], joka varhaisesta nuoruudestaan oli ollut suurkaupungin läpi turmeltuneen kultaisen nuorison perikuva. Paheissa yhtä hyvin kuin lahjakkuudessa hän oli Alkibiadeen uusi, mutta huononnettu painos. Tämän hirmuisen ihmisen kuva on painunut syvälle jälkimaailman muistiin hänen syyttäjänsä Ciceron ja historioitsija Sallustiuksen kuvausten välityksellä. Kenties he ovat maalanneet liian hirvittävillä väreillä. Tällä ei tahdota sanoa, että eräiden nykyaikaisten historioitsijani »kunnianpelastus»-koe —jopa suorastaan kilvoittelu esittää Catilina vakavamielisenä Gracchusten seuraajana — suinkaan tuntuisi vakuuttavalta. Sallustiusta ei ainakaan kernaasti voi epäillä puolueellisuudesta Catilinaa kohtaan, koskapa hän itsekin kuului kansanpuolueeseen, ja hänellä näin ollen olisi ollut kaikki syy maalata hänen kuvansa pikemmin valoisin kuin mustin värein. Sallustius sanoo m.m. hänestä: »Läpiturmeltuneessa mielessään tuntien veristä vihaa jumalia ja ihmisiä vastaan hän ei voinut koskaan saada rauhaa, nukkuipa tai valvoi — siihen määrään paha omatuntonsa tuskastutti ja vaivasi häntä. Senvuoksi hänen kasvojensa väri oli kalman kalpea, hänen katseensa harhaileva ja hänen käyntinsä milloin kiihtynyttä, milloin velttoa — lyhyesti sanoen: epätoivon mielettömyys ilmeni selvästi hänen liikkeissään ja ulkonäössään.»

Catilina oli sukuylpeä ja halusi kiihkeästi saada näytellä maailmassa suurta osaa, joka olisi hänen sukuperänsä arvoinen — mutta hänellä ei ollut rahaa. Hän oli rajattoman himokas elämän nautintoihin ja sentähden valmis uskaltamaan kaikki, tekemään mitä häpeämättömyyksiä tahansa, kunhan vain pääsi rikkauksiin käsiksi. Sellaiselle luonteelle Sullan henkipattojulistukset tarjosivat suuria mahdollisuuksia, ja hän käyttikin niitä hyväkseen. Hänestä tuli diktaattorin kaikkein innokkain kätyri. Tiedetään useimpien hänen huomatuimpien uhriensa nimet. Näihin kuului eräs Rooman jaloimmista miehistä, jota tuhannet sydämellisesti rakastivat ja palvoivat hänen hyväntekeväisyytensä takia. Ei siinä kyllin, että Catilina surmautti hänet, hän teki sen kammottavan tuskallisella tavalla. »Näytti siltä», eräs muinainen historioitsija kertoo, »kuin olisi tahdottu antaa hänen kärsiä kuoleman tuskaa useampia kertoja perättäin». Hänen irti hakattua päätään, josta vielä tippui verta, Catilina kantoi riemuiten läpi kaupungin ja laski sen Sullan jalkojen juureen.

Proskriptioiden levottomuuksien aikana Catilina murhasi kaiken lisäksi oman veljensä, mutta hänen onnistui välttää lain koura hankkimalla murhateon perästä veljensä nimen henkipattoluetteloihin. Catilinan julmuus vietti orgioitaan, samoin hänen ryöstönhalunsa. Olihan Sullan kätyrinä toimiminen tuloja tuottavaa. Mutta Catilinalla ei ollut, kuten Crassuksella, kykyä kerätä rahoja ja antaa niiden kasvaa korkoa — hän antoi niiden vieriä yhtä nopeasti kuin ne tulivatkin. »Enemmän kultaa, enemmän nautintoja!» oli se ajatus, joka häntä ajoi eteenpäin veren tahraamalla tiellään; ja hänen hurjuutensa ja julkeutensa ylittivät kaikki rajat. Mutta senvuoksi kukaan ei uskaltanutkaan tehdä hänelle mitään. Kaikki olivat kuin kauhun lyömiä kuullessaan vain Catilinan nimen. Ja se kauhu, joka häntä ympäröi, antoi hänelle pirullisen vaikutusvallan niihin kevytmielisiin ja nautinnonhimoisiin naisiin, joita oli niin paljon maailmankaupungin korkeimman ylimystön piirissä tänä läpiturmeltuneena aikana. Sillä Catilina ei olisi ollut se, mikä oli, jolleivät eroottiset seikkailut olisi näytelleet tärkeää osaa hänen elämässään. Huomiotaherättävimpiä häväistysjuttuja oli se, että hänet yllätettiin erään Vestan neitsyen luona. Hän lienee murhannut oman, vaimonsa mennäkseen naimisiin toisen naisen kanssa, joka oli yhtä tunnettu kauneudestaan kuin kevytmielisyydestäänkin. Kaiken lisäksi väitettiin yleisesti, että hänen uusi vaimonsa oli hedelmä hänen omasta suhteestansa erään ylhäisen roomalaisen puolisoon, naiseen, josta Sallustius vertaansa vailla olevalla kärkevällä kielellään sanoo, että »sittenkuin oli puhuttu hänen kauneudestaan, hänessä ei ollutkaan enää muuta ylistettävää.»

Kaikenlaatuisissa irstailuissa Catilina oli numero yksi, ja hänelle tuotti nautintoa saattaa Rooman ylhäiset nuorukaiset yhtä turmeltuneiksi, kuin hän itsekin oli. Tämä rikollisluonne veti puoleensa suurkaupungin kaiken heikkoluonteisen nuorison. Jotka eivät ennestään olleet turmeltuneet, turmeltuivat seurustellessaan hänen kanssaan, ja sitten he olivat valmiit tottelemaan hänen pienintäkin viittaustaan. Sallustius väittää, että Catilina piti suorastaan koulua, missä sai oppia todistamaan väärin, väärentämään nimikirjoituksia ja raivaamaan — usein vain harjoituksen takia — ihmisiä tieltään tulematta ilmi. Tällaisen ylhäissyntyisten nuorten rikollisten joukon Catilina keräsi ympärilleen. Cicero puhuu painokkaasti niistä luonnonvastaisista taipumuksista, mitä näillä hänen kultapojillaan oli, kun hän kertoo, kuinka nämä pitkän matkan päähän tuoksuivat hajuvesiltä ja kuinka he kävivät melkein naisten tapaan vaatetettuina. Mutta »nämä kauniit ja veltostuneet pojat», hän sanoo, eivät kunnostautuneet vain Terpsikhoreen ja Venuksen palveluksessa, vaan voivat myöskin tarpeen tullen sekoittaa myrkkyä ja käsitellä tikaria.

Perin vaaralliseksi yleiselle turvallisuudelle Catilina tuli silloin, kun hän vakavasti antautui politiikkaan. »Tämä aika äkillisine valtiollisine mullistuksineen», Ihne sanoo, »oli kasvattanut kansalaisluokan, joka piti politiikkaa uhkapelinä. Onnistuneella nopanheitolla he toivoivat voittavansa kaiken, ja siinä toivossa he uskalsivat kaikki. Catilina oli näiden poliittisten pelurien selväpiirteisin tyyppi. Nyt hän odotti vain tilaisuutta saada itse laatia uusia henkipattoluetteloita voidakseen siten hankkia itselleen rajattomat varat irstailuihinsa. Päästäkseen valtaan hän haki konsulin virkaa vuosi vuoden jälkeen, mutta ei koskaan tullut valituksi. Silloin hän teki salaliiton toisten samanmielisten kanssa hankkiutuaksensa Rooman diktaattoriksi ja jakaaksensa valtion virat ja rikkaudet toveriensa kanssa.[27] Salaliittolaisten riveissä oli paljon Rooman ylhäisimpiin sukuihin kuuluvia, joukossa sangen useita naisiakin. Nämä ylhäiset naiset olivat arvokkaita liittolaisia sentähden, että he elivät leveästi, heillä oli paljon ystäviä ja kokonaiset laumat orjia, joita voitiin panna toimimaan vallankumousmiesten hyväksi. Ja paitsi näitä salaliiton suoranaisia jäseniä oli lukemattomia muita, jotka olivat valmiit tottelemaan johtajien käskyjä, jos vain vallankumouksella näytti olevan onnistumisen mahdollisuuksia. Suuri vaara piili oikeastaan juuri tässä asiaintilassa.

Mutta kuinka oli mahdollista, että Catilina voi saada niin paljon kannattajia? Hänellä oli varmasti erikoinen kyky lumota ihmisiä. Tämän aidon tyranniluonteen onnistui ympäröidä itsensä vakavien kansanvaltaisten pyrkimysten sädekehällä. Hän ei säästänyt suuria lupauksia »katkaista sorrettujen kahleet», vapauttaa heidät veloista ja antaa heidän nauttia valtion rikkauksia. Näin soinnutteli hän kauniisti ja liikuttavasti kuulijainsa sydämen kieliä, mutta ei myötätunnosta yhteiskunnan onnettomia kohtaan, vaan yksinomaan siksi, että hän itse oli rappiolle joutunut mies. Ja mitä velkoihin tuli, hän »yhteiskunnan kovanonnen lapsilla» tarkoitti juuri kaltaisiaan: yläluokan rappiolle joutuneita, jotka olivat velkaantuneet korviansa myöten, mutta joiden ei ollut onnistunut saada korkeita virkapaikkoja tai hankkia itselleen muita mahdollisuuksia voidakseen korjata huono taloudellinen asemansa.

Salaliitto levisi yli koko Italian.

Catilinaa vastaan ryhtyi kuitenkin toimimaan suuressa arvossa pidetty asianajaja Marcus Tullius Cicero, suurin kaunopuhuja, mitä Roomalla koskaan on ollut. Hän oli samanikäinen kuin Pompeius, syntynyt vuonna 106 e.Kr. Cicero oli oman onnensa seppä. Hän oli tosin syntyisin varakkaasta ja sivistyneestä kodista, mutta syntynyt ja kasvanut maaseutukaupungissa, mies, jolla ei ollut ylhäisiä esivanhempia eikä ylhäisiä suojelijoita, joihin turvautua, kun hän alkoi pääkaupungissa kilvoittelunsa yhteiskunnallisesta asemasta. Mutta innostunut ja rikaslahjainen nuorukainen oli isänmaanrakkauden läpitunkema ja oli vakaasti päättänyt osoittautua ylpeän roomalaisnimen arvoiseksi. Sivistyksensä hän sai kreikkalaisissa filosofi- ja kansanpuhujakouluissa ja voittamattoman hienosti hän käytti kreikkalaisen kuosin mukaan komeaa roomalaiskieltä. »Ciceron latina» on ollut kaikkina aikoina lajissaan esikuvallista »klassillista latinaa».

Kaksikymmentäkuusivuotiaana Cicero Sullan diktatuurin aikana piti ensimmäisen kuuluisan puheensa. Se oli Sextus Rosciuksen puolustuspuhe. Oikeudenkäynti mainittua miestä vastaan antaa meille iljettävän kuvan siitä, minkälaisia rikoksia diktaattorin suosikit voivat tehdä.

Oikeusjutun esihistoria oli se, että Roscius oli samannimiseltä isältään perinyt lähes kymmenen miljoonan markan arvoisen omaisuuden. Eräs Sullan vapautettu orja, rikas ja nautinnonhaluinen kreikkalaissukuinen lurjus nimeltään Khrysógonos, katselee himokkain silmin näitä rikkauksia; ja päästäkseen niihin käsiksi hän toimii niin, että vanhemman Rosciuksen nimi merkitään henkipattojulistuksiin. Sitten hän ostaa koko henkipaton omaisuuden noin 3 000 markalla. Jottei hänen tarvitsisi pelätä jälkiseurauksia Khrysogonos koettaa kanssarikollistensa avulla raivata nuoremman Rosciuksen tieltään; ja kun tämä yritys epäonnistuu, hän ryhtyy siihen konnankoukkuun, että lahjottujen todistajain avulla syyttää häntä isänmurhasta. Vanhempi Roscius oli nimittäin murhattu.

Cicero osoitti nyt, ettei inhoittavaan syytökseen Roscius raukkaa kohtaan ollut pienintäkään aihetta olemassa, mutta sitäkin enemmän syitä, jotka osoittivat, että Khrysogonoksen kätyrit olivat suorittaneet ilkityön.

Ciceron onnistuikin saada Roscius parka vapautetuksi. Täten syytetty oli saanut kunniallisen miehen maineensa takaisin. Mutta köyhäksi täytyi hänen jäädä. Ajateltavissakaan ei ollut, että henkipatto voisi saada takaisin vähääkään omaisuuttaan.

Cicero oli uskaltanut paljon ruvetessaan esiintymään kaikkivaltiaan Sullan kätyriä vastaan ja ylipäänsäkin rohjetessaan puhua aikana, jolloin kaikkien kieli oli kauhun lamauttama, vaikkakin hän tietysti varoi sanomasta kaikkia niitä rohkeita sanoja, jotka hän myöhemmin sovitti puheen kirjoitettuun tekstiin.[28]

Sittenkuin Cicero tällä rohkealla esiintymisellään oli tehnyt nimensä asianajajana tunnetuksi, hän antautui virkamiesuralle ja voitti kaunopuheisuudellaan voiton toisensa perästä Forumilla. Hän paljasti suuria ja pieniä rikollisia, kiristyksiä ja muita hävyttömyyksiä vastaan hän kävi säälimätöntä sotaa, ja yhteiskunta voi olla hänelle kiitollinen uskollisesta vartiopalveluksesta. Vuonna 64 hän Catilinan vastaehdokkaana pyrki konsuliksi seuraavaksi vuodeksi, ja hänen onnistui kiivaan vaalitaistelun jälkeen lyödä Catilina laudalta. Itse vaalipäivänä Cicero oli pukenut päällensä panssarin ja piti huolen siitä, että se pisti näkyviin togan alta. Kuinka monta ääntä hän voitti näyttämällä kansalle, että hänen henkensä oli uhattu, ei ole tietysti laskettavissa.

Konsulina Ciceron täytyi käyttää kaikkia niitä keinoja, jotka virka soi hänelle, pitääkseen puolensa vaarallista vihollistaan vastaan. Salaliittolaisten joukossa hänellä oli tiedustelijoita, jotka ilmoittivat hänelle kaikki, mitä näillä oli hankkeissa, m.m. että nämä aikoivat murhata hänet. Kiitos näille varovaisuustoimenpiteille hän vältti salaliittolaisten tikarit.

Kun hankkeet Ciceron henkeä vastaan olivat tulleet ilmi, hän kutsui senaatin koolle neuvotteluun. Catilina oli kyllin julkea tullakseen siihen myös ja näytelläkseen viattoman osaa. Mutta kun hän astui sisälle, kukaan ei vastannut hänen tervehdykseensä. Kaikki vetäytyivät pois hänen luotansa kuten ruttotautisen läheisyydestä, ja yksin hän sai istua penkillään. Leimuavassa puheessaan — kuuluisassa ensimmäisessä puheessaan Catilinaa vastaan — Cicero tempasi naamion roiston kasvoilta. Hän sinkautti aluksi kuuluisat sanansa Quousque tandem? »Kuinka kauan sinä Catilina», hän huudahti, »aiot käyttää väärin meidän kärsivällisyyttämme? Kuinka kauan sinun ilmeinen mielettömyytesi saa jatkaa vehkeilyjään? Milloinkahan sinun hillitsemättömän julkeutesi korkeat aallot viimeinkin asettuvat? Mitä tämä merkitsee: ei varmuusvartio, joka yöllä asetettiin Palatinus kukkulalle, eivät ne patrullit, jotka pitävät vartiota kaupungissa, ei koko kansan vallannut hämminki, ei kaikkien kunnon kansalaisten paikalle rientäminen, ei tämän varustetun paikan[29] valitseminen senaatin kokousta varten, eivät ne kiukkuiset silmäykset, joilla kaikki tänne kokoontuneet sinua katselevat, näytä sinuun lainkaan vaikuttavan! Etkö huomaa, että sinun rikolliset aikeesi on paljastettu? Uskotko sinä todellakin, että ainoakaan meistä on tietämätön siitä, mitä sinä puuhailit viime yönä ja toissa yönä, missä sinä olit, keitä oli kanssasi ja mitä päätöksiä sinä teit? Oi aikoja, oi tapoja! Senaatti tuntee kaikki sinun salahankkeesi, konsuli näkee ne — ja kuitenkin saat elää! Mitä minä sanonkaan: elää? Hän uskaltaa kaiken lisäksi tulla senaattiin ja ottaa osaa julkiseen neuvotteluun, samalla kuin hän silmäyksillään ilmaisee, ketkä hän meistä valitsee teuraikseen.

Kyllähän sinä saat elää, mutta et ilmeisesti aio lakata olemasta julkea, vaan paaduttaa itsesi vieläkin enemmän. Minä viivyttelen vielä, sillä minä tahdon, että sinä kuolet vasta sitten, kun ei ole enää niin läpiturmeltunutta ihmistä, että hän ryhtyisi sinua puolustamaan. Aina siihen asti saat elää; mutta elät kuten nytkin: minun laajain ja tehokkaiden varovaisuustoimenpiteitteni ympäröimänä, niin ettet sinä voi ryhtyä mihinkään voimassa olevaa järjestystä vastaan. Monet silmät ja korvat seuraavat tästä lähtien, kuten tähänkin asti, sinun jokaista edesottamistasi, ilman että sinä itse sitä lainkaan huomaat.» Ja sitten Cicero paljastaa Catilinan rikolliset puuhat yksityiskohdittain, päivä päivältä ja mainitsee varovaisuustoimenpiteet, joiden avulla hän ne oli tehnyt tyhjiksi, osoittaakseen, ettei mitään ollut tapahtunut häneltä salassa.

Catilina vastasi hävyttömyyksillä, mutta hänen äänensä hukkui paheksumishuutojen pauhuun, joka vapisutti neuvottelusalia. Suunniltaan raivosta hän syöksyi viimein ulos senaatista uhkaillen hirmuisesti tuhota kaiken. Seuraavana yönä hän jätti Rooman. Pakolaisena hän kaupungista poistui, tietoisena siitä, että hänen rikolliset aikeensa oli paljastettu ja että kaikki kunnialliset ihmiset halveksivat ja kirosivat häntä. Cicero voi hengittää levollisemmin. Hän oli saavuttanut tarkoituksensa ensimmäisellä catilinalaispuheellaan.

* * * * *

Catilina läksi Etruriaan, sinne kerääntyneen kapinallisarmeijan luo. Tämän armeijan muodostivat muinaiset Mariuksen kannattajat, rappiolle joutuneet Sullan armeijan veteraanit sekä muut tyytymättömät henkilöt. Tällä armeijalla Catilina huudatti itsensä konsuliksi. Senaatti vastasi tähän toimenpiteeseen julistamalla hänet ja hänen kannattajansa valtiokiroukseen. Mutta salaliittolaisia oli vielä paljon Roomassa jäljellä, ja näillä olisi pitänyt Ciceron ilmoitusten mukaan olla tarkoituksena surmata hänet ja samalla sytyttää kaupunki tuleen.

Mutta väsymättömästi Cicero valvoi kaupungin turvallisuutta. Tehdäkseen Catilinan rikostoverit vaarattomiksi hän piti kansankokoukselle toisen catilinalaispuheensa, jossa hän paljasti heidät kaikki tyynni. »Voimmeko sietää sitä», hän huudahti, »että nämä raukkamaiset ihmiset väijyvät urhoollisten miesten henkeä, että miehet, joiden on tapana lojua pöytien ääressä hurjissa juomingeissa syleillen haureellisia naisia, viinistä herpaantuneina, ruoan turvottamina, kukilla seppelöityinä, voiteilla hierottuina, intohimojen heikontamina nikotellen uhkailevat surmata kunnon kansalaiset ja sytyttää kaupungin tuleen?»

Niin kauan kuin näitä yhteiskunnalle vaarallisia olioita oli kaupungissa, piti kaikkien kunnon kansalaisten vartioida yötä päivää kotejaan. Cicero puolestaan lupasi edelleenkin huolehtia itsensä Rooman puolustamisesta: »Ken koettaa panna toimeen levottomuuksia kaupungissa, ken hommailee rikollisessa puuhassa, saa kyllä kokea, että Roomassa on valppaat konsulit, kelvollisia virkamiehiä ja toimintatarmoinen senaatti, että täällä on aseita ja teloituspaikka, missä isämme ovat säätäneet sellaiset rikokset sovitettaviksi.»

Muutamia viikkoja myöhemmin Cicerolla oli kirjallisia todisteita salaliittolaisten rikollisista suunnitelmista. Hän kiiruhti vangitsemaan alkuunpanijat ja esittämään senaatille salaliittolaiset syyllisiksi todistavat paperit. Näistä kävi selville, että rikolliset olivat suunnitelleet nostattaa Galliassa kapinan, jonka he toivoivat sitten leviävän myöskin Espanjaan.

Neuvottelut kestivät senaatissa koko päivän, ja konsulia kiiteltiin lämpimästi hänen valppaudestaan. Hätääntyneitä kansanjoukkoja tungeksi kuurian ympärillä saadakseen kuulla viimeisiä uutisia, ja kun Cicero illan suussa, neuvottelujen päättyessä näyttäytyi, häntä tervehdittiin vilkkain suosionhuudoin. Forumin edustalle kokoontuneelle yleisölle hän piti kolmannen catilinarisen puheensa, jossa hän selosti niitä toimenpiteitä, joihin hän oli ryhtynyt, ja senaatin kiitollisuutta siitä, että hän oli pelastanut isänmaan.

Cicero ei ollut suinkaan sellainen mies, joka asetti kynttilänsä vakan alle. Liikaa kainoutta ei ilmene suinkaan seuraavista sanoista, joilla hän vertasi itseään Romulukseen: »Kun me roomalaiset kiitollisuudesta ja ihaillen olemme koroittaneet kaupunkimme perustajan kuolemattomien jumalien joukkoon, eiköhän silloin sitä, joka on pelastanut perustajan uljaan työn, pitäisi sekä nykyisen että tulevan maailman kunnioittaa? Olenhan minä katkaissut kärjen siitä miekasta, joka paljastettiin tasavaltaa vastaan, ja torjunut tikarinpistot teidän kurkuistanne. Senaatti on kunnioittanut minua päättämällä viettää minun kunniakseni kiitosjuhlan kuolemattomille jumalille, 'sentähden, että minä' — niin kuului senaatin päätös — 'olen pelastanut kaupungin murhista ja palosta, sen asukkaat varmasta kuolemasta, koko Italian sodan hävityksiltä.' Tämä on ensimmäinen kerta kaupunkimme perustamisesta saakka, jolloin tällainen kunnia on tullut muun kuin voittoisan sotapäällikön osaksi», hän selitti paremmaksi vakuudeksi.

Heti sen jälkeen hän oli kuitenkin kyllin vaatimaton antaakseen kunnian korkeammille valloille. »Jos sanoin» — näin kuuluivat hänen sanansa — »että minä olen estänyt rikolliset suorittamasta häpeällisiä aikeitaan, niin olen tehnyt itseni syylliseksi suunnattomaan julkeuteen. Iuppiter se torjui heidät; hän se on suvainnut suojella ja varjella Capitoliumia, tätä temppeliä, koko tätä kaupunkia ja teitä kaikkia. Kuolemattomat jumalat ne ovat antaneet minulle ajatuksen ja tahdon tarttua asioiden kulkuun; heidän avullaan minä olen saanut näin sitovat todistukset rikollisia vastaan.»

Kaksi päivää myöhemmin Cicero kutsui jälleen senaatin koolle neuvottelemaan vangittujen rangaistuksesta. Hän piti nyt neljännen catilinarisen puheensa, jossa hän kehoitti valtion isiä tekemään rikolliset vaarattomiksi. Catilinan puoluelaiset ansaitsivat saman kohtelun, mihin rangaistukseen perheenisä tuomitsisi orjan, joka on lyönyt kuoliaaksi hänen vaimonsa ja pistänyt hänen talonsa tuleen. Mukaansa tempaavin sanoin konsuli vetosi kaupungin isiin: »Jumalattoman salaliiton tulisoihtujen ja murha-aseitten saartamana meidän kaikkien äiti, isänmaa, ojentaa rukoillen kätensä teitä kohti. Teille hän uskoo oman ja kaikkien lastensa elämän, teille linnan ja Capitoliumin, teille kotijumalien alttarit ja Vestan ikuisen tulen, teille kaikkien jumalien temppelin ja pyhätöt, teille kaupungin muurit ja talot. Päätöksestähän, jonka tänä päivänä teette, riippuu teidän oma elämänne, puolisojenne ja lastenne olemassaolo, kaikki ajallinen hyvinvointi, paikka, jossa asutte ja elätte, kotiliesi, jota sanotte omaksenne. Ajatelkaa, mitä suunnattomia ponnistuksia on kysynyt meidän valtamme perustaminen, kuinka paljon rohkeutta vapauden vakiinnuttaminen, ja muistakaa, että yksi ainoa yö on ollut vähällä tuhota tämän kaiken! Tänä päivänä teidän täytyy ryhtyä sellaisiin toimenpiteisiin, ettei tällaista enää milloinkaan voida panna toimeen ja etteivät kansalaiset voi edes suunnitella sellaista.»

Tälläkin kertaa Ciceron kaunopuheisuus tempaa senaatin mukaansa. Päätökseksi tuli, että kaikki rikolliset oli tehtävä vaarattomiksi mestaamalla heidät. Myöhään illalla heidät vietiin Capitoliumin juurella olevaan vankilaan, joka oli määrätty kuolemaantuomituille. Täällä heidät mestattiin, toinen toisensa jälkeen. Konsuli odotti vankilan portin edustalla; ja kun kammottava toimitus oli lopussa, hän huusi valtavalla äänellä Forumilla olevalle väkijoukolle yhden ainoan sanan: »Vixérunt (He ovat eläneet)». Syvän hiljaisuuden vallitessa otettiin vastaan tärisyttävä ilmoitus.

Mutta kotimatkalla vankilasta kotiin saattoi häntä riemuitseva kansanjoukko.

Osa salaliittolaisista oli kuitenkin ehtinyt pudistaa Rooman tomut jaloistaan ja paeta Catilinan luo Etruriaan. Mutta senaatin joukot ympäröivät hänet ja hänen sotajoukkonsa, ja epätoivoisen taistelun jälkeen kapinoitsijat saivat melkein viimeiseen mieheen surmansa. Kun Catilina näki, että kaikki oli hukassa, hän syöksyi upseeriansa seuraamana keskelle vihollisjoukkoja ja kaatui osoittaen urhoollisuutta, joka olisi ollut paremmankin asian arvoinen. Vielä kuollessaankin hänellä oli sama hurja kasvojenilme kuin eläessään.

Cicero sai senaatilta kunniakkaan nimen »pater patrise (isänmaan isä).»

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Gaston Boissier, La conjuration de Catilina.

P. Merimée, Conjuration de Catilina.

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Marcus Tullius Cicero, Valda tal. Julius Centerwallin ruotsinnos.

Otto Eduard Schmidt, Der Briefwechsel M. Tullius Ciceros.

Friedrich Aly, Cicero, sein Leben und seine Schriften.

Gaston Boissier, Cicero och hans vänner. Ernst Apiarien ruotsinnos ranskasta. 2 osaa.

Axel Dahlman, Cicero.

S. Eitrem, Cicero og hans tid.

Otto Plasberg, Cicero in seinen Werken und Briefen.

Th. Zielinski, Cicero im Wandel der Jahrhunderte.

W. Drumann, Geschichte Roms in seinem Übergange von der republikaniscben zur monarchischen Verfassung: 6 nid.

POMPEIUS JA CÆSAR.

ENSIMMÄINEN TRIUMVIRAATTI.

Vuoden vaihteessa 62—61 e.Kr. Idän voittaja palasi Roomaan. Sen perusteella, mitä aikaisemmin vuonna 62 oli tapahtunut, oli selvempää kuin milloinkaan, että valtakunnassa piti vallan olla koottuna yksiin käsiin. Muuten oli vaara tarjolla, että milloin tahansa valtion ja kansalaisten turvallisuus voi joutua kyvykkään seikkailijan leikkikaluksi. Nyt oli lähestymässä mies, jolla oli aseellinen valta käytettävänään. Kuningaskruunu oli kypsä hedelmä, valmis poimittavaksi. Oli useita, jotka ennustivat, että vuosi 691 valtion perustamisesta[30] tulisi olemaan tasavallan viimeinen.

Kaikki tasavaltaisen hallitusmuodon kannattajat, niin senaatin kuin kansanpuolueessakin, elivät senvuoksi alituisessa jännityksessä odottaen vain, mitähän tapahtuisi silloin, kun Pompeius tulisi jälleen kotiin. Vähäinen lohdutus oli kansanpuolueelle, että Pompeius oli julkisesti tehnyt demokraattisen uskontunnustuksen. Oli varmasti viisainta hankkia itselleen vastapaino Idän herraa vastaan. Samoin ajatteli Crassus. Ja niin kävi joka päivä selvemmäksi, että hänestä tulisi kansanpuolueen turva. Sullan henkipattojulistusten aiheuttaman suuren mieshukan jälkeen demokraateilla oli puute johtaja-aineksista.

Yksinään Crassus ei kuitenkaan kyennyt sellaiseen tehtävään kuin puolensa pitämiseen miestä vastaan, joka komensi taisteluvalmista armeijaa. Mutta auttajaksi tarjoutui demokraattien piiristä nouseva uusi tähti: Iulius Cæsar. Hän oli syntynyt luultavasti vuonna 100[31] ja kuului ylhäiseen Iuliusten sukuun, joka kehui polveutuvansa Æneaan pojasta Iuluksesta ja saaneensa sukunimensä hänen mukaansa. Mutta sukulaisuussuhteittensa johdosta Cæsar oli tullut yhteyteen myöskin kansanpuolueen kanssa. Marius oli nimittäin naimisissa hänen tätinsä kanssa, ja Cæsar itse meni naimisiin erään kiivaan demokraatin tyttären kanssa.

Kun Sulla tuli valtaan, Cæsar ei kuten monet muut, vaihtanut puolueväriä. Uskalsipa hän uhmata kaikkivaltiaan käskyä erota nuoresta vaimostaan ja mennä naimisiin erään »oikeamielisen» naisen kanssa.

Senvuoksi hänenkin nimensä merkittiin henkipattoluetteloihin. Diktaattori armahti kuitenkin hänet vaikutusvaltaisten ystävien rukouksista, mutta huomautti kuitenkin: »Te ette tiedä, mitä teette, sillä tässä nuoressa miehessä piilee enemmän kuin yksi Marius.» Tällainen lausunto oli tietysti demokraattien mielestä vastaisuutta varten paras suositus, minkä nuori Cæsar voi saada.

Siivitetyksi sanaksi muodostui ajatus, jonka Cæsar itse kerran lausui, kun hän matkusti erään pikkukaupungin läpi pohjois-Italiassa. Kun hänen seurueensa kesken puoliksi piloilla oli puhetta siitä, voisiko tällaisessakin luolassa olla puoluetaisteluita ja tilaa poliittiselle kunnianhimolle, Cæsar tokaisi: »Aivan varmasti. Ja minä puolestani tahtoisin mieluummin olla täällä ensimmäinen kuin Roomassa toinen.»

Kun hän 34 vuoden vanhana tuli maaherraksi Espanjaan, hänen kerrottiin nähneen Herkuleen temppelissä Gadeksessa Aleksanterin kuvapatsaan ja tällöin huoanneen: »Minun ikäisenäni hän jo oli valloittanut maailman, ja minä en ole vielä saanut aikaan mitään!»

Aluksi oli kuitenkin näyttänyt siltä, kuin Cæsarin ainoa kunnianhimo olisi ollut soittaa ensimmäistä viulua Rooman elostelevien nuorten keikarien kesken. »Hän teki itsensä kuuluisaksi enemmän hulluilla päähänpistoillaan ja suurenmoisilla veloillaan kuin tulisella demokraattisella kaunopuheisuudellaan», Mommsen sanoo. Cicero pani kyllä huolehtien merkille hänen kunnianhimoisuutensa, mutta väitti toiselta puolen: »Kun näen hänen huolellisesti käherretyt suortuvansa, en kuitenkaan voi uskoa, että tuolle miehelle juolahtaisi mieleen kumota Rooman valtiosääntö.»

Mutta kyllä leijonan kynsi pisti välistä esille. Erään kerran Cæsar joutui merirosvojen vangiksi; ja kun nämä älysivät, että heidän saaliinsa oli ylhäinen mies, niin he vaativat hänestä lunnaita 20 talenttia.[32] Mutta kun Cæsar kuuli summan, hän äyhkäisi: »Kaksikymmentä talenttia sellaisesta miehestä kuin Julius Cæsarista! Haha! Viisikymmentä talenttia pitää teidän saada. — Mutta sitten minä kerran ristiinnaulitsenkin teidät kaikki tyynni.»

Sillä aikaa kuin hänen ystävänsä puuhasivat hankkiakseen kokoon lunastussumman, hän kohteli herroja merirosvoja mitä ylimielisimmällä tavalla. Plutarkhos sanoo, että hän »eli näiden hurjain miesten keskuudessa, niinkuin he eivät vartioitsisikaan häntä, vaan olisivat hänen lakeijoitaan. Kun hän kirjoitti runoja ja puheita, heidän täytyi olla hänen kuulijoinaan; ja niitä, jotka, eivät näyttäneet ihastuneilta, hän haukkui sivistymättömiksi barbaareiksi.» Ja kun häntä halutti nukkua, hän käski heitä mitä ankarimmin olemaan hiljaa. Merirosvoilla oli mahdottoman hauskaa hupaisan nuoren miehen kaikkien päähänpistojen kustannuksella. Tuskin hän kuitenkin oli päässyt vapaaksi, kun hän jo miehitti parisen laivaa, otti merirosvot vangiksi, pakotti heidät luovuttamaan lunastussumman takaisin — ja ristiinnaulitsi heidät jok'ikisen.

Ken näki pintaa syvemmälle, voi kylläkin huomata tarkoituksellisuutta Cæsarin tavassa tuhlata rahoja, ainakin hänen viljanjakeluissaan ja niissä upeissa kestityksissä ja näytännöissä, joita hän järjesti kansalle. Näiden kalliiden tilaisuuksien vertaisia roomalaiset eivät olleet koskaan nähneet. Kerran hän yhdellä haavaa pani esiintymään 320 gladiaattoria täyshopeisissa varustuksissa. Toisen kerran hän järjesti näytännön, jossa 1.200 miestä suoritti 40 elefantin metsästyksen. Mitäpä häntä huolettikaan, jos hänen velkansa nousivat 50 miljoonaan markkaan! Hän oli kyllä laskenut, että ajan oloon kannatti tuhlata tällä tavoin. Kiitos suuren kansansuosionsa hän tulikin ennen pitkää hopearikkaan Espanjan maaherraksi. Ja silloin hän voi pian maksaa takaisin jokaisen pennin.

Kansansuosiotaan Cæsar lujitti lisäksi mainostamalla kaikin mahdollisin keinoin sukulaisuuttaan vanhan Mariuksen kanssa. Kun hänen tätinsä kuoli ja oli haudattava, hän käytti tilaisuutta hyväkseen antaen kuljettaa hautajaissaatossa vainajan puolison kuvaa. Tämä oli senaatille isku vasten kasvoja, sillä olihan senaatti julistanut Mariuksen ikipäiviksi valtiokiroukseen. Mutta kansan riemu oli rajaton, kun se kuvassa tunsi unohtumattoman sankarinsa jumaloidut kasvojenpiirteet, ja halvinkin tunsi itseään kunnioitettavan Mariuksen mukana. Olipa Iulius Cæsar totta totisesti jymymies!

Pari vuotta myöhemmin roomalaiset hämmästyivät eräänä aamuna huomatessaan äkkiä, että Mariuksen kuvapatsas ja voittomerkit oli kullasta ja marmorista loistavina pystytetty jälleen Forumille, niinkuin ei Sulla olisi niitä koskaan kumonnutkaan. Silloin Mariuksen afrikkalais- ja kimbriläissotaretkien invaliidit — olisiko Cæsar mahdollisesti vihjaissut heille? — kerääntyivät kyynelet silmissä jumaloidun sotapäällikön kuvapatsaan ympärille. Ja voi sitä optimaattia, joka olisi uskaltanut käydä käsiksi näihin voitonmerkkeihin!

Voidaan pitää aivan varmana — vaikkakaan ei ole olemassa laillisesti päteviä todisteita siitä — että Cæsarilla ja Crassuksella oli sormet pelissä Catilinan salaliitossa. On olemassa paljon asianhaaroja, jotka viittaavat siihen suuntaan, että nämä liittolaiset olivat aikoneet Pompeiuksen poissa ollessa anastaa itselleen korkeimman vallan Roomassa ja että he ainakin johonkin aikaan olivat ajatelleet käyttää Catilinaa välikappaleenaan. Tosiasia on, että ne nuoret optimaatit, jotka olivat mukana torjumassa murhapolttajien aikeita olivat niin kiihdyksissään Cæsarille, että he kerran tämän poistuessa senaatista uhkasivat surmata hänet. Ja paljon myöhemmin, kun Cicero uskalsi puhua vapaammin siitä, mitä oli tapahtunut kulissien takana, hän mainitsi nimenomaan Cæsarin yhtenä niistä, jotka olivat sekaantuneet Catilinan salahankkeeseen. Luonnollisesti sekä Cæsar että Crassus pysyttelivät taka-alalla. He aikoivat vain antaa Catilinan ja hänen kannattajainsa tehdä ensimmäisen otteen ja suorittaa likaisen työn, jota tarvittiin anarkian ja hirmuvallan luomiseksi. Kunhan vain olisi tähän asti päästy, olisi heidän itsensä vuoro tullut tarttua asioiden kulkuun ja luoda uusi olojen järjestely. Mutta kun vallankumouskoe epäonnistui, Cæsar ja Crassus osasivat lakaista jälkensä umpeen.

Kun Pompeiuksen kotiintulon aika lähestyi, Cæsar ja Crassus tunsivat tarvitsevansa toisiansa. Yhteisestä vaarasta tuli se side, joka yhdisti Rooman rikkaimman ja sen velkaisimman miehen.

* * * * *

Kun Pompeius tuli kotiin, tasavaltainen hallitusmuoto oli siis yhä voimassa. Mutta Catilinan salaliitto oli, kuten sanottu, herättänyt laajoissa yhteiskuntapiireissä toiveen, että voimakas käsi tarttuisi valtiolaivan peräsimeen. Koskaan ei ollut Rooman kuningaskruunun tavoittelijalla ollut parempia onnistumisen edellytyksiä kuin Pompeiuksella vuonna 61. Mutta oliko hänessä miestä käyttämään suotuisaa tilannetta hyväkseen?

Tuskin hän oli Brundisiumissa astunut kotimaan kamaralle, kun hän jo yleiseksi hämmästykseksi laski armeijansa hajalle ja päästi itsekunkin kotiinsa. Mutta hän sai pian kokea, kuinka vähän sotilaaton sotaherra tosiaankin merkitsi sellaisessa yhteiskunnassa kuin silloisessa Roomassa. Lucullus teki tietysti kaikki, mitä hän voi, tehdäkseen elämän katkeraksi sille miehelle, joka oli vääntänyt sotapäällikönsauvan hänen käsistään, ja niittänyt sen, minkä hän oli kylvänyt. Ja hän onnistuikin hyvin. Kun Pompeius haki konsulinvirkaa, hän ei tullut valituksi. Kun hän pyysi, että hänen Aasian olojen järjestelynsä hyväksyttäisiin, hyväksymistä vastustettiin. Ja kun hän teki esityksen maan jakamisesta sotilailleen, vastattiin, ettei ollut maata jaettavaksi. Senaatti kauhistui uusia peltolakeja. Olihan jo peltolakisanakin kietoutunut Gracchus-levottomuuksien muistoon. Vai niin! Pompeiuksesta oli siis tullut samanlainen demagogi kuin nuo Gracchuksetkin!

Oli ihmeellistä, kuinka mahdotonta oli saada ketään puhumaan Pompeiuksen puolesta. Mutta komean triumfin hän sai viettää, puettuna pukuun, jonka sanottiin kuuluneen Aleksanteri Suurelle. Triumfivaunu oli runsaasti koristeltu jalokivillä, ja sen edellä kulki kuusi prinssiä, voitettujen kuninkaiden, Mithradateen ja Tigraneen poikia, kaksi Mithradateen tytärtä, kaikki ruhtinaallisissa juhlapuvuissa, sekä yli 300 muuta ylhäissukuista itämaalaista. Mainittiin liki 900 kaupunkia ja tuhat lujaa linnaa, jotka hän oli valloittanut. Niin kallisarvoisesta sotasaaliista kuin se, mikä tässä triumfissa nähtiin, eivät roomalaiset koskaan olleet voineet uneksiakaan. Valtiokassa rikastui lähes 900 miljoonan markan arvoisilla aarteilla.

Mutta kun loistava triumfi oli ohi, oli koko näytelmäkin lopussa. Pompeius oli kartuttanut Rooman valtakunnan alamaisten lukumäärää 12 miljoonalla eli koko Italian silloisen väestön kaksinkertaisella määrällä. Gnæus Pompeius oli tehnyt tehtävänsä — Gnæus Pompeius sai mennä. Aasiassa hän oli määräillyt kuningaskruunuista, perustanut kaupunkeja ja asettanut uudet rajat valloille ja valtioille — sanalla sanoen: hän oli itsevaltiaan vallalla ja voimalla ohjannut ja määrännyt kaikkialla Aigeian meren ja Kaukasuksen, Hellespontoksen ja Punaisen meren välillä. Saada nämä toimenpiteensä senaatin vahvistamiksi oli hänelle kunnian asia. Samalla tavoin maanjako hänen vanhoille veteraaneilleen. Senaatin kieltäytyminen oli hänen häpäisemistänsä hänen sotilastensa ja koko Aasian edessä. Nyt hän katui, että oli laskenut armeijansa hajalle, mutta se oli jo myöhäistä. Kun senaatti oli kääntänyt hänelle selkänsä, hänellä ei ollut muuta keinoa jäljellä kuin aloittaa uudelleen näytellä demagogin osaa, johon hänellä oli niin huonot edellytykset. Mutta demokraattisessa puolueessa oli ensimmäinen paikka nyt toisella — Pompeiuksen täytyi tyytyä toiseen sijaan. Cæsar oli valmis antamaan sen hänelle. Olihan Pompeius kaikissa tapauksissa siinä määrin merkitsevä mies, että oli parempi pitää hänet ystävänään kuin vihamiehenään, ajattelivat sekä Cæsar että Crassus.

Molemmin puolin ymmärrettiin toisiaan puolesta sanasta, ja vuonna 60 nämä kolme miestä tekivät liiton, jota on sanottu ensimmäiseksi triumviraatiksi. Triumviraatti oli, voi sanoa, sen liiton laajentamista, jonka Pompeius ja Crassus olivat tehneet yksitoista vuotta aikaisemmin. Triumvirit sopivat molemminpuolisesta toistensa tukemisesta ja Rooman valtakunnan hallitusvallan jakamisesta. Ensiksi oli yhteisin voimin tehtävä työtä konsulinviran hankkimiseksi Cæsarille seuraavaksi vuodeksi. Triumvireillä oli yhteisesti käytettävinään niin monta kannattajaa, että jos nämä kaikki yhtyivät, he voivat määrätä päätökset sekä senaatissa että kansankokouksessa. Triumviraatti oli, eräs historioitsija sanoo, »kuuluisuuden, neron ja rikkauden liitto». Vahvistaakseen triumvirien välistä sidettä, Pompeius meni naimisiin Cæsarin sisaren, kauniin ja viehättävän Iulian kanssa.[33]

Mitä Pompeius ei ollut omin voimin kyennyt aikaansaamaan, se onnistui nyt hänelle toisten triumvirien, ennen kaikkea Cæsarin avulla, joka oli tullut valituksi konsuliksi vuodeksi 59. Kiivaan vastarinnan jälkeen senaattorien taholta hänen onnistui saada kansankokous päättämään toimeenpantavaksi maanjako Pompeiuksen sotilaille ja vahvistamaan hänen järjestelynsä Aasiassa. Omalle osalleen Cæsar hankki konsuliajan loputtua Gallian maaherranviran. Maaherranviran mukana seurasi neljän legioonan päällikkyys. Gracchusten esimerkki oli osoittanut, kuinka mahdotonta oli toimittaa mitään Roomassa ilman armeijaa, ja saadaksensa armeijan, täytyi olla hallittavana maakunta.

Näin Pompeius oli joutunut sellaiseen tilanteeseen, että hän oli auttanut verrattomasti lahjakkaamman ja toimintatarmoisemman miehen korkeaan sotilas virkaan. Se oli itse asiassa, kuten Mommsen sanoo, »poliittinen itsemurha».

Oli jouduttu siihen, että Rooman valtakuntaa hallitsi »kolme tyrannia», ja senaatti oli tosiasiallisesti muuttunut monarkkiseksi valtioneuvostoksi. Ei auttanut vuodattivatpa tasavaltalaiset kuinka paljon tahansa vihansa maljoja »kolmipäisen hirviön» päälle. Pompeius sai kuitenkin enimmän tuntea heidän katkeruuttaan, sillä hän jäi Italiaan huolehtimaan maan jaosta ja olemaan käsillä siltä varalta, että jotakin sattuisi tapahtumaan. Hänestä ja olosuhteista ylimalkaan lausui Cicero, joka, se huomattakoon, oli hänen ystävänsä, mielipiteensä tuttavallisessa kirjeessä vuonna 59 seuraavin kuvaavin sanoin: »Ei koskaan ole tilanne täällä ollut niin häpeällinen, ei koskaan niin kaikkien yhteiskunta- ja ikäluokkien inhoama kuin nyt. Pompeius, minun epäjumalani, on minun rajattomaksi surukseni perin pohjin turmellut asemansa. Ei ole ketään, joka enää tuntisi luottamusta häneen.»

Ciceron taholta triumvireillä oli odotettavissa mitä ankarinta suunnitelmiensa vastustusta. Cæsar, joka piti hänen kaunopuheisuuttaan ja kirjallista lahjakkuuttaan suuressa arvossa, koetti voittaa lahjakkaan miehen triumvirien puolelle ja teki hänelle edullisen tarjouksen toisensa jälkeen. Cæsar tiesi, että tämä vilkasverinen optimaatti voi käydä kiusalliseksi triumvireille, sillä aikaa kuin hän itse oli poissa Galliassa. Mutta Cicero torjui kaikki yritykset saada hänet »kolmen tyrannin» asian puolelle ja hän varoitti Pompeiusta ottamasta osaa Cæsarin ja Crassuksen kunnianhimoisiin hankkeisiin. Silloin triumvirit päättivät tehdä »isänmaan isän» vaarattomaksi. Hänen kimppuunsa pantiin hyökkäämään eräs Clodius niminen kansantribuuni, joka oli hänen leppymätön vihamiehensä ja yhtä julkea ja turmeltunut mies kuin Catilina, mies, joka vaikutusvaltansa kansanjoukkoihin myi enimmän tarjoavalle.

Clodius syytti Ciceroa siitä, että tämä oli mestauttanut Catilinan kanssarikolliset vastoin voimassa olevaa lakia laillisen tuomioistuimen tutkimatta ja tuomitsematta. Ainoastaan kansankokouksella — ei senaatilla — oli valta tuomita Rooman kansalainen menettämään henkensä. Mutta on huomattava, että tämä laki koski ainoastaan säännöllisiä olosuhteita. Nyt oli kysymys tilanteesta, jolloin yhteiskuntaa uhkasi kapinalipun kohottanut aseellinen liitto. Väkivallan käyttö valtiota vastaan kohdistuvan väkivallan tukahduttamiseksi, ennenkuin on liian myöhäistä, on ja tulee aina olemaan niiden velvollisuus, joiden tehtävänä on valvoa kansalaisten turvallisuutta. Jokainen yhteiskunnan kumoaja on itse asettunut lain ulkopuolelle. Hän ei ole, kuten Cicero itse esitti, enää »kansalainen», eikä hänellä siis ole enää kansalaisoikeuksiakaan, joihin vedota. Hän on vihollinen, ja häntä tulee kohdella samalla tavoin kuin jokaista valtakunnan ulkoista vihollista. Itse asiassa senaatti olikin antanut Cicerolle ja hänen konsulitoverilleen diktaattorin vallan ja oikeudet määräämällä tavallisen kaavan mukaan, että heidän »tuli pitää huolta siitä, ettei valtiolle tapahdu mitään vahinkoa.»

Kun Cicero luopui konsulinvirasta, hän ei voinut vannoa tavanmukaista valaa, ettei hän ollut virka-aikanaan rikkonut tasavallan lakeja. »Minä vannon», hän sen sijaan sanoi, »että olen pelastanut tasavallan». Mutta sehän ei ollut »laillinen» toimenpide.

Clodiuksen onnistui todellakin saada kansankokous ajamaan »isänmaan isä» maanpakoon sekä määräämään, että hänen omaisuutensa oli otettava valtiolle. Cicero läksi Kreikkaan. Hänen talonsa Roomassa poltettiin, ja hänen rakas huvilansa Tusculumissa[34] hävitettiin.

Ciceron osaksi tullut kohtalo johtui suureksi osaksi siitä, että hän oli hankkinut tarpeettoman monta vihamiestä niskaansa sietämättömällä itsensä kehumisellaan. »Ei voinut», Plutarkhos sanoo, »tulla enää senaattiin, ei kansan kokoukseen eikä oikeudenkäyntihuoneistoihin olematta pakotettu yhä ja yhä kuulemaan samaa vanhaa virttä Catilinasta.» Sen lisäksi Cicero ei koskaan voinut olla lausumatta kompiansa, vaikka saikin siten elinkautisen vihollisen. Kas tässä muutamia esimerkkejä hänen purevasta pisteliäisyydestään! Kun Cornelius Sullan poika oli tuhlannut suurimman osan perintöään, niin että hänen oli pakko tarjota omaisuutensa jäännös julkisella huutokaupalla myytäväksi, Cicero sanoi: »Tästä kuulutuksesta minä pidän paljon enemmän kuin niistä, joita hänen isällään oli tapana laatia.» — Kerran oli Cicerolla ollut suuri menestys kansankokouksessa Crassuksen ylistykseksi pitämänsä puheen johdosta. Mutta pari päivää myöhemmin hänen kuultiin hukuttavan saman miehen herjauksensa. Crassus puhkesi silloin kysymään: »Etkö sinä, sama mies, muutama päivä sitten laulanut ylistystäni tältä samalta puhujapaikalta?» Hän sai vastaukseksi: »Kyllä, harjoituksen vuoksi minä koettelin puhujalahjojani puhumalla epäkiitollisesta aineesta.» — Eräs nuori mies, jonka joltisenkin varmasti epäiltiin antaneen isälleen myrkkyä kakussa, rupesi jossakin tilaisuudessa moittimaan Ciceroa ja uhkasi antaa tälle pahanpäiväisesti selkään. Silloin tämä vastasi: »Sinulta minä otan mieluummin selkäsaunan kuin kakkuja.» Muutaman hyvin sivistymättömän ja heikkolahjaisen miehen, joka tahtoi esiintyä lakiasiain suurena tuntijana, Cicero manuutti kerran todistajaksi eräässä oikeusjutussa. Kun todistaja selitti, ettei hän tiennyt mitään, laukaisi Cicero: »Sinä kai luulet, että minä kysyn sinulta jotakin, joka koskee laintuntemista.» Toisen kerran taas, kun Cicero esiintyi asianajajana, vastapuolen asiamies, Metellus Nepos, koetti hämmentää häntä kysymällä yhä ja yhä uudestaan ivallisesti: »Kuka oikeastaan olikaan isäsi, Cicero?» Cicero ei aluksi huolinut vastata, mutta lopulta tuli seuraava vastaus: »Äitisi laita on niin, että sinun itsesi on siihen kysymykseen vaikeampi vastata.» Metelluksen äiti oli nimittäin kuuluisa kevytmielisyydestään. — Samasta Metelluksesta kerrotaan, että hän järjesti opettajalleen komeat hautajaiset ja teetti hänen hautakiveensä korpin mustasta marmorista. »Oikea ajatus», huomautti Cicero, »siipiäsi räpyttelemään on hän sinua opettanut, mutta eipä juuri voi väittää, että hän olisi opettanut sinua puhumaan.» Eräs toinen asianajaja alkoi kerran puolustuspuheensa vakuuttamalla rintaäänellä, että hänen suojattinsa oli vedonnut hänen omantunnontarkkuuteensa, kaunopuheisuuteensa ja luotettavuuteensa. Tällöin Cicero tokaisi: »Ja sinä olet tosiaankin niin kovasydäminen, ettet henno ystävällesi antaa kerrassaan mitään siitä, mitä hän on sinulta pyytänyt!»

* * * * *

Ciceron maanpako on murheellinen luku. Se esittää surullisen kuvan täydellisesti murtuneesta miehestä. Monta kertaa hän oli tekemäisillään itsemurhan, ja hänen kirjeensä ovat täynnä valituksia ja itsesyytöksiä. Hän tunsi itsensä kasviksi, joka on temmattu pois kasvupaikaltaan ja kuihtuu vähitellen.

Vuoden kuluttua päätettiin kuitenkin, että hän saisi palata Roomaan, saisi takaisin omaisuutensa ja korvauksen siitä, mitä oli hävitetty. Triumvirit olivat nimittäin tulleet siihen kokemukseen, että he olivat menetelleet epäviisaasti tehdessään hänestä marttyyrin. Kun Cæsar ja Crassus olivat jättäneet Rooman ja Pompeius oli siellä yksin, tämä huomasi piankin, että hän tarvitsi Ciceron taisteluvalmista kieltä avuksi Clodiusta, kadun parlamentin johtomiestä vastaan! Imperaattori oli nimittäin joutunut riitaan tämän hävyttömän miehen kanssa eikä ollut itse suinkaan mies, joka voi puhelahjallaan vaikuttaa sellaiseen herraan. Ennenkuin Pompeius salli Ciceron palata, hän oli kuitenkin varmuuden vuoksi hankkinut vakuuksia siitä, ettei hän tulisi nostattamaan vastustusta häntä kohtaan.

Nyt Ciceron synkkä epätoivo muuttui autuushurmioksi, joka kasvoi sitä mukaa, kuin hän läheni pääkaupunkia, ja saavutti huippunsa, kun kansanjoukot siellä ottivat »isänmaan isän» vastaan triumfaattorina. Cicero tunsi itsensä kuin kuolleista ylösnousseeksi, vieläpä »kuin olisi noussut ylös taivaaseen.»

Hän otti jälleen paikkansa senaatissa. Mutta Clodius teki voitavansa katkeroittaakseen ilonmaljan. Ciceroa uhkasi vaara, että hänen joukkueensa voisi kivittää häntä tai hyökätä hänen päällensä. Eikä hän tuntenut itseänsä enää vapaaksi mieheksi, sillä Pompeiushan määräsi hänen kielensä käytön. Useamman kuin kerran hänen täytyi esiintyä tuon mahtavan miehen sellaistenkin suojattien puolesta, jotka olivat hänelle itselleen vastenmielisiä.

Kirjallisuutta tähän ja seuraavaan lukuun:

Charles Merivale, History of the romans under the empire: 7 n id.

Tähän lukuun:

Arthur Montgomery, Inrikespolitiska förhållanden i Rom år 60 och 59 f.Kr. (Historisk tidskrift 1915.)

CÆSAR GALLIASSA.

Cæsarin maaherrakunta käsitti cisalpiinisen Gallian lisäksi myöskin osan transalpiinista Galliaa. Vuonna 125 roomalaiset olivat nimittäin alkaneet muuttaa Lugudúnumin[35] (nykyinen Lyon) luona olevasta Rhône'in mutkasta etelään olevaa Galliaa provinssiksi. Muisto tästä elää vielä tänä päivänä nimessä Provence.[36] Täällä roomalaistaminen oli mennyt nopeasti eteenpäin vanhan helleenisen, Massiliasta käsin tapahtuneen kulttuurivaikutuksen helpottamana.

Gallialaisia oli kaikkina aikoina miellyttänyt enemmän taisteleminen kuin kylväminen ja niittäminen, mutta heidän uudet herransa pakottivat heidät vaihtamaan miekan aurankurkeen. Tietysti gallialaisten roomalaistuttaminen ei Alpeista länteen ollut ehtinyt niin pitkälle kuin Cisalpiinisessa Galliassa. Jo kansan vaatetustapa ilmaisi sen. Edellisiä roomalaiset nimittivät vielä »housugallialaisiksi», erotukseksi itään ja eteläänpäin Alpeista asuvista »togaa käyttävistä gallialaisista». Mutta nekin erosivat kuitenkin hyvin suuresti Rhône'in ja Cevennien pohjoispuolella asuvista »pitkätukkaisista gallialaisista».

Tämä osa Galliaa oli vielä Cæsarin saapuessa itsenäinen. Cæsarin päätehtäväksi tuli saattaa tämäkin maa roomalaisen hallinnon ja helleenisen kulttuurin vaikutuksen alaiseksi. Siitä ajasta lähtien, jolloin gallialaiset olivat olleet Italian kauhuna, he olivat ehtineet ruveta kiinteästi asumaan ja maata viljelemään. He olivat perustaneet useita suuria, lujasti linnoitettuja kaupunkeja ja harjoittivat aika merkitsevää kauppaa ja meriliikennettä Atlantin ja Pohjanmeren rannikoilla. He olivat myöskin tulleet kuuluisiksi kauniista kupari- ja kultateoksistaan, ja heidän sivistystasostaan ylipäänsä on todistuksena se asianlaita, että ainakin sivistyneimmät tunsivat kirjoitustaidon. Pääasiallisesti he käyttivät kreikkalaista kirjaimistoa, mutta Rooman maakuntiin rajoittuville alueille olivat roomalaisetkin kirjaimet levinneet.

Mutta kelteillä ei ollut valtiota muodostavaa kykyä, eivätkä he näin ollen kyenneet kauan säilyttämään kansallista itsenäisyyttään. He olivat liiaksi hetken lapsia kyetäkseen järjestelmällisiin, enemmän rauhallisiin kuin sotaisiinkaan, tehtäviin. Melkeinpä kenelle tahansa oli helppoa temmata heidät mukaansa uhkarohkeisiin yrityksiin, mutta rohkeus vaihtui pian arkuudeksi. Pieninkin heimo muodosti tässä maassa yksin oman yhteiskuntansa, ja »jokaisessa suuressa kaupungissa, jokaisessa suuressa linnassa, ja melkein jokaisessa perheessä oli kilpailevia puolueita», kertoo Cæsar. Ja kaiken lisäksi eri kansat olivat toistensa kanssa alituisissa sodissa. Ei mennyt vuottakaan, ettei sisäinen taistelu leimahtanut aina uusissa paikoissa.

Melkein kaikki kelttiläiset heimot olivat tähän aikaan suorittaneet sen poliittisen kehityksen ensi vaiheen, jonka tunnemme heidän rotuveljiensä helleenien historiasta: vanhan heimokuninkuuden tilalle oli tullut aatelisvalta. Kelttiläinen aatelisto oli kyllä urhoollista ja ritarillista, mutta liian hillitöntä alistuakseen lainalaisen yhteiskunnan vaatimuksiin. Aatelismiehet keräsivät ympärilleen suuria asestettuja seurueita ja hallitsivat vallan oikeudella häikäilemättömästi alempia yhteiskuntaluokkia. »Laki oli keihään kärjessä.» Porvaristosta ei ollut poliittista vastapainoa aatelistolle, sillä kelteillä, kuten Idässä, kaupungeilla oli vain kaupallista ja strategista, mutta ei poliittista merkitystä kuten kreikkalaisilla ja roomalaisilla kaupungeilla.

Hengellisiä asioita johtivat papit — druidit, kuten heitä nimitettiin. Heillä oli ympärillään oppilasjoukkoja, jotka hartaasti kuuntelivat druidien salaista viisautta tähtitaivaan ihmeistä ja niitä pyhiä lauluja, joihin druidien jumaluusoppi oli puettu. Sielunvaellususko näytteli suurta osaa kelttien keskuudessa. »Vakaumus sielun kuolemattomuudesta», Cæsar sanoo, »poisti heiltä kuolemanpelon,» Temppeleitä kelteillä ei ollut, mutta kyllä puusta karkeasti hakattuja jumalankuvia. Pyhien tammien alla ja yksinäisinä vuorilla toimittivat druidit, valkeisiin vaatteisiin puettuina ja tammenlehväseppele päässä, jumalanpalvelusta. Usein he jumalvoimia lepytelläkseen uhrasivat ihmisiä. Cæsar kertoo suunnattoman suurista pajuista punotuista jumalankuvista, joiden käsivarsiin uhrit olivat sullottuina liekkien ympäröidessä ja tuhotessa heidät.

Druidien käsissä oli myöskin lainkäyttö[37] suurelta osalta, ja heidän valtansa ulottui kaikille elämän aloille, myöskin politiikkaan. Voi sitä, jonka druidit pyhässä vihassaan kielsivät ottamasta osaa uhrimenoihin. Kuten ruttoista häntä kartettiin.

* * * * *

Sellaisia olivat ne kansat, joiden keskuuteen Cæsarin tuli nyt asevoimin levittää roomalais-kreikkalaista sivistystä. Ennen hänen legiooniaan olivat kuitenkin roomalaiset liikemiehet kulkeneet tienraivaajina. He olivat ennen kaikkea käyttäneet hyväksensä kelttiläisten himoa viinirypäleen mehuihin. Osa näistä kauppiaista oli kaiken lisäksi hankkinut itselleen maaomaisuuksia rajan toisella puolen. »Kuten Pohjois-Amerikan valtauksen aloittivat 'tulivettä' kaupittelevat liikemiehet ja uudisasukkaat, aivan samoin nämä roomalaiset viinikauppiaat ja tilanomistajat valmistelivat Gallian tulevaa valtausta», Mommsen sanoo.

Mutta voimakkaammin kuin roomalaiset etelästä tunkeutui pohjoisesta ja idästäpäin päälle toinen kansa.

* * * * *

»Gallia est omnis divisa in partes tres» — kuinka hartaina kerran, juuri yläluokkalaisiksi päässeinä — tavailtuamme kaksi vuotta jalon roomalaiskielen alkeita — teimmekään näiden sanojen välityksellä tuttavuutta Rooman suurimman sotapäällikön ja valtiomiehen kanssa! Eihän sellaisenaan ole mitään merkillistä noissa sanoissa, joilla Iulius Cæsar alkaa kirjansa gallialaissodasta: »De bello gallico». Ne merkitsevät yksinkertaisesti: Gallia on kokonaisuudessaan jaettu kolmeen osaan» — ja sitten luetellaan nuo osat — mutta kuitenkin… nehän ovat alkutahti urotekojen kirjaan, joka on kirjoitettu tavalla, mihin ainoastaan voimakas, aito roomalainen kykenee, käyden käsiksi suoraan asiaan, kuultavan kirkkaalla ja yksinkertaisella tyylillä, joka on arvokasta ja eloisaa samalla kertaa. »De bello gallico» on kirjoitettu »samalla» riemuisalla mielellä, samassa reippaassa hengessä, millä Cæsar saavutti voittonsa.»

Mutta toiselta puolen ei saa unohtaa, että kirja tuo esiin vain toisen puolen, voittajan käsityksen sotatapahtumista. Se on myöskin propagandakirja, ja sitä on sellaisena arvosteltava. Se oli tarkoitettu ikuistamaan roomalaisten kesken muiston Cæsarin valtiolle tekemistä suurista palveluksista ja puolustamaan häntä syytöksiltä, että hän muka ilman aihetta oli alkanut gallialaissodan ja menetellyt petollisesti germaaneja kohtaan, syytöksiltä, joita Cato nuorempi ja muutkin tekivät häntä vastaan. Senvuoksi onkin »De bello gallico» kirjassa useita tietoja, jotka eivät kestä Stoffelin, Delbrückin ja muiden nykyaikaisempien sotahistorioitsijain terävää, joskin joskus hieman kovakätistä arvostelevaa tutkimusta. On välistä suorastaan ihmeellistä, kuinka nämä tiedemiehet filologien, arkeologien ja sotilashenkilöiden avulla ovat voineet pari tuhatta vuotta jälkeenpäin keksiä heikkoja kohtia: ristiriitaisuuksia ja liioitteluja silminnäkijän kertomuksessa.[38]

Kun Cæsar astui Transalpiinisen Gallian maaherranvirkaan, uhkasivat tätä maata, kuten Mariuksen aikana, vaellushaluiset germaanilaisjoukot, ja gallialaiset olivat itse liian heikkoja pitämään puoliaan näitä vastaan. Vaarallisinta oli, että germaanit saivat tilaisuuden sekaantua kelttiläisheimojen keskinäisiin, alituisiin kahakoihin. Muutamia vuosia ennen Cæsarin Galliaan saapumista oli muuan heimo kutsunut avukseen germaanilaisia palkkasoturijoukkoja soturikuningas Ariovistuksen johdolla. Tämä viihtyi niin hyvin Galliassa, että hän ei tehtävänsä suoritettuaan osoittanut pienintä merkkiäkään siitä, että aikoi lähteä jälleen kotimaahansa, vaan pakotti gallialaiset luovuttamaan maata — parasta koko Galliassa, kuten arvosteltiin — ei ainoastaan hänen sotureilleen, vaan myöskin uusille germaanijoukoille, joita yhä virtasi maahan. Näin perustettiin germaanilainen valtio kelttien maan sydämeen, ja jonkin ajan perästä oli melkein koko keskeisin Gallia Ariovistuksen vallassa. Kelttejä hän kohteli kuten voitettua kansaa, myöskin niitä, jotka oli äsken auttanut voittoon. Tämä germaanilaisten maahan tulo muistuttaa viikinkien taholta tapahtuneita pohjoisgermaanien retkeilyjä vuosituhat myöhemmin.

Huhu Ariovistuksen onnistuneesta yrityksestä lensi kuin nuoli germaaniheimosta toiseen, ja pian nämä olivat kaikkialla liikkeessä aina Reinin lähteiltä Pohjanmereen asti. Silloin Cæsar legioonineen tuli auttajaksi —, mutta auttajaksi, joka aikoi ottaa maksun vaivoistaan.

Mommsenin käsitys on, että Cæsar gallialaissodillaan tietoisesti tahtoi voittaa uutta maata kreikkalaisroomalaiselle sivistykselle. Mutta Eduard Meyer ja Ferrero ovat sitä mieltä, että Gallia oli yksinkertaisesti harjoituskenttä tulevaa kansalaissotaa varten ja niiden urotekojen suunniteltu tapahtumapaikka, jotka tulisivat tekemään hänet arvossa pidetyksi ja ihailluksi Roomassa. Luonnollisintahan onkin, että Cæsarin suunnitelmat ovat kehittyneet vähitellen, yhtä rintaa tapausten kehityksen kanssa. Cæsar oli täysiverinen reaalipoliitikko. Hänen nerokkuutensa ilmeni kyvyssä täysin käyttää hyväkseen jokaista tarjoutuvaa tilaisuutta. Ei tarvitse edellyttää edeltäpäin laadittua suurta suunnitelmaa selittääkseen, mitä niin eloisan nerokas mies on toimittanut ja aikaansaanut.

Entinen hienostelija ja tuhlari esiintyy tuossa paikassa aikansa suurimpana sotapäällikkönä. Hänen luonnostaan heikossa ja hintelössä ruumiissaan uinui aavistamattomia voimia. Mitkään rasitukset eivät näyttäneet voivan väsyttää tätä rautaista tahdonvoimaa. Niin hämmästystäherättävän nopeita matkoja, kuin mitä hän teki, ei kukaan muu jaksanut suorittaa. Unesta hän näillä matkoilla suoriutui matkavaunuissa tai kantotuolissa. Marsseilla hän kulki päivänpaahteessa ja rankkasateessa avopäin legiooniansa edessä. Kun vesiesteitä tuli, hän ui kaikkein ensimmäisenä yli, ja kun legioona horjui, hän heittäytyi taistelun tuoksinaan taistellen kuin rivimies. Hän kykeni opettamaan ratsuiksi hevosia, joiden selkään kukaan muu koko armeijassa ei uskaltanut nousta. Sotilaat katselivat ihaillen tätä erinomaista päällikköä, jolla oli aina rohkaiseva sana sanottavana, kun sitä tarvittiin, joka kotkankatseellaan näytti seuraavan jokaista miestä taistelussa ja joka yhtä oikeaan osuen palkitsi urhoollisen ja kelvollisen, kuin rankaisi pelkuria ja uppiniskaista. Sellaisen miesten miehen edestä uhrasi mielellään elämänsä. »Tuskinpa lienee koskaan ollut armeijaa», Mommsen sanoo, »joka olisi ollut siinä määrin taipuvainen ja tarkoituksenmukainen välikappale mestarin kädessä.» Siinä määrin sotapäällikön joustavan tahdonvoiman elähdyttämät olivat Cæsarin sotilaat, että he tunsivat voivansa kamppailla kymmenkertaisenkin ylivoiman kanssa.

Kun nyt keskisen Gallian keltit kyynelsilmin rukoilivat Cæsarilta apua maahan tunkeutujia vastaan — Cæsar ainakin kertoo tapahtumat näin dramaattisesti — hän ryhtyi toimeen sillä ripeällä tarmokkuudella, mikä aina oli hänelle ominaista. Hän rupesi heti neuvotteluihin Ariovistuksen kanssa ja esitti henkilökohtaista tapaamista. Mutta germaanipäällikkö vastasi korskeasti: »Kuka on Cæsar? Jos häntä haluttaa, voi hän tulla minun luokseni. Mutta mitä se hänelle kuuluu, mitä me germaanit teemme? Enhän minäkään sekaannu roomalaisten asioihin?»

Cæsar lähetti silloin kuninkaalle terveiset, että hän sai jäädä Galliaan sillä ehdolla, että lupasi olla tuomatta enää lisää germaaneja Galliaan. Ariovistus lähetti sellaiset vastaterveiset, että hänellä oli yhtä suuri oikeus hallita keskistä kuin roomalaisilla eteläistä Galliaa. Silloin Cæsar päätti lopettaa jutun lyhyeen. Mutta kun hänen piti lähteä legioonineen liikkeelle, valtasi nämä samanlainen silmitön säikähdys kuin silloin, kun Mariuksen piti johtaa joukkonsa teutoneja ja kimbrejä vastaan. Roomalaiset olivat vallan suunniltaan suurikokoisten ja urhoollisten germaanien pelosta, joista kerrottiin, että ei kukaan kyennyt kestämään edes heidän terävää katsettaan. Päällystö ja alapäällystö päivitteli kohtaloaan, ja karkaaminen ja kapina oli ovella.

Mutta Cæsar oli kylmän levollinen. Hän muistutti sotilaitaan siitä, että germaanithan olivat samanlaatuisia vihollisia kuin ne, jotka Marius oli kerran lyönyt maahan. »Mutta», hän sanoi, »jos te olette liiaksi pelkureita seuraamaan minua niin menen yksin kymmenennen legioonan kanssa vihollista vastaan. Sillä minä tiedän, että siihen voin luottaa.»

Kymmenes legioona tuli perin onnelliseksi tästä kunnianosoituksesta ja olisi seurannut häntä läpi tulen ja veden. Ja muut joukko-osastot häpesivät eivätkä tahtoneet näyttää olevansa sen huonompia kuin hekään. Tätä mielialaa Cæsar käytti heti hyväkseen ja johti sotilaansa vihollista vastaan. Elsassissa kohdattiin vihollinen. Silloin pehmeni Ariovistus ja taipui henkilökohtaiseen tapaamiseen. Tällöin hän osoitti Cæsarille selvästi ymmärtävänsä, miten epävarmalle pohjalle roomalaisen sotaherran oma mahtiasema perustui. Hän kertoi nimittäin Cæsarille suoraan, että hän oli saanut Cæsarin vihamiehiltä Roomasta tarjouksen raivata hänet pois tieltä. Mutta sen sijan hän nyt teki sen tarjouksen, että jos Cæsar antaisi hänen toimia vapaasti keski- ja pohjois-Galliassa, hän vuorostaan tulisi auttamaan Cæsaria Rooman valtakunnan valtiuteen. Hän aikoi siis politiikassaan käyttää hyväkseen Roomassa vallitsevaa epäsopua.

Cæsar oli nyt kuitenkin saanut tarpeensa neuvotteluista. Hän ei tahtonut antautua siihen vaaraan, että sotilasten taisteluhalu vaihtuisi jälleen epäröinniksi, vaan antautui otteluun. Valtava taistelu syntyi, josta ainoastaan jotkut harvat Ariovistuksen väestä selvisivät elävinä pelastautuen uiden tai venheillä Reinin yli. Näiden joukossa oli itse kuningaskin, mutta hän kuoli vähän sen jälkeen, luultavasti haavoihinsa. Muut germaanilaiskansat, jotka olivat matkalla kohti Reininrajaa, kauhistuivat niin, että vetäytyivät takaisin jälleen Germaanian sisäosiin. Mutta ne germaanit, jotka tahtoivat, saivat jäädä Galliaan siirtolaisina, ja Cæsar antoi heille toimeksi vartioida Reininlinjaa entisiä maanmiehiään vastaan. Reinistä oli tullut lopullinen raja roomalaisten ja germaanien välille, ja tämä tulos Cæsarin Ariovistuksesta saamasta voitosta on aina siitä lähtien ollut tuntuvissa kautta aikojen.

Koko maailma alkoi huomata, että uusi voima oli tullut Rooman kohtaloitten johtoon, aivan kokonaan toisenlainen, kuin se, mitä horjuva senaatinhallitus oli osoittanut.

Pian Cæsar sai aiheen kääntää aseensa pohjois-Galliaakin vastaan. Siellä asui kauimpana koillisessa voimakkaita belgialaisia heimoja, joihin oli sekaantunut vahvasti germaanilaista verta ja jotka olivat läheisessä yhteydessä toisella puolen Reiniä olevien germaanien kanssa. Belgialaiset pelkäsivät vapautensa menettämistä ja nostattivat koko maanpuolustusväkensä — 300 000 miestä, sanottiin — Cæsaria vastaan.

Mutta yhtenäisyyden ja kelvollisen johdon puuttuessa tämä ylivoima oli valtavampi vaikutukseltaan kuin vaarallisuudeltaan, erittäinkin kun belgialaiset, kuten gallialaiset ylipäänsäkin eivät osanneet järjestää muonan varustamista suuremmille joukoille. Tässä taidossa sitävastoin loistavan järjestelykykyinen Cæsar oli mestari. Hänen sotilaallinen ylemmyytensä johtui suureksi osaksi hänen hyvin järjestetystä elintarvikehankinnastaan. Vihollisten ollessa useamman kuin kerran pakotettuja joko hyökkäämään ennen aikojaan tai hajaantumaan, kun eivät olleet huolehtineet välttämättömistä elintarvikkeista, Cæsar sen sijaan kykeni aina pitämään armeijansa koossa ja itse valitsemaan oikean ajankohdan taistelulle. Näin oli asianlaita nytkin. Näytti uhkaavan valtava taistelu, mutta se supistuikin pelkäksi ratsuväkikahakaksi, ja seuraavana päivänä kaikki 300 000 olivat jäljettömiin kadonneet. He olivat nähneet viisaimmaksi painua itse kukin kotiansa. Ja sitten kukistettiin eri heimot helposti kukin kotipaikoillaan.

Nykyisen Ranskan ja Belgian välisellä rajalla Cæsar kohtasi huomattavasti voimakkaampaa vastarintaa ja vasta verisen taistelun jälkeen hän pääsi koko koillisen Gallian herraksi. Tästä taistelusta Cæsar on antanut kuvauksen, jossa hänen tyylinsä esiintyy kaikessa reippaudessaan ja havainnollisessa voimassaan. Esitämme otteen siitä: »Kun Cæsar» — hän ei kirjoita koskaan »minä» — »näki oikealta sivustalta, että kahdennentoista legioonan sotilaat seisoivat liian tiheään ryhmittyneinä, niin että he olivat toistensa tiellä taistelussa, ja että neljännestä kohortista kaikki centuriot olivat kaatuneet ja lipunkantaja surmattu ja menettänyt lippunsa sekä että muistakin kohorteista melkein kaikki centuriot olivat joko kaatuneet tai haavoittuneet, näiden joukossa ensimmäinen centurio, erinomaisen urhea mies, joka nyt oli menehtynyt monista, vaikeista haavoista, niin ettei kauemmin kyennyt pysymään pystyssä — kun Cæsar edelleen huomasi, että muilla alkoi rohkeus pettää ja että nuoremmat jättivät paikkansa sekä vetäytyivät pois taistelusta välttääkseen vihollisen aseita, mutta että viholliset sitävastoin suoraan edestä lakkaamatta ahdistivat alhaalta päin ja myöskin uhkasivat molempia siipiä sekä että suuri vaara oli uhkaamassa, mutta ei ollut olemassa varaväkeä lähettää avuksi, niin hän tempasi kilven eräältä jäljemmäksi jääneeltä sotilaalta ja syöksyi ensimmäiselle linjalle, huusi centurioita kutakin nimeltään, rohkaisi muita sotilaita sekä käski heitä käymään hyökkäykseen ja levittämään manipelejä[39] jotta miehet voisivat helpommin käyttää miekkojaan. Tulollaan hän herätti sotilaissa toivoa ja rohkeutta; ja koska itsekukin heistä ylipäällikön nähdessä tahtoi tässäkin vaaranpaikassa tehdä parhaansa, niin vihollisen hyökkäystä saatiin hieman hillityksi.» Pian tuli myöskin apua. Silloin roomalaisten rohkeus kohosi yhä enemmän: »Vieläpä nekin väestämme, jotka haavoistansa uupuneina olivat nääntyneet maahan, nousivat kilpiinsä nojaten ja alkoivat uudestaan taistelun. Mutta vaikka viholliset näkivät pelastuksen toivon häipyvän, he osoittivat niin suurta urhoollisuutta, että kun etumaiset heistä olivat kaatuneet, lähimpänä seisovat asettuivat kaatuneiden päälle taistelemaan. Ja kun nämäkin olivat kaatuneet ja kuolleitten ruumiita virui paikalla röykkiöissä, niin jäljellä olevat ampuivat nuolensa näiden röykkiöiden päältä kuten kukkuloilta meidän joukkojamme vastaan sekä sieppasivat meikäläisten heittämät keihäät ja lennättivät ne takaisin.» Lopuksi kuitenkin urhoollisimpienkin gallialaisten vastarinta murtui.

Koillisen Gallian kukistamisen jälkeen tuli rannikkokansojen vuoro; ja kolmessa vuodessa Cæsar oli laskenut suunnilleen koko Gallian valtansa alle. Vähintään puoleksi hän saa kiittää mestarillista diplomatiaansa gallialaisten kukistamisesta. Kaikkialla hän käytti häikäilemättä hyväkseen kelttiläisheimojen välisiä riitaisuuksia. »Hajoita ja hallitse!» oli hänen tunnuslauseensa. Yleensä hän asettui heikompien kansojen puolelle ja jokaisessa kaupungissa hän haki itselleen tukea aatelistosta. Samalla kertaa hän vältti kaikkea, mikä vain voi loukata gallialaisten arkaa kansallistuntoa ja heidän uskonnollisia käsityksiään.

* * * * *

Herättääkseen germaaneissa yhäkin suurempaa kauhua Cæsar kulki seuraavana vuonna Reinin yli paalusiltaa myöten, jonka hän oli tätä tarkoitusta varten rakennuttanut.[40] Tämä oli ensimmäinen kerta, jolloin Rooman sotajoukot tunkeutuivat Germaanian metsiin. Jo kahdeksantoista päivän kuluttua hän kuitenkin palasi takaisin ja revitti Reinin yli teettämänsä sillan. Hänen tarkoituksensa oli vain ollut näyttää germaaneille, että jos he eivät jättäisi Galliaa rauhaan, voitaisiin sieltä hyökätä heidän omaan maahansa.[41]

Samasta syystä hän teki kaksi kertaa meriretken Britanniaan. Hän tahtoi pelästyttää brittiläiset enää tukemasta kelttiläisiä heimoveljiään. Brittiläiset puolustautuivat urhoollisesti, ja tuhansine nopeine sotavaunuineen[42] heitä oli vaikea lyödä hajalle. Toisella Britannianretkellään Cæsar meni Thamesin yli ja pakotti brittiläisruhtinaan tunnustamaan Rooman yliherruuden. Mutta pysyväistä valloitusta hän ei Britanniassa suorittanut.

Brittiläisten uskollisuudesta Roomaa kohtaan ei luonnollisesti voinut juuri puhua, heti kuin Cæsar oli poissa. Enimmän nämä sotaretket vaikuttivat satumaisella hohteellaan, mikä ympäröi päällikköä, joka oli uskaltanut viedä legioonansa tuntemattomaan maahan meren keskelle. Vastaisuutta varten näillä sotaretkillä oli merkitystä sikäli, että Cæsar oli näyttänyt seuraajilleen tien, osoittanut heille, kuinka helppoa olisi tämän maan valloittaminen. Vuosisata myöhemmin etelä-Britannia liitettiinkin Rooman maailmanvaltakuntaan.

* * * * *

Olisi ollut luonnotonta, jos Cæsarin hämmästyttävän nopea menestys olisi yhä vain sellaisenaan jatkunut. Usein on, kuten Mommsen huomauttaa, helpompi kukistaa vapaa kansakunta, kuin pitää kukistettu kuuliaisuudessa. Kun gallialaiset ehtivät vain tointua äkkiyllätyksestä, alkoi kapinaliikkeitä ilmetä kaikkialla. Näitä Galliassa ilmeneviä kapinaliikkeitä voidaan pitää osaksi myös sen tappion seurauksena, jonka roomalaiset kärsivät taistelussa parthialaisia vastaan idässä vuonna 53 e.Kr. Parthialaisten voitto nostatti kelttiläisissä rohkeutta. Yleinen Gallian kapina puhkesi urhoollisen ja lahjakkaan Vercingétorixin johdolla. »Laajalle kuuluvana ja komeana kuten ukkosenjyrinä oli hänen nimensä pian vyöryvä yli Gallian», sanoo Georg Brandes Cæsarin elämäkerrassa. Häneen katsoivat kaikki keltit kuten vapaussankariinsa, kuten ainoaan, joka kykeni pelastamaan heidän kansallisen itsenäisyytensä. Verraton oli hänen kykynsä innostuttaa gallialaiset taisteluun — ja mikä merkitsi vielä enemmän — pitää heidät koossa ja terästää vastoinkäymisen päivinä näitä hetkenlapsia, jotka epätoivon puuskassa voivat ahdistaa johtajaansa ja sanoa häntä kavaltajaksi, joka oli uhrannut kansansa voittaakseen Cæsarin suosion. Monta sanaa heidän jumaloidun vapaussankarinsa ei tarvinnut sellaisissa tapauksissa sanoa, ennenkuin vastahakoiset aseitaan kalistellen äänekkäästi julistivat, että Vercingetorix oli suurin sotapäällikkö ja miehistä viisain ja rehellisin. Kelttiläiselle luonteelle kuvaavaa on myöskin, mitä sattui kerran paljon myöhemmin, kun gallialaiset olivat jo kauan olleet Rooman alamaisia. Kun muutamat kansanjohtajat koettivat yllyttää heitä, ei viipynyt kauan, ennenkuin he paloivat kiihkosta vapauden pyhän asian puolesta. Laulettiin hehkuvia vapauslauluja, taputettiin käsiä agitaattoreille ja oltiin kaikin tavoin innostuneita. Mutta kun kapinan piti puhjeta, ei osanottajia ilmestynytkään.

Ylipäänsä kelttiläiset muistuttavat hyvin paljon homeroslaisen ajan kreikkalaisia. Kummallakin kansalla on sama vilkas luonteenlaatu, sama rakkaus runouteen ja lauluun. Suurmiesten hoveissa oleilevilla kreikkalaisilla laulajilla on vastineensa kelttiläisten bardeissa. Iliaan sankarien ja sen tavallisten ihmisten kuvakokoelma on hämmästyttävän likeistä sukua kelttiläisille ihmistyypeille. Nämä kansat ovat kuin kaksi veljestä, jotka ovat kehittyneet eri nopeasti, toinen nopeammin senvuoksi, että on joutunut suotuisampaan ilmanalaan ja tullut kosketuksiin valveutuneempien ja sivistyneempien kansojen kanssa, sillävälin kun toinen on saanut pysyä kylmemmissä ja karummissa seuduissa hitaammat kansanrodut ympärillään.

Vercingetorix, joka tunsi kansansa, oli kyllin viisas välttääkseen taistelua. Hänen sodankäyntitapansa oli sen sijaan oman maan hävittämistä ja kaupunkien polttamista tarkoituksena näännyttää vihollinen nälkään, samalla kuin gallialaisen ritariston oivallinen ratsuväki hyökkäili roomalaisten niskaan näiden ollessa muonan- ja rehunhankintaretkillä. Muutoin Vercingetorix kokosi sotavoimansa muutamiin harvoihin, erittäin lujasti linnoitettuihin kaupunkeihin. Näiden ympärille keskittyi taistelu hänen ja Cæsarin välillä. Taistelusta tuli ankara, ja pitkän aikaa voitto kallistui gallialaisten puolelle. Alēsian luona, aivan Gallian sydämessä, riehui viisi päivää valtaisa taistelu, joka ratkaisi Gallian kohtalon. Voitto jäi lopulta roomalaisille. Kun Vercingetorix huomasi, että kaikki toivo oli mennyt, hän kutsui koolle gallialaisten ylhäisimmät miehet ja ehdotti, että nämä luovuttaisivat hänet roomalaisille, jotta siten säästettäisiin toisten elämä. Silloin ryhdyttiin neuvotteluihin Cæsarin kanssa. Hän vaati, että gallialaiset luovuttaisivat aseensa ja johtajansa. Gallialaiset hyväksyivät silloin päällikkönsä jalomielisen tarjouksen uhrautua kansansa puolesta.

Ylväänä kuin nuori jumala Vercingetorix ratsasti kalleimmissa sotavarusteissaan roomalaisten leiriin kohtaamaan kohtaloaan. »Ne roomalaiset, jotka olivat Cæsarin ympärillä, vapisivat hetkisen ihailun väristyksestä, melkeinpä pelosta, kun he näkivät sen miehen ratsastavan heitä kohti, joka niin usein oli saanut heidät vapisemaan henkensä puolesta» — näillä sanoilla kuvailee ranskalainen historioitsija Jullian tätä erikoista historiallista hetkeä. »Vercingetorixin vaikuttava olemus ja hänen kullasta ja hopeasta loistava, komea vartalonsa näytti heistä yli-inhimilliseltä, kunnioitusta vaativalta kuin muinaisajan sankari, kuten Decius, kun hän vihkiytyi manalan jumalille pelastaakseen legioonansa ja senjälkeen syöksyi vihollisparven keskelle.»

Kun nuori sankari oli tullut Cæsarin parvekkeen luo, hän jätti voittajalle hevosensa ja aseensa sanoen: »Ota vastaan nämä, sinä sankareista urhoollisin! Urhean miehen olet sinä voittanut.» Sitten istuutui hän vaieten Cæsarin jalkojen juureen.

Tämä tapahtui vuonna 52 e.Kr. Viisi vuotta Vercingetorixia pidettiin vankina Roomassa odottamassa hetkeä, jolloin hän lopuksi sai koristaa Cæsarin triumfia. Sen jälkeen hänet roomalaisnimen ikuiseksi häpeäksi mestattiin maankavaltajana. Näin traagillisen lopun sai kelttiläisten suurin mies, heidän »viimeinen ritarinsa». Mutta kuinka kuohuttava tämä julmuus olikin — tarkoituksettomaksi sitä ei kuitenkaan voi sanoa. Sillä olihan Vercingetorix roomalaisille vaarallisempi kuin kukaan muu ihminen. Häntä Rooma sai pelätä uutena Hannibalina, joka voi ratkaisevalla hetkellä vielä kerran sytyttää kapinaliekin Galliassa ja tuhota Cæsarin elämäntyön.

* * * * *

Vercingetorix oli ollut kelttiläisten vastarinnan sieluna; yhdistävää voimaa ei ollut enää olemassa. Seuraavan vuoden kuluessa Cæsar mursi viimeisenkin vastarinnan Galliassa. Vapaustaistelijain viimeisessä linnassa hän rankaisi kaikkia puolustajia muille varoitukseksi hakkauttamalla heiltä poikki oikean käden ja lähettämällä heidät tässä kunnossa kotiin.

Kahdeksanvuotisen taistelun jälkeen Gallia oli pakotettu kuuliaisuuteen. Siellä pantiin voimaan roomalainen hallinto, ja kiitos Cæsarin lempeän voitettujen kohtelun koko maa oli pian roomalaistutettu. Rooman kieli, tavat ja lait voittivat yhä enemmän ja enemmän jalansijaa. Vaikka kyllähän se kieli, jota gallialaiset mongersivat, oli useinkin kauheata lampaanlatinaa.

Kun Cæsar palasi Cisalpiiniseen Galliaan, tervehdittiin kaikkialla riemuiten kelttiläisten kukistajaa. Cæsar oli laajentanut Rooman valtakuntaa alueella, joka oli kaksi kertaa niin suuri kuin Italia, ja oli lisännyt Rooman väkilukua 5 miljoonalla ihmisellä eli melkein yhtä suurella lukumäärällä, kuin mitä Italian oma silloinen väestö oli.

Cæsarin Galliassa suorittaman työn maailmanhistoriallinen merkitys ei ole niinkään paljon itsessään Gallian valloituksessa kuin siinä, että hän loi suojamuurin maahan tunkeutuvia germaanilaisjoukkoja vastaan. Ellei hänen voimakasta käsivarttaan olisi ollut olemassa, vaan Rooman maailmanvallan kohtaloiden ratkaisu olisi ollut heikon senaatinhallituksen käsissä, ei olisi, kuten Mommsen sanoo, epäilystäkään siitä, että n.s. kansainvaellus olisi tapahtunut neljä vuosisataa aikaisemmin kuin se tapahtui, siis ennenkuin roomalais-helleeniläinen sivistys oli ennättänyt vielä juurtua Galliaan, Espanjaan ja Tonavan rantamille. Valtiollisesti pirstoutuneet ja epävakaiset gallialaiset eivät olisi omin voimin kyenneet patoamaan germaanilaiskansojen tulvaa. Siihen kykeni vain Cæsarin tapainen voimamies. Hän on tässä suhteessa Mariuksen perillinen. Kiitos Cæsarin roomalaiset saivat aikaa sivistää myöskin Länsimaat, kuten kreikkalaiset olivat helleenistäneet Idän. Samoinkuin Aleksanteri ei ainoastaan perustanut Itään suurta kuningaskuntaa, vaan vei myöskin hellenismin Aasiaan, samoin ei Cæsar Galliassa ainoastaan valloittanut roomalaisille valtavan suurta provinssia, vaan laski myöskin perustuksen nykyisen Ranskan ja Belgian kehittymiselle romaanilaisiksi maiksi. Siinä määrin Gallia ajan oloon roomalaistui, että se vielä tänäpäivänäkin on roomalaisen sivistyksen emämaa. Uusi — keski- ja pohjoiseurooppalaisten kansojen — maailma joutui Cæsarin gallialaissotaretken suoranaisena seuraamuksena välimerenkansojen kulttuuripiiriin.

Jos sitävastoin Ariovistus — historian ensimmäinen germaanilaisverta oleva sotapäällikkö ja valtiomies — olisi onnistunut aikeissaan, niin olisi, Mommsen jatkaa, »meidän sivistyksemme tuskin muodostunut läheisemmäksi kreikkalais-roomalaiselle kuin assyrialaiselle tai intialaiselle sivistykselle. Että silta johtaa Hellaan ja Rooman muinaisesta kukoistuksesta uuden ajan maailmanhistorian ylvääseen rakennukseen, että Länsi-Eurooppa on romaanilainen ja että germaanilainen Eurooppa on päässyt osalliseksi klassillisesta sivistyksestä, että Themistokleen ja Scipion nimillä on meidän korvissamme toinen kaiku kuin Salmanassarin[43] ja Asokan[44] nimillä, ettei Homeroksella ja Sophokleella ole kuten Vedalla[45] ja Kalidasalla[46] vetovoimaa vain kirjallisuushistorian botanisteihin, vaan että ne kukkivat meidän omissa puutarhoissamme, se on Cæsarin ansio.»

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Gaius Julius Cæsar, Gallian sota, Gunnar Ranckenin suomennos.

T. Rice Holmes, Cæsar's Conquest of Gaul.

T. Rice Holmes, Ancient Britain and the invasion of Julius Cæsar.

Camille Jullian, Histoire de la Gaule: nid. I—III.

Napoleon (III), Histoire de Jules César.

Camille Jullian, Vercingetorix.

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

G. Veith, Geschichte der Feldzüge C. Julius Cäsars: 2 nid.

W. Rústow, Heerwesen und Kriegführung C. Julius Cäsars. Franz de
Champigny, Les Césars.

James Anthony Froude, Cæsar. A sketch.

Matthias Gelzer, Cæsar und Augustus (Marcks und Müller, Meister der
Politik).

Alfred Klotz, Cäsarstudien.

Adolf von Mess, Cæsar.

E.C. Sihler, C. Julius Caesar.

Eugène Stoffel, Histoire de Jules César: 2 nid.

Georg Veith, Cäsar.

E.O. Almqvist, C. Julius Caesar.

Georg Brandes, Gajus Julius Caesar. Tanskasta suomentanut Jaakko
Tuomikoski. 2 nid.

Johannes Kromayer und Georg Veith, Heerwesen und Kriegführung der
Griechen und Römer.

Lars Tingsten, Huvuddragen av forntidens krigskonst.

Sveton,[47] Kejsarbiografier, udgivne af Selskabet til historiske
Kildeskrifters Overstettelse, København.

TOINEN KANSALAISSOTA.

CRASSUKSEN KUOLEMA.

Vuonna 56 optimaatit tahtoivat riistää Cæsarilta hänen päällikkyytensä Galliassa. Cæsar huomasi myöskin, ettei Pompeius ollut oikein luotettava. Mihin hintaan hyvänsä Cæsar tahtoi estää, ettei Ciceron onnistuisi taivuttaa hänen vävyänsä siirtymään senaatin puolueen puolelle. Pyytämällä Pompeiusta ja Crassusta kohtaukseen kanssansa Cæsarin onnistuikin paikkailla hajoamaisillaan oleva triumviraatti. Kolme mahtimiestä sopi valtakunnan tärkeimpien provinssien keskinäisestä jaosta viideksi vuodeksi eteenpäin. Cæsar sai pitää edelleen Gallian, Pompeius sai Espanjan ja Crassus Syyrian. Täten tuli rikkaimmasta triumviristä Cæsarin luotettava tuki. Hän oli nyt saanut mellastuskentän tyydyttääkseen rajatonta voitonhimoaan, joka oli tullut tuon kuusikymmenvuotiaan miehen toiseksi luonnoksi.

Syyria parka! Crassus ei jättänyt mitään koskematta, minne vain tuli. Hän ei edes empinyt ryöstää Jerusalemin temppelistä ja muista pyhätöistä niiden aarteita. Päiväkaudet hän voi istua ja punnita vain kultaa.

Mutta kuinka mittaamaton Crassuksen kullanjano olikin, niin oli hänen sielussaan tilaa kunnianhimonkin demonille. Nähtyään jo kauan kuningaskruunun viittovan luokseen hän huomasi nyt joutuneensa varjoon ensin Pompeiuksen ja sitten Cæsarin takia. Ja tämän oli aiheuttanut sama Cæsar, joka oli kerran ollut niin rutivelkainen, että kun hänen piti matkustaa provinssiinsa Espanjaan, hänen velkojansa tahtoivat väkisin pidättää hänet Roomassa pelosta, että hän jättäisi velkansa maksamatta. Jollei Crassus sillä kertaa olisi ystävällisyydessään mennyt hänen puolestaan takaukseen, hän ei koskaan olisi päässyt matkaan eikä kenties koskaan voinut päästä velattomaksi. Monta kertaa jälkeenpäin rikas Crassus varmaankin arveli, että olisi ollut paljon parempi, jos hän ei olisi esiintynyt nuoren tuhlarin pelastajana.

Mutta koska tehtyä ei voinut saada tekemättömäksi, täytti hänet paljon käytännöllisempi ajatus koettaa itse hankkia sotaista kunniaa, jota molemmilla toisilla triumvireillä, hänen liittolaisillaan ja kilpailijoillaan oli yllin kyllin. Sopivaksi keinoksi tähän hän arveli sotaretken parthialaisia vastaan, joista Pompeiuksen Aasiassa suorittamain valloitusten jälkeen oli tullut Rooman itäisiä naapureita. Parthialaiset olivat persialaissukuista kansaa, joka kaksi vuosisataa aikaisemmin oli irroittautunut seleukidien valtakunnasta. Heidän valtakuntansa oli ajan kuluessa suuresti laajentunut ja ulottui nyt Eufratista lännessä aina Indukseen asti idässä ja rajoittui pohjoisessa Oksus-virtaan. Parthialaiset olivat voimakasta soturikansaa. Erittäin pelättyjä olivat heidän ratsastavat jousimiehensä. Juuri kun he syöksyivät pois täydessä paossa — kuten näytti —, he voivat lähettää vainoojiansa vastaan nuolikuuron, jonka he lennättivät taaksensa. Eivätkä he erehtyneet juuri koskaan maalistaan. Sotaan he ottivat mukaansa kaikki hevosensa, niin että he aina voivat karauttaa esiin täyttä laukkaa levänneillä hevosilla. Senvuoksi oli mahdotonta päästä heitä pakoon, kun he ajoivat takaa, tai saavuttaa heitä, kun he pakenivat. Kun he olivat ampuneet viinensä tyhjiksi, sanotaan heidän hakeneen uudet varastot aseita kameelien kuormista, jotka seurasivat sotajoukko-osastoja.

Tällaisen vastustajan voittaminen pitäisi olla vähintään yhtä kunniakasta kuin gallialaisten kukistaminen, Crassus ajatteli, kun hän suuren roomalaisen armeijan kanssa meni Eufratin yli. Hän hekumoi ajatellessaan parthialaisten valtakunnan ryöstämistä, vieläpä Intiankin, vaikka roomalaisilla ei totta tosiaan ollut lainkaan kostovelkaa kummallekaan maalle. Pelkkä kunnianhimo ja ahneus sai miljoonikon ryhtymään tähän sotaan.

Mutta uusi Aleksanteri alkoi ajatella asioita toisin, kun hän tuli todellisuuden kanssa tekemisiin. Roomalaisten kulku pohjoisen Mesopotamian erämaitten halki muodostui hyvin vaivalloiseksi. Päivä päivän jälkeen kului näkemättä jälkeäkään vihollisesta. Niin pitkälle kuin silmä kantoi, näkyi vain loppumatonta erämaata.

Mutta eräänä päivänä, kun oli ehditty Carrhæn kaupungin lähelle, vihollisen ratsuosastoja ilmestyy äkkiä Crassuksen etujoukon ympärille, jota komensi aikaisemmin Cæsarin alaisena Galliassa kunnostautunut ylipäällikön poika Publius Crassus. Keskipäivänauringon säteet heijastelivat parthialaisten kypäristä ja panssareista. Pian viuhuivat heidän nuolensa sakeina kuuroina roomalaisten rivejä kohti. Pieni joukko hakataan maahan melkein viimeiseen mieheen asti. Nuori Crassus itse ja kaikki hänen päällikkönsä poikkeuksetta surmaavat itsensä välttääkseen joutumasta elävinä vihollisen käsiin. Riemuiten parthialaiset näyttävät tangon nenässä hänen irtihakattua päätänsä onnettomalle isälle.

Sen jälkeen alkaa samanlainen ankara hyökkäys roomalaisten päävoiman kimppuun, kunnes yöpimeä tekee lopun kauheasta murhaamisesta. Näin onnettomasti ei olisi käynyt, jos Crassus ei olisi erehtynyt ottaessaan mukaansa liian vähän ratsuväkeä. Jalkasotilaat olivat nimittäin liian raskasliikkeisiä pitääkseen nopeita parthialaisia soveliaan välimatkan päässä.

Epätoivoissaan Crassus koettaa nyt ylvään armeijansa jäännösten kanssa pelastautua Armeenian vuoristoihin, mutta joukkojen kuri on täydellisesti höltynyt, ja ne melkein pakottavat päällikkönsä neuvotteluihin vihollisen kanssa. Pahaa aavistaen tämä ratsastaa vain muutamien harvojen miesten seurassa kohtaamaan vihollisen ylipäällikköä. Mutta tuskin parthialaiset ovat saaneet Crassuksen valtoihinsa, kun he jo ympäröivät ja hakkaavat hänet ja hänen seuralaisensa maahan. Ja sitten tulee Crassuksen sotilasten vuoro jakaa vanhan sotapäällikkönsä kohtalo tai joutua parthialaisten vangiksi. Kovasti he saavat kärsiä johtajansa määrättömästä saaliin- ja »kunnian»himosta.

Crassuksen irtihakattu pää viedään parthialaisten kuninkaalle, jonka sanotaan kaataneen sulaa kultaa kuolleen suuhun sanoen: »Sammuta nyt kullanjanosi!»

Carrhæn luona vuonna 53 e.Kr. Itä ensimmäisen kerran Persian suurkuninkaan ajoista lähtien sai voiton Länsimaista. Rooman arvo oli kärsinyt Idässä arveluttavan vaurion, ja juuri sillä hetkellä, jolloin kansalaissota oli puhkeamaisillaan Roomassa. Tosin Crassuksen kelpo alipäällikön Cassiuksen onnistui säilyttää Syyria roomalaisille, mutta ajatuksista laajentaa Rooman aluetta Eufrat-rajan toiselle puolen täytyi luopua.

TRIUMVIRAATIN PURKAUTUMINEN.

Sillä aikaa kuin Cæsar taisteli Galliassa ja Crassus Aasiassa, Pompeius pysyi Roomassa. Täällä olosuhteet kehittyivät nyt täydelliseen anarkiaan. »Tosin triumviraatti hallitsi vielä maailman kohtaloita, mutta ei Rooman katuja», käyttääksemme Mommsenin sattuvaa paradoksia olosuhteita luonnehtiessaan. »Elettiin interregnumin aikaa rikkoutuneen ylimystöhallituksen ja lähestyvän sotilasdiktatuurin välillä. Tiheämmiksi ja tiheämmiksi kerääntyivät pilvet, jotka ennustivat rajuilmaa. Vielä ne eivät olleet purkautuneet, mutta yksityiset ukkosenjyrähdykset kiersivät jo tukahduttavassa, painostavassa ilmassa.»

Kaikki, jotka antoivat arvoa lainmukaiselle vapaudelle ja järjestykselle, olivat kyllästyneet tällaiseen asiaintilaan, mutta roskaväellä — »ylhäissukuisella» yhtähyvin kuin »alhaissukuisellakin» — ei ollut koskaan ollut iloisempia päiviä, ei koskaan hauskempaa temmellyspaikkaa. Ja kaduilla ja toreilla komeili »suuria miehiä» laumoittain, suuria miehiä surkuteltavan pienin mittasuhtein. »Demagogiasta tuli», Mommsen jatkaa, oikea ammatti, eikä siltä suinkaan puuttunut asianmukaisia tunnusmerkkejä: nukkavieru viitta, pörröinen parta, pitkät, liehuvat hiukset, heleä ääni. Kreikkalaiset ja juutalaiset, vapautetut ja orjat, olivat säännöllisimmät julkisissa kokouksissa kävijät ja myös kovaäänisimmät kirkujat. Mutta varsinaisia hetken herroja olivat ylhäisten seikkailijani värväämät ja ylläpitämät asestetut joukot, gladiaattoreista ja orjista kootut anarkian pataljoonat, jotka osasivat tappelemisen taidon.» Ja kun tällaisilta herroilta loppuivat rahat, niin etteivät he enää voineet maksaa palkkaa joukoilleen, heitä ei ujostuttanut tarjota niitä kaupaksi. Niin teki esimerkiksi eräs Clodiuksen puoluelainen, ja roistot osti sattumalta — Clodiuksen kiivain vastustaja, muutoin mies, joka voi hyvin lyödä kättä häpeämättömälle vastustajalleen.

»Jokainen puoluepukari harjoitti politiikkaa omin päin. Mieluimmin nämä joukkueet taistelivat vapauden lipun alla, mutta itse asiassa ne eivät olleet demokraattisia enemmän kuin ylimysmielisiäkään. Vain siinä suhteessa näillä roistopäälliköillä oli pysyvä väri, että he aina yhtä kiivaasti vainosivat henkilökohtaisia vihamiehiään, kuten Clodius Ciceroa. — Voi aivan yhtä hyvin koettaa nuoteilla merkitä kissamusiikkia kuin kirjoittaa tämän poliittisen hiidenkirnun historiaa. Mitä muutoin hyödyttäisikään luetella kaikkia keskellä maailmankaupunkia suoritettuja tekoja, kotirauhan rikkomisia, murhapolttoja ja muita ryövärielämänkohtauksia taikka laskea, kuinka usein koko asteikko käytiin läpi alkaen rähinästä ja vihellyksistä ja kehittyen sylkemiseen ja potkimiseen, kivittämiseen ja miekaniskuihin asti?»

Mutta mitä Pompeius teki? Hän istui toimettomana katselijana — siinä määrin passiivisena, että Clodius voi viikkomäärin pitää häntä piiritettynä hänen omassa talossaan. Kun Pompeiuksen piti pitää puhe Clodiusta vastaan kansankokouksessa, niin demagogin joukkue järjesti silloin niin valtavan rähinän ja hukutti puhujan sellaiseen parjaustulvaan, että hänen äänensä hukkui meluun. Mutta nyt kuten aina imperaattorin ohjeena oli olla ryhtymättä mihinkään, ennenkuin senaatti antaisi sen hänelle toimeksi. Luultavasti hän tahtoi tällä tavoin pakottaa senaatin antamaan hänelle erikoiset valtuudet itse pääkaupungissa. Mutta passiivisen käytöksensä takia hän joutui monen silmissä tragikoomilliseksi henkilöksi. Kiitolliseksi pila-aiheeksi tuli sotasankari, joka uskottoman vaimonsa tilalle otti aviovaimokseen — viettelijän tyttären.

Kuitenkin on antiikin kirjallisuudessakin viittauksia siitä, että Pompeiukselle, entiselle Välimeren ja Aasian hallitsijalle Iulian lempi oli siinä määrin riittänyt, että hän näinä vuosina välitti viis kaikesta muusta.

Pääosaa Rooman suuressa konnateatterissa näytteli Clodius. Hän suojeli kaikkea vintiömäisyyttä, kaikkea, mikä kuuluu roistonolemukseen, kaikkea senlaatuista »vapautta ja tasa-arvoisuutta», joka oli yhteiskunnan pohjakerroksille tullut niin rakkaaksi. Lopuksi kuitenkin hänen elämänsä päättyi tavalla, joka parhaiten soveltui tälle kujien urhealle Akhilleukselle: hänet lyötiin kuoliaaksi eräässä maantietappelussa. Kaupungin huonoin roskaväki, joka hänessä suri suojelijaansa, vei hänen ruumiinsa Forumille ja asetti sen nähtäväksi puhujakorokkeelle. Sittenkuin siellä oli pidetty koko joukko kiihoituspuheita, kannettiin ruumis sen tiensä kuuriaan, vihatun senaatin Forumin varrella olevaan kokoushuoneeseen, joka vallattiin, minkä jälkeen penkeistä, pöydistä ja asiakirjapapereista tehtiin ruumisrovio kuolleelle. Koko rakennus ja useita ympärillä olevia taloja paloi tällöin poroksi. Tämä oli jo liikaa Pompeiuksellekin. Hänen täytyi ryhtyä aseellisin voimin lopettamaan hurjasteluja, mutta hän teki sen kuitenkin vasta sitten, kun senaatti oli muodollisesti antanut hänen tehtäväkseen sotajoukoilla suojella pääkaupunkia.

* * * * *

Samalla aikaa, jolloin Pompeius käyttäytyi näin vähän kunniakkaalla tavalla valtakunnan pääkaupungissa, hän oli kasvavalla kateudella seurannut appensa menestystä Galliassa. Cæsarista, entisestä velttiöstä, oli tullut armeijan epäjumala, ja koko kansa tervehti häntä päivän sankarina. Pompeius oli myöskin huomannut, kuinka hänen liittoveljensä ymmärsi aineellisestikin lujittaa kansansuosiotaan. Galliasta virtasi hänen kultansa Roomaan. Mutta runsaasti sitä tarvittiinkin. Eräs konsuli lienee kerran saanut 40 miljoonaa markkaa maksuksi vaikenemisestaan, eräs kansantribuuni 70 miljoonaa siitä, että hän puhuisi. Muutoin Cæsarin asiamiehet jakelivat kultaa suurelle joukolle ihmisiä, joiden kiitollisuudenvelka voi olla hyvä ottaa laskuihin. Tätä kaikkea Pompeiuksen ei ollut hauska todeta.

Mutta sukulaisuusside apen ja vävyn välillä? Se oli katkennut Iulian kuoleman kautta.[48] Crassuksen kuolema katkaisi poliittisenkin siteen jäljelle jääneiden triumvirien väliltä. Crassus oli ollut vaa'an kielenä. Niin kauan kuin hän eli, Pompeius ei ollut uskaltanut päästää välejä jännittymään äärimmäisyyksiin, koska hän pelkäsi, että rikas mies silloin menisi Cæsarin puolelle vanhaa kilpailijaansa vastaan. Crassuksen kuolema oli senvuoksi ankara isku Cæsarille. Triumviraatti oli tosiasiallisesti hajonnut, ja Pompeiuksella oli nyt mielestään vapaat kädet. Oli rajoitettava Cæsarin vallanhimoa, joka ilmeni valtiosäännönvastaisissa suunnitelmissa päästä konsuliksi vuodeksi 48, mutta kuitenkin pysyä Gallian maaherranvirassa.

Voidakseen pitää puoliaan onnellisempaa kilpailijaansa vastaan. Pompeius tarvitsi kuitenkin virallista, joskin ruostunutta hallituskoneistoa käytettäväkseen. Siinä hän onnistuikin muuttamalla jälleen karvaansa ja menemällä senaatinpuolueen puolelle. Sillä kansanpuolueelta hänellä ei ollut enää mitään toivottavaa. Siinä puolueessa oli Cæsarin kotiutumista odoteltaessa johto siirtynyt Clodiuksen tapaisille henkilöille.

Ei auttanut, vaikka Pompeius kuinka koetti pitää kansanjoukkoa hyvällä tuulella näytelmillä ja muilla julkisilla huveilla. Cæsar voitti hänet tässäkin suhteessa. Mutta senaatin avulla Pompeius toivoi voivansa vastustaa Cæsaria. Samaa senaattikin toivoi. Tosin ei optimaattipiireissä nytkään oltu erityisen ihastuneita Pompeiukseen, mutta kun oli kysymyksessä tasavallan olemassaololle niin vaarallinen mies kuin Cæsar, autettiin mielellään vaarattomampaa miestä. Pompeius oli nimittäin antanut niin useita todisteita poliittisesta kyvyttömyydestään, että ei voinut olla vaikeata selvitä hänestä, niin pian kuin oli voitettu peli Gallian voittajan kanssa. Ja jollei vastoin oletusta olisi onnistuttu toista kertaa sysäämään Pompeiusta syrjään, niin tasavallalla oli ainakin se lohdutus, että tämän miehen kunnianhimo oli paljon suuremmassa määrässä halua saada kunnianosoituksia, kuin itse valtaa ja kunniaa. Hänet voi pahimmassa tapauksessa palkita komeilla kiitospuheilla ja komeilta kalskahtavilla arvonimillä, laakeriseppeleellä ja koreaksi kirjaillulla togalla.

* * * * *

Pyyntöönsä saada hakea konsulinvirkaa Cæsar sai senaatilta vastaukseksi vaatimuksen saapua yksityishenkilönä Roomaan. Tarkoituksena oli siinä tapauksessa antaa Gallian maaherranvirka jollekin hänen katkerimmista vihamiehistään.

Jos Cæsar olisi ollut lauhkea lammas, hän olisi totellut senaatin käskyä, päästänyt sotilaansa hajalle — ja jättäytynyt kokemaan Gracchusten kohtalon. Mutta Cæsarpa ei ollutkaan lammas. Hän ei aikonut antautua saman nolon kohtalon alaiseksi kuin Pompeius merirosvo- ja Mithradates-voittojensa jälkeen. Hän ei aikonut erota armeijastaan, joka oli hänelle henkilökohtaisesti uskollinen, joka sokeasti seurasi päällikkönsä pienintäkin viittausta. Kun hänen vastustajansa koettivat voittaa puolelleen hänen vanhoja centurioitaan ja pyysivät näitä etusijassa ajattelemaan valtion etua, nämä vastasivat: »Hylkäisimmekö päällikkömme, joka on meidät ylentänyt? Tarttuisimmeko aseisiin sitä sotajoukkoa vastaan, jossa olemme palvelleet ja jonka kanssa olemme voittaneet kolmenkymmenenkuuden vuoden aikana? Ei koskaan.» Nämä miehet eivät olleet enää kansalaisia — he olivat yksinomaan sotilaita. Vuosikymmeniä kestäneen aseellisia urotöitä vaatineen elämän jälkeen heitä ei miellyttänyt porvarillinen elämä.

Kun Cæsar tuli Rubicolle, hänen provinssinsa ja varsinaisen Italian rajavirralle[49], hän huudahti: »Arpa on heitetty»[50] ja kulki joen yli vuonna 49 e.Kr.[51] Kansalaissodan tulisoihtu oli taas sytytetty.

Voiko olla epäilystä siitä, millä puolella oli etevämmyys tässä voimainmittelyssä: meren imperaattorin ja Aasian voittajan vaiko sen puolella, joka oli voittanut vain kelttiläiset barbaarit? Vastaus olisi ollut selvä, jos vastustajat olisivat itse olleet tasavertaiset. Mutta nyt oli asianlaita niin, että toinen oli nero, toinen vain tavallinen keskimitan mies.

CÆSAR VOITTAA IDÄSSÄ JA LÄNNESSÄ.

Cæsar oli vain viikon marssin päässä Roomasta. Kuten ateenalaiset seisoivat hartaasti kuunnellen kansanpuhujiaan, silloin kuin Makedonian Philippos kulki läpi Thermopylain solan, samoin piti Rooman senaatti vielä vain kiistelykokouksia, kun Cæsar jo kulki yli Rubicon. Pompeius oli koko ajan ollut niin varma vanhoista veteraaneistaan, että hän oli vannonut senaatissa: »Minun tarvitsee vain polkea maahan jalallani ja armeijat kasvavat maasta.» Mutta Cæsar oli hänelle liian nopeatuumainen. »Pompeiuksella oli», kuten hieno norjalainen antiikintuntija Eitrem sanoo, »ylen vaikeata pujotteleutuminen salaisen politiikan labyrinteissä, mutta Cæsar ui kuin kala kaikissa poliittisissa virranvaihteluissa.» Ja kun Pompeiuksen joukot oli parahiksi saatu kutsutuiksi kokoon, ne menivät joukoittain Cæsarin puolelle. Gallian voittajalla oli ratkaiseva yliote kansansuosionsa perusteella. Se ei riippunut vain siitä, että hän esiintyi kansanvaltaisten periaatteiden puolesta, vaan yhtä paljon samalla kertaa etevän ja kansanomaisen henkilöllisyytensä viehätysvoimasta. Hänen lempeytensä ja ystävällisyytensä kansaa kohtaan ilmeni sitäkin miellyttävämpänä, kun sillä oli vastakohtanaan vihatun ylimystön ylimielisyys ja häikäilemättömyys.

Kun Cæsar lähestyi Roomaa, täytyi Pompeiuksen ja isoisinten senaattorien päätä pahkaa jättää kaupunki.

Kansalaissodan ensimmäisiltä kuukausilta on meille säilynyt muutamia draaman päähenkilöiden kirjeiden jäljennöksiä. Ne luovat mielenkiintoista valaistusta kummallakin puolen vallitsevaan mielialaan ja toimiviin henkilöihin tänä kuumeisen kiihkon aikana. Jäljennöksistä saamme kiittää Ciceroa. Hän on lähettänyt ne kirjeidensä mukana Roomaan ystävälleen Atticukselle pysytellessään itse poissa levottomasta pääkaupungista Roomasta etelään omistamallansa maatilalla. Hän toivoi nimittäin tällä tavoin voivansa saada aikaan rauhan Pompeiuksen ja Cæsarin kesken.

Kun Pompeius jätti Rooman, hän aikoi koota sotavoimansa Apuliaan. Mutta se kävi hitaasti. Erittäinkin hänen lähin alipäällikkönsä Lucius Domitius, sai yhä uudistuvia kehoituksia jättää Abruzzit ja puolustamansa Corfiniumin kaupungin[52] ja liittyä pääarmeijaan. Näin sotapäällikkö kirjoittaa hänelle: »Minua kummastuttaa suuresti, että sinä et kirjoita minulle ja että minä saan ilmoituksen asioista, jotka koskevat valtiota, nopeammin muilta kuin sinulta itseltäsi. Niin kauan kuin meidän sotavoimamme ovat hajallaan, emme voi vertaillakaan itseämme vastustajaamme. Jos me sitävastoin saamme joukkomme kootuiksi, minä toivon, että me voimme sekä pelastaa valtion että toimia kaikkien hyväksi. Minä en sentähden ymmärrä, minkä vuoksi sinä et jo ole jättänyt Corfiniumia ja tullut minun luokseni. Kuta enemmän vihollinen on alkanut lähestyä, sitä nopeammin sinun olisi pitänyt koettaa yhtyä minuun, ennenkuin Cæsar sulkee tiet meidän väliltämme. Sentähden minä vaadin ja kehoitan sinua taas ja taas uudestaan siihen, jota minä alituisesti olen pyytänyt sinulta aikaisemmissa kirjeissäni, nimittäin, että sinä koettaisit mahdollisimman pian tulla tänne. Mutta jos muut henkilöt pidättävät sinua siellä suojelemassa heidän tiluksiaan hävitykseltä[53], on kuitenkin minun kohtuullista vaatia, että sinä lähetät minulle ainakin ne kohortit, jotka ovat tulleet Picenumista ja Camerinumista ja luopuneet siellä olevien omaisuuksiensa puolustamisesta.

Pari päivää myöhemmin uusi kirje, joka todistaa, että Pompeiuksen pelko vastaisiin tapahtumiin nähden oli kasvanut! »Voidaksemme pysyä edelleen Italiassa» — hän kirjoittaa — »täytyy meillä olla joko niin vahva armeija, että voimme olla varmat siitä, että kykenemme ajamaan vihollisen takaisin, tahi meidän täytyy miehittää sellaiset paikat, että me niistä käsin voimme lyödä takaisin kaikki hyökkäykset. Mutta nykyisin ei ole kumpainenkaan mahdollista, sillä Cæsar on vallannut suuren osan Italiaa, ja se armeija, joka meillä on täällä, ei ole niin suuri eikä niin voimakas kuin hänen. Ja seuraavana päivänä on sävy vielä toivottomampi. »Täällä olevien legioonain hyvään tahtoon minulla ei ole niin paljon luottamusta, että minä uskaltaisin niiden kanssa ryhtyä taisteluun, josta koko valtion menestys riippuu.» Odotettavissa olevat apujoukot olivat äskettäin muodostettuja joukko-osastoja. »Sinä tiedät kyllä parhaiten itse», sotapäällikkö jatkaa, »kuinka paljon suunnilleen voi odottaa veteraanilegioonia vastaan miehiltä, jotka eivät edes tunne toisiaan.»

Mutta Domitius kieltäytyi itsepäisesti yhtymästä ylipäällikköön. Kuria sekin! Seuraus oli, että Cæsar ympäröi Corfiniumin ja siellä olevat 12 000 miestä ja kaupunki antautui. Mutta kaikille voitetuille hän lahjoitti vapauden. Ja sotilaista hän otti palvelukseensa kaikki, jotka halusivat. Hänen lempeytensä herätti suunnatonta huomiota ja tuli pian puheenparreksi. Hän kirjoittaakin itse kuukautta myöhemmin marssiessaan Brundisiumiin eräälle uskolliselle apulaiselleen Roomaan: »Neuvosi lempeyteen ja sovinnollisuuteen minä otan mielelläni vastaan, sitäkin mieluummin, kun itsekin olin lujasti päättänyt esiintyä niin sääliväisesti kuin mahdollista, ja tehdä kaikki, mitä tehdä voitiin, sopiakseni Pompeiuksen kanssa. Koettakaamme, voimmeko tällä tavalla voittaa kaikkien myötätunnon ja varmistautua pysyväisemmästä voitosta! Sillä julmuuksillahan toiset[54] eivät ole voineet muuta kuin tehdä itsensä vihatuiksi eivätkä ole kyenneet tekemään voittoaan kestäväksi, jos emme ota lukuun Sullaa — ja häntä minä en ajattelekaan pitää esikuvanani. Olkoon tämä sitten uusi tapa saavuttaa voitto: etsiä voimamme sääliväisyydessä ja jalomielisessä kohtelussa!» Cæsar kertoo edelleen, että hän on laskenut vapaaksi kaksi Pompeiuksen korkeata päällikköä, jotka hän oli ottanut vangiksi, ja lisää: »Jos he nyt tahtovat osoittaa kiitollisuuttaan, heidän tulee neuvoa Pompeiusta pitämään minun ystävyyttäni parempana kuin niiden miesten, jotka aina perimmältä pohjaltaan ovat olleet sekä hänen että minun pahimpia vihollisia, ja jotka juoniensa takia kantavat edesvastuun siitä, että valtio on joutunut tähän onnettomaan tilaan.»

Cæsar oli siis julistanut: »Ken ei ole minua vastaan, hän on minun puolellani», kun taas Pompeius selitti: »Ken ei ole minun puolellani, hän on minua vastaan.»

Cæsar oli laskenut oikein. Optimaattien täytyi pian miekan iskutta jättää Italia ja siirtyä Kreikkaan mukanaan ne joukot, jotka olivat pysyneet Pompeiukselle uskollisina. Idässä Pompeius oli saanut loistavat voittonsa ja siellä pidettiin häntä Rooman suuruuden edustajana. Siellä hänen piti helposti kyetä järjestämään ylivoimainen vastarinta Rooman tasavallan kukistajalle.

Mutta kahdessa kuukaudessa Cæsar melkein miekan iskutta tuli Italian herraksi.

Kun hän sen jälkeen marssi Roomaan, pelättiin, että hän, joka oli Mariuksen sukulainen ja jonka epäiltiin olleen Catilinan salaliitossa mukana, uudistaisi Mariuksen päivien verinäytelmät. Hänen kannattajiensa joukossa olikin useita, jotka hekumoivat mielessään henkipattojulistus- ja takavarikoimissuunnitelmista.

Mutta Cæsar ei ollut kostonhimoinen eikä verenjanoinen kuten Marius eikä kylmän kyynillinen kuten Sulla. Hänen valtiotaitonsa pyrki, kuten ainakin oikean yksinvaltiaan, asettumaan puolueiden yläpuolelle, sovittelevaan ja rakentavaan työhön. Hänen kiivaimmatkin vastustajansa saivat armahduksen.

* * * * *

Kansalaissota oli kuitenkin vasta vain alussa. Makedoniasta oli tullut Cæsarin vastustajain suuri kokoontumispaikka. Täällä Pompeius ja huomattavimmat senaattorit puuhasivat taistelukelpoisen armeijan muodostamista. Tämän armeijan ytimenä olivat ne joukko-osastot, jotka he olivat tuoneet tullessaan Italiasta.

Cæsar olisi mielellään heti seurannut Pompeiusta Adrianmeren yli; mutta se oli sillä kertaa mahdotonta, sillä pakolainen oli takavarikoinut kaikki meren ylikulkuun käyttökelpoiset alukset. Ja joskin Cæsar olisi voinut päästä Kreikkaan, olisi siinä piillyt se vaara, että hän olisi voinut joutua vaarallisen hyökkäyksen alaiseksi selkäpuoleltaan. Asianlaita oli nimittäin niin, että Pompeiuksella oli vahvimmat sotavoimansa Espanjassa, jonka hän oli saanut maaherrakunnakseen, samaan aikaan kuin Crassus sai Syyrian. Tosin Pompeius ei ollut henkilökohtaisesti huolehtinut näiden maakuntainsa hallinnosta — Pyreneitten niemimaa oli nimittäin jaettu kahteen maakuntaan —, vaan pysynyt Roomassa, mutta hänellä oli luotettavia ja kokeneita alapäälliköitä Espanjassa; ja ne legioonat, jotka näillä oli siellä koossa, olivat ylipäällikölleen järkkymättömän uskollisia. Ne olivat jonkinlaisia henkilökohtaisia turvajoukkoja samaa laatua kuin Cæsarin Galliassa komentama sotavoima; Jos Cæsar olisi lähtenyt itäänpäin, olisi siis se vaara ollut tarjona, että Pompeiuksen alapäälliköt olisivat voineet viedä espanjalaiset legioonat Galliaa ja Italiaa vastaan. Tätä silmällä pitäen Cæsar päätti ensiksi mennä Espanjaan ja lyödä »päälliköttömän sotajoukon» sekä vasta sen jälkeen kääntyä »sotajoukotonta päällikköä» vastaan. Tällä välin hän nimittäin toivoi ehtivänsä koota riittävän suuren kuljetuslaivaston Brundisiumiin.

Parhaimpien Galliasta tuomainsa legioonain kanssa Cæsar siis kulkee Pyreneitten yli ja kohtaa vähän sen jälkeen Pompeiuksen joukot hänen parhaimpien päällikköjensä komennossa, lujasti varustetussa asemassa Ebrosta pohjoiseen. Näitä on kaksi kertaa niin paljon kuin Cæsarin väkeä, mutta ne eivät tahdo kuitenkaan antautua taisteluun, vaan pitävät edullisempana pysyä varustuksissaan.

Silloin Cæsar panee ratsuväkensä toimimaan, parveilemaan vihollisen ympärillä ja estämään heidän muonantuontinsa. Seuraus on se, että viholliset alkavat kärsiä puutetta, ja eräänä aamuna he ovat tipo tiessään. He ovat vetäytyneet takaisin joen yli.

Mutta Cæsarin ratsuväki seuraa itsepäisesti heidän kintereillään, ja hänen jalkaväkensä kahlaa urheasti perässä virran — Ebron sivujoen — yli, vaikka vesi nousee aina miesten olkapäihin asti. Ei hetkeäkään vihollinen saa rauhassa huoahtaa. Lopuksi Cæsar on valmis mestarillisesti suoritetuilla liikkeillä saartamaan vihollisen. Pompeiuslaiset ovat silloin niin perin uuvuksissa, että heidän täytyy teurastaa kuormaeläimensä, kun he eivät voi hankkia niille rehua. Kun he nyt näkevät, että he ovat strategisesti hukassa, he antautuvat miekan iskutta; ja täällä, kuten Italiassakin, heistä suurin osa astuu voittajan palvelukseen. Mutta niiden, jotka eivät halua vaihtaa herraa, tarvitsee ainoastaan luovuttaa aseensa ja saavat sitten loukkaamattomina palata kotiseuduilleen.

Neljässäkymmenessä päivässä Cæsar oli epäsuotuisista maastosuhteista huolimatta melkein tappioitta murtanut valiojoukkoisen armeijan vastustusvoiman, armeijan, joka oli kaksi kertaa niin suuri kuin hänen omansa ja jota johtivat kokeneet päälliköt. Se oli melkein vertaistaan vailla oleva strateginen mestarisuoritus. Vain vaivoin Cæsarin oli onnistunut hillitä joukkojensa taisteluhalua. Hän ei tahtonut tarpeettomalla verenvuodatuksella heikontaa omaa armeijaansa eikä vaikeuttaa sovinnon mahdollisuuksia. Olivathan ne miehet, jotka täällä seisoivat vastakkain, kuitenkin kaikki roomalaisia.

Saatuaan tietää tästä Pompeiusta kohdanneesta ratkaisevasta vastoinkäymisestä hänen etelä-Espanjassa olevat joukkonsakin antautuivat, ja näin oli koko niemimaa voittajan hallussa. Cæsar voi hyvin suoritetun työnsä jälkeen palata takaisin Roomaan. Suoritettuaan täällä välttämättömimmät hallitustoimet hän kiiruhti Brundisiumiin, missä nyt suunnilleen niin monta alusta oli valmiina, että ne voivat viedä puolet hänen armeijaansa Balkanin niemimaalle.

* * * * *

Niin nopeasti Cæsar oli saanut Espanjasta päin uhkaavan vaaran torjutuksi, että Pompeius ei ollut Makedoniassa ehtinyt järjestää minkäänmoista säännöllistä armeijaa. Hänen tehtävänsä ei muutoin ollut siellä helpointa ja hauskinta laatua. Hän oli kaikissa tapauksissa pakolainen ja sen hän sai päivittäin tietää — toisilta ylhäisiltä pakolaisilta, jotka täällä Makedonian maaperällä koettivat uskotella itselleen ja muille, että he olivat tuoneet pääkaupungin meren yli tullessaan. He valitsivat senaatin kunnianarvoisista harmaahapsisista vanhuksista ja entisistä virkamiehistä — s.o. senaatin nimeä siitä ei kylläkään käytetty, koskapa nyt kerran kuitenkin oltiin Rooman pyhän maan ulkopuolella, vaan sitä nimitettiin varovaisesti ja hienotunteisesti »kolmeksisadaksi». Ei koskaan olisi voinut kuulla keskusteltavan juhlallisemmin valtiosääntökysymyksistä ja lainopillisista hienouksista, kuin millä sen tekivät nuo hiuksenhalkaisijat, jotka eivät olleet mitään oppineet eivätkä mitään unohtaneet. »Sillä aikaa kuin vanha valtiorakennus luhistui kokoon, he turhantarkasti pitivät huolta valtiosäännön jokaisesta vanhasta kiemurasta ja patinoidusta kohdasta», jäljentääksemme Mommsenia. Kenties he koettivat uskotella itselleen ja muille, että ateenalaisten sankarillinen uhraus, kun he jättivät kaupunkinsa puolustautuakseen Salamiissa puumuurien takana, nyt uusiutui heidän puuhissaan. Pompeius oli koskettanut juuri tätä kieltä, kun hän sai senaatin lähtemään Italiasta. Hän oli silloin loihtinut esiin Themistokleen kuvan ja puhunut kauniita sanoja siitä, että kaupunkiahan eivät muodosta talojen seinät.

Mutta tätä kaunista kuvittelua ei ollut niinkään helppo säilyttää. Rooma oli kaikissa tapauksissa jäljellä ja Rooma pysyi maailmanvaltakunnan sydämenä. Ainoastaan Rooman kunnassa, Rooman Forumilla ja Marskentällä voitiin tehdä sellaisia päätöksiä, joilla oli lain voima. Cæsar osasikin käyttää sitä tosiasiaa hyväkseen, että hän oli Rooman herra. Se seikka, että joukko senaattoreja ja virkamiehiä oli poistunut paikkakunnalta, ei merkinnyt mitään — hän selitti vakuuttavalla voimalla —; sekä senaatti että kansankokous olivat kaikissa tapauksissa jäljellä!

Samaan aikaan näytteli »kolmesataa» Adrianmeren toisella puolen osaansa tunteella ja vakaumuksella. Että nämä »valtion isät» puuhakkaasti sekaantuivat Pompeiuksen toimiin, on itsestään selvää. »Tällä hidasajatuksisella ja harvapuheisella miehellä», kuten hänen kannattajansa Cicero häntä nimittää, ei ollut sellaista lahjakkuutta ja sanavalmiutta, joka olisi kyennyt vaikuttamaan näihin kunnianarvoisiin miehiin, ja voinut pitää heitä tarpeellisen välimatkan päässä. Mutta sitä varmasti olisi tarvittu.

Tosin oli pakolaisten keskuudessa koko joukko kelvollista sotilaspäällystöä ja päällystöainesta. Mutta niitä, jotka tottelivat ylipäällikköä ja tosiaankin tekivät palvelusta, oli huolestuttavan vähäinen joukko verrattuna niihin, jotka aikaisempien sotilasvirkojensa nojalla pitivät itseänsä Pompeiuksen vertaisina tai olivat vain nimellisesti hänen upseereitaan. Mommsen antaa eloisan kuvauksen siitä kenttäelämästä, jota tällaiset herrat pinttyneine pääkaupunkilaistapoineen viettivät: »Heidän telttansa olivat ihania huvihuoneita, joiden seinät olivat vihreiden köynnöskasvien peitossa. Pöydällä oli hopeisia pöytäkalustoja, ja usein alkoi näissä teltoissa pikari kiertää ympäri jo valoisalla päivällä. Nämä hienot soturit olivat jyrkkä vastakohta Cæsarin valiojoukoille, jotka söivät niin karkeaa leipää, että toiset kauhistuivat sitä, ja jotka leivän puutteessa voivat syödä juuria[55] ja vannoivat kalliin valan mieluummin pureksivansa puunkuoria kuin sallivansa Pompeiuksen päästä pakoon.

Pompeiuksen armeijan sotakelpoisuus ei kohonnut siitä, että Pompeiusta esti hänen parantumaton kateutensa käyttämästä useaa kelpo miestä oikealla paikallaan, mihin hän sen sijaan asetti lalluksia miehikseen.

* * * * *

Sitä toimintatarmoa ja yhtenäistä johtoa, jota Pompeiuksen armeijalta puuttui, oli sitävastoin vihollisen puolella. Cæsar ja hänen sotajoukkonsa olivat kuin yksi ruumis ja yksi sielu. Sillä ruumiilla oli yksi pää, mutta tuhat käsivartta.

Kun Cæsar lähestyi Epeiroksen rannikkoa, oli Pompeiuksen laivasto ylivoimainen. Sillä oli ainoastaan yksi vika: se ei ollut purjehdusvalmis. Vihollisen nenän edessä Cæsar nousi rannikolle. Täällä kuten Espanjassakin hän oli lyönyt vihollisen hämmästyksellä. Mutta hänellä ei ollut likimainkaan riittävästi laivoja voidakseen kuljettaa yhdellä kertaa koko armeijansa meren yli. Hänen asemansa oli sentähden mitä suurimmassa määrin vaarallinen, ennenkuin hän sai ylikuljetetuksi jäljellä olevat legioonat. Tämäkin onnistui lopuksi, pitkän ja piinallisen odotuksen jälkeen[56], huolimatta siitä, että Pompeiuksen laivasto hallitsi Adrianmertä. Rohkeus ja onni yhdessä tekivät yrityksen mahdolliseksi. Olivathan vanhan ajan sotalaivastot purje- ja soutualuksia ja senvuoksi suuressa määrin riippuvaisia sääsuhteista. Odotusaikana Pompeiuksen perinpohjainen ja liioitellun järjestelmällinen sodankäyntitapa koitui rajun Cæsarin onneksi. Pompeius tahtoi nimittäin omasta puolestaan odottaa lisäjoukkojen saapumista Aasiasta.

Niin pian kuin Cæsar oli saanut lisäjoukkonsa meren yli, hän koetti kiertää ja saartaa Pompeiuksen samalla tapaa, kuin oli tehnyt hänen joukoilleen Espanjassa. Mutta vihollisen onnistui yön pimeydessä murtautua läpi Cæsarin ketjun eräässä sen heikossa paikassa, ja taistelu, joka tällöin suoritettiin, päättyi Cæsarille onnettomasti. Sellainen lopputulos oli ensimmäisellä vakavalla voimainmittelyllä sen ajan etevimpinä pidettyjen sotapäälliköiden välillä. Pompeiuslaisten riemu oli suuri. Mikäpä heitä nyt estikään täydentämästä voittoaan ja täydellisesti tuhoamasta »lyötyä» vihollista? He toivoivat vain nopeaa ratkaisua. Mutta sinä päivänä, jolloin onni näytti Pompeiukselle suopeimmin hymyilevän, hän ei ymmärtänyt käyttää yliotettaan hyväkseen, vaan menetti aloitteen ja osoitti täten, kuinka liioiteltu hänen sotapäällikkömaineensa itse asiassa oli. Cæsar päätti vetäytyä takaisin ja siirtää ratkaisevan taistelun Kreikan sisempiin osiin, missä Pompeiuksella ei ollut laivastoansa apunaan ja hänet siis ehkäistiin tuottamasta muonavaroja meriteitse. Cæsar sai häiritsemättä kulkea Thessaliaan. Tässä viljavassa maassa oli hänenkin perin rasittuneille joukoilleen mahdollista kerätä uusia voimia. Pompeiuksen varovainen strategia oli jo kauan herättänyt paheksumista siinä »senaattori-sotapäällikkö»-piirissä, joka häntä ympäröi. Hän sai huomata, että häntä pidettiin aivan liian avuttomana miehekseen; ja kuuluipa jo viittauksia pelkuruudestakin. Kun nämä salonkistrategit näkivät Cæsarin »perääntyvän», he olivat heti selvillä, että nyt oli vain korjattava hedelmät aikaisemmin saadusta voitosta, s.o. etsiä »lyöty» armeija ja ottaa se vangiksi. Sitten sopi vain poimia voiton hedelmät. Hekumoitiin valmistelemalla henkipattoluetteloita ja riideltiin jo valtion virkojen ja arvojen jaosta.

Kaikki kiistelivät nahasta, ennenkuin karhu vielä oli kaadettu. Ja kävikin niin, että he nahan takia unohtivat koko karhun kaatamisen. Pharsáloksen luona syntyi taistelu. Että helposti saatu voitto odotti täällä Pompeiusta oli selvää jokaiselle hänen armeijassaan, sillä se oli lukumäärältään Cæsarin armeijaa voimakkaampi, erityisesti ratsuväkensä[57] puolesta. Ja kuitenkin oli lopputulos kokonaan toinen, kuin mitä voitostaan varmat olivat odottaneet. Cæsarin nerokas taktiikka ja hänen veteraaniensa kuoleman halveksuminen saivat tällöin ihmeitä aikaan.[58] Cæsarin sotataito ei perustunut kuten Pompeiuksen ylivoimaisten sotalaumojen kokoamiseen, vaan nopeisiin sotaliikkeisiin. Sille ei ollut ominaista pitkät valmistelut, vaan neron lahjakkuus käsittää salamannopeasti, mitä piti tehdä, ja ripeästi suorittaa se. Cæsarin sotataito oli mielijohteisia, rohkeita iskuja oikeaan paikkaan, myöskin lukumäärältään vähäisemmillä sotavoimilla. Ja kuitenkaan Cæsar ei pannut kaikkea yhden kortin varaan. Hän piti aina reservin varalla, voidakseen viedä sen oikealla hetkellä siihen kohtaan, missä ratkaisu oli voitettavissa. Niinpä voikin, kuten nyt Pharsaloksen luona, uskomaton tapahtua. Kun Pompeius lähetti ylivoimaisen ratsuväkensä hyökkäykseen, se ponnahti voimattomana takaisin Cæsarin jalkaväestä, ja kun jalkasotilaat olivat kyllin julkeita käydäkseen yleiseen hyökkäykseen vihollisen ratsuväkeä vastaan, joutuivat nämä täydelleen ymmälle nähdessään tämän kaikkien sodansääntöjen vastaisen ilmiön. Cæsar sitävastoin ohjasi legioonainsa liikkeitä niin taitavasti, että vihollisen ratsuväki saarrettiin. Kun ratsuväelle selveni, mitä oli tekeillä, se joutui pakokauhun valtaan ja läksi täydessä laukassa pakoon.

Vähän hidasajatuksinen Pompeius oli saanut aivan uuden kokemuksen. Kun tämän miehen vain oli taisteltava heikompivoimaista vihollista vastaan, hän kykeni suorittamaan kaikkein kauneimpia, järjestelmällisesti viimeistellyimpiä liikkeitä, mutta vastassaan vihollinen, joka valmisti hänelle tällaisia julkeita yllätyksiä, hän joutui auttamattomasti alakynteen. Hänestä tuntui koko maailmanjärjestys kääntyneen nurinpäin — hän ei voinut ajatella yhtä selvää ajatusta. Täydellisesti masentuneena hän piti kaikkea menetettynä ja ratsasti takaisin leiriinsä.

Nyt oli sotajoukko — s.o. jalkaväki — tosiaankin päälliköttä. Pian jalkaväki seurasi ratsuväen esimerkkiä. Kun Pompeius näki armeijansa jäännösten epäjärjestyksessä syöksyvän leiriin, hän tempautui irti siitä epätoivoon puutumisesta, johon hän tähän asti oli ollut vajonnut, mutta hän vapautui siitä vain niin paljon, että ajatteli henkilökohtaista turvallisuuttaan. Hän heitti päällensä purppuranpunaisen ylipäällikön viitan, oikaisi suorinta tietä alas lähimpään satamaan ja pelastautui erääseen alukseen. Hän sai kiittää nopeaa hevostaan siitä, että hän pääsi pakoon ehein nahoin. Hän oli kärsinyt ensimmäisen tappionsa, ja se oli täydellisesti musertava.

Melkein koko sen uljaan armeijan jäännös, jonka hän oli jättänyt pulaan, luovutti seuraavana päivänä aseensa. Rahvaan miehet pääsivät sillä, että heidät pistettiin Cæsarin legiooniin. Varakkaammat saivat ostaa elämänsä lunnailla tai omaisuutensa takavarikoinnilla. Mutta vangiksi otetut »kolmensadan» jäsenet ja muut ylhäiset mahtimiehet mestattiin. Armon aika oli ohi.

Pharsaloksen taistelu teki tosiasiallisesti lopun Rooman tasavallan olemassaolosta. Näin oli vuonna 49 e.Kr. suuri kaksintaistelu maailman herruudesta ratkaistu melkein samalla taistelutantereella, missä roomalaiset puolitoista vuosisataa aikaisemmin olivat laskeneet perustuksen Idän herruudelleen Flamininuksen voittaessa Makedonian Philippoksen.

* * * * *

Vaikka Pompeiuksen tappio oli niin ratkaiseva kuin mahdollista, hän oli kuitenkin päättänyt jatkaa taistelua Cæsaria vastaan toisella sotanäyttämöllä. Hän valitsi siksi Egyptin, Idän ainoan hellenistisen valtakunnan, joka enää oli riippumaton valtio — ainakin nimeksi. Että asianlaita oli näin, ei riippunut siitä, että roomalaiset olisivat pelänneet Egyptin vastustusvoimaa, sillä tämä maa oli melkein yhtä voimaton kuin Syyria. Mutta Ptolemaiokset olivat ymmärtäneet pelastaa horjuvan valtaistuimensa lahjomalla suuressa mitassa Rooman senaatin jäseniä. Tähän maahan pakeni nyt Pompeius, otettuaan laivaansa Lesbos-saarelta puolisonsa ja poikansa Sextuksen.

* * * * *

Niilinmaassa Pompeius luuli saavansa kiitollisen vastaanoton sentähden, että hän oli kerran valtansa päivinä auttanut erään Ptolemaioksen takaisin valtaistuimelleen. Tällä kuninkaalla oli liikanimi »huilunpuhaltaja». Hän oli nimittäin yhtä hyvä musikantti kuin huono hallitsija. Muutoin kerrotaan huilunpuhaltajalla olleen niin syvään juurtuneen vastenmielisyyden raittiutta kohtaan, että hän kerran uhkasi seurapiiriinsä kuuluvaa filosofia kuolemalla sentähden, että mies ei ollut juonut itseään päihinsä hänen kesteissään. Seuraavalla kerralla ajattelija-raukan täytyi ottaa oikein perinpohjainen humala, jottei panisi vaaraan kurjaa elämäänsä. Lopulta Ptolemaioksen uskolliset alamaiset olivat kyllästyneet Hänen Majesteettinsa huilunlurituksiin ja ajaneet hänet pois. Mutta Pompeius oli asevoimin auttanut hänet takaisin Egyptiin ja jättänyt osan roomalaisia joukkoja hänen suojakseen kapinahankkijoita vastaan.

Nyt tosin suuri huilunpuhaltajahallitsija oli kuollut, mutta hän oli jättänyt jälkeensä kauniin tyttären, nimeltään Kleopatra, ja pojan, jolla tietysti oli nimenä Ptolemaios. Pompeiuksen tullessa Egyptiin poika oli neljäntoista, tyttö kahdenkymmenenyhden vuoden vanha. Isänsä toivomuksen mukaan he olivat molemmat nousseet valtaistuimelle ja varmuuden vuoksi menneet naimisiin keskenään. Mutta sisarusavioliitto oli kaikkea muuta kuin onnellinen, ja lopuksi aviomies — tai oikeammin sanoen hänen holhoojansa — oli ajanut nuoren kuningattaren pois maasta.

Sisarusten keskisen riidan vallasta ei pitänyt toki huonontaa Pompeiuksen toiveita sekaantua asioiden kulkuun. Ja olihan hänellä, kuten sanottu, maassa valmiita sotaväenosastoja.

Mutta viekkaiden ja varovaisten egyptiläisten joukossa oli tuskin ketään, joka olisi uskaltanut panna nahkaansa alttiiksi voitetun miehen takia. Sitävastoin voitiin hänestä hyötyä hyvinkin paljon pyrittäessä hyviin väleihin voittajan kanssa. Juuri siihen aikaan, jolloin Pompeius tuli Egyptiin, olivat Ptolemaios ja hänen holhoojansa pakolaisen maihinnousupaikalla, itäisimmällä Niilin suulla suojelemassa valtakunnan itärajaa Kleopatraa vastaan. Kuningatar oli nimittäin paennut Syyriaan ja saanut sieltä aseellista apua. Pakolaiset näkivät rannalle leiriytyneen egyptiläisen armeijan, näkivät kuninkaallisen teltan ja itsensä kuninkaan purppuraviitassaan.

»Perinpohjaisen harkinnan perästä», Lindskog sanoo erinomaisessa Kleopatran elämäkerrassaan, »tultiin Egyptin hovissa siihen valtioviisaaseen tulokseen, että onneton pakolainen otettaisiin vastaan kunnioittavimmin juhlamenoin — ja sitten heti murhautettaisiin hänet.» Eräs kuninkaan ylimmistä päälliköistä otti siis kaksi Pompeiuksen entistä upseeria, toisen nimi oli Septimus, ja muutamia soutajia mukaansa venheeseen, soudatti pakolaisen laivan viereen, ja tarjoutui seuraamaan häntä kuninkaan luo, koskapa satama oli liian matala suuremmille aluksille.

Kun Pompeius laskeutui alas soutuvenheeseen, Septimus tervehti häntä, mutta oli kummallista, ettei kukaan muu aluksessa kohdellut häntä lainkaan huomaavaisesti ja ettei kukaan lausunut halaistua sanaa. Rikkoakseen painostavan äänettömyyden Pompeius kääntyi Septimuksen puoleen ja sanoi: »Ystäväni, emmekö me ole olleet sotatovereita?» Mies vastasi nyökäten vain äänettömästi. Mieliala venheessä oli kolea ja epäystävällinen kuin rannan autiot hiekkasärkät.

Kun vene oli laskenut rantaan ja Pompeius nousi ylös astuakseen maihin, survaisi Septimius takaapäin miekkansa hänen selkäänsä, ja samalla hetkellä onneton näki tikarien välähtävän vastaansa joka taholta. Vaieten hän peitti molemmin käsin togalla päänsä ja vaipui ähkäisten kuolleena maahan.

Alukselta hänen puolisonsa ja poikansa näkivät kauhean näytelmän, mutta eiväthän he kyenneet millään tavoin auttamaan. Miehistö nosti ankkurin ja vei valittavat poloiset turvaan. Siitä ei ollut monta vuotta kulunut, jolloin Cornelia kadotti ensimmäisen miehensä, kelpo Publius Crassuksen. Häntä oli hän surrut niin syvästi, että kun tieto miehen kuolemasta saapui, hän oli vähällä surmata itsensä. Ja nyt hänen oli täytynyt olla todistajana, kun hänen toinen miehensä murhattiin hänen silmäinsä edessä.

Sen päivän vuosipäivänä, jolloin Pompeius riemukulussa oli tullut Roomaan Idän valloituksen jälkeen, hän makasi nyt kuolleena autiolla rannalla erään veteraaninsa murhaamana. Kolmenkymmenen vuoden aikana onni oli alituisesti ollut hänelle myötäinen. Kunniaa ja menestystä se oli suonut tälle keskinkertaisen lahjakkaalle miehelle ja antanut hänen vaivatta korjata, mitä muut olivat kylväneet. On — käyttääksemme Mommsenin sanoja — kuin sama salaperäinen voima lopettamalla hänen uransa tällä hirveällä tavalla olisi Pompeiuksessa tahtonut näyttää historiassa vertaistaan vailla olevan esimerkin väärästä suuruudesta. Kuinka paljon onnellisempaa Pompeiukselle olisikaan ollut, jos hän olisi saanut Pharsaloksen luona kaatua sotilastensa keskeen! Mutta sillä kerralla, sillä hetkellä, joka ratkaisi hänen kohtalonsa, hän ei ollut oma itsensä.

Pompeiuksen onnettomuus oli se, että hän aina tahtoi lentää korkeammalle kuin siivet kantoivat. Hänen kunnianhimonsa oli niin määrätön, että sitä olisi riittänyt hyvinkin suurelle miehelle, mutta häneltä puuttuu oikean suuruuden tunnusmerkit, ennen kaikkea siksi, että hänellä ei ollut minkäänlaista ihannetta, jonka hyväksi hän olisi työskennellyt. Hänen päämääränsä oli päästä yhteiskunnan ylimmälle huipulle, mutta sitten hän tahtoi velton mielihyvän vallassa nauttia vallan makeutta. Hallita hän ei tahtonut. Sehän olisi ollut vain jokapäiväistä vaivaa ja huolta. Hän tahtoi paistatella kunnian loisteessa, mutta muutoin saada olla rauhassa.

Mutta kuinka arvoton Pompeius lienee ollutkin siihen korkeaan yhteiskunnalliseen asemaan, jota hän tavoitteli, täytyy toiselta puolen oikeuden ja kohtuuden nimessä sanoa, että hänessä ei ollut niitä piirteitä, jotka välistä alentavat lahjakkaimmatkin henkilöt eläimen tasolle tai sitäkin alemmaksi. Ennen muuta hänessä ilmenevä lempeys saa suosiolliseksi häntä kohtaan. Viaton veri ei ollut koskaan tahrannut hänen käsiään. Keskellä Mariuksen, Sullan, Catilinan ja Clodiuksen aikakautta hän pysytteli erillään tarpeettomista väkivaltaisuuksista. Hänen mielensä paloi vallan huipuille, mutta hän tahtoi, jos suinkin mahdollista, saavuttaa ne käyttämättä väkivaltaa: kunnialahjana tuli korkeimman vallan langeta hänen osakseen. »Hänessä oli», Ranke sanoo, »jotakin ylevää ja arvokasta; hän tavoitteli nuhteettomuuden mainetta ja saavutti sen myöskin.» Yksityiselämässään hän oli onnellinen puoliso ja harvinainen esikuva siveettömänä aikana. Suurin piirtein ilmenee hänen olennossaan onnellinen tasapainotila, joka varjeli häntä vastenmielisen luontoisista teoista.[59] Epämiellyttävää on hänessä turhamaisuus, joka aiheutti, ettei hän koskaan voinut kärsiä ketään rinnallaan, vielä vähemmin yläpuolellaan.

CÆSAR EGYPTISSÄ.

Kun Cæsar, seurassaan vain muutamia tuhansia miehiä, vähän Pompeiuksen kuoleman jälkeen saapui Aleksandreiaan, näytettiin liehakoivasti mielistellen vainajan irtihakattua päätä hänen voittajalleen. Mutta Cæsar kääntyi inhoten pois ja vuodatti kyyneleitä, kun hän katseli kuolleen vävynsä sinettisormusta. Cæsar oli olosuhteiden pakottamana joutunut sotimaan sitä miestä vastaan, joka oli kerran ollut hänen liittolaisensa ja hänen tyttärensä puoliso, mutta hän ei ollut koskaan vihannut tätä miestä ja hän puhui aina hänestä suurimmalla kunnioituksella. Cæsar osoitti nyt hänelle viimeistä kunnioitustaan pystyttämällä hautamuistomerkin sille paikalle, jonne hänen maalliset jäännöksensä haudattiin, erääseen pyhään lehtoon Aleksandreian edustalla. Ptolemaioksella ja hänen puolueellaan ei ilmeisestikään ollut kiitosta odotettavissa murhatyöstään. On myöskin kyseenalaista, eiköhän Pompeiuksen kuolemasta sittenkin ollut Cæsarille enemmän vahinkoa kuin hyötyä. Hänen puolueensa johto joutui nimittäin hänen molempien poikiensa, Gnæus ja Sextus Pompeiuksen käsiin, jotka kumpikin olivat nuoria ja tarmokkaita. Gnæus oli sen lisäksi luonteeltaan kova ja kostonhimoinen.

* * * * *

Cæsar ei ollut kumminkaan tullut Egyptiin vain ajamaan takaa Pompeiusta — hän oli myöskin päättänyt tulla rikkaan Niilinmaan herraksi, tosin ei nimellisesti, vaan tosiasiallisesti. Kenellä oli käytettävinään Egyptin viljavarat, hän hallitsi myöskin samalla kertaa Rooman väestöä. Keinona päästä määräämään Egyptin politiikasta hän käytti esiintymistä erotuomarina juuri parhaillaan käynnissä olevissa kruununperimysriidoissa. Hänellä oli myöskin hyvin oleellisena sivutarkoituksena periä vanha velka, joka triumvireillä oli saatavana »huilunpuhaltajalta». Kuningas oli nimittäin luvannut maksaa 10 000 talenttia aseellisesta avusta, joka palautti hänelle hänen kruununsa, mutta ei ollut kyennyt suorittamaan enempää kuin puolet siitä.

Cæsar asettui siis Aleksandreiaan ja otti pääkortteerikseen itse kuninkaanlinnan. Mutta pian hän sai huomata, että hän ei ollut tervetullut vieras väestön mielestä. Mitä olikaan roomalaisilla liktoreilla vitsakimppuineen tekemistä faaraoitten ikivanhassa maassa! Salaliitot ja murhahankkeet hänen sotilaitaan vastaan osoittivat, mikä vaara täällä väijyikään häntä ja hänen pientä joukkoansa keskellä vihamielisiä ihmisjoukkoja. Hän lähetti sentähden hakemaan apujoukkoja Syyriasta, Vähästä-Aasiasta ja Aigeian meren saarilta. Odotellessaan näitä hän järjesti maan hallituksen. Hän kehoitti riiteleviä kuninkaanlapsia lopettamaan vihollisuudet ja alistamaan asiansa hänen ratkaistavakseen.

Ptolemaioksen puolue teki nyt kaikkensa estääkseen, ettei Kleopatra saisi tavata Cæsaria ja saada tätä ihastumaan. Mutta pikku prinsessa oli liian viisas heidän estettäväkseen. »Kuninkaallisen linnan edustalle», Lindskog kertoo, »pysähtyy eräänä pimeänä iltana pieni, kehno kalastajavenhe, jonka on onnistunut pujahtaa vartioketjun läpi, ja venheestä nousee yksinäinen mies, remmeillä kiedottu matto kainalossaan. Hän kulkee portin kautta sisään palatsiin ja suoraan Iulius Cæsarin huoneeseen, jossa käärö muuttuu eläväksi — ja kaunis Kleopatra seisoo Iulius Cæsarin edessä.

Iulius Cæsar oli aina ollut heikko naiselliselle kauneudelle. Jo seuraavana aamuna hän voi ilmoittaa hämmästyneelle hoville, että riita sisarusten välillä oli sovittu ja Kleopatra asetettu »laillisiin oikeuksiinsa Egyptin kunningattarena.» — »Yhtenä yönä», eräs vanhan ajan historioitsija sanoo, »oli Cæsar muuttunut Kleopatran tuomarista hänen asianajajakseen.»

Kun kruununperimyskysymys näin oli järjestetty, oli kuninkaan ja kuningattaren tehtävänä maksaa pappansa, huilunpuhaltajan velat. Cæsar ilmoitti tyytyvänsä 2 000 talenttiin siinä tapauksessa, että summa suoritettaisiin heti.

Mutta Egypti oli tällä hetkellä perin pohjin köyhdytetty, niin että täytyi anastaa temppelien kalleudet, jos mieli kyetä maksamaan velka. Sellainen toimenpide kiihdytti väestön vimmaan. Mikä oikeus noilla kopeilla roomalaisilla olikaan sekaantua Egyptin asioihin ja viedä maan kultavarat mennessään? Pian oli Cæsarilla yleinen kapina vastassaan. Ärsytetty kansanjoukko piti häntä ja hänen kourallista väkeään suoranaisessa piirityksessä linnassa, ja nuori Ptolemaios liittyi puoluelaisineen hänen vihollisiinsa.

Sen taistelun kestäessä, joka nyt syttyi, Cæsar antoi muun muassa pistää tuleen satamassa olevan Egyptin laivaston. Tällöin sattui palamaan useita rakennuksia satamassa, näiden joukossa kuuluisa kirjasto, jonka korvaamattomista kirjastoaarteista ainakin osa joutui liekkien saaliiksi.[60]

Tänä vaikeana aikana Cæsar sai liittolaisekseen — ja tavattoman ihastuttavaksi kaiken lisäksi — Kleopatran. Pieni, viehättävä prinsessa oli aivan lumonnut suuren sekä armeijojen että naissydänten voittajan. Cæsarin lemmenseikkailujen luku oli legio. »Hän oli», sanoo eräs englantilainen historioitsija, »välttämätön vastaaja jokaisessa muodinmukaisessa avioerojutussa». Hän ei kavahtanut edes ystäviäänkään, kun oli kysymyksessä naisen valloittaminen. Hänen sanotaan olleen yhtäaikaa rakkausseikkailuissa Pompeiuksen ja Crassuksen vaimojen kanssa. Hän oli nyt muutamia vuosia yli viidenkymmenen vanha, mutta seurustelu pienen egyptittären kanssa oli hänelle aivan uudenlaatuinen elämys. Plutarkhos sanoo, että Kleopatra ei ollut varsinaisesti kaunis, mutta hän oli enemmän: hän oli hurmaava. »Niilin seireeni» oli verrattoman kiehtova — hän oli leikkisän viehkeä kuin kissanpoikanen. Hän oli samalla kertaa hienosti sivistynyt ja kykenevä pitämään vireillä henkevää keskustelua, joka oli erittäin ihastuttavaa, kiitos äänelle, hyväilevälle kuin musiikki.

Politiikassa Kleopatra ei kuitenkaan hallinnut Cæsaria, niin poliittisesti lahjakas ja määrätietoinen kuin olikin, vaan suhde oli päinvastainen. Cæsar ei antanut naisten vaikuttaa itseensä kuin määrättyyn rajaan asti. Hän oli, Mommsen sanoo, »intohimoinen luonne, sillä ilman intohimoa ei ole nerokkuutta. Mutta hänen intohimonsa ei saanut häntä koskaan valtoihinsa; se ei tunkeutunut koskaan hänen sisimmän olemuksensa ytimeen. Hän oli kauttaaltaan reaalipoliitikko ja järki-ihminen, ja kaikki, mihin hän ryhtyi, oli tuon nerokkaan, terveen järjen läpitunkemaa, joka on pohjimmaltaan hänen pääominaisuutensa. Se antoi hänelle kyvyn elää voimakkaasti hetkessä, kyvyn joka silmänräpäys toimia kootuin voimin. Se soi hänelle ihmeellisen valoisan luonteen, joka kesti hyvinä ja pahoina päivinä. Mutta tästä teräväjärkisyydestä johtuu, ettei Cæsarilla ollut koskaan minkäänlaatuisia harhakuvitelmia ihmisistä ja olosuhteista.» Näiden ominaisuuksiensa perusteella hän oli synnynnäinen valtiomies. Hän osoitti myöskin senlaatuista sotapäällikkölahjakkuutta, jota sotataidon mestarit ovat kaikkina aikoina ihmetelleet: kyvyn »kaavoihin ja perintätapoihin eksymättä keksiä aina se taistelutapa, jolla vihollinen voitettiin jokaisessa erilaisessa tilanteessa ja joka aina oli oikea tapa juuri siinä tapauksessa!» Ennen kaikkea Cæsar kuitenkin oli ja tuli aina olemaan valtiomies, joka taivutti kaikkein erilaisimmat ihmiset tahtoonsa: »yksinkertaisen porvarin ja tuiman aliupseerin, loistavan ratsuväenpäällikön ja kylmästi laskevan rahamiehen, Rooman ylhäiset naiset ja Egyptin ihanat ruhtinattaret.»

Hänen neronsa ja päällikkölahjansa joutuivat erittäin kovalle koetukselle sen puolivuoden aikana, joka kului, ennenkuin apujoukot ehtivät Aleksandreiaan. Cæsarin pelastus ja perikato riippui lopulta jo hiuskarvan varassa. Mutta kun apu viimeinkin joutui, hän voi käydä epätoivoisesta puolustuksesta voimakkaaseen hyökkäykseen ja kukistaa vastarinnan. Hän luovutti nyt hallituksen Kleopatralle ja eräälle hänen nuoremmalle veljelleen sekä antoi hänelle tueksi kolme roomalaista legioonaa. Vanhempi veli oli sotatapausten aikana hukkunut Niiliin, aikoessaan hypätä venheeseen päästäkseen pakoon vainoojiaan.

Cæsarin oleskelu faaraoiden maassa päättyi loistavaan juhlasarjaan, jonka kuningatar järjesti hänen kunniakseen. Ensimmäisen kerran Rubicon ylikulun perästä hän soi itselleen pienen lepohetken. M.m. tehtiin matka Niilin kuuluisimpiin pyhättöihin ja muihin näkemisen arvoisiin paikkoihin. Cæsar ja Kleopatra asuivat kuningattaren loistokaleerissa, joka oli useampikerroksinen, mahdottoman suuri uiva palatsi, jota seurasi koko parvi pieniä huvialuksia. Oltuaan kolme kuukautta Niilinmaassa Cæsar vasta kykeni irroittautumaan kauniista Kirkestään. Tämä oli vähän ennen synnyttänyt pojan, joka isänsä mukaan sai nimen Cæsárion.

* * * * *

Cæsarin pitkäaikainen oleskelu Egyptissä ei ollut ollut eduksi hänen poliittiselle asemalleen. Pompeiuslaiset ja toisetkin viholliset olivat jälleen saaneet ilmaa siipiensä alle. Aasiassa Mithradateen ylimielinen poika Pharnakes oli saanut aikaan uusia selkkauksia. Hän oli isänsä kuoleman jälkeen tehnyt rauhan Rooman kanssa ja saanut pitää perintömaansa Pontoksen; mutta niin pian kuin sisällissota Pompeiuksen ja Cæsarin välillä puhkesi, hän käytti hyväkseen vallitsevaa levotonta aikaa, alkoi sodan ja tuotti Rooman Aasiassa olevalle maaherralle tuntuvan tappion. Hän ryösti koko Vähän-Aasian, tuhosi temppelit, murhasi ja häpäisi tuhansittain roomalaisia ja roomattaria.

Mutta nopeammin kuin viekas itämaalainen itsevaltias aavistikaan, Cæsar oli hänen kimpussaan, löi hänet perin pohjin, otti häneltä hänen valtakuntansa ja antoi sen hänen veljelleen kiitokseksi siitä, että tämä oli tuonut Cæsarille apujoukkoja Egyptiin. Sotaretkensä tuloksesta Cæsar ilmoitti Rooman senaatille lakonisessa muodossa: »Veni, vidi, vici (Tulin, näin, voitin).»

* * * * *

Mutta nyt olikin jo aivan välttämätöntä, että Cæsar palasi Italiaan, sillä siellä oli jo vaara lähellä. Kun Cæsar viimeinkin saapui Italiaan, hän tapasi pari Campaniaan sijoitettua, vanhaa, koeteltua legioonaansa täydessä kapinassa. Cæsar oli luvannut sotilaille runsaat palkkiot sodan loputtua. Mutta sotahan ei loppunut koskaan! Sotilailla ei ollut enää halua odottaa kauemmin. He selittivät avoimesti, etteivät he aikoneet totella kauemmin, jolleivät he saisi luvattuja lahjojaan.

Cæsar lähetti ensin muutamia päälliköitä rauhoittamaan heitä, mutta sotilaat tervehtivät näitä ivallisin soimauksin ja kivisatein. Yhteen menoon he läksivät marssimaan pääkaupunkia kohti päästäkseen puheisiin itsensä ylipäällikön kanssa. Osan päälliköitä, jotka koettivat ehkäistä yritystä, kapinalliset löivät kuoliaiksi.

Cæsar miehitytti kaupungin portit ja astui itse vaaraa pelkäämättä keskelle raivoisaa joukkoa. »Mitä te tahdotte?» hän kysyi heiltä. »Eroa», mylvivät nämä luottaen siihen, että he olivat aivan välttämättömiä Cæsarille. »Kansalaiset», huusi Cæsar heille, »eronne hyväksytään. Palkkionne tulette te siitä huolimatta saamaan vähentämättöminä, niin pian kuin minä uskollisten sotilasteni kanssa olen viettänyt triumfin.»

Pikku sana »kansalaiset» odotetun »sotatoverit» sanan asemesta vaikutti kuten kylmä suihku näihin koviin miehiin. He nolostuivat heti, ja jo ajatuskin, etteivät he saisi olla mukana triumfikulkueessa, kaikkien heidän kärsimystensä ylväässä lopettajaistilaisuudessa, sai heidän nenänpäänsä kalpenemaan. He taivuttivat uhmailevat niskansa hänen edessään, joka oli johtanut heitä niin moniin voittoihin. He häpesivät sellaisen ylipäällikön edessä, joka piti sanansa niillekin, jotka olivat rikkoneet uskollisuudenvalansa. Pian kuului joka taholta huuto: »Ota meidät jälleen armoihisi! Salli meitä sanottavan Cæsarin sotilaiksi! Me seuraamme sinua minne tahdot.»

Ja Cæsar ei ollut koskaan pitkävihainen. Hän vaati vain sen rangaistuksen, että kapinan alkuunpanijat saivat palkkionsa kolmannella osalla vähennettyinä. Siitä hetkestä hänellä oli taas koko armeijansa käsissään. Tällainen esiintyminen oli Cæsarin puolelta psykologinen mestarinäyte, joka vetää vertoja Aleksanterin menettelylle samankaltaisessa tilanteessa. Mutta tuolla kertaa oli tarvittu useampia sanoja vuodattamaan öljyä kuohuvaan kansanmereen, sentähden että silloin oli kysymys kreikkalaisista eikä roomalaisista.

CATO NUOREMPI JA KANSALAISSODAN LOPPUNÄYTÖS.

Tämän jälkeen tasavallan päivät olivat luetut. »Kunniatta ei kuitenkaan ollut se valtiomuoto kaatuva, joka oli luonut Rooman maailmaahallitsevan aseman, ja jonka turvin roomalaiskansa oli kehittänyt niin jaloja hyveitä», ruotsalainen historioitsija S.J. Boëthius sanoo. »Keskellä yleistä turmelusta eli vielä yhdessä miehessä muinaisroomalainen henki. Se mies oli Marcus Porcius Cāto, Cato Censoriuksen pojanpojan poika. Kuten vanha samoin nuorempikin Cato ihaili rajattomasti tasavallan kukoistusaikaa, joka tarjosi miehekkään voiman ja valtiolle uhrautuvan velvollisuudentunnon mieltäylentäviä esikuvia. Hän palvoi tätä suurta aikaa haaveilijan kiihkoisalla rakkaudella. Hänelle merkitsivät muinaisroomalaiset hyveet ja tasavaltainen hallitusmuoto samaa käsitettä. Koko hänen elämäntehtävänsä suuntautui sentähden tämän valtiomuodon pelastamiseen ja suojelemiseen. Hänelle ei koskaan hetkeksikään juolahtanut mieleen — tai kenties hän pikemminkin oli liian itsepäinen tahtoakseen huomata —, että muinaisroomalaiset hyveet eivät niinkään paljon olleet tasavaltaisen hallitusmuodon hedelmiä, kuin varmastikin tämän hallitusmuodon perusedellytyksiä. Hän teki sen tavallisen ajatusvirheen, että vaihtoi perustan ja tuloksen, syyn ja seurauksen. Caton suuri suru oli, ettei hänen oman aikansa roomalaisilla ollut sitä luonteenlujuutta, sitä horjumatonta velvollisuudentuntoa, sitä omaa voittoa tavoittelematonta uhrimieltä valtion hyväksi, jota olisi tarvittu tasavallan ja vapauden turvaamiseksi. Hän koetti uskotella itselleen, että jos vain palattaisiin vanhaan »turmeltumattomaan» tasavaltaiseen hallitusmuotoon, niin nämä hyveet palautuisivat itsestään. Hän oli myöskin sokea huomaamaan sitä, miten erilainen täytyi olla Rooman pienenä italialaisena yhteiskuntana olon kuin Rooman, joka hallitsi maailmaa. Hän ei tahtonut käsittää, että maailman valtakunta vaati kokonaan toisenlaisia valtiosääntömuotoja kuin jokin pikkuvaltio. »Siksipä tuli», Boëthius sanoo, »hänen yrityksestään pitää pystyssä ylimyksellistä tasavaltaa traagillinen kamppailu vääjäämätöntä kohtaloa vastaan.»

Henkilökohtaisesti Cato nuorempi tahtoi käydä kuuluisan kaimansa uudesta painoksesta ja vaelsi ympäri, kuten Mommsen sanoo, »mallikansalaisena ja hyveenpeilinä syntisessä pääkaupungissa valitellen ajan pahuutta.» Aitona filosofina ja stoalaisena hän käytteli mielellään abstraktisia viisaussääntöjä ja iloitsi singotessaan nuhdesaarnoja turmeltuneelle ajalleen. Mutta tässä miehessä oli vakavuutta, hänen arastelemattomassa rohkeudessaan ja töykeässä epäitsekkyydessään. Hänelle elämä oli niin kauhean vakavaa, että tuskin koskaan nähtiin hymyn kirkastavan hänen melkein kivettyneiltä vaikuttavia kasvojaan. Cato oli kaikissa tapauksissa eheä luonne, joka ei tiennyt tinkimisistä itsensä kanssa. Ja aina hän oli valmis asettumaan taisteluasentoon — »sekä silloin, kun sitä tarvittiin, että silloinkin, kun sitä ei tarvittu», Mommsen lisää. Sellaiset ominaisuudet olivat harvinaisia läpeensä raukkamaisena ja surkuteltavana aikana. Senpävuoksi hän tulikin pian optimaattipuolueen tunnustetuksi johtajaksi. Mutta se ei suinkaan kuitenkaan merkinnyt henkistä johtoasemaa. Sillä ei Cato eikä kukaan muukaan kyennyt enää hallitsemaan sitä itsekkyyden ja velvollisuuksien laiminlyömisen henkeä, joka tuona aikana oli ominaista Rooman yläluokalle. Siihen olisi tarvittu voimakkaampaa lipeää — käyttääksemme Kustaa Vaasan lausetapaa.

Reformaattoriksi Cato ei muutoin kelvannut — siihen hänen ohjelmansa oli aivan liiaksi kielteinen. »Koko hänen taktiikkansa oli siinä, että hän asettui vastarintaan jokaista vastaan, joka poikkesi tai näytti hänestä poikkeavan ylimystön perinnäisestä moraalipolitiittisesta katekismuksesta.» Kuvaavaa sille, kuinka joustava Cæsar arvioi yksipuolisesti teorioivaa vastustajaansa, on se lempeän ivainen tapa, millä hän, käytännöllisen toiminnan mies, kohteli Catoa silloin, kun triumvirit ajoivat Ciceron maanpakoon. Tahtoivathan he myöskin päästä eroon vaivalloisesta tasavaltalaisesta Catosta. Mutta koska mies oli siinä määrin rehellinen, että häneen ei päässyt käsiksi oikeudellista tietä, niin selvittiin hänestä — antamalla hänelle kunniatehtävä: hänen piti mennä Kyprokseen liittämään saari Rooman valtakuntaan ja takavarikoimaan viimeisen hallitsijan aarteet. Tehtävä annettiin hänelle sillä perusteella, että hänen »ainutlaatuinen kunniallisuutensa» teki hänet ennen muita sopivaksi toimittamaan tehtävän, joka oli niin houkutteleva varastamiseen. Cato ponnisteli tietysti kaikin keinoin tarjottua kunnianosoitusta vastaan, mutta triumvirit hallitsivat kansankokousta, kansankokous päätti, ja silloinhan olisi ollut rikos korkeinta roomalaista hyvelakia vastaan olla tottelematta.

* * * * *

Nyt, kun Cæsar järkähtämättömän varmasti kulki uraansa yksinvaltaa kohti, Cato johti viimeistä, epätoivoista kamppailua tasavallan olemassaolon puolesta. Mutta hän taisteli tuskin enää tasavallan voiton puolesta, vaan siksi, että se kaatuisi kunnialla. Traagillisinta Caton elämänkohtalossa ei ole kuitenkaan se, että hän ei enää voinut toivoa menestystä asialle, jonka hyväksi hän oli koko elämäntyönsä uhrannut — vieläkin synkempää oli, että hän tuskin toivoi puolueensa voittoa. Hänen silmänsä olivat auenneet näkemään, kuinka toivotonta olisi ollut jättää korkein yhteiskunnallinen valta miehille, joilla tuskin oli muuta ajatusta, kuin mitenkä he perusteellisesti kostaisivat vastustajalleen voiton saatuaan.

Afrikassa suoritettiin taistelu niitä Pompeiuksen puoluelaisia vastaan, jotka eivät vielä tahtoneet laskea aseitaan. Sinne he olivat kaikki kokoontuneet Pharsaloksen taistelun jälkeen. Jo vanhastaan oli pompeiuslaisilla liittolaisena Numidian kuningas Iuba. Yhdistyneitten sotavoimien päällikkönä ei saanut kuitenkaan olla afrikkalainen, vaan annettiin ylipäällikkyys eräälle Scipiolle. Sillä nimellähän oli valtava kaiku Afrikan nimen yhteydessä. Mutta tällä kertaa se oli vain tyhjä nimi. Sitä nimeä kantoi nyt mies, jonka pääasiallisin ansio oli se, että hän oli Pompeiuksen appi.

* * * * *

Kun Cæsar nousi Afrikan rannalle, sattui tapaus, jota pidettiin onnettomana enteenä. Sotapäällikkö lipesi ja kaatui. Mutta hänen tunnettu mielenmalttinsa ei pettänyt häntä nytkään. Hän antoi enteelle suotuisan selvityksen teeskennellen heittäytyneensä maahan ja huudahti: Minä syleilen sinua, Afrikka!»

Thapsuksen luona, itärannikolla, Karthagosta eteläänpäin, syntyi ratkaiseva taistelu Pompeiuksen molempien appien välillä. Se oli pian ratkaistu. Ensimmäisen vastoinkäymisen sattuessa pompeiuslaiset upseerit menettivät harkintakykynsä ja ajattelivat vain itsensä pelastamista. Kuvaavaa heidän raukkamaisuudelleen on, ettei kukaan heistä kuollut taistelukentälle. He pääsivät kaikki pakoon vahingoittumattomina. Ylvästelevä Iuba lienee ensimmäisenä pötkinyt pakoon. Kun hylätyillä sotilailla ei ollut mahdollisuutta puolustautua, niin he heittivät aseensa ja pyysivät armoa. Mutta Cæsarin sotilaat olivat nyt suunnattomasti katkeroituneita siitä, että sota rasituksineen ei näyttänyt koskaan tahtovan loppua. Tuskin he olivat kukistaneet vastarinnan yhdessä paikassa, ennenkuin se ilmeni toisaalla. Olihan sellainen kuin taistelua lohikäärmeen kanssa. Ja syynä tähän he pitivät Cæsarin lempeyttä voitettuja kohtaan. Mutta nyt olisi käyvä toisin! Jokainen mies, joka tuli kiukustuneiden legioonalaisten aseitten ulottuville, hakattiin armotta maahan. He eivät aikoneet taistella samaa vihollista vastaan enää toista kertaa. Eivät Cæsarin kehoitukset enempää kuin uhkauksetkaan kyenneet hillitsemään heidän verenjanoaan. Taistelu muuttui kaameaksi teurastukseksi. Vaikka viholliselta kerrottiin kaatuneen 100 000 miestä, ilmoitetaan Cæsarin tappiot vain 50 mieheksi, mikä olosuhteisiin katsoen ei kenties ole niin mahdotonta, kuin miltä se ensi silmänräpäykseltä voi näyttää.

Cato ei ollut mukana taistelussa. Hänet oli jätetty Utican kaupungin päälliköksi, pohjoiseen Karthagosta. Kun hän sai kuulla, kuinka taistelussa oli käynyt, hänen päätöksensä oli valmis. »En tahdo», hän sanoi, »joutua Cæsarille kiitollisuuden velkaan teosta, johon hänellä ei ole oikeutta. Sillä hänellä ei ole määräysvaltaa minuun nähden, eikä siis myöskään oikeutta lahjoittaa minulle elämääni.» Muutoin ei elämä hänestä ollutkaan minkään arvoinen tasavallan kukistumisen jälkeen. Mutta ennenkuin hän surmasi itsensä, hän teki kaikki, mitä kykeni, pelastaakseen kaupungin asukkaat vihollisen raivolta ja onnistuikin hankkimaan heille armahduksen. Tämän jalon työnsä tehtyään hän vetäytyi makuusuojaansa ja syventyi lukemaan Platonin Phaidonia, missä on ylevän ihana kuvaus Sokrateen viime hetkistä. Sen jälkeen hän pisti miekan rintaansa. Hänen ystävänsä kiiruhtivat hänen luoksensa ja sidotuttivat haavan. Mutta niin pian kuin ystävät olivat poistuneet antaaksensa hänen levätä, hän tempasi siteen pois ja kuoli veren vuotoon. Cato ei ollut vielä täyttänyt 50 vuotta, kun hän surmasi itsensä.

Se huomio, minkä hänen Uticassa tapahtunut kuolemansa herätti, ilmenee Caton liikanimessä Uticensis, Uticalainen. Saatuaan tiedon, että taipumaton tasavaltalainen oli päättänyt päivänsä, Cæsar puhkesi sanomaan: »Minä en suo sinulle, Cato, anteeksi kuolemaasi, sentähden ettet suonut minun lahjoittaa sinulle elämääsi.»

Itse asiassa kuollut Cato oli Cæsarille vaarallisempi kuin elävä, sillä nyt tasavaltalaiset olivat saaneet marttyyriinsä. Hänen nimestään tuli uusi taistelumerkki kaikille tyytymättömille. Kaikki tasavaltalaiset ihailivat häntä, kuten ainoastaan sitä ihaillaan, joka on todistanut uskonsa kuolemallaan. Kaikkina aikoina Cato Uticalainen esiintyy aidon tasavaltalaisen ihanteena. Kaikista hänen inhimillisistä heikkouksistaan huolimatta »tekee», kuten Boëthius sanoo, »hänen jalo innostuksensa ylentävän vaikutuksen keskellä kaikkea vapaudenrakkauden viittaan verhoutunutta omanvoitonpyyntiä ja henkilökohtaisia intohimoja; ja se luo Rooman tasavallan perikadon ylle kajasteen sen muinoisilta loistavilta päiviltä.» Caton virhe oli, kuten eräs samanaikainen roomalainen kirjailija huomauttaa, siinä, että hän uskoi elävänsä Platonin ihannevaltiossa ja unohti, että hän elikin Rooman katuloassa.

* * * * *

Useimmat muutkin pompeiuslaisten johtajat saivat surmansa. Scipio surmasi itsensä, kun hänet aiottiin vangita, ja Iuba lävistytti itsensä orjalla hurjan juomingin jälkeen. Hänen sorretut alamaisraukkansa päästivät helpotuksen huokauksen.[61]

* * * * *

Näin oli kolme maanosaa ollut Rooman herruudesta käydyn valtavan kaksintaistelun näyttämönä.

Kun Cæsar palasi pääkaupunkiin, hän voi voitonseppelöimien legioonainsa etunenässä viettää nelinkertaista triumfia voittojensa takia Rooman valtakunnan vihollisista Galliassa, Egyptissä, Pontoksessa ja Numidiassa. Triumfikulkueen edellä kannettiin kuvapatsaita, jotka esittivät Reiniä, Rhône'ia, Niiliä ja kahleisiin lyötyä Valtamerta. Kulkueessa voitiin laskea lähemmä 3 000 kultaista seppelettä, kulta- ja hopea-astioita sekä lukemattomia muita kalleuksia. Niiden yhteenlaskettu hinta arvioitiin siihen asti kuulumattoman suureen 65 000 talentin summaan, eli 3 000 miljoonaan markkaan. Vankien suuressa joukossa nähtiin kultaisissa kahleissa onneton Vercingetorix, prinsessa Kleopatran sisar Arsinoë, joka oli tarmokkaasti taistellut Cæsaria vastaan ja kuningas Iuban nuori poika. Voittoisa sotapäällikkö itse seisoi valkoisten hevosten vetämissä kultaisissa vaunuissa edellään kuusi kahdentoista liktorin joukkuetta, ja sitten seurasivat legioonat. Vanhan tavan mukaan sotilaat tuon tuostakin virittivät pilalaulun triumfin viettäjän heikkouksista, erittäinkin hänen monista lemmenseikkailuistaan:

»Varokaatte vaimojanne! Kaljupää saapuu kaupunkiin!»

»Vieläkin pahempaa», Victor Rydberg sanoo, »he lauloivat samassa tilaisuudessa jumaloidusta päälliköstään, mutta ei mitään, joka olisi koskettanut häntä niin arkaan paikkaan. Akhilleuksen arka paikka oli kantapää, Cæsarin päälaki. Ennen aikojaan nuo kerran hyvin hoidetut kiharat harvenivat, ja se oli turmiollinen ennemerkki roomalaisten mielestä. Sillä enemmän kuin Aleksanterinpatsas, jonka hän näki Gadeksessa kiihoitti se häntä asettamaansa päämäärään; hän ei voinut kädellä koskettaa päätänsä muistamatta, että hänellä oli jo takanaan se ikä, minkä ikäisenä Makedonian sankari oli asein valloittanut maailman. Hän koetti korjata asiaa »diskonttauksella»: kampa lainasi pään takaosasta hiuksia peittämään päälaen paistetta, mutta lopuksi oli lainanantajakin paljastunut. Cæsarin historioitsijat väittävät, että niistä kunnianosoituksista, joita senaatti hänelle tuhlasi, hänestä oli mieluisin se, että hän sai aina pitää laakeriseppelettä, koska seppele verhosi hänen kaljupäisyyttään.»

Triumfin perästä tapahtui toivottu lahjojen jako legioonalaisille. Ei koskaan ennen ollut nähty sellaista anteliaisuutta: jokainen soturi sai lähes talentin verran, ja päällystö kaksinkertaisesta aina nelinkertaiseen määrään asti. Näytelmät ja kaikenlaatuiset kansanhuvit sekä suurenmoinen juhla-ateria päättivät tämän voittojuhlan. Viini virtasi ja köyhimmätkin voivat herkutella ankeriailla. Marius ja Sulla olivat alkaneet diktatuurinsa antamalla kansalaisveren virrata — Cæsar juhli falernolaisviinin tulvalla Rooman historian uuden vaiheen alkua: Cæsarien aikakautta.

* * * * *

Kansalaissodan jälkimainingit oli vielä kuitenkin asetettava, ennenkuin Cæsar sai rauhassa ja levossa omistautua rauhalliseen uudistustyöhön. Pompeiuslaisen lohikäärmeen uusi pää pisti taas esille. Ne harvat puolueen johtajat, jotka jäivät eloon Tapsuksen taistelun jälkeen, näiden joukossa Gnæus ja Sextus Pompeius, olivat paenneet Espanjaan ja yllyttäneet tämän maan jälleen Cæsaria vastaan. Vaati paljon verta, ennenkuin Cæsarin onnistui masentaa viimeinen vastarinta. Mundan luona, niemimaan eteläkärjessä[62] näyteltiin vuonna 45 e.Kr. kansalaissodan loppunäytös. Pompeiuslaiset taistelivat epätoivon rohkeudella, tietoisina siitä, että tämä taistelu oli heidän viimeinen toivonsa ja ettei armoa ollut odotettavissa. Eräs muinaisajan historioitsija sanoo, että viha, millä taistelevat nyt kävivät toistensa kimppuun, oli kolkonkammottavaa. Kenelläkään ei ollut halua virittää tavallisia sotalauluja. Äänettömällä raivolla iskettiin kiinni toisiinsa, ja kuului vain huutoja »Iske ja surmaa, iske ja surmaa!» Hetkisen Cæsarin legioonat horjuivat. Silloin — kerrotaan — hän heittäytyi itse taistelevien ensi riviin, huudahtaen: »Tahdotteko te tosiaankin jättää minut Pompeiuksen pojalle?» Se vaikutti. Sotilaat hyökkäsivät hurjemmalla raivolla kuin koskaan ennen, ja vihollisen rivit alkoivat harveta. Armoa ei annettu. Gnæus Pompeius pakeni, mutta sai surmansa sitkeän taistelun jälkeen. Muista johtajista oli sitten enää elossa vain Sextus Pompeius, joka ei ollut mukana Mundan luona. Hän pakeni Espanjan vuoristoihin, kunnes hänen aikansa tuli vielä kerran näytellä osaa roomalaisen maailman näyttämöllä.

Cæsar lausui tämän taistelun perästä, että hän oli usein taistellut voiton takia, mutta Mundan luona hän oli taistellut elämästään. Mutta nyt »hän oli viimeinkin vääntänyt miekan vastustajainsa käsistä», sotahistorioitsija Veith sanoo. »Nyt heille jäi ainoastaan tikari…»

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Cajus Julius Cæsar, Borgerkrigen, oversat af Joh. B. Koch.

Eugène Stoffel, Histoire de Jules César. 2 nid.

L. Holzapfel, Die Anfänge des Bürgerkriegs zwischen Cäsar und Pompejus
(Klio 1903).

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Georg Wittroek, Cæsar och Augustus (Historisk tidskrift 1908).

CÆSARIN YKSINVALTA.

Cæsarin Pharsaloksen luona saama voitto oli, kuten sanottu, tehnyt lopun tasavallan olemassaolosta.

Tulos todettiin varmentaen siten, että senaatti ja kansankokous nimittivät Cæsarin diktaattoriksi ja antoivat hänelle siten samanlaisen valta-aseman, kuin aikoinaan oli ollut Sullalla. Cæsar oli itse asiassa Rooman yksinvaltias. Hänen arvonimensä »imperator», joka aikaisemmin oli ollut ainoastaan ylipäälliköillä sodassa, on ranskalaisessa muodossaan »empereur»[63] vielä meidän päivinämme käytetty merkitsemään korkeinta yksinvallan arvoasemaa. Germaanilaiset ja slaavilaiset vastikkeet, »Kaiser», kejsare» (keisari) ja »tsaari», jotka arvonimet kantajiensa mukana toinen toisensa jälkeen hävisivät maailmansodan aikana, eivät ole muuta kuin nimi Cæsar, joka senaikaisen latinan mukaan lausuttiin »Kaisar». Muinaisajan historioitsijat pitivätkin Cæsaria Rooman ensimmäisenä keisarina. Rooman senaatti ei ollut enää se elin, joka johti valtakunnan politiikkaa ja hallitusta. Tämä kunnianarvoisa laitos oli muuttunut hallitsevasta senaatista yksinvaltiaan valtioneuvostoksi. Ja kansankokouksen toimivalta rajoittui siihen, että sen tuli vahvistaa ne lait, jotka diktaattori sille esitti, sekä valita ne virkamiehet, joita tämä ehdotti. Täten oli viimeinkin loppunut rappeuttava vaalikiihoitus, raivoisa taistelu valtion viroista vastenmielisine, häpeällisine lahjomisineen ja katutaisteluineen.

Valtiollisen »vapauden» tällaisten ilmenemismuotojen loppumista voivat valittaa vain ne, joilta oli kadonnut tyystin poliittisen säädyllisyyden tunto. Vaikeampaa oli mukautua siihen, että kansankokous sellaisenaan menetti toimintavapautensa, mutta tämä menetys ei itse asiassa kohdannut enää Rooman valtakuntaa, vaan ainoastaan Rooman kaupunkia lähimpine ympäristöineen. Sillä ainoastaan niillä roomalaisilla, jotka asuivat tässä pienen pienessä valtakunnan kolkassa, oli oikeus ottaa osaa kansankokoukseen. Muinaisen ajan ihmiset eivät koskaan keksineet sitä ratkaisua, että olisivat valinneet edustajia valtakunnankokouksiin. Siten kauempana asuva väestö joutui aina raskaaseen riippuvaisuuteen pääkaupungista. Niin oli ollut attikalaisessa valtakunnassa — niin oli käynyt Rooman valtakunnassa.

Ja kuta kauempana keskipisteestä, sitä kurjempi kohtalo. Mitä maakuntain väestö sai kärsiä roomalaisten maaherrojen ja liikemiesten nylkemisjärjestelmästä, on kenties pahin häpeäpilkku Rooman tasavallan historiassa. Provinsseja pidettiin, pääkaupungin näkökannalta katsoen »Rooman kansan saaliina». Niin niitä nimitettiin aivan julkeasti virallisellakin kielellä. Ne olivat olemassa ruokkiakseen ja vaatettaakseen »oikeata» Rooman kansaa. Antiikin aikoina oli se käsitys kaikkialla aivan tavallinen, että voitetun täytyi kuolla tahi joutua orjaksi ja että koko hänen omaisuutensa joutui voittajan saaliiksi. Puhuminen yhteenkuuluvaisuuden tunteesta valloitettujen provinssien väestön kanssa olisi vaikuttanut naurettavalta sen ajan roomalaisista. Ne ent. konsulit tai preetorit, jotka saivat provinssin maaherrakunnakseen, olivat liian harvoin hyvän maanisän perikuvia, mutta sitäkin useammin oikeita verenimijöitä, jotka tahtoivat vain koota mahdollisimman suuren rikkauden lyhyenä maaherrakautenaan. Ei ollut monta maaherraa, jotka olisivat voineet Tiberius Gracchuksen tavoin sanoa itsestään: »Kun läksin Roomasta provinssiini, otin mukaani kukkaron täynnä rahoja — se oli tyhjä takaisin tullessani. Toiset ovat sitävastoin vieneet mukanaan provinsseihin suuria astioita täynnä viiniä ja laahanneet ne mukanaan kotiinsa rahoista raskaina.» Nyt oli toinen henki Rooman virkamiesmaailmassa kuin siihen aikaan, jolloin Cato Censorius oli Sardinian maaherrana ja vaelsi ympäriinsä jalkaisin yhden ainoan palvelijan seurassa tahi kun hän ennen kotimatkaansa espanjalaisesta provinssistaan myi hevosen, joka oli uskollisesti kantanut häntä kaikissa sodissa, sentähden, että hänellä ei mielestään ollut oikeutta rasittaa valtion kassaa kuljetuskustannuksilla. Maaherrana toimiminen rappeutti kauhistavan nopeasti roomalaisen yläluokan. Ajan pitkään ei mitenkään käynyt päinsä olla samalla kertaa tasavaltalainen ja suurien maiden yksinvaltias.

Maaherrojen valta-asema antoi heille lukemattomia mahdollisuuksia hirmuvaltaan ja ryöväyksiin. Jo vanha totunnaistapa, että provinssin asukkaitten tuli kestitä maaherraa »kunniaviinillä» ja muilla »vapaaehtoisilla» lahjoilla, antoi aihetta mielivaltaisiin kiristyksiin. Samoin virkamiesten oikeus vapaisiin matkoihin ja yösijaan itselleen ja seurueelleen provinssin asukkaitten kustannuksella. Voi olla varma, että oli vieraita, jotka tekivät puhdasta jälkeä taloissa, joita he kunnioittivat käynnillään!

Maaherrojen kiskomisia auttoi liikekumppanuus voitonhimoisten liikemiesten kanssa, jotka käyttivät provinsseja riista-alueinaan. Pahimmat näistä tunnemme me nimellä »publikaanit ja syntiset». Publikaaneiksi nimitettiin valtiontulojen vuokraajia sekä yleisten töiden urakoitsijoita ja heidän palvelusmiehiään. Publikaanit saivat nimensä sanasta publicum, jolla tarkoitettiin valtionmonopolia. Säästääkseen valtiolta menoja ja vaivaa roomalaisilla oli nimittäin tapana vuokrata enimmän tarjoavalle sellaisia valtiontuloja kuin maakuntain tullit ja verot sekä antaa julkisten rakennusten-, teiden- ja satamanperustamistöiden suorittaminen sille urakoitsijalle, joka tarjoutui suorittamaan työn halvimmalla. Tästä seurasi, että syntyi vauraita vuokraajayhtymiä, jotka maksoivat valtiolle määrätyn summan oikeudesta kantaa maakunnista eräät verot ja joilla sitten oli vapaat kädet, kun tuli kysymykseen saada takaisin kapitaalinsa voittoineen. Plutarkhos vertaa heitä raivottariin, jotka ryöstivät ruoan maan asukkailta.

Ainoastaan siinä tapauksessa, että maaherra tai paikkakunnan korkein virkamies piti silmällä vuokraajia, provinssin asukasraukat voivat toivoa, että publikaanien voitto pysyisi kohtuuden rajoissa. Mutta olemme nähneet, kuinka kapitalistien pyyteet olivat mahtavat Roomassa. Ei edes niin voimakas mies kuin Lucullus kyennyt ajan oloon pitämään puoliaan rahamiehiä vastaan. Hän oli heidän silmissään tehnyt anteeksiantamattoman rikoksen, kun hän suojeli Rooman aasialaisten alueiden väestöä roomalaisia vuokraajia ja koronkiskojia vastaan.

Kun Sulla jätti Aasian, hän oli määrännyt maakunnan suorittamaan mahdottoman suuren sotaveron, 900 miljoonaa markkaa. Heti palvelushaluiset roomalaiset kapitalistit olivat olleet tarjolla ja lainanneet valtiolle tämän summan saaden oikeuden periä verot ja kantaa tullit. Kymmenessä vuodessa nämä vuokraajien vaatimukset provinssilta olivat kiskurikoroilla kohonneet kuusinkertaisiksi. Koko maakunta oli tosiasiallisesti ryöstetty puti puhtaaksi, ja sydäntäsärkevää oli nähdä, kuinka koronkiskurit menettelivät.

Silloin Lucullus sekaantui asiaan ja alensi velkasumman 1.800 miljoonaan. Tämä oli hyvätyö ei ainoastaan maakunnan väestöä, vaan kansantaloudelliselta näkökannalta myöskin Roomaa kohtaan. Ja Lucullus sai kiitokseksi — luopua päällikön toimestaan. Täten oli silloinen Rooman tasavalta antanut mitä selvimmän ala-arvoisuustodistuksen kyvystään hallita muita kansoja. Hallitusmuodon oli muututtava, jottei koko valtakunta joutuisi perikatoon. »Ei ollut niin kaukaista tai syrjäistä paikkaa, ettei roomalaisten mielivalta ja sorto sinne tunkeutunut», Cicero sanoi yhdessä niistä kuuluisista puheistaan, jotka hän piti verenimijä Verrestä vastaan, joka oli ollut kolme vuotta Sisilian maaherrana ja kiusanhenkenä. »Meidän ei tarvitse pelätä asevoimaa eikä sotaa, mutta kaikkien toisten kansojen surkeus, itku, kyyneleet ja valitus on pelkoa herättävää. Ne ovat paisuneet siihen määrään, että emme voi kauemmin kestää sitä.»

Jos haluamme nähdä, kuinka pitkälle roomalainen maaherra voi mennä valtansa väärinkäytössä hyvässä yhteisymmärryksessä publikaanien ja koronkiskurien kanssa, voimme lukea ne valitukset, jotka Cicero vuonna 70 koko Sisilian nimessä teki Verrestä vastaan.

Veronkantajiksi tuottavimmille alueille tämä oli hankkinut kumppaneitaan ja suosikkejaan, luonnollisesti sopien siitä, että hän itse sai olla osallisena saaliinjaossa. Laillinen vero olisi ollut kymmenes osa pellon kasvusta ja viides osa hedelmistä, mutta todellisuudessa oli veronkantajan mielivalta liian usein korkein laki. Cicero kertoo maanviljelijöistä, joita pideltiin pahoin nyrkin iskuin ja potkuin, kunnes he lupasivat maksaa kaksi kertaa niin paljon, kuin olivat velvolliset; ja hän kertoo esimerkkejä talonpojista, joilta vuokraajat vaativat kymmenyksinä enemmän kuin koko heidän satonsa arvon. Mies parat joutuivat suunniltaan ja läksivät taloistaan ja mailtaan ja asianomainen publikaani anasti heidän karjansa, orjansa ja maanviljelyskalustonsa. Mitä hyödyttikään muutoin valittaminen, kun tuomarit olivat maaherran kätyreitä! Ja ylipäänsä oli monia metkuja, joita verojenvuokraaja voi käyttää hyväkseen välttyäkseen joutumasta tekemisiin lain kanssa. Oli esim. kielletty talonpoikaa korjaamasta satoansa, ennenkuin hän oli sopinut vuokraajan kanssa tämän osuudesta. Ennemmin maamies toki antoi ryöstää kohtuuttoman osan sadosta, kuin uskalsi jättää koko sadon sattuvan huonon ilman takia turmeltumaan. Ja olihan niitä lukemattomia muitakin keinoja järjestelmällisesti nylkeä puhtaiksi Sisilian työteliäät ja uskomattoman kärsivälliset talonpojat. Verres kätyreineen teki sen niin perusteellisesti, että saari hänen luovuttuaan maaherrantoimesta näytti siltä, kuin sitä olisi rangaistu sodan hävityksellä. Kertomamme tapaukset, että maanviljelijät hylkäsivät kotinsa, eivät suinkaan olleet harvinaisia. Monet sen lisäksi epätoivoissaan surmasivat itsensä. Cicero luettelee koko joukon paikkakuntia, joissa huomattavasti yli puolet taloista oli autioina. Vaara uhkasi, että Sisilia, kaukana siitä, että se olisi ollut Rooman vilja-aittana, pian ei olisi voinut tulla toimeen omilla viljavaroillaan.

Mutta Verreen ryöstöjärjestelmä ei pysähtynyt näihin häpeämättömiin tekoihin. Hänellä on myöskin Sisilian rikkaitten taideaarteiden ryövärin huono maine. Cicero esittää lukemattomia esimerkkejä, jotka kuvaavat hänen »taiderakkauttaan». Hän »lainasi» taideteoksia, luovuttamatta niitä takaisin, hän pakotti ihmiset myymään niitä hänelle pilkkahinnalla tahi käytti muita ajateltavissa olevia keinoja saadakseen sen, mitä halusi. Yhtä häikäilemättömästi hän ryösti yksityisiä kuin julkisia rakennuksia ja paikkoja. Eivät edes temppelien aarteet säilyneet hänen ryöstönhimoltaan. Koska Verres itse, »tämä hieno taiteentuntija», kuten Cicero häntä nimittää, ei ymmärtänyt rahtuakaan taideteosten arvosta, hän käytti kahta kreikkalaista asiantuntijaa, kahta täysiveristä roistoa, ottamaan selon kaikesta, mikä oli erittäin arvokasta. Taiteenrakastajan ainoa pelastus oli lahjoa nämä vainukoirat kuvailemaan Verreelle parhaimmatkin taideteokset arvottomiksi. Määrätä taide-esineille korkea myyntihinta oli tyhmintä, mitä voi tehdä. Silloin joutui niin monin eri tavoin rettelöihin maaherran kanssa, että lopulta osoittautui viisaimmaksi lahjoittaa hänelle taideteokset.

Yhtä paljon kuin Verres rakasti kauniita taideteoksia, yhtä paljon hän oli mieltynyt kauniisiin naisiinkin. »Jokaiseen kaupunkiin, minne hän tuli», Cicero sanoo, »hän jätti enemmän siveettömyytensä kuin jalkainsa jälkiä». Voi sitä naista, johon tämä hirviö oli iskenyt silmänsä, ja voi sitä puolisoa tai veljeä, joka uskalsi koettaa suojella hänen siveyttään!

* * * * *

»Yksityinen ihminen ei», kuten Ferrero sanoo, »ollut yksin syyllinen, vaan puolue, hallitussuunta, kokonainen aikakausi. Kaikki viha, mikä kymmenen vuoden aikana oli patoutunut suuren yleisön mieliin Sullaa, taantumusta ja vanhoillista puoluetta vastaan, purkautui nyt rajuilman voimalla.»

Verreen syntiluettelo oli tosiaankin niin raskas, että Ciceron onnistui saada hänet tuomituksi. Hänet tuomittiin 60 miljoonan markan sakkoihin. Ennen tuomion langettamista hän oli kuitenkin ehtinyt pudistaa Rooman tomut jaloistaan ja päästä turvaan vieden mukanaan suuren osan ryöstösaaliistaan.

Nuoren asianajajan kaunopuheisuuden voitto oli suuri, tavaton triumfi. Sillä yleensä oli toivotonta koettaa saada oikeutta maakuntain verenimijöitä vastaan. Jolleivät he suorastaan olleet lahjoneetkaan tuomioistuimia, niin olivathan heidän omat säätyveljensä ja ystävänsä tuomareina. Monet oikeudenjäsenet olivat muutoin tehneet samanlaatuisia rikoksia kuin syytetyt, tai aikoivat tehdä, niin pian kuin vain saisivat maakunnan hallittavakseen.

Verreen ilmeisestä rikollisuudesta huolimatta optimaatit kuitenkin olivat ponnistaneet kaikki voimansa pelastaakseen hänet. Senaatin paras puhuja oli esiintynyt hänen asianajajanaan, ja Ciceroa oli alinomaa koetettu kaataa jalkakammilla. Tällainen menettely osoittaa parhaiten, kuinka yleisesti pahe oli levinnyt. Ja kuinka läpimätä silloinen roomalainen yhteiskunta oli, ilmenee siitä, että valtion ensimmäiset miehet voivat ruveta puolustamaan henkilöä, josta Cicero julkisesti huudahti hänen puolustusasianajajalleen seuraavat sanat: »Voithan käyttää vanhaa, koeteltua keinoa tuoda Verres esille ja paljastaa hänen rintansa, niin että Rooman kansa saa nähdä arvet, jotka ovat syntyneet — naisten puremisesta irstasten nautintojen aikana!»

Rooman valtakunta tarvitsi voimakasta kättä, joka voi pitää maakuntain rosvoritarit kurissa ja panna rajan optimaattien mielivallalle. Tärkeimpiä tehtäviä, mihin Cæsar ryhtyi käsiksi kaikella arvovallallaan, olikin kaikenlaatuisten yhteiskuntaloisten tuhoaminen. Panemalla toimeen vakinaisen veronkannon hän ehkäisi publikaanien kiristykset maakunnissa ja säilyttämällä itselleen korkeimman tuomiovallan hän antoi vääryyttä kärsineille suuremman mahdollisuuden saada oikeutta tuomioistuimissa. Hän teki oikeudenkäytön riippumattomaksi puoluepolitiikasta ja vapautti sen kadun terrorista. Henkilökohtaisesti hän korkeimpana tuomarina sekaantui sekä suuriin poliittisiin oikeudenkäynteihin että myöskin pienempiin oikeusjuttuihin. Viljanjakeluja Cæsar rajoitti erittäin huomattavasti ja muutti ne köyhäinavustukseksi. Apuanauttivien luku vähennettiin kolmestasadastakahdestakymmenestätuhannesta sataanviiteenkymmeneentuhanteen.

Cæsarin sisäpolitiikka ei ollut eri yhteiskuntaluokkien tai valtakunnan jonkin erikoisen osan suosimista, vaan sen tarkoituksena oli koko valtakunnan paras sen kaikissa eri osissa. Maailmanhallitsija voi yhtä vähän olla enää roomalainen vanhassa ja ahtaassa merkityksessä, kuin Aleksanteri voi pysyä makedonialaisena ja helleeninä, kun hän Issoksen taistelun jälkeen hylkäsi Dareioksen rauhantarjouksen ja ryhtyi luomaan maailmanherruuttaan. Cæsar on aloittanut Rooman muuttamisen ryöväystä harjoittavasta ylimystötasavallasta yhtenäiseksi yhteishyvänvaltioksi. Tässä ennen muuta on Cæsarin suuruus, korkeampilaatuinen kuin taistelukenttien voitonhohde, joka on vain hänen maailmanhistoriallisen merkityksensä yksi edellytys. Cæsarille ja Aleksanteri Suurelle kuuluu molemmille se ikuinen kunnia, että he ovat alkaneet sivistää ihmiskuntaa, kohdella inhimillisesti voitettuja. Näin monarkia tuli siunaukseksi lukemattomille sorretuille. Sadoittain optimaattiperheitä joutui tietysti täten kärsimään häviöitä, mutta 80 miljoonaa ihmistä siitä hyötyi.

Mutta kansanpuolue? Se oli nyt jo niin rappeutunut, että Catilinasta oli tullut sen sankari. Hänen hautansa, kuten muinoin Gracchusten, koristeltiin kukin ja seppelein. Sellainen demokratia oli valmis uhraamaan näennäisen valtansa »leivästä ja näytelmistä». Ei kukaan selvemmin kuin Cæsar älynnyt, että Forumin roskaväki — »valtakunnan iilimato» — kuten Cicero sitä nimitti — ei ollut Rooman kansa.

Cæsar oli siis ottanut suorittaakseen valtavan suuren tehtävän muuttaa Rooman valtio yhtenäiseksi valtakunnaksi. Hän oli valtakunnanrakentaja, joka tahtoi tehdä arvokkaan ja ajanmukaisen asunnon kreikkalais-roomalaiselle sivistykselle. Tämä koko maailmaa hallitseva sivistys hänellä oli silmämääränään kaikissa uudistuksissaan. Tämän suurisuuntaisen yrityksen loppuun suorittamiseen oli yksi ihmiselämä kuitenkin liian lyhyt. Se vaati vuosisatojen työn. Cæsar voi vain aloittaa sen. »Perikatoon tuomitun tasavallan raunioista kohosi uuden, voimakkaan yhteiskuntarakennuksen perusta, rakennuksen, joka vuosisatojen aikana kykeni suomaan kansoille viihtymyksen ja suojan. Tämän perustan luominen on Cæsarin työtä, ja sen työnsä vuoksi historia häntä pitääkin yhtenä ihmiskunnan suurimmista ja nerokkaimmista miehistä», Boëthius sanoo.

Cæsarin yksinvalta on luotu Perikleen valtion mallin ja niiden aatteiden mukaiseksi, joita Gaius Gracchus ajoi, mutta joita hän ei armeijan tuen puuttuessa voinut toteuttaa. Sen perusajatus on, että kansaa pitää sen etevimpien luottamusmiesten edustaa ja hallita.

Gracchusten suurta roomalaisen talonpoikaissäädyn uudelleen luomisen ajatusta Cæsar myöskin koetti toteuttaa jakamalla veteraaneilleen maata. Gaius Gracchuksen ajatuksia oli m.m. ollut Karthagon entisen paikan asuttaminen; mutta jo ajatuskin sen maan asuttamisesta, jonka papit olivat kironneet, oli ollut oivallinen kiihoitus väline optimaateille. Mikä ei ollut onnistunut Gracchukselle, sen Cæsar aloitti menestyksellisesti ja keisari Augustus sitten työn lopetti. Useita tuhansia siirtolaisia muutti tuohon autioon maahan, ja hämmästyttävän pian roomalainen Karthago alkoi kukoistaa foinikialaisen raunioilla. Kaupunki sai ajan kuluessa yhä suuremman merkityksen Rooman parhaimman vilja-aitan vientisatamana. Ja sen erinomaista vaurastumista todistavat tänäkin päivänä monet muinaislöydöt.

Vuosisadan maata painanut kirous oli menettänyt voimansa.

Roomassa Cæsar jatkoi tarmokkaasti sitä kaupungin uudistamista hellenistiseksi suurkaupungiksi, josta Sulla suurella harrastuksella oli huolehtinut. Suunnitelmatta kasvanut latinalais-etruskilainen seitsemän kukkulan kaupunki kapeine, mutkaisine kujineen ja ahtaine, sotkuisine asemakaavoineen saa nyt yhä voimakkaampia hellenistisiä piirteitä, esikuvana sellaiset klassillisen selvästi suunnitellut kaupungit kuin Miletos, Priene, Pergamon ja Aleksanteri Suuren oma luomus Aleksandreia. Näiden kaupunkien suoria, leveitä katuja komeine perspektiiveineen ja varjoisine pilarikäytävineen pidetään malleina, kun tahdotaan päästää valoa ja ilmaa vanhaan, epäterveelliseen Tiberin kaupunkiin ja kaunistaa sen synkkiä kasvoja.

Sotasaaliina saatuja kreikkalaisia taideaarteita oli toisen puunilaissodan ajoista asti kerätty siihen kaupunkiin, josta vähitellen kehittyi maailman pääkaupunki. Taideaarteiden tuonti alkoi silloin, kun Marcellus valloitti Syrakusan, vuonna 212 e.Kr., ja sitten seurasi laivalasti laivalastin perästä kreikkalaisia pronssi- ja marmoriveistoksia siitä tyhjentymättömän rikkaasta varastosta, minkä kreikkalainen kaupunkielämä oli synnyttänyt. Kalleuksia toivat Roomaan tullessaan sellaiset valloittajat kuin Flamininus, Æmilius Paulus ja Korinthoksen hävittäjä Mummius. Ja kun mieltymys kreikkalaiseen taiteeseen oli täten levinnyt Rooman ylhäiseen maailmaan, se alkoi esiintyä kreikkalaisten taideteosten ostajana. Vielä ei kuitenkaan erikoisesti välitetty siitä, olivatko ostettavat esineet kuuluisia alkuperäisteoksia. Jäljennöksetkin kävivät hyvin kaupaksi; ja niin syntyi oikea kreikkalainen suurteollisuus, jonka tehtävänä oli jäljentää kuuluisia taideteoksia ja viedä niitä Roomaan.

Itse Rooma ei kyennyt synnyttämään Pheidiasta eikä Praksitelesta yhtä vähän kuin se oli kyennyt synnyttämään Sokratesta tai Platoniakaan. Mutta valloittajakansa oppi pitämään arvossa heidän teoksiaan, oppi kunnioittamaan vanhempaa ja korkeampaa kulttuuria ja hyvä niinkin. Sillä vasta täten se kehittyi ottamaan hoiviinsa tämän sivistyksen ja pelastamaan sen täydelliseltä barbaarien tuhoamiselta.

Roomalaisissa herännyt halu koristaa kotinsa ja kaupunkinsa taideteoksilla aiheutti myöskin sen, että he tahtoivat luoda kauniimman ympäristön näille koristuksille ja alkoivat ajatella kaupunkinsa kaunistamista rakennustaiteelliselta näkökannalta. Lukemalla Liviuksen Rooman historiaa voi vuosi vuodelta seurata, kuinka yhteen kasaan rakennettuja Rooman kortteleita purettiin ja uusia, kauniita rakennuksia syntyi entisten sijalle. Hellenismi kulkee voittokulkuaan huolimatta siitä, rähisivätpä tylyt ja narisevat »vanhanaikaisten yksinkertaisten tapain» vaalijat kuinka paljon tahansa uusmuotisuutta ja »ylellisyyttä» vastaan.

Suuret, ratkaisevasti hellenistiseen henkeen vaikuttavat panokset Rooman kehityksessä ovat kuitenkin kuten sanottu, Sullan ja Cæsarin ansiota. He kaunistivat vanhan Forumin ja loivat sille kauniimman ympäristön. He koristivat kaupunkia muutoinkin helleeniläistyylisillä temppeleillä ja muilla monumentaalisilla rakennuksilla. Rooma ei kuitenkaan vielä kaikesta huolimatta kyennyt kilpailemaan esikuvallisimpien helleeniläisten kaupunkien kanssa kauneudessa, niin kauan kuin tiilen ja karstakiven käyttö oli vallitsevana rakennustaiteessa. Vasta keisariaika muutti Rooman tiilikaupungin marmorikaupungiksi.

* * * * *

Eräs niitä suuria suunnitelmia, joita Cæsar hautoi mielessään, mutta jotka hänen täytyi jättää tulevien sukupolvien toteutettaviksi, oli kanavan kaivaminen Korinthoksen kannaksen poikki, jotteivät Italian ja Aasian väliä purjehtivat tarvitsisi suorittaa vaarallista matkaa Peloponnesoksen ympäri.

Vielä nykyisiin päiviin asti säilynyt suoranainen näyte Julius Cæsarin uudistusinnosta on hänen _kalenteri_korjauksensa, minkä hän suoritti muutaman aleksandrialaisen tähtitieteilijän avulla. Uutta kalenteria nimitetäänkin senvuoksi juliaaniseksi. Roomalaisilla oli vanhastaan käytännössä kuuvuosi. Jotta tämä saataisiin käymään yksiin aurinkovuoden kanssa, lisättiin siihen aina tuon tuostakin karkauspäiviä. Mutta tämä oli tapahtunut niin huolimattomasti, että uudenvuoden päivä sattui Cæsarin aikana syksyksi ja »elonkorjuuaika» kevääksi. Vuosi 45 e.Kr. täytyi pidentää 446 päivää sisältäväksi, jotta vuodenajat saataisiin taas oikeille paikoilleen kalenteriin. Cæsarin kalenterissa määrättiin vuoden pituus 365 päiväksi, yksi karkauspäivä joka neljäs vuosi lisäksi. Cæsarin kunniaksi muutettiin sittemmin sen kuukauden nimi, missä hän oli syntynyt, Liliukseksi, kuten sitä seuraava kuukausi myöhemmin sai nimensä keisari Augustuksen mukaan.

Vuosien vieriessä osoittautui kumminkin juliaaninenkin ajanlasku epätarkaksi. Paavi Gregorius XIII pani senvuoksi vuonna 1582 toimeen sen uudistuksen, että karkauspäivää ei lisätty vuosisatavuosiin, paitsi niihin, joiden kahden ensimmäisen numeron ilmaisema luku on jaollinen luvulla 4. Esimerkiksi vuodet 1600 ja 2000 ovat siis karkausvuosia, mutta vuodet 1700, 1800 ja 1900 eivät ole. Meidän maassamme otettiin gregoriaaninen kalenteri käytäntöön vasta vuonna 1753. Kreikassa on käytännössä vielä tänäkin päivänä juliaaninen kalenteri, eli vanha ajanlasku, joka on nykyisin 13 päivää meidän ajanlaskustamme jäljessä.

Kirjallisuutta:

W. Warde Fowler, Social Life at Rome in the age of Cicero.

Jérōme Carcopino, La Sicile agricole au dernier siècle de la république romaine.

Axel Boëthius, Från Gracchernas, Sullas och Ciceros Rom (Svensk tidskrift 1929).

IDUS MARTIÆ.

Cæsar oli päässyt valtaan sotajoukon avulla, mutta hänen aikomuksensa ei ollut vastaisuudessakin perustaa valtaansa armeijaan. Hänen valtiossaan sotilaallisen vallan ei pitänyt hallita siviilivaltaa, vaan päinvastoin. Kun sota oli loppunut, hän hajoitti voitonkruunaamat legioonansa. Ainoastaan rajaseuduilla pidettiin osa niistä linnueissa turvaamassa maailmanvaltaa sen ulkoisia vihollisia vastaan. Muuten vanhojen legioonien nimi eli vain niiden uusien kaupunkien ja siirtokuntien nimissä, joita legioonalaiset olivat perustaneet. Cæsar ei pitänyt edes henkivartiostoa, vaikkakin sellaiset miehet kuin Tiberius ja Gaius Gracchus, Scipio Africanus nuorempi ja Pompeius olivat saaneet surmansa murhamiehen kädestä. Cæsar oli kylliksi optimistinen uskoakseen, että oikeudenmukainen hallitus, joka tuotti koko Rooman kansalle onnea, olisi hänen yksinvaltansa varmin perusta ja hänen henkilöllisyytensä paras suoja. Kun milloin murhahanke häntä vastaan tuli ilmi, hän teki sen vain tunnetuksi yleisillä julistuksilla. Ei kukaan ole koskaan käyttänyt asevoimin saamaansa valtaa jalomielisemmin kuin Cæsar. Hänen ylhäiseen asemaansa ei ulottunut puolueviha. Entiset katkerat taistelut oli unohdettu. Ei kukaan vanhan ajan hallitsija ole siinä määrin kuin hän kohonnut yläpuolelle sen antiikin käsityskannan, että voitettu vihollinen oli tuhottava. Yleisesti oli tapana, että kuta vaarallisempi vihollinen oli, sitä kauheammin voittaja raivosi. Etelän intohimoiset ihmisluonteet eivät keksineet muuta keinoa vapautua valtiollisista vastustajistaan kuin joko murhata tai lyödä heidät kuoliaiksi kuten ulkoiset vihollisetkin. Loputtomat henkipattojulistukset ovat vain yksi niistä muodoista, joiden varjolla voittaja lujitti valtaansa. Seuraus oli se, että melkein jokaisen suurenpuoleisen taistelun jälkeen jotkut ihmiskunnan parhaat miehet joutuivat kuolonuhreiksi. Maailma tuli jokaisen voiton jälkeen voimakkaita persoonallisuuksia köyhemmäksi, persoonallisuuksia, jotka olisivat voineet viedä kehitystä eteenpäin ja jalostaa ihmiskuntaa. — Cæsar luo tässäkin suhteessa, kuten useilla muillakin aloilla, uuden vaiheen ihmiskunnan kehityksessä. Pharsaloksen taistelun jälkeen jätettiin hänelle Pompeiuksen salainen kirjeenvaihto, jota pakolainen ei ollut kerinnyt ottaa mukaansa. Mutta Cæsar poltatti heti kaikki tyynni. Hän ei edes tahtonut lukea näitä salaisuuksia, jottei hänen olisi ollut pakko ryhtyä ankariin toimenpiteisiin vihollisiaan vastaan. Parempi olla tietämätön siitä, missä niitä oli. Cicero kirjoittikin hänelle kerran kuvaavasti: »Sinullahan ei ole tapana unohtaa muuta kuin loukkaukset.»

Mistä tämä Cæsarin jalomielisyys pohjimmaltaan johtui? Se on erittäin kiinnostava psykologinen kysymys, johon on eri tavoin vastattu. Oliko se yksinomaan tai pääasiallisesti valtioviisautta? Vai oliko se vain yksi puoli hänen »iloista kevytmielisyyttään», tämän sanan miellyttävimmässä merkityksessä? Voidaan kysyä, eiköhän George Shaw komediassaan »Cæsar ja Kleopatra» ole osunut naulan kantaan, kun hän panee Potheinoksen, nuoren Ptolemaioksen holhoojan, ihmettelemään, kuinka välinpitämätön Cæsar on erään hänen henkeänsä vastaan tähdätyn hankkeen ilmitulosta. Cæsariin kääntyen Potheinos puhkeaa sanomaan: »Sinua ei siis edes kavallus suututa?» Cæsar vastaa: »Suututa?! Oi, sinä mieletön egyptiläinen — mitä minulla on sellaisen tunteen kanssa tekemistä? Suutunko minä pohjoistuuleen siksi, että se panee minut palelemaan, tai yöhön siksi, että se saa minut haparoimaan ympäri pimeässä? Kaikesta tuollaisesta kuin kavalluksesta minulle puhuminen on aivan samaa kuin ilmoittaa minulle, että aurinko nousee jälleen huomenna.»

Shaw sanoo luonnekuvahahmoittelussaan: »Cæsar ei ollut anteeksiantavainen eikä avomielinen, koska miehellä, joka on kyllin suuri ollakseen loukkaamaton, ei myöskään ole mitään anteeksiannettavaa.»

Mutta vaikka Cæsar käyttäytyi kuinkakin jalomielisesti ja sovinnollisesti vastustajiaan kohtaan — tyytymättömyyttä ilmestyi kuitenkin — se kuuluu ihmisluonteen omaan olemukseen. Cæsar tahtoi pysyä puolueitten yläpuolella, mutta hän ei voinut tehdä olemattomaksi sitä tosiasiaa, että hän oli voittoonsa asti ollut puoluejohtaja. Tällaisissa tapauksissa käy aina niin, että kiihkeät puoluemiehet, ei ainoastaan voitetun puolueen, vaan omankin, tulevat tyytymättömiksi. »Mitä hyötyä oli voitosta?» he huudahtavat, kun kaikki ei mene juuri heidän tahtonsa mukaan. Monet Cæsarin parhaat ystävät nurisivat, kun heidän toivomastaan puoluehirmuhallituksesta, joka olisi antanut heille runsaan saaliin ja tilaisuuden soittaa ensi viulua, ei tullutkaan mitään. Heille oli katkera pettymys huomata sen sijasta kehittyvän yksinvallan, jonka ohjelmana oli »Oikeutta kaikille!» ja joka soi kilpailumahdollisuuden jokaiselle kelpo miehelle, olipa hän ennen kuulunut mihin puolueeseen tahansa.

Kysymys »Cæsarinko puolesta vai häntä vastaan?» ei kuitenkaan ollut yksinomaan puoluekysymys — nythän oli kysymyksessä myöskin tasavallan jatkuminen tai sen sortuminen. Tasavaltainen hallitustapa oli kylläkin siihen määrin rappeutunut, että tasavalta oli enää vain »ruumiiton varjo», Cæsarin sanoja käyttääksemme, mutta kuitenkin oli itse tasavaltainen valtiomuoto suuren enemmistön silmissä tottumuksen voimasta melkein uskonnollisen pyhyyden ympäröimä. Kaikki roomalaisten ylpeät muistot liittyivät tasavaltaan, ja melkein puolen vuosituhannen aikana oli vanhempi polvi istuttanut nousevaan sukupolveen hehkuvan vihan kuningasnimeä ja yksinvaltaista hallitusmuotoa kohtaan. Aidon roomalaisen oli, kuten Ihne sanoo, »mahdotonta mukautua ajatukseen, että korkea Rooman senaatti, jota Kineas oli kerran nimittänyt ’kuningasten kokoukseksi'», alennettaisiin nyt yksinvaltiaan neuvonantajaksi ja palvelijaksi. Hän ei voinut tottua siihen, että 'tyrannin' mahtisana vaientaisi vapaan sanan käyttöoikeuden kuuriassa ja Forumilla ja että rikkaitten patriisiperheiden kunniapaikat nyt tulisivat olemaan riippuvaiset yhden ainoan miehen armosta. Olla alamainen merkitsi sen ajan tasavaltalaiskielellä samaa kuin olla »orja». »Nöyryyttävää oli taipua itsevaltiaan tahtoon ja palvella ja imarrella häntä, se oli häpeällisempää ja alentavampaa kuin kansan palveleminen ja imarteleminen — sillä tästä oli jo tullut totunnaistapa.»

Piintyneelle tasavaltalaiselle ei merkinnyt mitään se seikka, että Cæsarilla ei kerta kaikkiaan ollut tyranninelkeitä. »Hän on», Mommsen sanoo, »kenties ainoa Herran voideltu, joka ei ole koskaan toiminut pienessä eikä suuressa oikun tai mielenpurkauksen vallassa, vaan poikkeuksettomasti hallitsijavelvollisuutensa mukaisesti. Cæsarin historiassa ei tapaa vertauskohtia suuren Aleksanterin runollisen aistillisille intohimonpurkauksille, kuten Kleitoksen murhalle ja Persepoliin poltolle.» Hän ei koskaan Aleksanterin tavoin kurkistellut pikarin pohjaan. Eikä Cæsarissa myöskään ole havaittavissa romanttisen haaveellisuuden piirrettä, joka selittää, joskaan ei puolusta, Aleksanterin hairahduksia. Hän on selvästi harkitseva roomalainen korkeinta luokkaa. Mutta, kuten Delbrück sanoo, »tämäkin ymmärryksen selkeys saa runollisen hohteen, kun näemme hänen tarumaisen rohkeutensa ja sen itsensäunohtavan varmuuden, jonka vallassa hän hallitsijana kulkee voitetun kansanjoukon keskellä ja vetää siten turmion oman päänsä päälle.»

Mommsenin mielestä Cæsar on myöskin ainoa maailmanhallitsija, jota ei koskaan huimannut vallan huipuilla, vaan joka aina itse huomasi, missä mahdollisuuden raja kulki. »Aleksanteri kääntyi takaisin Hydaspeen rannalta ja Napoleon Moskovasta, koska heidän täytyi kääntyä, ja olivat vihoissaan kohtalolle siksi että se panee rajan suosikkiensakin menestykselle — Cæsar sitävastoin kääntyi Thamesiltä ja Reiniltä vapaaehtoisesti takaisin.»[64] Mommsenin mielipide on, ettei Cæsar koskaan ollut tavoitellut kuningaskruunua, vaan oli vain tahtonut olla ensimmäinen vertaistensa joukossa. Toiset historioitsijat ovat keksineet painavia syitä tästä poikkeavan käsityskannan tueksi ja arvelevat, että hän sopivan tilaisuuden sattuessa aikoi huudattaa itsensä kuninkaaksi. Muutamat hänen innokkaimmat kannattajansa koettivat houkutella häntä useita kertoja ottamaan tämän askelen. Vieläpä muuan heistä, Marcus Antonius uskalsi ollessaan konsulina vuonna 44 e.Kr. eräässä juhlallisessa tilaisuudessa asettaa kruunun hänen päähänsä kaiken kansan nähden. Arvellaan riippuneen vain kansan pidättyväisyydestä, että Cæsar sillä kertaa torjui kruunun, ja yleisesti luultiin, että Antonius tuskin olisi uskaltanut ottaa tällaista askelta, jollei Cæsar edeltäkäsin olisi sitä hyväksynyt. Kieltämättä tuntuukin hyvin uskomattomalta, että Antonius olisi omin luvin rohjennut ryhtyä niin vaaralliseen tekoon.

Se kuninkuus, joka näyttää kangastelleen Cæsarille, ei kuitenkaan varmasti ollut vanha roomalainen, vaan Aleksanterin, suurkuninkaan ja maailmanhallitsijan. Tosiasia kaikissa tapauksissa on, että alkoi ilmetä pyrkimystä osoittaa Cæsarillekin jumalallista kunnioitusta, mikä kuului likeisesti itämaiseen kuningasarvoon. Päätettiin m.m. pystyttää hänelle temppeli erityisine papistoineen.

Kuningasajatus oli joka tapauksessa ilmassa, ja kaukokatseisemmille roomalaisille valtiomiehille kuningaskunnan kummitus oli ilmestynyt jo paljon ennemmin kuin Cæsar oli korjannut voittojensa viimeiset hedelmät», Ihne sanoo. »Cato Uticensis oli nähnyt sen, ja se oli saattanut hänet kuolemaan.» Ja mitä oikea tasavaltalainen ajatteli, kun Cæsar avoimesti esiintyi Rooman yksinvaltiaana, sen näemme parhaiten Ciceron kirjeistä. Cæsarin lempeyden ja suurisuuntaisuuden hänessä herättämä ensi ihastus muuttui pian katkerimmaksi valitukseksi. Elämä on hänestä menettänyt kaiken viehätyksensä sen jälkeen, kun vapaus on menetetty. Hänen toimintansa senaatissa, Forumilla, lyhyesti sanoen: kaikki se, mikä oli ollut ennen hänen ylpeytensä ja tuonut hänelle arvonantoa, se ei viehätä häntä enää. Demosthenes ja Aleksanteri uutena painoisena, kuten näemme! »Isänmaan isä» lohduttaa erästä maasta karkoitettua ystäväänsä sillä, että »tämän ei tarvitse olla Roomassa eikä siten olla pakotettu sanomaan, mitä ei ajattele, ja tekemään, mitä ei hyväksy.» Hänellä on »ainakin oikeus vaieta.» — Jo siihen aikaan, jolloin Pompeius vielä oli elossa, Cicero oli eräässä kirjeessään muutamalle hyvälle ystävälleen uskonut, että hän aavisti, mikä vaara uhkasi tasavaltaa, niin kauan kuin Pompeius tai Cæsar eli. Nyt oli Pompeius kaatunut murhaajan käden kautta — vain Cæsar siis oli jäljellä.

Cicero ei ollut kuitenkaan se mies, joka aikoi muuttaa toivomuksensa teoksi — mutta oli muita, jotka sen tekivät. Heidän kiihtymyksensä suureni, kun Egyptin kaunis kuningatar tuli Roomaan ja piti hovia eräässä Cæsarin huvilassa. Kun diktaattori tunnusti julkisesti olevansa hänen poikansa isä, alettiin kuiskailla, että hän aikoi mennä naimisiin Kleopatran kanssa, ja että Kleopatra aikoi viedä Cæsarin mukanaan Egyptiin. Täällä hän tulisi kuninkaaksi ja tekisi Aleksandreian Rooman valtakunnan hallituskaupungiksi. Rooma vajoaisi siis maaseutukaupungiksi. Se oli estettävä.

Joissakin huimapäissä heräsi kreikkalaisten kesken niin tavallinen tyrannimurhan ajatus, ja se saavutti kannatusta rauhallisesti ja kylmästi ajattelevienkin tasavaltalaisten mielissä. Olihan Roomalla muutoin Iunius Brutus asettaa Ateenan Harmodioksen ja Aristogeitonin rinnalle. Kuutisenkymmentä miestä[65] teki salaliiton »tyrannin» henkeä vastaan. Näiden joukossa oli monta Cæsarin vanhaa ystävää. Heitä ei kiihoittanut henkilökohtainen koston himo. Kunnianarvoisimmat heistä ryhtyivät toimimaan valtiollisista vaikutteista. Toiset olivat ensiksi hankkineet »tyrannilta» itselleen niin paljon armonosoituksia kuin mahdollista, mutta liittyivät sitten murhaajiin, kun olivat äkkiä tehneet sen huomion, että he »panivat enemmän arvoa Rooman kansan vapaudelle kuin yksityisen miehen ystävyydelle», kuten Cicero kaunistellen ilmaisi heidän ajatuksenjuoksunsa. Liittolaisten pahahenki oli Cassius, luihu ja kiukkuinen luonne. Hän oli saanut mukaansa yltiöpäisen, nuoren vapauskiihkoilijan Iunius Brutuksen, joka ylpeili sillä, että hänen arveltiin polveutuvan siitä Iunius Brutuksesta, joka kerran vapautti Rooman sen pahimmasta tyrannista. Hänen vapauskiihkoiluunsa vaikutti myöskin paljon hänen avioliittonsa Cato nuoremman tyttären Porcian kanssa, joka tunsi samaa hehkuvan kiihkeää ihailua tasavaltaa kohtaan kuin isänsäkin. Brutus ei ollut vain opillinen kiihkoilija, vaan myöskin kova ja säälimätön luonne. Erikoisesti hän oli tunnettu säälimättömänä velkansaperijänä ja koronkiskurina, joka ei häikäillyt vaatia aina 48 prosenttia korkoa. Mutta ne, joita kohtaan hän näin menetteli, olivat provinssiasukkaita, ja ne nyt olivat kerta kaikkiaan aitoroomalaisen mielestä alemman luokan ihmisiä kuin hän itse.

Kun Brutus oli saanut jonkin ajatuksen ahtaaseen kalloonsa, hän oli kokonaan sen vallassa. »Hänen raskaassa katseessaan kajasti Cæsarin kohtalo», Eitrem sanoo.

Sekä Cassius että Brutus olivat taistelleet Cæsaria vastaan Pharsaloksen luona, mutta sopineet sitten hauen kanssaan ja saaneet kokea paljon hyväntahtoisuutta voittajan puolelta. Vielä vuosi takaperin Cassius oli kirjoittanut Cicerolle luottavaisessa kirjeessä, että hän piti paljon parempana totella »vanhaa, lempeää hallitsijaa» kuin olla riippuvainen sellaisesta härkäpäästä kuin Gnæus Pompeius nuoremmasta, jonka mielestä »urhoollisuus oli kovuutta ja julmuutta.» Siksi hän toivoi, että Cæsar sillä kertaa voittaisi. Erotukselle Cæsar oli ollut kuin isä.[66] Mutta nuorukainen oli nyt kerta kaikkiaan saanut päähänsä, että hänestä piti tulla kuuluisan kaimansa ja appensa vertainen. Ja olikin sellaisia, jotka huolehtivat siitä, ettei epäröinti saanut valtaa hänessä. Muutamana päivänä hän löysi virkatuoliltaan lapun, johon oli kirjoitettu: »Sinä nukut Brutus!» Toisena päivänä kirjoitus kuului: »Sinä et ole oikea Brutus.»

Cæsar lienee epäillyt Brutusta ja Cassiusta. Kerran, kun häntä varoitettiin kahdesta huomatuimmasta ystävästään — toinen näistä oli Antonius, joka Cæsarin kuoleman jälkeen joutui näyttelemään suurta osaa — imperaattori vastasi: »Näitä reheviä ja huolellisesti kammattuja herroja en pelkää, vaan ennemminkin noita kalpeita ja laihoja», tarkoittaen tällä Cassiusta ja Brutusta.

Viimein salaliittolaiset määräsivät murhan suoritettavaksi senaatin kokouksessa maaliskuun 15. päivänä, Idus Martiæna, vuonna 44. Silloin, jos koskaan, täytyi murhan tapahtua, sillä tämä istunto oli viimeinen ennen Cæsarin lähtöä suurelle sotaretkelle parthialaisia vastaan, mikä kansa silloin oli Rooman vaarallisin vastustaja. Viime aikoina Cæsar oli tarmokkaasti varustautunut tähän sotaretkeen. Plutarkhoksen tietojen mukaan imperaattori aikoi valloittaa kaiken maan aina Kaspianmereen asti, jota siihen aikaan luultiin Valtameren lahdeksi. Kotimatkan hän aikoi tehdä Mustanmeren pohjoispuolella olevien arojen kautta voidakseen hyökätä germaanien selkään ja pakottaa heidätkin Rooman alamaisiksi. »Näin Rooman valtakuntaa ympäröisi kaikkialla Valtameri» ja — voimme lisätä — etelässä Afrikan erämaat.

Maaliskuun viidentenätoista piti siis Cæsarin kuolla. »Kokouksen edelliset päivät vierivät kauhean hitaasti», Ferrero sanoo. »Kahdeksassakymmenessä Rooman ylhäisimmässä talossa istui nyt joka ilta mies, joka varmasti useinkin oli reippaan rohkeasti katsonut kuolemaa silmiin, mutta joka nyt tuskaisena mietti; olisiko joku kavaltanut salaisuuden, ja veisikö Cæsar hänet tovereineen yön kuluessa mestauspaikalle. Mutta päivät kuluivat — Rooma pysyi levollisena, salaisuus pysyi salaisuutena. Ei Cæsar eikä hänen ystävänsä näyttäneet aavistavan mitään.

Neljästoista päivä oli loputtoman pitkä, mutta erikoista ei tapahtunut sen kuluessa. Kuinka usein onkaan katseiden täytynyt seuraavan yön kuluessa kohota kohti taivasta nähdäkseen sen päivän aamuruskon sarastavan, jolloin Cæsarin veri oli virtaava ja jolloin tasavalta olisi pelastettu!» Ja kun aamu koitti, niin levottomat murhamiehet ryhdistäytyivät tuntemaan olevansa entisajan vapaussankareita, Rooman pelastajia.

Muuan ennustaja oli varoittanut Cæsaria Idus Martiæ päivästä, ja murhapäivien edellisenä yönä sanotaan ilmenneen uhkaavia enteitä. Capitoliumin pyhät kilvet kumahtelivat, ja Cæsarin lempihevoset eivät tahtoneet syödä — sanottiinpa niiden vuodattaneen kyyneleitäkin. Diktaattori itse heräsi siihen, että hänen makuuhuoneensa ovet aukenivat itsestään, ja hän kuuli puolisonsa vaikeroivan unissaan. Tämä oli uneksinut, että hänen puolisonsa murhattaisiin, ja rukoili Cæsaria lykkäämään kokouksen. Uhrattaessa seuraavana päivänä osoittivat uhrieläinten sisukset onnettomuutta ennustavia merkkejä — ensiksi uhratun eläimen maksassa ei ollut »päätä». Mutta Cæsar ei säikähtänyt. Hän luotti nyt, kuten aina, onneensa. Ja muutenkin hänen elämänviisautensa oli se, että alituinen kuolemanpelko on paljon pahempi kuin itse kuolema, joka tulee odottamatta.

»Monesti eläissänsä arka kuolee,
Mies uljas maistaa kalmaa kerran vain»,

panee Shakespeare hänet sanomaan.

Hän lähtee siis kuuriaan, jonka Pompeius oli rakennuttanut. Matkalla tunkeutuu muuan kreikkalainen puhuja väkijoukon läpi imperaattorin luo ja ojentaa hänelle paperin, jossa koko salaliitto on paljastettu. »Lue se heti!» mies sanoo. Oliko nyt niin, että väentungos esti Cæsaria sitä lukemasta tahi ettei hän ottanut huomioon kohtalon viimeistä viittausta, kaikissa tapauksissa hän piteli paperia lukemattomana kädessään vielä silloin, kun hän astui sisälle kuuriaan. Sisäänkäytävän suulla seisoi sama ennustaja, joka jo oli kerran varoittanut häntä maaliskuun viidennestätoista päivästä. Piloillaan Cæsar sanoi: »No, Idus Martiæhan on tullut!» — »Kyllä, Cæsar, mutta se ei ole vielä lopussa», ennustaja vastasi.

Cæsar astuu siis kuuriaan ja istuutuu kultaiselle virkaistuimelleen Pompeiuksen kuvapatsaan juurelle, jonka Rooman roskaväki oli kaatanut kumoon, mutta jonka hän itse oli pystyttänyt jälleen osoittaakseen kunnioitustaan kaatuneelle vastustajalleen. Heti kuin imperaattori on istuutunut, salaliittolaiset kerääntyvät hänen ympärilleen tikarit kätkettyinä togien alle. Muuan heistä ojentaa anomuskirjeen ja tarttuu sitten Cæsarin togan liepeeseen, kuten anojilla on tapana. Se oli sovittu merkki. Muuan rikollinen, Casca nimeltään, pistää tikarinsa Cæsarin selkään. »Mitä sinä teet, roisto?» haavoittunut huudahtaa ja tarttuu Cascan käsivarteen. Mutta silloin koko vapaussankarien joukko tikarit kädessä heittäytyy turvattoman kimppuun. Kun Cæsar näkee Iunius Brutuksen murhamiesten joukossa, hän vaikeroiden huudahtaa: »Et tu, Brute (Sinäkin Brutukseni)!»

Nämä olivat imperaattorin viimeiset sanat. Hän verhosi päänsä togaansa ja vaipui kuolleena Pompeiuksen kuvapatsaan juurelle. Hänen hengetön ruumiinsa oli kahdenkymmenenkolmen tikarinpiston lävistämä. Kerrotaan, että Cassiuksen isku osui häntä kasvoihin, Brutuksen sääreen. Innoissaan murhaajat olivat haavoittaneet toisiaankin.

Näin oli, kuten Georg Brandes sanoo Cæsar-tutkielmassaan, »vallanhaluisten ja kateellisten houkkioiden joukkio silponut pitkillä puukoilla roomalaisen antiikin nerokkaimman miehen.» He olivat ennen aikojaan lopettaneet elämän, jolla oli vielä mitä suurimmat edellytykset hyödyttää ihmiskuntaa. Mitä kaikkea tämä mies vielä olisikaan voinut suorittaa, joka jo elämänsä keskipäivänä oli vienyt ihmiskuntaa kehityskulussa suuremman askelen eteenpäin kuin kukaan hallitsija ennen häntä tai hänen jälkeensä!

Kauhistuneina senaattorit hajaantuivat kaikille suunnille. Brutus oli valmistanut kauniin puheen, mutta kun hänen piti se pitää, ei ollut kuulijoita enempää kuuriassa kuin Forumillakaan. Mutta jotakin oli tehtävä. Brutuksen tovereineen oli tyydyttävä siihen, että he syöksyivät kaupungille hieman hermostuneesti verisiä tikareitaan heilutellen ja toistellen iskusanoja »tyrannin kuolemasta», vapaudesta ja tasavallasta. Mutta ei kukaan yhtynyt heidän riemuunsa. Kauhuissaan ihmiset juoksivat taloihinsa ja telkesivät porttinsa.

* * * * *

Suurin roomalainen oli päättänyt päivänsä. Mutta ennen kuolemaansa hän oli ehtinyt viitoittaa Rooman maailmanvallan kehityksen suunnan vuosisadoiksi eteenpäin ja laskea sen lujan valtiomuodostuman perustan, jonka suojassa helleeniläinen sivistys voi vallata uusia osia maailmaa. Cæsarin elämäntyön voi lyhyesti sisällyttää sanoihin, että hän täytti sen, minkä Aleksanteri suuri aloitti: silloisen sivistysmaailman yhdistämisen. Siihen sisältyy myöskin Rooman valtakunnan koko kehityksen historiallinen merkitys, tuon kehityksen, joka Iulius Cæsarissa saavutti huippunsa. Cæsar-tuntija Veith sanoo, että on kuin Rooman koko edellinen historia olisi vain tämän hallitsijahahmon valtavan suuri jalusta.

Kirjallisuutta:

Hugo Willenbücher, Cäsars Ermordung.

Friedrich Gundolf, Cæsar im neunzehnten Jahrhundert.

Friedrich Gundolf, Cæsar. Geschichte seines Ruhms.

TOINEN TRIUMVIRAATTI.

Cæsarin murhaajat eivät olleet tehneet mitään järjestääksensä Rooman hallituksen. He elivät siinä uskossa, että kun vain »tyranni» raivattaisiin tieltä, vanha tasavaltalainen hallitusmuoto palautuisi itsestään. Mutta Cascan tikari ei ollut oikea pelastamaan kuolevaa tasavaltaa. Kun Brutus tekonsa tehtyään kehoitti kansalaisia ottamaan takaisin entiset oikeutensa, ei hänelle kukaan vastannut — sillä kansalaisia ei ollut enää olemassakaan. Salaliittolaiset eivät olleet kyenneet käsittämään, että tasavalta oli tosiasiallisesti elänyt yli aikansa ja että yksinvaltias kyllä voitiin tuhota, mutta ei yksinvaltiutta.

Cæsarin kanssa oli Rooman valtioruumis menettänyt sielunsa. Uuden voiman asemesta yleinen lamaannus valtasi sen jäsenet. Cæsarin kuollessa pysähtyi koko valtiokoneisto. Salaliittolaiset olivat pelkkiä mitättömiä miehiä. Ainoastaan niin kauan he olivat kyenneet näyttelemään jotakin osaa, kuin Cæsar oli käyttänyt heitä suurenmoisen lahjakkuutensa välikappaleina. Mutta nyt he kauhistuen huomasivat oman kykenemättömyytensä. Ei umpimielinen, vaivoin siedettävä Cassius, eikä teorioiva, epäkäytännöllinen fanaatikko Brutus kelvanneet positiivisen, uutta luovan työnjohtajiksi. Heidän täytyi alakuloisina todeta, että Rooman kansa ja tasavalta ei ollut ollenkaan halukas siihen, että tyranninmurhaajat pelastaisivat sen. Salaliittolaiset olivat toivoneet, että senaatti itsestään ottaisi johdon käsiinsä, mutta sekä senaatti että kansankokous olivat kuin pelästynyt lammaslauma.

Sillä aikaa kuin nämä monipäiset kokoukset olivat ymmällä tietämättä kenen olisi toimittava ja odottivat suurta kansannousua vapauden vahvistamiseksi, tulevat hallitsijat astuivat areenalle.

Se mies, joka ensiksi ryhtyi toimimaan, ei kuulunut murhaajien, vaan Cæsarin piiriin. Hän oli Cæsarin konsulivirkatoveri Antonius, mies, joka oli kuuluisa suunnattomista ruumiinvoimistaan, mutta myöskin rajusta terveytensä turmelemisesta. Hän oli suurenmoinen juomaveikko ja naishurmaaja, mies, jolla oli voimakaslihaksinen vartalo, häränniska ja leveä rinta, Herkules, joka ei kuitenkaan ollut valinnut hyveen jumalatarta ohjaajakseen elon tiellään. Antonius ei ylipäänsä ymmärtänyt, mitä kohtuus merkitsee. Keskellä valoisaa päivää voi hän esiintyä niin päihtyneenä, että se herätti kiusallista huomiota. Moraalisista epäilyistä hän oli kyynillisen vapaa.

Antonius ei kuitenkaan ollut suurenmoinen ainoastaan juomaurhona, vaan myöskin taistelukentällä. Cæsarilla oli ollut hänestä paljon hyötyä, ja hän oli puolestaan ollut ylipäällikölleen järkkymättömän uskollinen, vaikkakin hänen kanssaan ajoittain — erittäinkin hänen alituisen rahapulansa takia — oli vaikea tulla toimeen ja koska hän vihapäissään voi tehdä tyhmyyksiä. Antonius aikoi nyt ruveta Cæsarin kostajaksi, toivoen pääsevänsä myöskin hänen seuraajakseen. Hänen ensimmäinen tekonsa oli luonnollisesti valtiokassan anastaminen.

Antoniuksen suuri hetki oli se, jolloin hän kansankokoukselle luki julki Cæsarin testamentin ja siitä kävi ilmi, että vainaja oli lahjoittanut puutarhansa kansanpuistoksi ja määrännyt annettavaksi jokaiselle Rooman köyhälle kansalaiselle, kaikkiaan 250.OOO:lle, summan, joka vastasi noin 500 markkaa. Sellainen sanoma ei ollut tekemättä vaikutustaan rahvaaseen. Mikä kansanystävä olikaan vainajassa menetetty! Ja tunteet niitä miehiä kohtaan, jotka olivat lyhentäneet tämän isällisen hyväntekijän elämän, muuttuivat suuttumuksen myrskyksi, kun ilmeni, että vainaja oli testamentissaan muistanut useita murhaajiaan suurilla summilla. Hän oli siis viime hetkiinsä asti elänyt siinä vakaumuksessa, että he olivat hänen ystäviään, nuo miehet, jotka vakain tuumin olivat pistäneet tikarinsa hänen ruumiiseensa.

Kun Antonius sitten Cæsarin hautajaisissa mukaansa tempaavassa puheessaan muistutti vainajan Rooman valtakunnalle tekemistä kuolemattomista teoista, ja kertoi, kuinka hän oli pelastanut roomalaiset pohjoisesta uhkaavasta gallialaisvaarasta, ja sen jälkeen tempasi peitteen ruumiin päältä ja kohotti kaiken kansan nähtäväksi hänen lävistetyn, verentahraaman togansa, silloin kaikui koko Forum kansanjoukon itkusta ja valituksesta, aivan kuten kuoro klassillisessa murhenäytelmässä ilmentää toimivien henkilöiden tunteita.

Hautajaislaulujen kaikuessa rahvas saa nähdä surmatun sankarin nousevan seisoalleen. Voidaan nähdä hänen haavansa yli koko ruumiin ja tuskan vääristämissä kasvoissa. — Se on vain vahakuva, mutta niin luonnollisesti tehty, että se vaikuttaa ilmestykseltä toisesta maailmasta. Nyt kohoaa tuhatääninen kostonhuuto niitä vastaan, jotka ovat suorittaneet häpeällisen ilkityön.

Oli ollut aikomus polttaa Cæsarin ruumis Marskentällä, mutta kansan tahto olikin, että yhteiskunnan hyväntekijän jäännökset jäisivät kaupungin keskukseen. Ei mikään kyennyt hillitsemään kiihtyneitä kansanjoukkoja, kun ne pinosivat valtavan ruumisrovion itse Forumille. Siihen raahattiin penkkejä ja pöytiä, ja kun liekit leimahtivat, heitti jokainen siihen, mitä sattui olemaan käsillä: aseita, talouskaluja ja koristeita. Leimuavasta roviosta kansa tempasi kekäleitä ja riensi pistämään tuleen Brutuksen, Cassiuksen ja toisten »vapaussankarien» talot. Murhaajat olivat kuitenkin jo rientäneet turvaan nähdessään, minne päin kansan mieliala kallistui.

Ilmeni siis, että kansan mieliala oli Cæsarin puolueen puolella, ja sen nojalla ja sotilaspäällikkyytensä vuoksi Antoniuksella oli tällä hetkellä suurin sananvalta Rooman valtakunnassa.[67]

Tilanne muuttui kuitenkin, kun yhdeksäntoistavuotias Octavianus, Cæsarin sisarentyttären poika, astui näyttämölle diktaattorin pääperillisenä ja ottopoikana — laillisia lapsia Cæsarilla ei ollut.

Antoniukselle oli ilmestynyt kilpailija korkeimmasta vallasta. Saatuaan tiedon Cæsarin kuolemasta Octavianus oli palannut kotiin Kreikasta. Hän oli siellä juuri päättänyt opintonsa ja hänen olisi pitänyt aloittaa sotilaallinen kasvatuksensa seuraamalla Cæsaria hänen sotaretkellään parthialaisia vastaan. Antonius tervehti häntä alentuvan ylhäisesti, melkeinpä karkean epäkohteliaasti. Tällaisia nuoria keltanokkia tuli pitää kurissa ja herättää heissä kunnioitusta. Mutta nuorukaisen puolelle meni suuri osa Cæsarin veteraaneja sekä muita kannattajia ja nämä tervehtivät häntä Cæsarin poikana ja kostajana.

* * * * *

Cæsarin puolue oli siis jakaantunut sisäisten riitaisuuksien vuoksi kahtia. Hänen murhaajiensa ja vihollistensa mielihyväksi! Täten ja ainoastaan täten heille oli mahdollista jatkuvasti näytellä osaansa. Tasavaltalaiset päättivät asettua Octavianuksen puolelle — niin kauaksi aikaa kuin he tarvitsisivat häntä. Syy siihen oli se, että he pelkäsivät ennen kaikkea väkivaltaista ja vallanhimoista Antoniusta. Kopealla ja loukkaavalla käytöksellään hän oli saattanut Ciceron, senaatin puolueen etevimmän miehen, persoonalliseksi vihamiehekseen. Mutta kenen tasavaltalaiset asettaisivat vaarallista Antoniusta vastaan? Tietysti sen, jolla oli armeija käytettävänään, sillä sitähän senaatilla ei ollut. Siis Octavianuksen! Turhaan Brutus varoitti Ciceroa liittymästä kunnianhimoiseen nuorukaiseen. Olihan, hän arveli, tasavaltalaisen puolueen taholta mielettömyyttä hyväksyä Cæsarin oma poika, että puolue voisi pitää aisoissa suhteellisesti niin vaaratonta vastustajaa kuin Antoniusta. Ciceron viha Antoniusta kohtaan voitti kuitenkin kaikki epäilykset. Suuri puhuja oli muutoin varma siitä, että »poika», kuten Cicero nimitti häntä, tulisi olemaan helposti käsiteltävä välikappale puolueen käsissä. Samalla tavoin olivat tasavaltalaiset aikoinaan arvostelleet Pompeiusta. Pian oli ilmenevä, olivatko he laskeneet oikein tälläkin kertaa.

Ensimmäisenä kävi Antoniuksen kimppuun Cicero, joka tunsi myöskin hienosti sivistyneen miehen vastenmielisyyttä raakaa »gladiaattoria» kohtaan, kuten hän nimitti Antoniusta. Hän kohdisti Antoniusta vastaan joukon jyriseviä syytöspuheita, joita hän itse vertasi Demostheneen hyökkäyksiin kuningas Philipposta vastaan ja nimitti niitä sen vuoksi filippiikeiksi. Ciceron filippiläisissä puheissa ei ilmene ainoastaan lämmin isänmaanrakkaus, vaan myöskin kiihkeä viha. Cicero raivosi, kuten hän itse sanoo, toivoen, että Antonius »tulisi ikuisiksi ajoiksi jälkimaailman silmissä kunniattomaksi ja häväistyksi.»

Neljässätoista filippiläisessä puheessaan hän hyökkäsi vihatun vastustajansa kimppuun ja kuvasi hänet raivoissaan verenhimoiseksi pedoksi. Erikoisesti kuuluisa on toinen filippiläinen puhe, jonka hän piti sen jälkeen, kun Antonius oli vuorostaan antanut voimakkaan vastauksen hänen puheeseensa. Ciceron purkaukset tässä puheessa eivät jätä vähääkään toivomisen varaa, mikäli on kysymyksessä selvät ja suorat sanat. Mutta puhujan kiukku ilmaisee, että hänen piirroksensa on irvi- eikä muotokuva. Hän kuvailee Antoniuksen Cæsarin pahana henkenä ja onnettoman kansalaissodan todellisena alkuunpanijana. »Kuten Helenasta tuli troialaisten, samoin on tuosta miehestä tullut meidän valtiomme perikadon aihe», hän väittää. »Sinä olet osoittautunut julkeammaksi kuin Catilina, mielettömämmäksi kuin Clodius», hän huudahtaa. Ja yhtä mieltäkuohuttavan rikoksen tuo mies oli tehnyt silloin, kun hän koetti panna diadeeman Cæsarin päähän. »Sinä, senkin roisto», puhuja puhkeaa sanomaan, »olet siis koettanut panna voimaan yksinvallan ja tällöin pannut Rooman kansan koetteelle huomataksesi, kuinka pitkälle se sieti kylmää terästä.»

Cæsarin kuoleman jälkeen Antonius oli ottanut huostaansa valtion rahaston ja hävittänyt sen. »Millä tavoin», Cicero kysyy tähän tapahtumaan viitaten, »sinä olet voinut ennen huhtikuun 1. päivää vapautua siitä 40 miljoonan sestertin[68] suuruisesta velasta, johonka jouduit viidentenätoista maaliskuuta?» Ja hän jatkaa sanoen: »Sinä olet juoppouden ja haureellisen elämän kokonaan turmelema. Siveettömässä talossasi sinä olet joka päivä tehnyt itsesi syypääksi kaikkiin mahdollisiin irstailuihin. Häpeällisillä teoillasi sinä olet tahrannut kaikki Italian kaupungit ja maakunnat.» Kas tässä eräs näyte niistä kauniista todistuksista, joita Cicero antaa Antoniuksesta.

Puheen jatkuessa Cicero tulistuu yhä enemmän ja enemmän ja sinkoaa vastustajalleen vasten kasvoja sellaisia kehoituksia kuin seuraavankin: »Nuku pois humala itsestäsi, ja koeta hetkikin ajatella raittiin ihmisen tavoin!» Lopuksi hän uhkaa Antoniusta Cæsarin kohtalolla. »Uskotko sinä tosiaankin», hän kysyy, »että se kansa, joka ei sietänyt häntä, kärsisi sinua? Ei, ole varma siitä, että tämän jälkeen tullaan kilpailemaan siitä, kuka ensiksi tekee tyrannimurhan! Ei odoteta, että tilaisuus siihen tarjoutuisi jolloinkin kaukaisessa tulevaisuudessa.» Ja minua sinä et säikytä, arvelee Cicero. »Nuorena miehenä minä suojelin valtiota — enkä minä nytkään, vanhaksi tultuani, jätä sitä pulaan. Minä halveksin Catilinan tikareja — minä en pelkää sinunkaan tikarejasi.»

* * * * *

Kilpailijoiden, Antoniuksen ja Octavianuksen välillä mieliala myöskin katkeroitui. Antonius kohteli kilpailijaansa, niinkuin tämä ei olisi ollut vielä täysikasvuinen. Kun nuorukainen muutamana päivänä piti puhetta kansalle, syöksähtivät Antoniuksen liktorit esiin ja tempasivat hänet pois puhujapaikalta. Vähitellen heidän keskeinen vihansa kasvoi niin suureksi, että he syyttivät toisiansa murha-aikeista.

Kun Cicero oli ehtinyt kolmanteentoista filippiläiseen puheeseensa, joka oli »raivoisan ja karjuvan kaunopuheisuuden mestariteos», hän kehoitti senaattia sotaan Antoniusta vastaan. Näin puhkesi uusi sisällissota, toisella puolella Antonius, toisella senaatti ja Octavianus. Antonius voitettiin, hänen täytyi perääntyä ja hän pakeni Transalpiiniseen Galliaan.

Nyt Cæsarin murhaajat ja viholliset tunsivat istuvansa varmasti satulassa. Eihän Antoniusta tarvinnut enää ottaa lukuun ja Octavianushan oli vain poikanen. Brutus ja Cassius olivat tosin paenneet tiehensä, mutta kun Brutuksen onnistui ottaa haltuunsa Makedonia ja Cassiuksen Syyria, jotka Cæsar oli antanut heille maakunniksi, niin koko Itä kaikkine runsaine apulähteineen oli tasavaltalaisten vallassa. Ja Octavianusta, joka varsinaisesti oli aiheuttanut voiton Antoniuksesta, senaatti ei ottanut ollenkaan huomioon jakaessaan ylipäällikönpaikkoja ja muita korkeita virkoja. Oltiin niinkuin häntä ei olisi ollut olemassakaan. Hän oli tehnyt tehtävänsä, häntä ei tarvittu enää. Hänet oli nyt vain erotettava sotajoukoistansa.

Mutta »poikapa» ei suvainnutkaan, että häntä kohdeltiin kuin nollaa. Hän ei aikonut antaa kasvatti-isänsä murhaajien riemuita — hän oli päinvastoin päättänyt kostaa heille. Saadakseen ratkaisun aikaan hän vaati senaatilta, että hän nuoruudestaan huolimatta saisi hakea toista vapaina olevista konsulin viroista. Hän lähetti lähetystön samoista legioonista, joita senaatinpuolue oli turhaan koettanut houkutella luopumaan hänestä, Roomaan vaatimaan konsulinvirkaa päällikölleen. Senaatti luonnollisesti esteli ja selitti, että Octavianus oli aivan liian nuori. Mutta silloin kerrotaan sen centurion, joka johti puhetta, uhkaavasti kopauttaneen miekkaansa sanoen: »No, jos te ette halua tehdä hänestä konsulia, niin tämä on tekevä hänet siksi.» Silloin Cicero huomautti: »Jos tällaista sanotaan konsulinviran hakemiseksi, niin ei luonnollisesti voida tehdä muuta kuin suostua hänen pyyntöönsä.» Hänellä ei ollut enää samaa ylitsevuotavaista uskoa kaunopuheisuuden voimaan kuin vielä äskettäin filippiläispuheiden aikana, jolloin hän kirjoitti Cassiukselle: »Jos vain voisi pitää useammin puheita, niin ei olisi ollenkaan vaikeaa palauttaa tasavaltaa ja vapautta.»

Mutta senaatti toivoi apua toiselta taholta ja kieltäytyi antamasta Octavianukselle, mitä tämä vaati. Silloin nuori sotapäällikkö marssi joukkojensa etunenässä Roomaan ja valtasi kaupungin sekä valitutti itsensä aseellisen voimansa painostuksella konsuliksi ja julistutti Cæsarin murhaajat valtiokiroukseen. Satakunta Rooman ylhäisintä miestä vihittiin näin Iulius Cæsarin kuolinuhreiksi.

* * * * *

Yhdeksäntoistavuotias oli miekan iskutta tehnyt itsensä kaikkivaltiaaksi, Roomassa. Ja kuitenkaan hän ei hetkeäkään tuntenut huimausta. Hän osoitti kaikessa esiintymisessään itsetietoisuuden ohella sävyisyyttä ja maltillisuutta, joka olisi tuottanut kunniaa vanhemmallekin miehelle. Hän käsitti täydellisesti, että ajan pitkään olisi aivan liian uskallettua kokeilua koettaa vastustaa Antoniusta. Sotapäällikkönä yhdeksäntoistavuotiaalla ei ollut ollenkaan edellytyksiä kilpailla Iulius Cæsarin lähimmän miehen kanssa. Lisäksi Antonius Transalpiinisessa Galliassa oli saanut tukea sikäläiseltä maaherralta, Cæsarin entiseltä ratsuväenpäälliköltä Lepidukselta, jolla oli käytettävissään kaikki tärkeimmät sotajoukko-osastot Italian ympäristöllä. Hänen komennossaan oli m.m. kuuluisa kymmenes legioona. Mutta ei siinä kyllin: Antonius uhkasi myöskin Octavianusta sillä, että hän tekisi liiton Brutuksen ja Cassiuksen kanssa, jollei nuorukainen luopuisi kaikkivallastaan. Viisaus neuvoi Octavianusta taipumaan. Kolme Rooman mahtavinta miestä kohtasivat toisensa ja heittäytyivät, hetken vakavuuden liikuttamina, toistensa syliin. Kuitenkin kerrotaan, ettei enemmän Octavianus kuin Antoniuskaan hellien syleilyjen kestäessä jättänyt tunnustelematta, olisiko »ystävällä» sattumoisin tikari kätkössä togan poimujen alla. Kun sitä ei ollut, oli seurauksena, että nämä kolme miestä vuonna 43 e.Kr. tekivät triumviraatin hallitaksensa rajattomalla vallalla Rooman valtakuntaa. Tällä liitolla ei saanut olla yksityissopimuksen luonnetta kuten ensimmäisellä triumviraatilla, vaan se oli vahvistettava lailla ja sen tarkoituksena sanottiin kauniisti olevan »tasavallan jälleen voimaan saattaminen»!

Triumvirien ensimmäisiä tekoja oli oleva vihollistensa rankaiseminen. Sullahan oli saanut elää ja hallita rauhassa henkipattojulistuksiensa jälkeen, mutta Cæsarin lempeys oli palkittu murhalla. Miksi ei siis seurattaisi Sullan esimerkkiä? Ja että voitaisiin käydä sotaa Brutusta ja Cassiusta vastaan, tarvittiin rahaa. Kaikkien yhteiskunnan rikkaimpien henkipatoiksi julistaminen oli ainoa mahdollinen keino hankkia välttämättömät varat. Näin puhkesi uusi kauhun aika loppumattomme henkipattojulistuksineen. Cæsarin kuolemasta ei siis suinkaan ollut seurauksena vapauden palauttaminen, vaan hänen kuolemansa jälkeen seurasi kauhun aika. Cæsar oli kruunannut elämäntyönsä hankkimalla Rooman yhteiskunnalle levon ja rauhan. Hänen murhansa välitön ja välttämätön seuraus oli, että Rooman yhteiskunta joutui uuteen kansalaissotaan, joka muutamin harvoin keskeytyksin kesti viisitoista vuotta. Tämä kansalaissota oli kolmas järjestyksessä ja niistä kaikista kauhein. Mutta niinpä se muodostuikin tasavallan kuolinkamppailuksi.

Henkipatoksi julistetun surmaaja sai palkkiona 150 000 markkaa, jos hän oli vapaasukuinen, ja 60 000 ja vapauden, jos hän oli orja. Lähes 2 500 ylhäistä tai rikasta miestä lienee kaatunut triumvirien politiikan uhreina. Henkipattoisten omaisuus otettiin valtion rahastoon. Nyt toistuivat kaikki ne häpeälliset teot, joita oli tehty Sullan henkipattojulistusten seurauksena. Muutamalla miehellä oli esimerkiksi huvila, jossa oli ihana puutarha, jota Antonius halusi itselleen, eräällä toisella oli taas tavattoman kaunis jalokivi, joka kiihoitti hänen saaliinhimoaan. Seurauksena oli, että molemmat murhattiin.[69] Eräällä naimisissa olevalla naisella oli suhde Antoniuksen ystävän kanssa. Heille oli leikintekoa saada naisen mies julistetuksi henkipatoksi. Hänen kuolinpäivänään nainen vietti häitä rakastajansa kanssa.

Oli harvinainen onni, jos joku rikas ja ylhäinen mies säilytti henkensä näinä kauhun päivinä. Niiden, jotka Antonius, tuo himokas sulttaani, armahti, täytyi olla naimisissa kauniin naisen kanssa, joka uhrasi siveytensä pelastaaksensa puolisonsa.

Kauhea ihmismetsästys raivosi yli koko Italian. Rooma kylpi veressä. Taasen osoittautui todeksi, kuten Plutarkhos sanoo, vanha kokemus, »ettei villipeto ole niin julma kuin ihminen, kun hän saa tilaisuuden päästää intohimonsa valloilleen.»

Kirjallisuutta tähän ja seuraavaan kappaleeseen sekä keisariaikaan:

Alfred von Domaszewski, Geschichte der römischen Kaiser: 2 nid.

V. Gardthausen, Augustus und seine Zeit: 2 osaa.

Otto Seeck, Kaiser Augustus.

Hermann Schiller, Geschichte der römischen Kaiserzeit: 2 nid.

J.P. Weisse, Populaere forelaesninger, nid. II.

VALLANKUMOUSAJAN AJATTELIJAT JA RUNOILIJAT.

CICERON VIIMEISET VUODET.

Ciceron murha herätti kaikista henkipattomurhista suurinta huomiota. Octavianus oli tahtonut pelastaa hänen henkensä, mutta oli taipunut lopuksi, ja niin julistettiin suuri kaunopuhuja itse ja koko hänen sukunsa ja kaikki hänen kannattajansa valtiokiroukseen. Cicero yritti paeta Brutuksen luo Makedoniaan, mutta hänen pyövelinsä saavuttivat hänet matkalla. Hän kohtasi kuoleman kuin mies. Hän istui kantotuolissaan, »kuten tavallista» — Plutarkhos kertoo — »leuka vasemman käden tukemana ja katsoi murhaajiaan tiukasti kasvoihin. Hän oli pölyinen ja parta ajamatta, hiukset epäjärjestyksessä ja kasvojen piirteet kärsimysten runtelemat — kamala näky, joka sai useimmat peittämään kasvonsa, kun toinen pyöveleistä antoi hänelle surmaniskun. Murhaajat hakkasivat hänen päänsä irti, ja Antoniuksen erikoisesta määräyksestä myöskin 'ne kädet, jotka olivat kirjoittaneet filippiläiset puheet'.» Livius lausuu: »Cicero ei kantanut mitään onnettomuuttaan niin miehuullisella rohkeudella — kuin kuolemansa.»

Antonius riemuitsi, kun hänelle tuotiin todisteet siitä, ettei hänen vastustajansa ollut enää elävien joukossa. Sen jälkeen hän puhkesi mitä karkeimmin häväisemään vainajaa ja asetutti hänen päänsä ja naulautti hänen kätensä Forumin puhujalavalle, jossa hänen kaunopuheisuutensa oli viettänyt monia triumfeja. Inhoittava ilkityö »isänmaan isää» kohtaan tuntui sekä ylhäisistä että alhaisista koko valtion onnettomuudelta.

Elämänsä loppuajan Cicero oli omistanut kirjalliselle toiminnalle. Hänen filosofisen kirjailijatoimintansa huipun muodostavat hänen kirjansa »Velvollisuuksista» ja »Vanhuudesta», kirja, joka Ciceron kaikista teoksista on meidänkin ajallamme enimmän ajatuksia antava ja nautittavin. Siinä kuvataan vuonna 150 e.Kr. vanhan Marcus Porcius Caton kodissa suoritettua keskustelua tämän ja kahden häntä nuoremman ystävän välillä, joista toinen oli myöhemmin niin kuuluisa Scipio Africanus nuorempi. 84-vuotias Cato kuvataan onnellisen vanhuksen ihanteena, jota vuodet eivät paina. Vanhuus ei ole hänelle toimettomuuden ajanjakso, ei ole tyhjä ja iloton, vaan kypsyyden ja hiljaisten ajatusten aikaa, valmistusta ikuiseen rauhaan ja lepoon, jota hän odottaa kuolemaa pelkäämättä. Cato esittää lyhyesti sanoen vanhuuden sinä elämän ajankohtana, jolloin ihminen saavuttaa korkeimman kehityksensä täällä maan päällä. Cicero kohoaa tässä kirjassaan niin korkealle, että mieleen johtuvat ne keskustelut, joilla Sokrates kerran, kuolema silmiensä edessä, koetti vahvistaa oppilastensa sielunvoimaa.

Cato kumoaa toisen toisensa jälkeen vanhuuteen tavallisesti kohdistetuista valituksista. Tapanahan on ennen muuta väittää, että vanhuus tekee meidät työhön kelpaamattomiksi. Tällainen puhe on, vanhus arvelee, yhtä mieletöntä kuin väite, ettei perämiehestä ole purjehdittaessa mitään hyötyä sentähden, että hän ei kiipeä ylös mastoihin, ei juokse ympäriinsä sinne ja tänne kannella tai ammenna vettä, vaan istuu perässä käsi peräsimen varressa. Edellyttäähän hänen toimensa harkitsevaa viisautta, ja sen ominaisuuden vanhuus antaa paljon runsaammassa määrin kuin nuoruusvuodet. Viisaus ja harkitsemiskyky ovat välttämättömiä ominaisuuksia kaikissa johtoasemissa, yhtä hyvin sille, jonka tulee hoitaa maatilaa, kuin valtiomiehelle ja sotapäällikölle.

Sitävastoin on totta, että ruumiinvoimat vähenevät elämän ehtoopuolella. Mutta mitäpä siinä on suremista? »Minä en surrut nuoruudessani sitä, ettei minulla ollut härän tai elefantin voimia», Cato sanoo. »Se, mitä tehdään, pitää tehdä voimiensa mukaan.» Ukko ei tietysti voi pitää puhetta nuorukaisen malmikaikuisella äänellä, »mutta kaikissa tapauksissa vanhan miehen lempeä ja pehmeä-ääninen esitys on tavallaan kaunista, ja kaunopuheisen vanhuksen hienosti muovaillut ja selkeästi esitetyt ajatukset voittavat useasti omilla ansioillaan kuulijain mielenkiinnon puolelleen. Ja jollei itse kykene esittämään ajatuksiaan, niin voihan innostuttaa nuorempia puhujia; ja mikähän onkaan miellyttävämpää kuin vanhuus, nuorten, eteenpäinpyrkivien miesten ympäröimänä?

Kreikkalaisesta atleetista Milonista kerrotaan, että hän kulki yli koko Olympian kilpa-ajoradan elävä härkä hartioillaan. Tuskinpa kuitenkaan uskon, että sinä mieluummin tahtoisit itselläsi olevan hänen ruumiin voimansa kuin Pythagoraan sielunlahjat.

Appius Claudius oli sekä sokea että vanha, mutta hän herätti kuitenkin kunnioitusta neljässä voimakkaassa pojassa, viidessä tyttäressä, suuressa sukulaisjoukossa ja melkoisessa käskyläislaumassa. Sillä hänen sielunsa oli joustava kuin jousi, ja vaikka hän iän karttuessa menetti osan voimiaan, vanhuus ei kyennyt häntä kuitenkaan masentamaan.»

On kyllä totta, että on niin tylsiä ja raihnaisia ukkoja, etteivät he mihinkään kelpaa, mutta onhan heikkoja ja sairaalloisia yksilöitä jokaisessa ikäkaudessa.

»Katselkaamme nyt kolmatta huomautusta, joka on tapana tehdä vanhuutta vastaan, nimittäin, että sillä on niin vähän nautintoja. Ihaninta, mitä ihminen on saanut perintönä vanhemmiltaan tai lahjana Jumalalta, on järki, mutta tälle taivaalliselle kipinälle ja jumallahjalle ei ole mikään niin vaarallista kuin nautinto. Sillä kun himo hallitsee, on itsehillintä mahdotonta.» Meidän ei pidä senvuoksi valitella vanhuuden saapumista, vaan olla sille päinvastoin kiitollisia siksi, että se vapauttaa sielumme moisilta tahraantumisilta. »Vanhus kieltäytyy mielellään juhlapäivällisistä monine ruokineen ja viininpaljouksineen. Mutta niinpä hän välttääkin humalan, vatsanvaivat ja unettomuuden.»

»'Mutta', sanotaan, 'vanhojen nautintojahan ei seuraa miellyttävä tunnehuumaus.' Eipä kylläkään, ymmärrettävästi, mutta sitä ei kaivatakaan. Ja mitä ei kaivata, sitä vailla oleminen ei herätä vastenmielisiä tunteitakaan. Kun Sophokleelta vanhoilla päivillään kysyttiin, vieläkö hän tunsi nautintoa rakkauden riemuista, hän vastasi: 'Jumalat minua varjelkoot! Minä olen iloiten paennut niitä kuten raakaa ja mieletöntä isäntää!'

Mitä nautintoa sielu sitävastoin tunteekaan, kun se on suorittanut vuotensa rakkauden, kunnian- ja vallanhimon, vihan ja kaikkien muiden intohimojen palveluksessa, ja saa sitten olla rauhassa ja elää sisäistä elämäänsä! Jos on ihanteellisia harrastuksia mitä varten elää, ei varmastikaan ole ihanampaa olotilaa kuin vanhuus, joka omistautuu tieteelliselle toiminnalle.»

Ja kuinka paljon iloa vanhuudella voi olla maanviljelyksestä ja puutarhanhoidosta ja siitä, että se joka vuosi uudelleen saa seurata versovan viljan oraan kehitystä jyvääkantavaksi tähkäksi, saa seurata viiniköynnöksen kukintaa ja hedelmänkantoa, ja nauttia kukkien loistosta ja mehiläisten surinasta!

Mutta, väitetään lopuksi, vanhuuteen kuuluu joka tapauksessa se varjopuoli, että silloin voi odottaa kuolemaa millä hetkellä hyvänsä. Mutta huomioonottamatta sitä, että tämä syytös kohdistuu kaikkiin ikäkausiin, on tavallista, että kuolema nuoruuden keväimessä on raskaampaa kuin vanhuuden syksyn aikana. Ja sille, joka on vakuutettu sielun kuolemattomuudesta, on itse kuolema onni. Tämän uskon tueksi Cicero panee vanhan Caton käyttämään Pythagoraan, Sokrateen ja muiden ajattelijain sanoja. »Itse puolestani», Cato sanoo, »en tahdo valittaen erota tästä maailmasta. Minä poistun täältä kuin majatalosta, en niinkuin kodista, ja kuinka ihana onkaan päivä, jolloin saan matkata henkien taivaalliseen seuraan, jolloin saan jättää tämän alhaisen ja turmeltuneen maailman.»

* * * * *

Ciceron filosofisilla kirjoituksilla ei ole suurta tieteellistä arvoa. Hän tunnustaa itse, että hän on lainannut ajatukset kreikkalaisilta, ja vertaa filosofisia teoksiaan vanhojen roomalaisten runoilijain kreikkalaisten näytelmien mukailutöihin. Mutta hän on kuitenkin kirjoillaan vaikuttanut jalostavasti sekä roomalaisiin että moniin lukijapolviin kauan Rooman valtakunnan häviön jälkeenkin.

* * * * *

Ciceroa on sekä hänen oma aikansa että jälkimaailma arvostellut ihmisenä hyvin eri lailla. Muutamat ihailevat rajattomasti »suurinta roomalaista, jossa kreikkalainen inhimillisyys todellakin on tunkeutunut vereen, ensimmäistä, joka kykeni sopusointuiseksi kokonaisuudeksi sulattamaan roomalaisen ja kreikkalaisen sivistyksen», Schückin sanoja käyttääksemme. Toiset ovat sitävastoin tuijottaneet itsensä sokeiksi miehen heikkoihin puoliin, erittäinkin hänen touhukkaaseen intoonsa saada näytellä huomattavaa osaa, hänen horjuvaisuutensa ja hänen välistä epämiehekkääseen valitukseensa onnettomuuden päivinä. Nämä ovat kuvanneet hänet turhamaiseksi narriksi ja loruilijaksi.

Helppoa onkin käydä Ciceron kimppuun. Hänen heikkoutensa johtuvat hänen asianajajamaisesta luonteenlaadustaan. Kovin usein näemme hänen yksityissyistä tai poliittisesta painostuksesta puolustavan väärää asiaa. Vastenmielistä on tällaisissa tapauksissa todeta, kuinka hän vastoin parempaa tietoaan pauhaa paatoksella, joka kajahtaa teeskennellyltä ja ontolta. Paitsi niitä syytöksiä hänen luonnettansa vastaan, jollaisia hänen useimmat julkiset puheensa ovat, meillä on käytettävissämme vielä joukko muita raskauttavia todisteita häntä vastaan: hänen omat kirjeensä. Näissä hän on paljastanut itsensä rehellisemmin, arkailemattomammin kuin kukaan muu muinaisajan ihminen, jonka tunnemme. Mutta onkohan oikein punnita kultavaa'alla sanoja, joita eloisa ja kiihkeä luonne hetken mielialan vallassa piirtelee ainoastaan uskollisimpain ystäväinsä luettavaksi? Cicero on itse luonnehtinut nämä epistolansa »kahdenkeskisiksi keskusteluiksi», eikä hänellä ole koskaan ollut ajatustakaan saattaa niitä julkisuuteen. Eihän kukaan ole suuri kamaripalvelijansa edessä, emmekä saa, kuten norjalainen filologi Eitrem henkevästi sanoo, »odottaa saavamme Cicerosta samaa vaikutusta, kun me kurkistelemme hänen olkapäänsä yli hänen kirjoituspöytänsä ääressä, kuin silloin, kun kuulemme hänen äänensä kumisevan läpi senaatin istuntosalin tai yli Forumin.» Nopeasti kuin auringonpaiste ja sade huhtikuun päivänä vaihtelevat mielialat noissa vanhoissa papereissa. Yhtenä hetkenä valtaa hänet itku, niin ettei hän voi kirjoittaa enempää, toisena hetkenä hän on rohkaistunut ja filosofoi, että on kuitenkin parasta elää toivossa silloinkin, kun se ei voi olla valoisinta lajia. Seuraavana päivänä on toivo kohonnut ylimmilleen.

»Ei ole olemassa», Ihne sanoo, »yhtä ainoata muinaisajan miestä, joka on antanut meille tilaisuuden silmätä niin syvälle luonteensa sisimpiin lymypaikkoihin, joka on antanut meidän kohottaa tuota enemmän tai vähemmän läpinäkyvää naamiota, jonka muut julkisuuden miehet ovat pukeneet päälleen. Hän on kuvannut itse itsensä sellaisena kuin hän oli, puheissaan ja vielä enemmän kirjeissään. Muista tunnemme vain sen kuvan, jonka ystävät tai viholliset ovat piirtäneet — Ciceron me sitävastoin näemme siinä kuvastimessa, jota hän itse pitää edessämme katseltavanamme. On totta, että siinä kuvassa on monta piirrettä, jotka eivät ole omiaan herättämään kovinkaan suurta ihailua, mutta jos tahdomme olla oikeudenmukaisia, meidän täytyy myöntää, että samoin olisi laita useimpien historian suurimpien sankarihahmojen, jos saisimme katsella yhtä suoraan heidän sieluihinsa kaikkine yksilöllisine heikkouksineen kuin olemme saaneet silmätä Ciceron sieluun.» — »Moitteettomia ihmisiä esiintyy ainoastaan romaaneissa», Boissier toteaa, »mutta viekkailla ja harkitsevilla luonteilla on kyky huolellisesti salata kaikki tunteensa, jotka eivät kärsi päivänvaloa. Myöskin suurimpia kunnianmiehiä voivat välistä kiusata himot ja kateus, mitä he seuraavassa hetkessä häpeävät. Mutta kirjoitettuina sellaiset haihtuvat ajatukset saavat enemmän kiinteyttä, enemmän arvoa ja merkitystä, kuin niillä itse asiassa oli hetkenä, jolloin ne syntyivät. Maltittomuudet, jotka tarkempi ajattelu pian taltuttaa, suuruushaaveet, jotka järkisyistä pian lauhtuvat, eivät ole poispyyhittävissä, kun ne vain kerran on uskottu paperille. Kun utelias tulkitsija alkaa tutkia tällaisia liian avomielisiä tunnustuksia, hän halkoo niitä kenties siinä määrin hiuksenhienosti, että jälkimaailma saa epämiellyttävän kuvan miehestä, joka on ne lausunut. Tarkoilla ja jääväämättömillä otteilla hän silloin todistaa, että tuo mies oli huono kansalainen ja petollinen ystävä, että hän oli pohjaltaan kateellinen ja toimi vilpillisesti kaikkia puolueita kohtaan.»

Tarkkanäköinen ei anna kuitenkaan tällaisten näytteiden johtaa itseään harhaan. »Hän tietää, ettei kiihkeitä ja arvostelukyvyttömiä ihmisiä pidä ottaa kovin vakavalta kannalta eikä uskoa kaikkea, mitä he sanovat. Heitä tulee puolustaa heitä itseänsä vastaan eikä kuunnella heitä, kun intohimo vie heidät harhateille, ja ennen kaikkea tulee erottaa heidän todellinen ja vakiintunut käsityksensä asioista siitä, mitä he hetkellisesti liioittelevat. Jokaisella ei ole kykyä voida oikein käsittää eikä lukiessaan oikealla tavalla eläytyä Ciceron kirjeisiin. Minä epäilen noita oppineita, jotka ihmistuntemuksetta ja elämänkokemuksetta kuvittelevat voivansa arvostella niitä. He pitävät täytenä totena kaikkia niitä kuluneita kohteliaisuuslauseparsia, joita seuraelämä vaatii ja jotka kaikkein vähimmin ovat omiaan pettämään niitä, joille ne sanotaan. He takertuvat riemuiten joihinkin kirjeenkirjoittajan ajattelemattomiin tunnustuksiin tahi hänen saamastansa kiitoksesta johtuvaan turhamaisuuteensa, mutta eivät käsitä hänen hienoa, sovittavaa ironiaansa. Voidaksensa oikein ymmärtää kaikkia näitä vivahduksia ja oikein arvostella, mitä nuo puheenparret oikeastaan merkitsevät, jotka hymyillen sanotaan, mutta jotka eivät aina sisällä sitä, mitä ne näennäisesti ilmaisevat, kamarioppineella täytyisi olla enemmän elämänkokemusta, kuin mitä hän yleensä on kyennyt itselleen hankkimaan. Ja puhuakseni nyt suoraan tässä arkaluontoisessa asiassa, minä luotan tässä suhteessa enemmän maailmanmieheen kuin oppineeseen.»

Sen, joka tahtoo arvostella Ciceroa oikeudenmukaisesti, ei pidä olla kuuro eikä ummistaa silmiänsä siltä, mitä Boissier sanoo »lumoavaksi suloksi hänen intiimeissä tunnustuksissaan. Ne herättävät meissä ihailua kirjeenkirjoittajaa kohtaan ja rakkautta mieheen hänen heikkouksistaan huolimatta.» Hieno saksalainen psykologi kirjallisuudenhistorian alalla, Eduard Schwartz lopettaakin Cicero-kuvauksensa seuraavin sanoin: »Jokaisen, joka tosiaankin tahtoo kuulla, valtaa samalla kertaa kauhu ja myötätunto tuota miellyttävää ihmissielua kohtaan, kun se purkaa sieluntuskaansa. Tuon miehen tuskanparahduksissa tuntee samalla kertaa maailmantuomion raudankovat askelet ja koko sen onnettomuuden, jonka syvälle käyneiden mullistusten paino on pusertanut heikosta, rakastettavasta ja tunneherkästä ihmislapsesta, joka ei voinut aavistaa, että jälkimaailma tulisi höristelemään korviaan hänen tunnustuksilleen.»

On säilynyt lähes 900 kirjettä, jotka ovat Ciceron kirjoittamia tai hänelle kirjoitettuja. Ne ovat korvaamaton lähde sekä Ciceron itsensä että koko hänen aikansa elämän tuntemiselle. »Me teemme», Eitrem sanoo, »näiden kirjeiden välityksellä tuttavuutta suuren aikakauden suurimpien miesten kanssa. Näemme ainutlaatuisen kuvasarjan valtiomiehiä ja asianajajia, puhujia ja kynäilijöitä, sotapäälliköitä ja kirjallisia merkkimiehiä: Cæsarin ja Ciceron, Pompeiuksen ja Caton. Mutta me saamme elää myöskin uudelleen värittömät arkipäivät harmaine hetkineen ja vähäpätöisine miehineen, kaikki kirjavana sekoituksena. Näyttämö vaihtuu alinomaa. Milloin olemme läsnä senaatin kokouksessa, milloin kuuntelemme päivän tapahtumia koskevaa salonkikeskustelua. Milloin olemme Forumilla, milloin provinssissa… On kuin noista vanhoista papereista milloin ilo riemuitsisi, milloin suru nyyhkyttäisi. Kuivinkin asiatieto muodostuu niissä usein voimakkaasti suoritetuksi siveltimen vedoksi ajankuvaan ja psykologiseen kuvasarjaan. Me näemme ihmiset sellaisina, kuin he olivat, eikä sellaisina, kuin minä he tahtoivat esiintyä omalle ajalleen ja jälkimaailmalle. Siksipä muodostuukin näiden kirjeiden lukeminen kuin vaellukseksi halki Pompeijin. Erotus on vain siinä, että Pompeiji tuo nähtäväksemme taloja ja katuja, kirjeet ihmisiä ja elämänkohtalolta.»[70]

* * * * *

Perhe-elämässään Cicero sai kokea paljon suruja. Hänen vaimonsa Terentia oli nainen, jonka kanssa naimisiin menoa sanotaan hyväksi kaupaksi. Hän toi tullessaan aika suuren omaisuuden ja aluksi hän hoiti sitä kelvollisesti — myöhemmin hän näyttää antautuneen vaarallisiin keinotteluihin, ja Cicero valitti, että vaimo oli pettänyt häntä raha-asioissa. Mutta tästäkin huolimatta ei ollut helppoa tulla toimeen tuon lujatahtoisen vaimon kanssa, ja miehen kirjeistä voikin huomata, kuinka rakkaus vuosien kuluessa haihtui. Viimeisissä säilyneissä kirjeissä puhutaankin vain liikeasioista ja taloustoimista. Kolmikymmenvuotisen avioliiton jälkeen Cicero erosi Terentiasta.[71] Kuudestakymmenestä ikävuodestaan huolimatta hän meni uudelleen naimisiin nuoren, Publilia nimisen tytön kanssa, jonka tämän isä oli kuolinvuoteellaan uskonut hänen hoitoonsa. Myöskin Publilia oli hyvin varakas. Mutta vanhuksen sydäntä likin oli hänen tyttärensä Tullia, »pikku Tullia», kuten hän aina sanoo. Tullia oli henkisestikin isänsä lapsi, ja hänellä oli myöskin isänsä kirjallisia harrastuksia. Mutta Tullia-raukka! Hän ihastui nuoreen, ylhäissukuiseen Dolabella nimiseen elostelijaan. Miehellä oli hyvä pää, mutta hän hoiti huonosti sekä henkistä että aineellista leiviskäänsä. Pieni, kiharatukkainen ja hyvin ruokittu Dolabella oli Catilina pienemmässä mittakaavassa. Hän oli vasta vain yhdeksäntoistavuotias, kun hänestä tuli Ciceron vävypoika. Mutta hän oli jo silloin ennättänyt tehdä joukon pahoja tekoja ja rumia kepposia. Voidakseen mennä naimisiin yhdeksän vuotta vanhemman Tullian kanssa hän hylkäsi ensimmäisen vaimonsa, naisen, joka olisi voinut olla hänen äitinsä, mutta jolla oli — tai oikeammin sanoen oli ollut — paljon rahaa. Cicero sanoi tämän iästä ivallisesti, että kahdenkymmenen vuoden ajan hän oli kuullut tämän naisen olevan kolmenkymmenen vuoden vanhan.

Kun Dolabella sai Tullian, hän lupasi ruveta vakiintuneeksi mieheksi, mutta se oli vain kielenpieksäntää. Nopeasti ja hauskasti hän kulutti loppuun Tulliankin omaisuuden; ja kun Tullia uskalsi valitella, hän uhkasi ajaa hänet pellolle. Mutta Tullian rakkaus oli sokea. Viimeiseen asti hän antoi puolisolleen anteeksi tämän hairahdukset. Lopuksi kuitenkin mies loukkosi häntä niin syvästi, ettei sovinto ollut enää mahdollinen. Tullia pakeni silloin vanhan isänsä kotiin. Siellä hän vähän sen jälkeen kuoli lapsivuoteeseen. Tullian kuolema oli kovin isku, mikä kohtasi Ciceroa koko hänen elämänsä aikana.

Sitävastoin Publilia, joka oli Tulliaa nuorempi, ei ollut koskaan pitänyt tytärpuolestaan. Nyt hän toivoi, että hänen puolisonsa rakkaus kääntyisi tyttären asemesta häneen. Mutta kun Cicero näki, kuinka iloinen hän oli Tullian kuolemasta, hän sai sellaisen inhon häntä kohtaan, että hän ei enää tahtonut nähdä häntä silmissään, ja kaikki vaimon yritykset saada palata vanhan miehensä luo raukesivat turhaan. Cicero oli saanut kylliksi aviollisista ristiriidoista.

Cicerolla oli myöskin poika. Hän oli sotilas sielultaan ja sydämeltään, mutta isä oli kylliksi ymmärtämätön tahtoakseen kuitenkin tehdä hänestä filosofin ja puhujan, joka luonnollisesti oli turhaa vaivaa. Sen sijaan, että olisi antanut nuorukaisen mennä sotaan Cæsarin kanssa, kuten hän itse halusi, isä lähetti hänet Ateenaan opiskelemaan puhetaitoa. Ylläpidostaan nuori Cicero ei voinut valittaa, sillä isä antoi hänelle 150 000 markkaa vuodessa, jonka olisi luullut riittävän fil. ylioppilaalle. Mutta sen sijaan, että olisi istunut kuuntelemassa oppineita ja kaunopuheisia luentoja, nuori Cicero piti hienoja päivällisiä ja kehitti enemmän makuaan Falernum- ja Kios-viinin tuntemisessa kuin tietojaan Platonin ja Aristoteleen ajatusjärjestelmistä. Hänen elämänsä suurin ylpeys oli kehittyä aikansa suurimmaksi juomasankariksi. Täksi hän pääsikin niin suurella menestyksellä, että hänen onnistui voittaa itse Antoniuskin juomisessa.

Ettei hän aivan raaistunut, johtui siitä, että hän kuitenkin vihdoin viimein sai tilaisuuden seurata taipumustaan. Kun Brutus marssi Ateenan läpi, hän otti nuoren Ciceron mukaansa Makedoniaan. Ja nyt hänestä tuli yksi vapausintoilijain urhoollisimpia ja taitavimpia alipäälliköitä. Brutuksen tappion jälkeen Octavianus tunsi tarvetta sovittaa Ciceron pojalle, mitä oli rikkonut isää vastaan. Hän antoi hänelle armon ja nimitti hänet konsuliksi, mutta hänen ei onnistunut lopettaa hänen taipumustaan kallistella liian paljon pikaria. Ainoa urotyö, mikä nuoremman Ciceron tiedetään tehneen, oli se, että hän kerran humalan hämmingissä heitti lasinsa Augustuksen sotapäällikön ja ystävän Agrippan päähän.

Kirjallisuutta:

Marcus Tullius Cicero, Samtalen på Tusculum.[72] S.G. Dahlin ruotsinnos.

Marcus Tullius Cicero, Om pligterna. J.O. Lindforsin ruotsinnos.

Marcus Tullius Cicero, En väns tankar om vänskapen. En åldrings tankar om ålderdomen. P.G. Lythin

Marcus Tullius Cicero, Vanhuudesta. K.J. Hidénin suomennos.

LUCRETIUS.

Samaan aikaan kuin Cicero eli Roomassa toinenkin filosofi, jonka elämäntyö on tullut kuolemattomaksi.

Hän oli nimeltään Lucretius, ja hänen elämäntyönsä on suuripiirteinen filosofinen opetusrunoelma »De rerum natura», »Maailmankaikkeudesta» eli »Kaiken olevaisen olemuksesta».

Lucretius on, paitsi Cæsaria, ainoa kirjailija, jonka maailmankaupunki Rooma on itse synnyttänyt. Kaikki muut kirjallisuuden suurmiehet ovat tulleet Roomaan maaseudulta taikka provinsseista, jotka, kuten henkevä ranskalainen esseisti Martha sanoo, »toivat maailman hallitsijattarelle neronsa, kuten he sinne lähettivät kultansa».

Lucretius kuului aikakauteen, jolloin Rooman valtakunta järkkyi perustuksiaan myöten. Lapsena hän oli nähnyt Mariuksen ja Sullan valtataistelun aikaiset kauhunäytelmät ja oli nuorukaisena elänyt suuren orjakapinan hirmut. Hänen miehuusikänsä oli täynnä vaikutteita Catilinan katalasta kumousyrityksestä ja Pompeiuksen ja Cæsarin kunnianhimoisesta vallantavoittelusta, samalla aikaa kuin Clodius ja muut roistot terrorisoivat pääkaupunkia.

Hän oli kasvanut intohimoisen puoluevihan aikana, aikana, jolloin jokainen epäili lähimmäisensä vaanivan hänen henkeään ja kaikki olemassaolon ilo oli hävinnyt.

Päinvastoin kuin Cicero hän ei heittäytynyt politiikan kiihkeään ajometsästykseen. Ei ole ollenkaan kadehtittavaa antautua kilvan kapuamaan vallan tikapuita, hän itse sanoo:

Kuumentaa kateus yläilmat laill' ukonliekin;
ain' enin huippuihin sen nuolet iskeä mielii.
Paljon on oivempaa alamaisena tyynenä olla
kuin maan mahtajaks, herraks, kansan käskijäks nousta.

Hän tunsi syvän luonteen ja tunteellisen mielen inhoa nähdessään, kuinka ihmiset voivat muuttaa maan helvetiksi. Hän kääntyi pois näistä kurjista näyistä ja vetäytyi omaan sisäiseen maailmaansa, jossa hän toivoi löytävänsä levon, mitä ulkomaailman myrskyt eivät saavuta, hän antautui maailmanarvoituksia mietiskelevään elämään, aivan kuten keskiajalla monet ihmiset etsivät luostarin muurien sisältä itselleen pakopaikkaa maailmalta, joka kävi heille liian raskaaksi. Hän sanoo tästä itse näin:

Mieluist' ompi, kun käy meren aavall' ankara myrsky,
katsoa rannalta päin, miten toisell' on kovat paikat,
ei siks, ett' ilahuttais mielt' olo ankea toisen,
vaan kosk' itse et oo samanlaiseen joutunut tuskaan.
Mieluist' on samaten sotakenttää katsoa, jolla
riehuvat toiset, mutta sa vaarast' oot etähällä.
Mieluisinapa on pyhäköst' ikiloistavan tiedon,
jonk' ovat korkeuteen lujaks luoneet viisahat miehet,
katsoa kuink' alahall' eri suuntiin harhata täytyy
toisien, etsien tiet' elon, heiltä mi umpehen peittyy,
kuinka he ottelevat neron, uljuuden asehilla,
päivät puuhaillen kuni yötkin uupumatonna,
rikkaiks tullakseen sekä saadakseen sananvaltaa.
Oi, miten houkkia on nuo ihmiset, kuin sokeoita!
Kuinka on koitoa, kuinka on vaarantäytt' elämämme
parhaimmillaankin! Miks' ei toki huomata, ettei
luonto se ensinkään pane ehdoks muut' elononnen
kuin ett' ihminen, jolla on ruumis terve ja raitis,
mieleltäänkin yht' olis terve ja pois pelon torjuis?

Kuumeen poltto se ei nopeammin kaikkoa luotas,
jos koruompelinen, kuvikas on purppurapielus
taikka sun allasi vain ovat vuodevaattehet rahvaan.
Kun siis ruumist' ei lain hyödytä aartehet eikä
korkeasyntyisyys, ei hyödytä ruhtinasvalta,
on ajateltava; eipä ne sielua hyödytä myöskään.
Jos leluks näämme me siis nämä, niille vain hymyämme,
jos ei ihmisien pelot, huolet vainoavaiset
kaikkoa ensinkään, vaikk' kuinkakin kiiltävät kullat,
piittaa en mitäkään puvun purppurakirjaeluista,
niin käsitämme jo, että on ainoa auttaja järki,
kun elo synkistyypi ja tuskaan taipuvi mieli.
Niinkuin pelkää laps pimeässä, mi peikkoja täynnään
on muka, päivinkin mehän itse pelkäelemme
joskus muuta, mi ei ole rahtuakaan vakavampaa,
kuin mitä kauhistuu tai vartoelee pojat pienet.
Pelko ja aatosten pimeys tuo täytyvi poistaa.
Ei sitä aikaansaa valo koin, ei päivyen nuolet,
vaan valo järjen, ymmärrys vain oikea luonnon.

Ja tämän »selvemmän luonnon käsittämisen», tämän kaikesta tuskasta, kaikesta kuolemanpelosta ja monien veriuhreja vaativien, vihollisten ja julmien jumalien pelonalaisuudesta vapautumisen Lucretius keksi atomiopissa, jollaisena me jo olemme kuulleet Demokritoksen ja hänen henkisen perillisensä Epikuroksen sitä esittävän. Korkeampana, mahtavampana ja johdonmukaisempana kuin vanha jumalmaailma esiintyivät hänelle luonnon voimat. Mitä sanomattomia kärsimyksiä ihmiset ovatkaan itselleen tuottaneet luomalla mielikuvituksessaan itselleen sellaisia jumaluusvoimia, hän huudahtaa:

Kuin monet tuskanhuokaukset, monet kyyneleveetkin,
kestää itse he sai ja me, myöhemmät sukupolvet!
Hurskautt' eipä se oo, ett' astutahan kiven ääreen,
viittaan peittäen pään, tahi alttarilt’ alttarin luokse,
maahan heitytähän tai nostetahan käsivarret
puoleen temppelien, tahi alttarin peittyä suodaan
teurahan hurmeeseen, lupauksia uusia tehdään;
hurskas on hän, joka aina sit' aatoksissakin ompi.

Tuon samalla kertaa tunteellisen ja selvästi harkitsevan runoilijan oli vallannut kauhu ja inho nähdessään ne salaperäiset, kauhistaviin orgioihin yhdistetyt itämaalaiset jumalanpalvelustavat, jotka yhä enemmän ja enemmän tunkeutuivat roomalaisten keskuuteen. Hän tunsi voimakkaan omakohtaisen tarpeen vapautua siitä taikauskon painajaisesta, joka raivoisien demonien pelkona oli vallannut hänet ja oli myrkyttämäisillään koko hänen olemuksensa. Silloin hän löysi Epikuroksen ajatusjärjestelmästä sen raikkaan maailmankatsomuksen, joka rauhoitti hänen selvyyden tarvettaan ja antoi hänen kiusatulle sielulleen levon. Tästä syystä Epikuros tuli hänen ihailluksi oppi-isäkseen. Runoilija on väsymätön osoittaessaan hänelle lämmintä kunnioitustaan ja ilmaistakseen sen kiitollisuuden, johon ihmiskunta on hänelle velkapää; ja seuraavan laatuisin säkein hän omistaa jumaloidulle mestarille oikean riemuvirren:

Kurjaks näyttäytyi elontaival ihmisen silmun,
kammokas usko kun sen oli maahan sortanut ennen;
taivahan palloillen se ol' loihtinut hirveän hahmon,
kaamean ihmisenpään, joka kaikkien uhkana nousi.
Ensin Kreikan mies hän ihmiskatsehen tohti
nostaa hahmoa päin sekä ensin tarttua taistoon.
Hänt' ei lannistaa jumalmaineet voinehet eikä
ukkosennuolet, ei jyly, vaan nepä sankari-intoon
uuteen vain hänet sai, ens' miehenä käymähän kohti
luonnon portteja, murtamahan niist' ahtahat teljet.

Niissä »tuo valtava henki» löysi maailmankaikkeuden lait.

Uskon taikaisen näin tallannut hän on maahan;
Verraks taivaisten tämä voitto on nostanut meidät.

Runoilija on itse saman naiivin uskon vallassa, joka oli niin luonteenomainen 1700-luvulle: tuon uskon, jonka mukaan ihmiskunnan kaikki onnettomuudet voidaan parantaa »valistuksella» tahi — kuten Lucretius sen ilmaisee »selvemmällä luonnon ymmärtämisellä.» Ja hän hehkuu innosta julistaa tätä uskoaan ja vapauttaa sen avulla kärsivä ihmiskunta taikauskon painajaisesta. Järjen voitto, kas siinä toivo, joka innostaa ja inspiroi häntä. Mutta raskasta ori työ saada ihmiset luopumaan erehdyksestään. Huomaa, kuten Levertin sanoo, kuinka »käsi puristuu lujana kynään», kun hän kuvailee, kuinka maailmat syntyvät ja tuhoutuvat vain atomien sokeasta leikistä, ja tämä lähtökohtanaan tahtoo lyödä rikki uskon kuoleman jälkeiseen elämään. Hän tahtoo juurittaa pois uskon »säälittävään elämisen haluun». Mitäpä arvoa olisikaan elämällä tyhjään raukeamisen suloiseen, ikuiseen lepoon verraten! — Tällöin Lucretius ei ole kuitenkaan huomannut suurta eroa olla kuollut ja kuolla.

Runoilija tahtoo ennen kaikkea juurittaa pois uskon, että kuollut ruumis merkitsisi mitään vainajan kohtalolle toisessa maailmassa. Hän tahtoo vapauttaa ihmiskunnan hautaamatta jäämisen kammosta, jota muinaisajan urheimmatkin miehet tunsivat. Uljas Hektor, joka kalpenematta katsoo kuolemaa silmästä silmään ja on liian ylpeä pyytääkseen voittajalta armoa, parkaisee kuitenkin Akhilleuksen keihään surmaniskun sattuessa kauhuntäyteisen kuolinkirkaisun: »Älä jätä minua koirille!» Tästä pelosta aiheutuvista kuolleitten uhrilahjoista ja muiden hautausmenojen tuskallisen tarkasta seuraamisesta Lucretius on mielestään velvollinen vapauttamaan jäljelle jäävät omaiset. Kuolleelle ei ole sen pahempi, jos villipedon leuat repivät hänet kappaleiksi, kuin jos hänet roviolla poltetaan, hän sanoo,
taikka jos kangistuu hän kylmään marmoriarkkuun, Taikka jos tuntevi hän kasat multien raskahat yllään.[73]

Äläkä usko, mitä tarut kertovat manalan valtakunnasta ja kuolleitten maailmasta, Hadeesta ja Kerberoksesta, Tantaloksen tuskista ja Sisyphoksen turhasta työstä! Helvetti on täällä maan päällä, sillä syntinen ja rikollinen saa jo täällä kärsiä rangaistuksensa, jos ei muuten, niin kiduttavien ja moittivien omantunnon tuskien muodossa.

Sisyphon kaltaisen elämässäkin nähdä me saamme:
pyrkii pyrkineistään hän virkaan, käskijävaltaan,
mut valituks' ei vain tule, synkkänä käy kotihinsa.
Virkaa noin havitella ja saada sit' ei ikänänsä,
kestää toistamiseen samat vastoinkäymiset, vaivat —
tuo samanlaista on vain kuin vierittää yhä paatta,
jolla on raskas ja vauhdikas pyrkimys pohjahan laakson.

Agitaattorin hehku täyttää runoilijan koko esityksen ja tempaa meidät mukaansa runoelman kuivimmissakin ja abstraktisimmissakin osissa, siksi, että me silloinkin tunnemme hänen palavan innostuksensa tehtäväänsä ja hänen nöyrän ihailunsa muuttumattomia luonnonlakeja kohtaan. Tämä mies kirjoittaa sydänverellään ja varmasti hän ei lausuile tyhjiä sanoja, kun hän lukijalle puhuu siitä, kuinka hän tuntee ehdottomaksi velvollisuudekseen uhmata kaikkea vaivannäköä saattaakseen tehtävänsä päätökseen.

Kaikkeni ponnistan, jopa valvon selkeät yötkin
löytääksein sanaparsiston, niin myös runomuodot,
henkesi silmälle niin valonnäyttäjän jotta ma saisin,
tuntea antaisin salaseikat pohjia myöten.

Englantilainen Lucretius-tuntija Masson sanoo: »Niin vuolas ja kuohuisa on se virta, joka pauhaa maailmankaikkeusrunoelman ensimmäisestä säkeestä sen viimeiseen asti, että voi hyvin käsittää, kuinka runoilijan koko elinvoiman on täytynyt tuhoutua tässä voimakkaassa, alati kuohuvassa tulvassa.»

Mutta hehkuvinkaan into ei olisi riittänyt kiehtomaan lukijaa, jollei Lucretiuksella olisi myöskin ollut runoilijan mielikuvitusta. Alinomaa elävöittävät esitystä ihailtavat luonnonkuvaukset, jotka on piirretty tavalla, mihin vain taiteilija kykenee. Sillä Lucretius on tosin ajattelija, mutta hänellä on runoilijan temperamentti. Melkein hurmioituneella innostuksella hän kuvailee maailman luomisen kulkua — Levertin sanoo — »ajattomasta alusta, jolloin atomit pyörivät tyhjyydessä kuten tomuhiukkaset auringossa, siihen hetkeen asti, jolloin se maa ja taivas, jonka ne olivat muodostaneet, jälleen hajoavat ja pyörivät avaruuksien läpi kuten kuivat akanat pohtimesta jääkirkkaana syyspäivänä. — Lakkaamatta hänen ajatuksensa työskentelee varastoidakseen huomioita ja todisteita siitä, että ihmisellä ei ole mitään pelkäämistä eikä mitään toivomista, vaan hän elää lyhyen hääpäivänsä itse atomina atomien pyörremaailmassa.»[74]

Lucretius on näin taiteilijan innoituksella antanut siivet Epikuroksen ajatukselle. Hän on, kuten Masson sanoo, »luovan mielikuvituksensa voimalla rakentanut ihanan palatsin oppi-isänsä tiilikivistä», ja lukiessaan hänen ylvästä teostaan maailman kaikkeudesta kokee ihmeellisen huimauksen tunnetta äärettömyysprobleeman edessä, samanlaista, joka on vallannut itsensä runoilijankin.

* * * * *

Jälkimaailmalle itse Lucretius on suuri tuntematon. Meillä on hänestä vain muutamia tietoja kirkkoisä Hieronymuksen »Maailmankronikassa», siis kolmisensataa vuotta myöhäisemmältä ajalta. Rakkaudenjuomasta kerrotaan runoilijan tulleen mielisairaaksi, mutta valoisampina väliaikoina runoilleen ja lopuksi itse lopettaneen päivänsä noin vuonna 55 e.Kr. Hän lienee silloin ollut noin nelikymmenvuotias. On epävarmaa, kuinka paljon totta on näissä tiedoissa. Schückin mielestä tieto itsemurhasta näyttää todennäköiseltä. »Ken on niin innostunein sanoin kuin Lucretius ihannoinut kuolema-vapauttajaa, ei liene säikkynyt tätä, joka teki olemattomiksi kaikki tuskat, kuten kaiken turhan toivonkin.»

Hämärän peitossa, mutta suuren suurena esiintyy meille »maailmankaikkeuden» runoilija, tuo suuri yksinäinen, joka kiihkeämmin kuin yksikään hänen kansastaan on syventynyt tutkimaan luonnon suurta kirjaa.

Kirjallisuutta:

Om världsalltet. Lucretii De rerum natura. Axel Jacobssonin ruotsinnos.

Clemens Cavallin, En materialistisk skald i forntiden (»Från Lundagård och Helgonabacken» 1892).

Emil Fehr, T. Lucretius Carus' Om naturen.

Fr. A. Lange, Materialismens historia, nid. I.

Constans Martha, Le poème de Lucrèce.

John Masson, Lucretius: epicurean and poet: 2 nid.

Lothar Volkman, T. Lucretius Carus.

CATULLUS.

Vanhin roomalainen runous oli ollut eepillistä ja draamallista runoutta. Kesti kauan, ennenkuin subjektiivinen ja yksilöllinen helleeninen henki kykeni vaikuttamaan roomalaishenkeen niin syvälti, että lyyrillinen latinankielinen runous kykeni syntymään. Se runoilija, joka ansaitsee nimen roomalaisen lyriikan isä, on Ciceron ja Lucretiuksen aikalainen Catullus. Hänessä huomaa voimakasta vaikutusta ennen kaikkea Sapphosta ja Kallimakhoksesta. Näiden muutamia runoja Catullus on suorastaan kääntänyt. Mutta Catullus ei ollut suinkaan sävyisä kääntäjä ja jäljittelijä — hän oli aito, alkuperäinen runoilijanero, jonka koko elämä oli täynnänsä polttavaa intohimoa. Hänen pikkurunonsa ovat sentähden harvinaisen viehättäviä. Ne ovat vain hetken lapsia, ja runoilija itse sanookin niitä rakastettavan vaatimattomasti loruiluksi, mutta »ne antavat meille», Schück sanoo, »ensimmäisen kerran sitten Sapphon päivien aitoa lyriikkaa, ja niissä kohtaa meitä kokonainen ihmiselämä, kokonainen aikakausi elävän elämän tuorein värein. Lucretiuksen eepokseen verraten Catulluksen laulut muodostavat omituisesti vaikuttavan vastakohdan. Kummankin runot ovat intohimon lapsia. Mutta Lucretius kiehtoo meidät siksi, että me vain välähdykseltä näemme hänen oman henkilöllisyytensä luonnon eepoksen haltioituneitten tietäjäinsanojen takaa; Catullus lumoo meidät siksi, että me ikäänkuin kuulemme hänen sydämensä lyönnin, kuuntelemme hänen hengitystään ja katselemme hänen leimuavia silmiään. Toinen oli miehekkään ylpeästi koettanut salata oman henkilöllisyytensä joukon katseilta; toinen on antiikin kenties yksilöllisin runoilija.»

Catullus oli syntynyt Veronassa, mutta tuli jo kahdenkymmenenkahden vuoden vanhana Roomaan. Täällä hänet tempasi pyörteisiinsä se nautintoelämä, joka oli tullut muotiin sellaisten miesten kuin Catilinan vaikutuksesta, tuo elämä, joka oli täynnä rakkausseikkailuja hetairain ja naimisissa olevien naisten kanssa, hurjia orgioita, ja joka suurelta osaltaan perustui jaloon taitoon tehdä velkoja niitä maksamatta. Tässä hirvittävän hillittömässä ympäristössä kohtasi hänet suuri rakkaus, tuo kaikki kuluttava intohimo, joka teki hänestä haltioituneen runoilijan ja antoi roomalaiselle kirjallisuudelle sen ensimmäisen suuren lyyrikon. Kuuma kelttiläisveriköhän tässä Gallian pojassa aiheuttaa hänen vastaanottavaisuutensa ja sukulaisuutensa helleenisen hengen voimakkaalle subjektiiviselle piirteelle? Kenties on juuri tässä selitys siihen, miksi Catulluksesta tuli sen runouslajin uranuurtaja, jossa runoilijan oma minä rikkoi ne kahleet, joihin sidottuna ankara roomalainen valtio- ja perhekuri oli niin kauan aikaa yksilöä pitänyt. Nyt kirjallisuudestakin huomaa, että vanharoomalaisten luonteitten aika on ohi, tuo aika, jolloin koko Rooman kansalla oli, kuten saksalainen esseisti Birt hienostuneella psykologisella silmällään toteaa, »joukkosielu niinkuin mehiläispesässä», jolloin yksilöt olivat »kovia, särmikkäitä luonteita, vailla kauneudentunnetta, vailla mielikuvitusta, täydellisesti epämusikaalisia, mutta tarmokkaita. Kuten egyptiläisissä kohokuvissa kaikki henkilöt olivat yhtäläisiä, niin olivat muinaisroomalaisetkin. He ovat vain tyyppi; joukon vaistot puhuvat jokaisesta yksityisestä henkilöstä.»

Nyt sitävastoin runoilija uskaltaa olla kokonaan oma itsensä, antaa ilmaisun hetken tunnelmille, suurille ja pienille intohimoille. Rooman valtiohan ei muutoin ole enää sellainen, että se voisi aiheuttaa isänmaallista innostusta. Se on muodostunut poliittisesti turmeltuneeksi yhteiskunnaksi, kunnianhimoisten kansanvillitsijäin temmellyskentäksi. Tällaisesta maaperästä eivät kasva suinkaan isänmaalliset laulut, kuten Næviuksen ja Enniuksen luomukset tasavallan suuruuden ajalla, jolloin jokainen roomalainen tunsi olevansa yhtä voimakkaan, ylvään valtionsa kanssa. Ei ole ihmettelemistä, että yleisten asioitten harrastus nyt sitävastoin häviää kirjallisuudessakin ja että runous muuttuu vain yksityisen tunteitten, ennen muuta rakkauden ja vihan ilmentäjäksi. Tällöin tulee nainen roomalaisen runouden keskipisteeksi.

Lesbia on nimenä Catulluksen runoudessa sillä naisella, jota hän rakasti omaan tuhoonsa asti. Nimi on valittu tarkoittaen Hellaan tulisinta rakkauden laulajaa, »orvokkikiharaista, suloisesti hymyilevää» lesboslaisen laulajakoulun Sapphoa. Kolmeentoista lyhyeen säkeeseen Catullus on muutamissa nopeasti kiitävissä hetkissä keskittänyt rakkauden onnen intohimoisen huuman taustana katoavaisuuden ikuinen uni:

»Lesbiain, eläkäämme, lempikäämme,
pelkäämättä rahtusen vertaa, kuinka
suutaan soitellee ukot huuhkapäiset!
Laskee auringot, ja ne nousee taasen,
vaan kun vuolas vuo elämämme sammuu,
yöhön ainaiseenpa me uinahdamme.
Suudelmaa tuhat suo ja sitten sata,
sitten uudestaan tuhat, sitten sata,
sitten jälleen suo tuhat, jälleen sata!
Suukkojamme kun tuhatmäärin karttuu,
niin me yhteen nuo sekotamme, jottei
kenkään tulla voi kademieleen tuosta,
kun hän tietää sais, miten niit' on monta.»

Kuka sitten oli tämä runoilijan jumaloima Lesbia? Hän oli ylhäinen roomalaisnainen, oikealta nimeltään Clodia, pahamaineisen, syrjäkujien joukon ja roskaväen sankarin Clodiuksen sisar. Hänen oma maineensa ei ollut alallaan veljen mainetta parempi. Kun Cicero oli kerran erään hänen rakastajansa puolustusasianajajana, jota Clodia syytti siitä, että tämä oli muka tahtonut myrkyttää hänet, käytti Cicero hyväkseen varmasti mieluisaa tilaisuutta loistaakseen valitun ilkeillä pistosanoilla verivihollisensa Clodiuksen sisaresta. »Minä en ole suinkaan», hän sanoi moitteettoman ritarillisesti, »ilkeämielinen naisia kohtaan ylipäänsä ja kaikkein vähimmin sellaista kohtaan, joka lukeutuu kaikkien miesten ystävättärien joukkoon.»

Mutta Clodian kauneutta ihailtiin yleisesti. Hänen naimisissaolonsa ei sen ajan turmeltuneen käsityskannan mukaan ollut suinkaan esteenä hänen monille rakkaussuhteilleen, etenkin, kun hänen miehensä oli vanha, ikävä ja epämiellyttävä herrasmies. Catulluksella oli tapana nimittää häntä »aasiksi». Se aika oli mennyt, jolloin roomalainen perheenäiti istui jalon hyveellisesti eristäytyneenä kotona kangaspuiden ja värttinän ääressä. Roomasta oli tullut elostelijain ja avionrikkojattarien kaupunki. »Viattomuus on rumuuden todistus», sanottiin.

Tähän vaaralliseen naiseen sattui nuori runoilija tutustumaan. Hänen elämänsä suuren intohimon satuun kuuluu myöskin, että Clodia oli häntä kymmenen vuotta vanhempi. Mutta se, mikä nuorukaiselle muodostui kuluttavaksi kärsimykseksi, ei elämääkokeneelle ylhäiselle naiselle ollut koskaan muuta kuin pian unohdettu episodi. Aavisteleva epäluuloisuus sekaantuikin pian nuorukaisen aistihuumaan. Hän sanoo:

»Kaunoni lausuu, että hän hylkäis muut kosijansa
kuin minut, vaikkapa Zeus itsekin hänt' anelis.
Näin hän lausuvi, mut mitä armaalleen nimes nainen,
senpä sä kirjoittaa tuulehen, virtahan voit.»

Parin vuoden rakkaushurmion jälkeen hänen pahat aavistuksensa saavatkin eräänä päivänä vahvistuksen. Hän oli matkustanut kotiinsa vanhaa isäänsä tervehtimään. Tänne hän huhupuheena kuulee, että Clodia on ottanut itselleen uuden rakastajan. Hän ei ollut, Schückin sanoja käyttääksemme — »niitä naisia, jotka kauan huokailevat yksinäisyydessä».

Tuskasta suunniltaan runoilija kiiruhtaa takaisin Roomaan, mutta siellä hän sai vain varmuuden, että Lesbia ei enää kuulunut hänelle. Catulluksen uskottomasta ystävästä Rufuksesta oli tullut hänen kilpailijansa. Nyt runoilija purkaa tuskansa säkeisiin:

»Tuikiko turhaan siis pidin ystävänäin sua, Rufus?
Turhaan? Katkeran on kallihiks päätynyt hän.
Hiivit mun povehein, mut tuskat toit sydämeeni,
koidolt' aartehen veit ainoan, minkä hän sai.
Veit sä sen. Oi, elämäämme sä vuodatit myrkkyäs julmaa,
veikkoutemmekin, oi, oi, tuhos myrkkysi tuo.»

Laulajan rakkauden palo Lesbiaa kohtaan muuttui nyt vihaksi. Mutta hän ei kyennyt kuitenkaan irroittautumaan vanhasta intohimostaan. Mies poloinen koetti etsiä karvasta lohdutusta siitä, ettei hän kuitenkaan, kaikesta huolimatta, ollut Lesbialle tyhjää ilmaa: herjasihan tämä häntä toisille:

»Leskiä herjaelee mua myötään, ei minust' yhtään
vaieta voi; mua hän lempivi, vannoa voin.
Mistäkö tiedän? Koska mä myös kiroan joka hetki
häntä, jot' armastan, sen minä vannoa voin.»

Entiset rakastavaiset näyttävätkin vielä kerran lähestyneen toisiaan. Mutta rakkauden sammunutta liekkiä he eivät enää kyenneet puhaltamaan palamaan. »Sinun vikasi on, Lesbia», kirjoitti hän, »että en
nyt sua lempiä voi, vaikk' kuinkakin kunnokas oisit, Laata en lemmestäin, tee mitä kehnoa vain.»

Syvälle Lesbia vaipuikin, niin syvälle kuin nainen voi vajota. Hän otti nyt — toistaaksemme itseään Catullusta — rakastajansa »kujilta ja katunurkista», ei rakkaudesta, vaan ainoastaan »turmellakseen heidän nuoruudenvoimansa».

»Älköön luulko, hänt' yhä että lemmin!
Surmannut tuon tuntehen on hän, niinkuin
aura katkaisee kukan huikeissansa
nurmikon reunaa.»

Liikuttavaa on kuulla intohimon orjan hurjuudessaan purkavan tuskaansa palaviin rukouksiin pyytäen jumalia armahtamaan hänen raadeltua sieluaan:

»Kurjaa silmätkää mua! Jos elämäin oli puhdas,
niin tämä turmiokas myrkky te lievittäkää!
Tuskat polttelevat ovat tunkeuneet ytimiini,
kaikki jo rinnastain riemut on riistäyneet.
Pyydä en, että hän myös mua lempisi kuin minä häntä,
taikka, mi mahdotont’ on, että hän sais siveäks.
Oi jumalat, vain multa te viekää tuskani poltto,
viekää multa se pois uskollisuuteni vuoksi.»

Mutta intohimot olivat polttaneet hänet. Hän oli vain noin kolmikymmenvuotias, kun hän vuonna 54 päätti päivänsä. Vaikuttaa enemmän kuin sattumalta, että Lucretius, Catullus ja monet muut samanaikaiset runoilijat kuolivat ennen aikojaan. He kuuluivat aikakauteen, jolloin veri sykki kuumeisesti, hermostuneeseen aikaan, joka oli menettänyt sen suurenmoisen sielullisen tasapainon, joka oli ominaista vanhemmalle, vankkarakenteisemmalle runoilijasukupolvelle. Melkein koko roomalaisen kirjallisuuden uranuurtajajoukko, Nævius, Ennius, Plautus ja monet muut, saavuttivat korkean iän ja vaikuttivat kirjailijoina vielä elämänsä ehtoolla. Mutta Catulluksen ja Lucretiuksen elämä ja runous kuvastavat sitä rikkinäistä aikaa, jolloin he elivät. Se aika oli tulisten intohimojen, polttavan nautinnonjanon aikaa, siveellisen ja uskonnollisen rappeutumisen aikaa, jonka yllä oli kauhun tumma varjo.

Kirjallisuutta:

Sånger af Catullus från Verona, öfversättningsförsök af Elias Janzon
(Upsala universitets årsskrift 1889 ja 1891).

A.B. Drachmann, Catuls digtning.

Otto Ribbeck, C. Valerius Catullus.

I.B. Stenersen, Catul’s digtning.

V.A. Koskenniemi, Roomalaisia runoilijoita.

TRIUMVIRIT VOITTAVAT CÆSARIN VIIMEISET VIHOLLISET.

Jätimme politiikan ja sen väkivaltanäytelmät siihen hetkeen, jolloin henkipattojulistukset raivosivat pahimmillaan Roomassa. Kun verityö oli loppuunsuoritettu, tuli Brutuksen ja Cassiuksen vuoro. Näitä vastaan triumvirit kääntyivät asevoimin. Ratkaisu tapahtui Makedoniassa. Näytti siltä kuin Brutusta ja Cassiusta Cæsarin verinen haamu olisi seurannut heidän kulkiessaan kohti kohtaloansa. Paha omatunto teki molemmat murhaajat epävarmoiksi ja lamautti heidän toimintatarmonsa. Kerrotaan Brutuksen nähneen eräänä yönä yli-inhimillisen suuren hahmon, joka vaieten astui hänen telttaansa. Brutus kokosi rohkeutensa ja kysyi: »Kuka sinä olet? Mitä sinä minusta tahdot?» »Minä olen», haamu vastasi, »sinun paha henkesi. Me kohtaamme Philippoin luona.»

Tämännimisen Makedonian kaupungin luona tapahtuivat ratkaisevat taistelut vuonna 42 e.Kr. Molemmat Philippoin luona käydyt taistelut olivat suurimmat koko Rooman historiassa. 100 000 miestä taisteli tällöin kummallakin puolella. Antoniuksen sotapäällikkötaidon vuoksi taistelu päättyi triumvirien voittoon — Octavianus oli liian nuori ja kokematon ja sen lisäksi niin sairas, että hän ei voinut hoitaa päällikkyyttä. Tämä ei ollut hänen elämässään ainoa kerta, jolloin hänen horjuva terveytensä hänet petti ratkaisevalla hetkellä. Hintelä Octavianus oli kuin hento poikanulikka jättiläismäiseen Antoniukseen verraten. Mutta erotus tasoittui enemmänkin kuin tarpeeksi siitä, että Octavianus ei tuhlannut saamaansa leiviskää. Ja viisauteen ja valtiomieslahjakkuuteen nähden hän oli jättiläistä verrattomasti etevämpi. Hän ei kerskaillut kuten Antonius, vaan toimi ja teki työtä.

Cassius ja Brutus olivat etukäteen päättäneet surmata itsensä siinä tapauksessa, että heidät voitettaisiin. Cassius pani ensimmäisenä päätöksensä toimeen. Aseenkantajallaan hän surmautti itsensä — samalla tikarilla, kerrotaan, jolla hän itse oli osallistunut Cæsarin murhaan.

Cassiuksen epätoivoinen teko johtui kuitenkin tilanteen väärin arvostelemisesta. Ensimmäisen päivän taistelu Philippoin luona ei ollut ratkaiseva. Mutta samalla hetkellä, kun Cassius oli kuollut, kurikin armeijassa loppui. Brutus oli liiaksi tuumiskeleva luonne, kykenemätön reippaaseen aloitteeseen. Kaikesta piti keskustella ja kaikki tehdä »mielipiteenvaihdon» esineeksi. Sotaleiri muuttui filosofikouluksi, jossa jokainen mies puhui monisanaisesti oman käsityksensä puolesta ja ylipäällikön oli vaikeata saada päätöstä aikaan. Toinen ei hyväksynyt toista, toinen taas ei toista Brutuksen esityksistä ja välitti viis hänen käskyistään. Casca oli kaikista julkein, mies, joka oli saavuttanut Herostratoksen roistonmaineen antamalla Cæsarille ensimmäisen tikariniskun. Kieli, jota hän nyt käytti korkeinta päällikköä kohtaan, oli vallan sopimatonta. Nyt ei Brutusta auttanut Homeroksen säkeitten lausuileminen eikä filosofisten probleemain selvittely.

Senpä vuoksi Brutus epätoivo sydämessä jälleen ryhtyi taisteluun. Mutta hänellä ei ollut valitsemisen varaa, jollei hän tahtonut nähdä armeijansa hajaantuvan itsestään. Hänen joukoistansa oli jo osa hänen silmiensä edessä mennyt vihollisen puolelle. Brutus oli Philippoin luona samassa asemassa kuin Pompeius Pharsaloksen luona.

Brutus taisteli urhoollisesti ja alussa menestyksellisesti, mutta kokonaisuuden johto luisui hänen käsistään, ja kun taistelu oli menetetty, hän pakeni. Mutta paetessaan hän epätoivoissaan erään ystävän avulla työnsi miekan sydämeensä.[75]

Cæsarin murha oli kostettu, ja tästä hetkestä tuli yhä yleisemmäksi se käsitys, että »tyrannimurha» oli ollut jumalille vastenmielinen teko.

Suetonius tekee sen johtopäätöksen, että tuskin ainoakaan Cæsarin murhaajista eli uhrinsa jälkeen kauemmin kuin korkeintaan kolme vuotta; ja kyseenalaista on, kuoliko heistä kukaan luonnollisen kuoleman. Muutamat kuolivat haaksirikossa, toiset kaatuivat sodassa ja eräät surmasivat itsensä samalla tikarilla, jolla olivat käyneet Cæsarin kimppuun.

* * * * *

Sittenkuin Itämaat oli saatu takaisin Brutuksen ja Cassiuksen vallasta, oli triumvirien tehtävänä ryhtyä ahdistamaan Sextus Pompeiusta, joka oli lähtenyt meren turviin ja tullut mahtavaksi merirosvopäälliköksi pesäpaikkoinaan Sisilia, Sardinia ja Korsikka. Sisilialaiset, joissa oli aina elänyt voimakas vapaudenrakkaus, olivat iloisia siitä, että heidän saarestaan oli tullut itsenäisen valta-alueen keskipiste. Olivathan he suureksi osaksi kansallisuudeltaan kreikkalaisia ja vihamielisiä Roomaa kohtaan.

Pompeius nimitti itseään ylpeästi »Neptunuksen pojaksi» ja vaihtoi purppuraisen sotapäälliköntogansa merensiniseen. Hän teki roomalaisille paljon kiusaa estämällä elintarpeiden tuonnin Roomaan ja kurittamalla Italian rannikkoja. Henkipattovainojen jälkeen ja vielä enemmän Philippoin taistelun perästä kaikki tyytymättömät ainekset pakenivat hänen luokseen, ja ryöstön ja saaliin mahdollisuus houkutteli seikkailijoita joka taholta.

Pitkän sovinnonhieronnan jälkeen triumvirien ja Pompeiuksen kesken puhkesi sota. Turhaan runoilija Horatius rukoili kokonaisen kansan nimissä säästämään sitä vielä enemmältä verenvuodatukselta. Hän tunsi nuo luonnottomat veljessodat seuraukseksi kirouksesta, joka oli raskaana painanut Roomaa aina siitä päivästä asti, jolloin Romulus oli surmannut veljensä Remuksen.

»Rikoksiin mihin, mihin te taasen syöksytte,
tupesta miekat temmaten?
Lie liian vähän maalla, merellä vuotanut
latinalaista hurmetta?
Ei siks ees, että linnat korskat Karthagon
tuhaksi Rooma rauentais,
tai jotta Britti rauhaan jäänyt kahleissa
triunifisaatoss' asteleis,
vaan jolta, niinkuin Perthit toivoo, kaupunki
tää itse kaataisi itsensä.
Mutt' eiväthän ees sudet eikä leijonat
hätyytä omaa heimoaan.
Te hullujako ootte vaiko raivoja,
vai vikapäitä? Vastatkaa!

Vait on he, käyvät kalmankalpeiksi kasvonsa,
ja mielet järkkyy, tyrmistyy.
Te vikapäitä ootte; Rooman vitsaus
on veljesmurhat ainaiset
siit' asti kuin vuos syytön veri Remuksen
kiroksi kansan vastaisen.»

Mutta tasavallan kuolinkamppailu vaati vielä enemmän verta. Myrskyt aiheuttivat Octavianuksen laivastolle niin suuria tappioita, ettei niiden veroisia ollut nähty miesmuistiin. Mutta vastoinkäymisen päivinä ilmenivät nuoren imperaattorin suuret luonteenominaisuudet. Hän teki kaikki, mitä oli tehtävissä vaurioitten korjaamiseksi, eikä menettänyt milloinkaan rohkeuttaan hetkeksikään. Pompeius ei sitävastoin ymmärtänyt käyttää menestystään hyödykseen. Hän oli rohkea seikkailija, mutta hänellä ei ollut sotapäällikön ja valtiomiehen kykyä rauhallisesti harkita ja nähdä olosuhteet suuresti.

Vielä kerran suuri merionnettomuus kohtasi Octavianusta, mutta hänen maajoukkojensa voimakkaammuus merkitsi ajan pitkään enemmän kuin laivaston vastoinkäymiset. Ja lopulta nämäkin vaihtuivat voitoiksi. Pompeiuksen laivasto tuhottiin perin pohjin Messinan lähellä vuonna 36 e.Kr. Voiton kunnia lankeaa pääasiallisesti Agrippalle, Octavianuksen sotapäällikölle ja hänen samanikäiselle lapsuudenystävälleen ja opiskelutoverilleen, joka seisoi uskollisesti imperaattorin vierellä sekä rauhan että sodan toimissa.

Menettäessään laivastonsa Pompeius joutui pois suunniltaan, aivan kuin isänsä Pharsaloksen luona, ja jätti maasotajoukon oman onnensa nojaan sillä seurauksin, että se voitettiin. Itse hän pakeni Vähään-Aasiaan toivoen voivansa luoda siellä itselleen uuden aseman liittoutumalla parthialaisten kanssa. Mutta suunnitelma epäonnistui, hän joutui vangiksi ja mestattiin Antoniuksen käskystä.

Kirjallisuutta:

Axel Dahlman, Agrippa.

TRIUMVIRAATIN PURKAUTUMINEN.

Sillä aikaa kuin Octavianus taisteli Sextus Pompeiusta vastaan ja hoiti hallitusta Roomassa, piti Antoniuksen järjestää Idän olot. Sen hän tekikin omalla erikoisella tavallaan. Kansan Bakkhokseksi tervehtimänä — osa, joka varmasti soveltui hyvin alituisesti janoiselle ihmiselle — hän kulki viininlehväseppele otsallaan ja thyrsossauva kädessä Vähän-Aasian kaupungista kaupunkiin hurjissa juomingeissa mukanaan joukkue näyttelijöitä, tanssijattaria, huilunpuhaltajia ja kitaransoittajattaria. Kaikkialla hän rankaisi ja palkitsi aina sen mukaan, millä tuulella sattui olemaan. Hän tuhlasi mielettömällä tavalla ne varat, jotka hän kiristi kurjalta väestöltä.[76] Mitäpä hän huoli kyynelistä, armon rukouksista, verestä, mikä oli kullan hintana.

Kun hän kerran Kilikiassa Tarsoksen kaupungin forumilla istui oikeutta, kaikui äkkiä suusta suuhun huuto: »Venus on tullut uuden Bakkhoksen luo!» Hiljaisen soiton kaikuessa kullattu alus, purppurapurjeen ja hopeasilauksista loistavien airojen kuljettamana ohjasi kulkunsa ylös Kydnosjokea. Kullalta kimmeltävän valtaistuinkatoksen alla lepäsi uusi Venus: Egyptin ihana hallitsijatar Kleopatra. Amoriineiksi puetut pojat leyhkyttelivät hänelle viileyttä, kauniit orjattaret esittivät sulottaria ja nereidejä, ja ilma oli täynnä ihmeellisiä, suloisia tuoksuja.

No, kuulkaa: laiva, jossa kulki hän,
se niinkuin kimmeltävä valtaistuin
vesillä palaa; keula pelkkää kultaa,
ja purjeet purppuraa; ne sulotuoksuin
tuuletkin hurmaa; airot hopeaiset
säveltä huilun säestää, ja kiirein
vanassa vesi seuraa, niinkuin sitä
lumoisi loiske. Kleopatran suhteen
jää vaivaiseksi kertomus: hän siinä
teltassa kullankirjaillussa viruu
himmentäin Venuksenkin, jossa taide
jo voittaa luonnon; kahden puolen sievät,
cupidomaiset, hymykuoppa-pojat,
käsissä kirjoviuhkat, joiden leyhkä
ihoa somaa jäähdyttäissään näyttää
vain tulistuvan, turhaa tehden työtä.

(Shakespeare, Antonius ja Kleopatra.)

Kaikki kaupunkilaiset, joissa vain henkeä ja elämää oli, riensivät katselemaan tätä ihanaa ilmestystä.

Mutta Antoniuksen takia hän oli tullut ja hän pyysi nyt tämän luokseen aterialle. Hän tuli, näki ja oli voitettu. Heti ensimmäisestä silmäyksestä hän hullaantui tuohon kiehtovaan ilmestykseen ja häikäistyi hänen uivan hovinsa loistosta. Laivan astiasto oli taidokasta täysikultatyötä, seinät ja lattiat koristettu purppurapeitteillä, ja joka päivä lumoava emäntä loihti esiin yllätyksiä, jotka saivat vieraat yhä uudelleen hämmästymään.

Henkevään, hienosti sivistyneeseen kuningattareen verraten oli Herkuleksen jälkeläinen, joksi Antonius itseään mielellään nimitti, kolho, joka oli nyt vallan hourupäinen. Puolittain tahdottomana hän seurasi Kleopatraa Egyptiin. Rakastavaiset heittäytyivät huvien pyörteeseen ja koettivat voittaa toisensa yhä uusia huvituksia keksimällä. Varsinkin on kuuluisa kertomus, kuinka Kleopatra kerran löi vetoa rakastajansa kanssa siitä, että hän yhdellä ainoalla aterialla voisi tuhlata parikymmentä miljoonaa markkaa. Hän voittikin vedon irroituttamalla korvarenkaastaan suunnattoman kallisarvoisen helmen ja liuotuttamalla sen viinipikariin jollakin voimakkaalla hapolla.

Kleopatran syleilyssä Antonius unohti sekä hallitusvelvollisuutensa että kunniansa. Pieni, hento egyptitär nautti nähdessään, kuinka hän voi kietoa tuon jättiläisen sormensa ympärille. Kleopatran vuoksi Antonius löi laimin ja hylkäsi rakastavan, uskollisen vaimonsa Octavian, Octavianuksen sisaren. Hänen kauneutensa ei ollut intohimoisesti huumaavaa kuten Kleopatran, mutta sen aateloi sielun suuruus ja lempeys, joka oli liian kaunista irstaalle Antoniukselle.

* * * * *

Antoniuksen irstaileva nautintoelämä ei voinut olla herättämättä hänelle epäedullisia vertailuja Roomassa, missä hänen vastakohtanaan esiintyi se velvollisuudentunto ja viisas harkitsevaisuus, mitä Octavianus osoitti, hoitaessaan tehtäväänsä maailmanvaltakunnan läntisen osan hallitsijana. Ensi kerran Cæsarin kuoleman perästä tuntui siltä, että Rooman valtakuntaa todellakin hallittiin, että valtakunnassa pidettiin voimassa järjestystä. Nuoren sotapäällikön kansansuosio kasvoi jokaisesta viljalastista, joka saapui Roomaan meren yli, jonka hän oli jälleen tehnyt vapaaksi. Antoniusta hallitsi sitävastoin pieni, vallanhimoinen Kleopatra, vieläpä siinä määrin, että hän antoi tämän houkutella roomalaisen alueen Aasiassa toisensa jälkeen itselleen ja lapsilleen, Cæsarionille ja kolmelle Antoniuksen kanssa saamallensa lapselle. Antonius oli ilmeisesti unohtanut olevansa roomalainen!

Hänen eronsa Octaviasta vaikutti samalla tavoin triumvirien välisiin suhteisiin kuin muinoin Iulian kuolema Cæsarin ja Pompeiuksen väleihin. Ja Crassuksen äkillistä kuolemaa ensimmäisen triumviraatin ajoilta vastasi nyt se seikka, että Lepidus-nolla erotettiin triumviraatista. Hän ei ollut varsinaisesti koskaan kelvannut muuhun kuin kääntämään purjeensa tuulen mukaan. Octavianus ajoi hänet pois pitemmittä puheitta, kun havaittiin, että hän Sextus Pompeiusta vastaan käydyn sodan aikana oli pettänyt liittoveljensä ja pitänyt salaisia neuvotteluja vihollisen kanssa aikoen itse päästä Sisilian herraksi. Octavianuksen onnistui kuitenkin tällä kertaa päättäväisellä esiintymisellään välttää uusi sisällissota. Olosuhteita taitavasti hyväkseen käyttäen hän pakotti Lepiduksen legioonat hylkäämään heikon ja huonossa huudossa olevan päällikkönsä ja menemään Cæsarin ottopojan puolelle. Sotilaathan kyllä huomasivatkin, että tämä oli varmin tapa päästä taistelemasta omia maanmiehiään vastaan.

Lepiduksen poistuttua pelistä Octavianus ja Antonius olivat sovittamattomina vastakohtina vastakkain, kuten Cæsar ja Pompeius seitsemäntoista vuotta aikaisemmin. Triumviraatin molemmat päämiehetkään eivät olleet koskaan olleet ihastuneita toisiinsa, vaan ainoastaan perinpohjaisten laskelmien pakottamina joutuneet liittolaisiksi.

»Miksi minä jakaisinkaan vallan veltostuneen laiskurin kanssa», Octavianus ajatteli. Ja toiselta puolen vallanhimoinen Kleopatra kiihoitti Antoniusta koettamaan tehdä itsensä maailmanvaltakunnan herraksi ja Aleksandreian hallituskaupungiksi Rooman asemesta. Oli vain ajan kysymys, milloin Lännen ja Idän kunnianhimoisista hallitsijoista tulisi veriviholliset.

Viimein roomalaisten suuttumus Antoniusta ja Kleopatraa kohtaan oli tullut niin suureksi, että Octavianus vuonna 31 e.Kr. sai senaatin julistamaan sodan kuningatarta vastaan sekä erottamaan Antoniuksen hänen viroistaan ja arvoistaan, »koska hän oli luovuttanut hänelle uskotun vallan naiselle.» Octavianus sai sen käsityksen yleiseksi, että hänen entinen lankonsa oli tehnyt tekonsa syyntakeettomassa tilassa: egyptiläinen noita oli antanut hänelle taikomiaan rakkausjuomia.

Ratkaiseva taistelu suoritettiin merellä Epeiroksen eteläisimmän niemen Aktionin luona. Antoniuksen roomalaiset ystävät olivat turhaan koettaneet taivuttaa häntä lähettämään pois Kleopatran: roomalaiselle ei ollut sopivaa, että hänellä oli nainen mukana taistelun johdossa. Mutta oli mahdotonta saada häntä menemään matkoihinsa. Kleopatra pelkäsi, että hänen horjuvainen rakastajansa sopisi silloin Octavianuksen kanssa ja hän itse joutuisi pulaan. Hänen kannattajansa selittivät myöskin, että egyptiläinen miehistö taistelisi paljon halukkaammin, jos heidän kuningattarensa olisi mukana.

Antoniuksen heikkous kauniiseen naiseen oli saava ankaran rangaistuksen. Keskellä taistelua nähdään äkkiä purppuralipun kohoavan kuningattaren amiraalilaivan mastoon. Se on merkki Egyptin laivastolle, joka ei ole vielä ryhtynyt taisteluun, purjehtia kotiin. Tuuli on nimittäin kääntynyt kotimatkalle suotuisaksi, ja tiukasti sulkeutuneena eskaaderina kuningattaren laivat ohjaavat kulkunsa etelää kohti. Hämmästyneinä taistelijat katselivat tätä selittämätöntä manööveriä. Oliko se vain oikukkaan naisen vehkeitä, kun hän huomasi taistelun käyvän hänelle uhkaavaksi? Oliko hän kauhistuneena pitänyt kaikkea menetettynä ja ajatellut vain itsensä ja aarteittensa pelastamista?

»Kuin lehmä, jonka paarmat hullaannuttaa»

hän läksi tiehensä — käyttääksemme Shakespearin räikeää kuvakieltä.

Ei kuitenkaan tahtoisi oikein uskoa, että tarmokas ja toimintakykyinen Kleopatra olisi niin täydellisesti menettänyt harkintansa, hän, joka oli niin monta kertaa katsonut vaaraa silmästä silmään. Kentiespä hän oli, kuten Mahaffy arvelee, tullut siihen käsitykseen, että Antoniuksen asia oli menetetty, niin ettei hänellä ollut muuta ajatusta kuin välttää joutumasta Octavianuksen käsiin. Sillä silloin hänellä itsellään oli odotettavissa sama nöyryytys, mikä hänen sisarensa Arsinoën oli täytynyt kärsiä Cæsarin triumfissa.[77]

Antonius ei voinut ajatellakaan, että koko Egyptin laivasto olisi Kleopatran käskystä pettänyt hänet. Hän epäili ilmenneen kapinaa ja kavallusta kuningatarta vastaan hänen laivastossaan ja läksi itse pakolaisten jälkeen. Mutta vielä sittenkin, kun hän oli tullut vakuutetuksi siitä, että Kleopatra oli itse mukana, hän jatkoi matkaansa poistuen sotanäyttämöltä ja nousi kuningattaren alukseen. Mutta tämä kieltäytyi häntä näkemästä ja puhumasta hänen kanssaan. Antonius asettui vaieten keulaan pää käsiin kätkettynä, täynnä häpeää ja itsehalveksumista. Tänä hetkenä hän vihasi Kleopatraa, joka oli paollaan aiheuttanut tappion — ja kuitenkin hän nyt istui hänen aluksessaan, ikäänkuin hänen taikavoimansa naulitsemana. Vihoviimeiseen asti hän tarrautui kiinni tuohon naiseen, josta oli tullut hänen kaikkensa, ja kuten hukkuva hän oli vetävä hänet kanssansa syvyyteen.

Hänen käytöksensä on vielä vaikeammin selitettävissä kuin Kleopatran. »Kuten rakastunut urosankka hän lentää räpytteli tiehensä», Shakespeare sanoo. On kuitenkin vaikeata kuvitella, että hänen rakkautensa olisi ollut siihen määrään sokea, että hän sen vuoksi olisi uhrannut koko asemansa, maineensa ja kunniansa. Mutta vaikeata on keksiä muutakaan selitystä. Hänen täytyi mihin hintaan hyvänsä olla jumaloimansa naisen luona, hänen täytyi nähdä tämä nainen vielä kerta, joskin vain kuollakseen hänen kanssansa, ja hän ei varmaankaan itsekään ollut selvillä siitä, mitä teki. Ilmeisesti Antonius ei ollut enää oma itsensä. Irstaileva elämä oli kuluttanut loppuun hänen miehuusvoimansa. Hänestä oli tullut intohimojensa tahdoton orja.

Kromayer selittää asian kuitenkin aivan toisin. Hänen mielestään Egyptin laivaston poispurjehtiminen johtui yleisestä yrityksestä murtautua Octavianuksen saartolinjojen läpi. Läpimurtoyritys onnistui vain puolittain, sillä Antoniuksen oma laivasto pakotettiin takaisin ja tuhottiin, mutta Kleopatra 60 laivansa ja sotarahaston kanssa pääsi onnellisesti läpi. »Kertomus Kleopatran kavalluksesta ja Antoniuksen päättömästä paosta on satua», Kromayer sanoo.[78]

Kun Antoniuksen sotavoimat nyt olivat jääneet johdotta, Agrippa tunnetulla taitavuudellaan käytti tilannetta hyväkseen ja saavutti Aktionin luona Octavianukselle ratkaisevan voiton.

* * * * *

Kun Kleopatra lähestyi Aleksandreian satamaa, koristutti hän aluksensa keulat laakereilla. Soittokunta viritti voittolaulun, ja väestön riemuitessa alukset lipuivat satamaan. Sitten hän kutsutti valtion rikkaimmat ja arvokkaimmat miehet voittojuhlaan. Ja jottei heidän mielialansa voisi muuttua, kun he kerran saisivat tietää, kuinka »voiton» laita itse asiassa oli, hän surmautti heidät kaikki. Muutenhan heille olisi voinut johtua mieleen nousta kapinaan. Tämän jälkeen hän suurenmoisella tarmolla suunnitteli valtakuntansa saattamista puolustuskuntoon, ja Antoniuskin ryhdistäytyi hieman häntä auttamaan. Mutta pian molemmat taas syöksyivät hillittömään nautintojen pyörteeseen, niinkuin jokainen päivä olisi ollut viimeinen.

Samalla kertaa he neuvottelivat Octavianuksen kanssa, mutta eivät lyöneet laimin samalla koettaa jos mahdollista vapautua hänestä salamurhalla. Kun Octavianus näyttäytyi olevan liian viisas ansaan mennäksensä, heidän neuvottelijansa sai tehtäväkseen esittää, kuinka suunnattomat aarteet Kleopatra omisti, ja tarjota niitä voittajalle, jos tämä ei tekisi Kleopatralle mitään pahaa. Syvimmässä salaisuudessa Kleopatra tarjoutui kaiken lisäksi uhraamaan Antoniuksen. Eihän sovi ihmetellä, että hän ei enää voinut rakastaa ja luottaa mieheen, joka oli luhistunut entisen minänsä raunioiksi — jos hän nyt oli tosissaan häntä koskaan rakastanutkaan ja tämä rakkaustarina siis ollutkaan muuta kuin valtiollinen laskelma. Sellaiseen kuin Kleopatran sydämeen oli tie avoinna ainoastaan miehelle, jolla oli miehuullista voimaa ja päättäväisyyttä — jos hänellä ollenkaan oli sydäntä, tuolla kissamaisen leikittelevällä ja julmalla pienellä naisella, tuolla hallitsijasuvun vesalla, »jonka naiset olivat tottuneet leikkimään rakkaudella ja ihmiselämällä kuten pelimarkoilla», Mahaffy sanoo.

Octavianus antoi Kleopatran ymmärtää, ettei hänellä ollut mitään tarjousta vastaan, päinvastoin: ajan ankaran hengen mukaisesti hän ilman muuta vaati Antoniuksen kuolemaa — saman tekevää, joko hänen omansa tai jonkun muun käden kautta. Tiesihän Octavianus, että jos hän itse olisi joutunut tappiolle, hänellä ei olisi ollut odotettavissa armoa voittajaltaan.

Kleopatran välittäjän ei onnistunut houkutella voittajalta minkäänlaisia myönnytyksiä. Mutta kuinka monta kertaa naisen hurmaava silmäpari onkaan tehnyt tyhjäksi kaikki kylmät valtiolliset laskelmat! Kleopatra oli tosin näihin aikoihin ehtinyt neljänkymmenen vuoden ikään, mutta häntä pidettiin vieläkin vastustamattomana — ainakin hän itse uskoi olevansa vastustamaton. Miksipä hän ei vieläkin voisi panna roomalaisen valtiomiehen päätä pyörälle?

Mutta tällä kertaa hän erehtyi. Octavianus tuli Egyptiin, mutta ei antaakseen pettää itsensä, vaan ajaakseen mahtikäskyllä tahtonsa perille. Hän tiesi, mitä tahtoi. Kun Antonius vaati häntä kaksintaisteluun, hän sai vastaukseksi hyväntahtoisen selityksen: »Jos haluat kuolla, on sinulla valittavana useita muitakin tapoja.» Octavianus ei ollut mies, joka tarpeettomasti pani henkensä ja ruumiinsa vaaralle alttiiksi. Eikä hänellä ollut muutoinkaan kiirettä, sillä päivä päivältä yhä useampia Antoniuksen joukko-osastoja siirtyi vastustajan puolelle. Eräänä päivänä Antonius itse saa nähdä eräältä Aleksandreian läheiseltä kukkulalta, kuinka hänen laivastonsa kohdatessaan Octavianuksen alukset tervehtii näiden komentajaa airoilla ja vieri vieressä entisen vihollislaivaston kanssa ohjaa kulkunsa satamaan. Samassa hän näkee ratsuväkensä äkkiä nelistävän Octavianuksen linjoille, ja sen perästä hänen jalkaväkensä on helposti voitettu. Aivan suunniltaan onneton mies syöksyy kuninkaanpalatsiin sen kauhean ajatuksen valtaamana, että Kleopatra on nyt jälleen hänet kavaltanut. Mutta kuningatar on kadonnut. Hän ilmoituttaa Antoniukselle, että hän on surmannut itsensä.

Nyt elämä ei ole Antoniukselle enää minkään arvoinen. Octavianus on lähestymässä kaupunkia. On toimittava ripeästi, jottei hän elävänä joutuisi vihollisen valtaan, sillä kaikki luopuvat hänestä eikä paon mahdollisuutta ole olemassa. Hän tahtoo seurata rakastettuaan kuolemaan. Sen he ovat kerran luvanneet toisilleen. Antoniuksella on muuan uskollinen Eros niminen orja luonansa. Hän käskee tämän antamaan herralleen kuoliniskun. Orja vetää miekkansa — ja syöksee sen omaan rintaansa vaipuen kuolleena herransa jalkoihin. »Hyvin tehty, Eros», Antonius huudahtaa, »hyvin tehty! Olet osoittanut herrallesi, mitä hänen itsensä on tehtävä.» Näin sanoen hän vetää miekkansa ja pistää sen rintaansa. Ympärillä seisovat päästävät kauhun huudon. Läheisyydessä piileksivä Kleopatra kuulee tämän kirkaisun. Nähdessään kuolevan hänen naisellinen myötätuntonsa herää miestä kohtaan, jonka kanssa hän niin kauan elänyt yhdessä. Hän repii vaatteensa, lyö rintoihinsa ja koettaa lohduttaa kuolevaa. Kauniin Kirkensä käsivarsilla Antonius vetää viimeisen henkäisynsä.

* * * * *

Kleopatra on koonnut palatsiinsa suunnattomat aarteet: kultaa, hopeaa, jalokiviä, helmiä ja muita kalleuksia. Mutta siinä tapauksessa, että Octavianus käyttää väkivaltaa, hän aikoo polttaa itsensä palatsiinsa kaikkien aarteittensa kanssa. Octavianuksen on se hinnalla millä tahansa estettävä. Hän tarvitsee Egyptin rikkauksia — hän tahtoo myöskin viedä Kleopatran mukanaan Roomaan kohottaakseen triumfinsa loistoa niin arvokkaalla vangilla.

Äkkiä Octavianuksen lähetti ilmestyy Kleopatran huoneeseen. Kauhistuneena kuningatar vetää tikarinsa tahtoen surmata itsensä, mutta roomalainen riistää häneltä aseen.

Lähetti kohtelee häntä kuten kuningatarta ainakin. Hän saa pysyä palatsissaan. Mutta hän on vanki.

Kleopatra tahtoo koettaa viimeistä pelastuskeinoa. Hän pyytää kohtausta voittajan kanssa.

Octavianus tulee. »Niilin seireeni» ottaa Cæsarin ottopojan vastaan loistohuoneessa, joka on koristettu diktaattorin pysty- ja muilla kuvilla. Cæsarin ja Antoniuksen lumoojatar loikoo leposohvalla kevyesti puettuna. Kun Octavianus astuu sisään, hän kavahtaa ylös, heittäytyy hänen jalkoihinsa ja anoo häneltä vapisevin äänin armahdusta. Hänhän on voittaja: hänen tulee vain käskeä ja Kleopatra on noudattava hänen kaikkia toivomuksiaan.

Octavianus saattaa Kleopatran takaisin leposohvalle ja istuutuu itse vieressä olevalle tuolille. Kleopatralla on niin paljon kertomista hänen suuresta kasvatti-isästään ja muistoja heidän rakkaudestaan. Että hänestä ja jumaloidun sankarin pojasta on tullut viholliset, se on kokonaan Antoniuksen syytä, joka yllytti häntä sotaan. Mutta Octavianus panee syyn kokonaan hänen niskoilleen. Silloin Kleopatra turvautuu taas kyyneliin ja rukouksiin. Voittaja ei anna kuitenkaan hellyttää itseään — hän istuu siinä rauhallisena ja liikkumatonna tuolillaan. Hän antaa Kleopatran ymmärtää, että tämä saa pitää henkensä ja että häntä tullaan kohtelemaan hyvin, mutta hän ei puhuttele häntä kuningattareksi, vaan nimittää häntä vain »naiseksi».

Sitten Octavianus pitää häntä vartioituna, ja Kleopatra näyttää mukautuvan kohtaloonsa. Mutta kun hän erään luotettavan tiedustelijan välityksellä saa tietää, että voittaja aikoo viedä hänet Roomaan, hän ymmärtää heti, mikä nöyryytys häntä siellä odottaa. Mieluummin kuolema kuin häpeä, rajaton nöyryytys joutua kultaisissa kahleissa laahatuksi halki häpäisevien kansanjoukkojen!

Muutamana päivänä hänen huomataan lepäävän kuolleena kultaisessa vuoteessaan kuningattaren diadeemi otsallaan. Kaksi orjatarta on hänen luonansa. Toinen makaa kuolleena hänen jaloissaan, toinen on vetämäisillään viimeisen henkäyksensä.

Ei kukaan voinut kertoa, kuinka murhenäytelmä oli tapahtunut. Kuningattaren ruumiissa ei ollut ulkonaisen väkivallan merkkejä. Mutta pian syntyi taru, että hän oli puretuttanut itseään kyykäärmeellä.

* * * * *

Kleopatran poika Cæsarion, joka oli nyt kahdeksantoistavuotias, joutui voittajan vangiksi. Kleopatra oli viimeksi kuluneena äärimmäisen vaarallisena aikana huudatuttanut hänet Egyptin kuninkaaksi. Siksi oli vaarallista antaa hänen jäädä maahan. Eikä häntä voinut viedä Italiaankaan. Siellä hän olisi voinut tulla yhtä vaaralliseksi, sillä näköjään hän oli ilmetty isänsä ja olisi sentähden heti vetänyt kaikkien katseet puoleensa. Nuorukaisen oli kuoltava.

Kleopatran ja Antoniuksen lasten täytyi yhdessä kuuden muun kuninkaallisen henkilön kanssa kulkea Cæsarin triumfivaunujen edellä.[79]

»Toisessa Helenassa», kuten roomalaiset nimittivät Kleopatraa, meni mananmajoille viimeinen valtiollisesti lahjakas helleeniläinen hallitsija. Kynsin hampain hän oli koettanut pelastaa Egyptinsä kohtalolta, jonka alaisiksi muut Välimeren valtiot olivat joutuneet, nimittäin sortumasta roomalaisten vallanalaisuuteen. Eikä hän ollut tyytynyt yksin tähän: hän työskenteli myöskin tarmokkaasti alueittensa laajentamiseksi — hankkiakseen itselleen kuiviin imettävikseen uusia alamaisia ja tuhlatakseen näiden hiellä ja vaivalla kootut kolikot mielettömän kalliiseen hovinpitoonsa.

Mutta ajan pitkään Kleopatrakaan ei kyennyt potkimaan tutkainta vastaan. Maailman vanhin kuningaskunta, valtio, jonka muistomerkit olivat aina sivistyksen ensi sarastuksen ajoilta, yhdistettiin Rooman maailmanvaltaan, ja faaraoitten ikivanhaa valtakuntaa hallitsi vuoden 30 e.Kr. jälkeen roomalainen maaherra hallituskaupunkinaan Aleksandreia.

Voittosaalis, jonka Cæsar vei mukanaan Egyptistä Roomaan, oli niin suurenmoinen, että korko laski pääkaupungissa muutamissa päivissä kolmannekseen entisestään.[80]

Kirjallisuutta:

Henry Houssaye, Aspasie, Cléopatre, Théodora.

Arthur Weigall, Kleopatra. C.D. Josephsonin ruotsinnos englannista.

Karin von Francken, Kleopatra och hennes samtid.

ROOMAN CÆSAREITA JA HEIDÄN AIKALAISIAAN

AUGUSTUS.

PRINSIPAATTI.

Aktionin taistelu on maailmanhistorian käännekohtia. Silloin ratkaistiin pitkäksi aikaa eteenpäin Rooman maailmanvaltakunnan tulevaisuus. Se käsitettiin Roomassakin ja runoilija Horatius ilmaisi, tiedon saavuttua Kleopatran kuolemasta, kansan riemun seuraavanlaisin säkein:

Nyt viini juotava, kumppanit,
nyt jalka maahan lyötävä, käydä ois
nyt aika pappis-atrioilla
kattamahan jumaloiden patjat.

Näät äsken vankan kellarin viinejä
ei saanut noutaa, kun Capitolien
ja Rooman vallan tuhkaks sortaa
uhkasi valtiasvaimo hurja.

Tuo kuohilaitten hurjien kiertämä
ei toivon määrää tuntenut ollenkaan,
kun huiman kiihti myötä-onnen
harmaus. Mut jopa vimma viihtyi,

kuin liekit laivan säästivät yhden vain
ja Cæsar mieleen viinien hautomaan
taas tuotti vanhan pelon tunnon:
kimppuhun kiivahin soutuairoin,

kuin haukka kyyhkyyn iskevi hentohon,
tai pyyntimieskin talvisen Haemonin[81]
ain metsän arkalaista vainoo —
hirviön kytkeä kohtalokkaan

vain koetti kahlein. Mut tämä kuolohon
kun pyrki ylvään sankarin lailla vain,
ei miekkakättä kammahdellut,
ei pakohon hänen ollut mieli,

vaan pystypäin hän sai hovilinnahan,
min pelko valtas, ankaran käärmehen
hän urhomielin otti; mustan
sai mujun valkea rinta juoda.

Nyt kuolo eessään uhmasi hurjemmin:
ei nousta voinut vierahan soutuhun,
ei tullut Rooman riemukulkuun
vankina käymähän vaimo uljas.

(Paavo Nummisen suomennos.)

Näistä säkeistä puhuu viha ja ihailu. Yksinomaan vihaa henkii sitävastoin Propertiuksen[82] runoelma voiton johdosta, jonka Octavianus oli saanut »egyptiläisestä portosta»:

»Vastaan armeijaamme jo nous häpeällinen nainen,
orjain kanssa mi ol' yhtynyt riettauteen;
porton-palkaks pyysi hän sulholtaan katalalta
Roomaa, orjikseen mieli hän valtijat sen.
Oi sua, pattoinen Aleksandria, oi sua, Memfis,
turmaksemme mi ain' oot verin tahraunut!
Pompeiukselt' oot sa triumfia riistänyt kolme,[83]
millä sä Rooman sait ainahiseen häpeään.
Portto, Kanopoksen[84] pahekuulun ruhtinatar, min
tautta Philippoksen heimo[85] on kunniaton,
kimppuun Juppiterin toi koiranpäisen Anubiin,[86]
joit' olis säikkynehet Niiliä Tiberin veet;
Rooman torvet hän koki' vaientaa kalinalla,[87]
lotjin peljättää sen sotalaivojakin.»

Aktionin taistelun ja Antoniuksen kuoleman jälkeen Octavianuksella oli yksinänsä käsissään koko Rooman valtakunnan sotavoimain johto. Täten hän oli myös koko valtakunnan herra, sillä armeijan mukana seurasi tosiasiallisesti myöskin valta. Tasavalta, elinvoimaisin tasavalta, mitä milloinkaan on ollut olemassa, oli kuollut. Olihan sen elinikä kestänyt lähemmä viisi vuosisataa. Mutta sen henkiinherättäminen ei ollut mahdollista. Kansalaissodat ja henkipattojulistukset olivat perin pohjin tuhonneet optimaattien johtajat. Ja Rooman kansa, sellaisena kuin se esiintyi kansankokouksessa, oli lainehtiva meri, jonka aaltoja tuulenpuuskat viskelivät sinne tänne, joukko avunnauttijoita, joiden »tahto» oli sen käsissä, joka ruokki ja huvitti. Ainoa valtiollisesti jotakin merkitsevä mahti oli, kuten sanottu, sotajoukko ja se ei enää ollut pitkään aikaan ollut tasavallan, vaan päällikkönsä käskettävissä. Lukemattomia kertoja olikin senvuoksi ilmennyt, että ellei ollut voimakasta kättä pitämässä aseellista voimaa kurissa, se heti muuttui vaaralliseksi siviiliväestölle, jota sen tarkoitus oli suojella. Milloin tahansa se voi hajaantua ryövärijoukkueiksi.

Täysin yhtä välttämätön oli voimakas aisoissapito provinssien ja ulkopolitiikan kannalta katsoen. Vanhat tasavaltalaiset laitokset eivät soveltuneet maailmanvaltakuntaa hallittaessa. Niiden puitteissa oli kiinteä ja yhtenäinen ulkopolitiikan johto samoinkuin terve provinssien hallintokin mahdoton. Kunnianarvoisa senaatti oli, kuten Johan Bergman huomauttaa, itse asiassa vain Rooman kaupungin valtuusto, ja kansankokouksesta oli aivan yksinkertaisesti tullut yleinen raastuvanoikeus. »Rooman yhteiskunta oli kehittynyt pikkukaupungista maailmanvallaksi, mutta sillä oli vielä pikkukaupungin hallitusmuoto.» Maailmanvalta kaipasi miestä, joka ymmärsi kokonaisuuden parhaan ja lopetti ylimyksellisen puoluepolitiikan, joka oli muuttanut valtiovallan etuoikeutetun yläluokan yksinoikeudeksi. Sittenkuin Rooman optimaatit olivat kadottaneet sen itsekurin, jona oikea tasavaltalaishenki heissä ilmeni tasavallan suuruusaikana, täytyi virkamiehillä olla joku, joka piti heitä kurissa.

Vanhan valtiosäännön voimaan palauttaminen olisi aiheuttanut välittömästi uuden kansalaissodan puhkeamisen. Tästä johtui, että Rooman valtakunnan koossapysymisen ehdoton edellytys oli, että yksi voimakas tahto johti kaikkea. Täksi yhdeksi tahdoksi voi tuona aikana tulla ainoastaan Octavianuksen tahto.

Palattuaan Egyptistä hän ryhtyi työhön luodakseen Rooman maailmanvaltakunnalle uuden valtiosäännön. Vuonna 27 e.Kr. tämä työ oli loppuunsuoritettu. Hän luopui silloin erikoisista triumvirin valtuuksistaan »ja antoi valtion takaisin senaatille ja kansalle», palautti toisin sanoen tasavaltalaisen valtiosäännön — nimellisesti. Kiitollinen senaatti antoi hänelle silloin kunnianimen Augustus: »Ylevä», »Kunnianarvoisa». Augustuksen varovaisen ja maltillisen luonteen mukaista oli kieltäytyä yksinvallan loistosta saadakseen turvallisemman valta-aseman. »Näytelmä oli aiottu mieltä ylentäväksi, mutta olikin vain komedia», ranskalainen historianfilosofi Léon Homo sanoo. »Suuri näyttelijä esitti kuitenkin osansa suurenmoisesti.»

Selostus tästä Rooman historian tärkeästä tapahtumasta on luettavissa eräässä huomattavassa asiakirjassa, joka kautta aikojen on säilynyt eräässä temppelissä, jonka kiitolliset alamaiset Ancyrassa Vähässä-Aasiassa pystyttivät Augustukselle. Kaupungista on meidän päivinämme tullut uudestisyntyneen Turkin pääkaupunki, jonka nimi nykyjään on Ankara. Temppelikirjoitus sisältää yleiskatsauksen Augustuksen historiaan, hänen itsensä kirjoittaman vähää ennen kuolemaansa. Hän piirrätytti alkutekstin kahteen kuparitauluun, jotka tuli asettaa hänen hautaholvinsa edustalle Marskentälle. Hänellä oli kuuluisina esikuvinaan Egyptin faaraot, Assyrian kuninkaat ja Persian suurkuninkaat. Ajateltakoon esimerkiksi Dareios I:n kuuluisaa Behistunin kallion piirtokirjoitusta.

Augustuksen alkuperäiskirjoitus on hävinnyt, mutta teksti tunnetaan melkein täydellisesti sen jäljennöksen huomattavan katkelman perusteella, joka piirrettiin suhteellisen hyvin säilyneen Ancyran temppelin seinille. Myöhemmin on muutamissa muissakin Vähän-Aasian temppeleissä löydetty vähäisempiä, täydentäviä ja selventäviä katkelmia jäljennöksistä. Mommsen, jolla on suunnattoman suuri ansio tämän asiakirjan tulkitsemisessa, sanoo siitä: »Enemmän kuin kaikki muut roomalaiset piirtokirjoitukset yhteensä, painaa tämä piirtokirjoitusten kuningatar.» Arvokkaan kirjoitustapansa ja perin asiallisen sisältönsä vuoksi, jossa ei ole vähäisintäkään teennäisyyttä ja jossa ei ole ollenkaan käytetty superlatiiveja, tämä pääpiirteittäinen selostus rauhankeisarin pitkän hallitusajan teoista ja toimista on monumentaalinen sanan parhaimmassa merkityksessä. Siinä ei ole sanaakaan liikaa. Kieli on usein lakonisen lyhyeksi keskitettyä.»

Mutta asioista perillä oleva voi rivien välistä lukea muutakin, kuin mitä on kirjoitettu. Mitä on esimerkiksi mainittu Augustuksen nuoruuden aikaisesta henkipattojulistuksista? Ei sanaakaan. Vastoinkäymisistä ja tappioista puhutaan yhtä vähän.[88] Mutta epäonnistuneita yrityksiä ei kaunistellakaan, kuten useimmiten on laita kunnioittavaksi muistoksi laadituissa piirtokirjoituksissa. Augustus ei ollut kauniiden puheenparsien ystävä. Hän käytti niistä nimeä, joka muistuttaa vanhaa sananpartta omasta kiitoksesta: hän nimitti tällaisia tyylikukkasia »löyhkäksi».

Augustuksen Rooman valtiolle antamasta valtiosäännöstä Mommsen on käyttänyt nimitystä prinsipaatti. Rooman valtion hallitsija on princeps civium: ensimmäinen kansalainen, aivan kuten Perikles attikalaisessa valtiossa; hän on myöskin princeps senatus: ensimmäinen senaatissa. Augustus sanookin äsken mainitussa kirjoittamassaan elämäkerrassaan: »Tämän perästä minä olin ensimmäinen mies Roomassa, mutta minulla ei ollut enemmän valtaa kuin kenelläkään muullakaan kansalaisella, jotka kulloinkin olivat virassa yhdessä minun kanssani.» Princeps on siis kunnioitetumpi kuin muut kansalaiset, mutta hän ei ole yksinvaltias, sillä kuten kaikki muutkin roomalaiset hän on valtion lakien alainen. Muiden kansalaisten tavoin Augustus äänesti siinä tribuksessa, missä asui. Princeps oli saanut valtansa kansalta samalla tavoin kuin muutkin valtion virkamiehet: konsulit, preetorit, maaherrat j.n.e., erotuksena vain, että hänen käsiinsä oli keskitetty useampia valtuuksia, kuin konsanaan aikaisemmin oli uskottu yhdelle ja samalla henkilölle.

Sanaa »princeps» — josta meidän »prinssi» sanamme johtuu — ei käytetty varsinaisena hallitsijan arvonimenä. Sen sijasta käytettiin sellaisena nimeä Cæsar, meidän »keisari». Augustus ja hänen lähimmät seuraajansa kuuluivat nimittäin lapseksioton perusteella Cæsarin sukuun, ja heillä oli sen takia kaikilla nimenä Cæsar. Vähitellen tämä nimi muuttui sitten arvonimeksi.

Augustuksen valta perustui kuitenkin oleellisimmin siihen, että hänellä oli armeijan ylin päällikkyys sekä siitä johtuva valta päättää sodasta ja rauhasta. Hänen vaikutuksensa sisäiseen hallintoon riippui pääasiallisesti siitä, että hän annatti itselleen eliniäkseen kansantribuunin vallan ja oikeudet. Niinpä hän voikin tehdä tehottomaksi senaatin ja kansan kokouksen päätöksen, ja hänen persoonansa oli pyhä ja loukkaamaton. »Tyranninmurhasta» ei voinut olla enää puhettakaan. »Tribuunin valta oli», Kromayer sanoo, »se demokraattinen öljypisara, joka sekoitettiin imperaattoriuteen.»

Augustus ylisti itseään siitä, että hän oli herättänyt Rooman tasavallan jälleen eloon. Itse asiassa prinsipaatti oli naamioitu monarkia. Koko valtiokoneisto riippui princepsin henkilökohtaisesta kunnosta. Augustus oli ollut vain kylliksi valtioviisas omaksuakseen kauniin harhakuvan, siksi että se oli vielä monelle rakas, harhakuvan tasavallan olemassaolosta.[89] Norjalainen antiikinhistorioitsija Weisse vertaa tasavaltalaisia muotoja »keisarin uusiin vaatteisiin.» − Prinsipaattia on myöskin sattuvasti verrattu Ianuksen-päähän. Yhdet kasvonsa — julkiset — se kääntää kohti katselijoita, toiset — todellisuutta kohti. Mestarillisesti on Viktor Rydberg luonnehtinut Augustuksen tunteita tasavaltaa kohtaan sanoen, että hän »ihaili sitä, koska ei kukaan tahtonut sitä panna uudelleen voimaan, rakasti tasavallan muistoja, koska ne olivat niin kaukaisia, tuolla puolen kansalaissodan ja diktatuurin kauhujen. Siis platonista rakkautta, ihailua matkan päästä. Mutta se on kaikista tunteista teeskentelemättömin. Se joutuu vähimmin ristiriitaan itsekkäiden pyyteittemme kanssa.»

Teoriassa kesti vielä vuosisatoja, ennenkuin käsitys tasavallan olemassaolosta oli kokonaan hävinnyt. Sanat ovat tosiasioita pitkäikäisemmät. Virallisesti keisari oli vain tasavallan valittu presidentti. Hän oli tasavallan korkein virkamies, joka tribuunin valtansa nojalla oli loukkaamaton, ja jolla armeijan komentajana oli tarpeellinen ponsi tahdolleen.

Kun Augustusta tervehdittiin »isänmaan isänä», hän itki ilosta; mutta kun kansa kerran ihastuskuumeensa puuskassa tahtoi pakottaa hänet ottamaan »diktaattorin» arvonimen ja diktaattorin arvon symbolit, 24 vitsakimppua, hän heittäytyi polvilleen, repi togan päältänsä ja rukoili paljain rinnoin, että hänet säästettäisiin arvosta, johon liittyi niin paljon väkivallan muistoja. Birt huomauttaa hienon ironisesti, että »tämä tapaus oli ainoa intohimoinen kohtaus koko hänen elämässään.»

Augustuksen elämäntavat olivat myöskin yksinkertaisen kansalaisen tapoja. Hänen asunnossaan ei ollut loistosta jälkeäkään, hänen ateriansa olivat sekä ruokaan että juomaan nähden äärimmäisen kohtuulliset. Hän nautti mieluimmin muutamia palasia karkeaa leipää juuston kanssa, vähän kalaa ja rypäleitä tai vihreitä viikunoita, jotka hän mielellään itse poimi puista. Hän oli ylpeä vaatteistaan, jotka hänen vaimonsa ja tyttärensä olivat kutoneet ja ommelleet. Hän oli säyseä kaikkia kohtaan. Kun kerran muuan mies hyvin kauhistunein ilmein jätti hänelle anomuskirjelmän, kansanomainen keisari rohkaisi häntä ystävällisesti hymyillen sanoen: »Sinähän ojennat minulle anomuksesi, niinkuin sinun pitäisi antaa jotakin elefantille.» Iulius Cæsar oli ärsyttänyt senaattoreja vaatimalla, että näiden tuli nousta seisomaan, kun hän astui kuuriaan. Augustus pakotti heidät jäämään rauhallisesti istumaan, tulipa hän tai poistui kuuriasta. Cæsaria oli moitittu siitä, että hän istui ja hajamielisen näköisenä luki hallitusasiapapereita antaessaan kansalle näytäntöjä. Augustus taas väsytti itsensä tyytyväisin ilmein katselemalla kansan huveja ja iloitsi mielenosoituksellisesti, kun italialaiset voimailijat voittivat kreikkalaiset, sen sijaan, että Antonius oli herättänyt närkästystä suosimalla kreikkalaisia.[90]

* * * * *

Octavianuksen politiikan menestyksellisyyttä ei kuitenkaan riitä selittämään yksinomaan hänen maltillisuutensa: tosiasia on myöskin, että itse olosuhteet olivat nyt toiset kuin Cæsarin aikoina. Roomalainen historioitsija Tacitus tuo sen ilmi sanoen: »Tuskin oli enää olemassa ainoatakaan roomalaista, joka oli nähnyt tasavallan.» Se sukupolvi, jota Cæsar oli tahtonut hallita, oli sitävastoin syntynyt ja kasvanut tasavallan ikuiseen olemassaoloon uskoen; ja tätä uskonvakaumusta vastaan Cæsarin nero teki haaksirikon. »Aktionin taistelun jälkeen», Boissier sanoo, »ei enää ollut olemassa niitä, jotka olivat esiintyneet vapauden näyttämöllä ja nähneet tasavallan. Kaksikymmenvuotinen tuhoava sisällissota oli niellyt heidät kaikki sukupuuttoon. Uusi sukupolvi oli syntynyt vasta Cæsarin aikoihin. Ensimmäiset heidän korviinsa kantautuvat äänet olivat Pharsaloksen, Thapsuksen ja Mundan voittojen johdosta kohotettuja riemuhuutoja; ja heidän silmiensä ensimmäisenä näkynä olivat henkipattojulistukset. Tämä sukupolvi oli kasvanut ryöstöjen ja verilöylyjen keskellä ja vavissut kahdenkymmenen vuoden ajan alituisesti henkensä ja omaisuutensa menetyksen pelosta. Se kaipasi rauhaa ja turvallisia oloja ja oli valmis uhraamaan kaikkensa saadakseen olla rauhassa. Ei mikään kiinnittänyt sen mieltä menneeseen aikaan, kuten oli ollut Cæsarin aikalaisten laita.»

IANUKSEN TEMPPELI SULJETAAN.

Augustuksen ajasta tuli roomalaisille oikea kulta-aika, jolloin rauha vallitsi maan päällä. Kun hän palasi kotiin voitettuansa Antoniuksen ja Kleopatran, voitiin Ianuksen temppeli ensimmäisen kerran kahteen vuosisataan sulkea merkiksi siitä, että rauha vallitsi maailmassa roomalaisten aseiden turvin. Rauhan siunatun ajan kaipauksen, jota raadeltu ja uupunut sukukunta tunsi, runoilija Vergilius ilmensi säkeissään:

Taistelut jää tarinaksi ja muistoks vain verovuodet.
Luottamus harmajapää, Remus, Romulus myös, sekä Vesta
oikeutt' istuvat; rautainen sodan portti, mi auk' on
vuossadat ollut, kiinni jo jää; sodan peikko se siellä
kilven, kalvan yllä nyt kahlehdittuna istuu,
ulvovi voimattuuttaan vain, verivaahtoa sylkee.

Koko maailma hengitti jälleen keveämmin vapauduttuaan kauhun painajaisesta, ja joka taholta tulvaili kiitoskirjelmiä sille miehelle, joka oli antanut ihmisille ikäänkuin uuden elämän. Näyttääkin aivan kuin vertauskuvalliselta, että nyt syntyi sen uskonnon perustaja, joka julistaa kaikkien ihmisten veljeyttä säädystä, kansallisuudesta ja rodusta huolimatta.

* * * * *

Mutta kuinka oli mahdollista yhtenäisenä valtiona pitää koossa monen monia maakuntia, joilla kullakin oli oma erikoisleimansa?

Cantabriassa eli villi ja vapauttaan rakastava kansa luoksepääsemättömien vuoriensa keskellä. Antiokhiassa ja Epheksoksessa taas asukkaat olivat veltostuneita, tyrannivaltaan tottuneita helleenejä, ja näiden rajain välimailla oli kaikilla kehitysasteilla olevia kansoja, alkuperäisellä raakalaisasteella olevista hienostuneimman sivistyksen omaaviin asti. Apenniinien niemimaallakin oli kansoja, jotka olivat tuskin kohonneet villin kehityskantaa korkeammalle. Niinpä Poseidonios, tasavallan loppuaikoina elänyt maantieteilijä, antaakin seuraavan kuvauksen ligurialaisista, niemimaan luoteisosassa asuneesta kansasta: »He asuvat villissä ja karussa maassa. Maaperä on niin kivinen, ettei voi ottaa pois turvepalasta tapaamatta kiveä. Raskas työ ja puute tekevät ligurialaisten elämän kurjaksi ja vaikeaksi ja heidän ruumiinsa suonikkaiksi ja laihoiksi. Naiset saavat raataa yhtä kovasti kuin miehetkin. On sattunut, että nainen on synnyttänyt lapsen pellolle, peittänyt sen lehdillä ja heti palannut työhönsä, jottei menettäisi päiväpalkkaansa. Leipäviljan puutteen tämä kansa korvaa metsästyksellä. He kapuavat vuorilla kuin vuohet. Ne, jotka asuvat ylhäällä vuorilla, käyttävät ravintoon ainoastaan lihaa ja villejä yrttejä, sillä siellä ei kasva vilja eikä viini. Rannikolla saadaan viiniä vähäsen, mutta se on katkeraa ja maistuu tervalle. Ligurialaiset asuvat kurjissa puu- ja ruokomajoissa, mutta useimmiten luonnon muodostamissa luolissa. Naiset ovat vahvoja ja ovelia kuin miehet, miehet kuin villejä eläimiä.»

Vaikeutta pitää koossa joukkoa kansoja, jotka olivat perin erilaatuisilla kehityskannoilla, lisäsivät vielä monet eri kielet. Jos kreikka olikin hallitseva kieli valtakunnan itäosassa, niin latina sai kuitenkin ainoastaan vähitellen jalansijaa lännessä. Mutta keisarikunnan onnistui saada mitä erilaatuisimmat ainekset harrastamaan valtakunnan etua. Se johtui siitä, että se seurasi sitä valtiota hyödyttävää politiikkaa, jonka Cæsar oli aloittanut. Maakuntain kiusanhenget ja veren imijät asetettiin tarkastuksen alaisiksi.[91] Matkustelemalla usein eri maanääriin Augustus hankki itselleen henkilökohtaisen käsityksen niiden erilaatuisista tarpeista, jakoi verot ja rasitukset oikeudenmukaisemmin sekä valvoi, että välttämättömät uudistukset pantiin toimeen ja että virkamiehet käyttäytyivät kuten heidän pitikin. Keisarin edessä kaikki maailmanvaltakunnan asukkaat olivat tuona aikana yhtä oikeutetussa asemassa olevia alamaisia.

Kaikkein korkeimmalta taholta tulevan huolenpidon vaikutukset olivat silminnähtäviä. Provinsseista kehittyi kukoistavia sivistysmaita, joita elähdytti työnhalu ja yritteliäisyys. »Köyhille, loppuunimetyille provinssin asukkaille oli», kuten muuan englantilainen historioitsija sanoo, »tällainen muutos kuin pääsy pois helvetistä.»

Ainoan poikkeuksen teki Kreikka; jonka kansa oli niin perin uupunut kaikesta, mitä se oli saanut kokea, että se ei pitkään aikaan kyennyt voimistumaan noustakseen alennustilastaan.

Mutta kreikkalainen sivistys valtasi joka päivä yhä uusia alueita Rooman valtakunnan rajojen sisällä ja vaikutti yhä voimakkaammin roomalaisten elämänkatsomukseen ja tapoihin, heidän kirjallisuuteensa ja taiteeseensa. »Voitettu Kreikka voitti raa'an voittajan ja vei taiteen mestariteokset sivistymättömään Latiumiin», jäljentääksemme Horatiusta, tai, Mommsenin sanoja käyttääksemme: »Aphroditeen viehätys alkoi vaikuttaa vasta sitten, kun hänen keihäänsä oli pirstottu ja kilpensä ja kypäränsä pantu syrjään.» Rooman voitto Hellaasta oli aivan toista laatua kuin sen Karthagosta ja Galliasta saamat voitot.

* * * * *

Keisariajan suurtyö on, että se vuosisatoja on johtanut yleisen kreikkalais-roomalaisen sivistyksen luomista ja siten laskenut pohjan koko meidän eurooppalaiselle sivistyksellemme. Sille, joka haluaa syventyä tämän luomistyön yksityiskohtiin, on Mommsenin Rooman historian viides nide korvaamattoman rikas aineistolähde. Suuren tutkijan tie kulkee tässä teoksessa provinssista provinssiin kautta koko silloisen Välimerenmaailman.

* * * * *

Keisarikunta lahjoitti maailmalle rauhan ajanjakson, jolloin Rooman maakunnat pääsivät kukoistuksensa huipulle. Nyt poistettiin esteitä, jotka tähän asti olivat ehkäisseet liikenneyhteyttä, ja eri maissa tuotettiin vientitavaroita runsaammassa määrässä kuin koskaan ennen. Siksipä tavaranvaihto kehittyikin eri maiden välillä niin rikkaaksi, ettei sellaista kukaan muinoin ollut voinut uneksiakaan. Maailmaa hallitsevien Cæsarien valtikan alaisena Välimerestä tuli roomalainen sisämeri, ja maailman pääkaupungista Roomasta tuli samalla kansainvälisen tavaranvaihdon keskus. Rooman vilja-aitoista, Sisiliasta, Afrikasta ja Egyptistä, tulivat useimmat laivalastit Tiberin kaupunkiin. Sisilia ei tuottanut ainoastaan viljaa, vaan paljon muitakin elintarpeita, erittäinkin teuraskarjaa ja hedelmiä. Gadeen kukoistavasta kauppakaupungista saatiin haluttua pehmeää, purppuran väriseksi värjättyä espanjalaista villaa, Massiliasta silavaa ja suolattua lihaa. Itämaat varustivat pääkaupungin pidetyillä Khios- ja Lesbos-viineillä, hunajalla, kanoilla, riikinkukoilla, kurjilla ja muilla Rooman monien vatsanpalvelijain herkuilla. Paros ja Fryygia tuottivat marmoria pääkaupungin loistorakennuksiin.

»Roomassa surisi sadoittain eri kieliä, siellä kuhisi erirotuisia, erinäköisiä ja erivärisiä ihmisiä kaiken muotoisissa puvuissa. Maurilaiset orjat kuljettavat elefantteja keisarillisista eläintarhoista. Täällä joukkue keisarin henkivartioston vaaleita germaaneja ratsastaa ohi loistavissa varusteissaan, tuolla kulkee liinakauhtanoissaan egyptiläisiä päät paljaaksi ajeltuina kantaen juhlakulkueessa suurta Isis jumalatartaan.

Kreikkalaisen oppineen takana kulkee nuori nubialainen kantaen kirjakääryjä. Itämaalaisten ruhtinasten pojat korkeissa päähineissään ja laajoissa, kirjavissa vaatteissaan kulkevat seurueineen äänettöminä ja totisina väkijoukon halki, ja Britannian tatuoidut barbaarit töllistelevät suu auki ihmeitä, jotka ympäröivät heitä tässä uudessa maailmassa.» Näillä sanoilla kuuluisa saksalainen sivistyshistorioitsija Friedlaender vie meidät keskelle maailmankaupungin vilinää.

Ainoastaan Aleksandreia kykeni kauppapaikkana kilpailemaan Rooman kanssa. Egyptin ikivanha liinatuotanto oli edelleen vanhassa maineessaan. Aleksandreian kaikille väreille välähteleviä lasitavaroita pidettiin rikkaitten roomalaisten ruokapöydässä vielä suuremmassa arvossa kuin hopea- ja kultapikareita. Myöskin egyptiläisissä paperitehtaissa työskenteli suuri joukko työläisiä, ja näiden luku kasvoi, sitä mukaa kuin lukuhalu lisääntyi.

Egyptin kauppa Intian kanssa elpyi Augustuksen hallituskautena suurenmoisesti. Matka kävi Aleksandriasta pitkin Niiliä Theben seuduille. Siellä tavarat lastattiin kameelien selkään ja kuljetettiin karavaaneissa Punaisen meren rannikolle, josta satakunta alusta vuosittain purjehti Malabarin rannikolle ja vaihtoi tavaransa mausteihin ja suitsutusaineisiin, silkki- ja puuvillakankaisiin, norsunluuhun ja ebenholtsiin, Dekanin ylängön rubiineihin, safiireihin ja timantteihin sekä Ceylonin ja Persian lahden helmiin, joihin Rooman naiset olivat vielä enemmän mieltyneitä kuin jalokiviin.

* * * * *

Augustuksen maine levisi kauas Rooman valtakunnan rajojen ulkopuolelle. Ancyran piirtokirjoituksessa luetaan: »Intialaisten kuningasten lähettiläitä — kuulumaton tapaus aikaisempien imperaattorien aikoina — oli usein katselemassa hoviani.» Kerran, kun Augustus oli käymässä itäisissä maakunnissaan, tuli kolme viisasta miestä intialaisen Poros nimisen kuninkaan lähetystönä »uuden Aleksanterin luo», joka varmaankin pian laskisi valtansa alle Eufratin ja Tigriksen ympärillä olevat maat ja ilmestyisi mahtavan sotajoukon etunenässä Intian rajoille. — Aikeet ryhtyä idässä valloitussotiin eivät kuitenkaan olleet pälkähtäneet Augustuksen päähänkään.

Lähetystö oli kuljettanut mukanaan pitkän matkan lahjoja ja kirjeen Porokselta, jossa kuningas tarjosi Cæsarille ystävyyttään ja 600 alaruhtinaansa apua. Samoinkuin muinoin yksi vanhemman Poroksen lähettiläistä oli Aleksanterin kunniaksi maailmanhallitsijan katsellessa noussut polttoroviolle, samoin teki saman työn Augustukselle yksi näistä intialaisista. Tämä lähetystö oli seurannut keisaria Vähästä-Aasiasta. Itämaalaiselle, joka oli kaukaa kotimaastaan kulkenut kuolemaan, pystytettiin hautakivi seuraavin kirjoituksin: »Tässä lepää intialainen Zarmanshagas Bargosesta, joka intialaisen tavan mukaan poltti itsensä.»

Intia ei kuitenkaan ollut roomalaisten rauhallisten yhteyksien äärimmäinen raja näihin aikoihin. Ne ulottuivat aina Kiinaan asti. Roomalaisten mieltymys Itämaitten kalleuksiin, ennen muuta silkkiin, oli tämän kauppayhteyden saanut aikaan. Kiinalainen silkkikangas oli sen ajan tärkeimpiä kauppatavaroita. Kaksi tähän asti melkein täydellisesti toisistaan eristettyä sivistyspiiriä, nimittäin kiinalaisen ja kreikkalais-roomalaisen, oli nimittäin naismuoti noin vuonna 100 e.Kr. saattanut kosketuksiin toistensa kanssa. Kosketuksiin joutumista aikaisemmin ei ollut estänyt niinkään paljon suunnaton välimatka kuin muuan arokansa, myöhemmin niin suuresti pelättyjen hunnien esi-isät, jotka olivat murtautuneet Kiinan rajojen sisälle ja estäneet syntymästä säännöllisen kauppayhteyden Länsimaitten kanssa. Vasta Kiinan muuri, maailman suurin rakennustyö, sai nämä ryövärilaumat estetyiksi häiritsemästä Kiinaa, ja valtakunta kykeni jälleen vahvistumaan. Kauppa elpyi pian vilkkaaksi, ja noin vuonna 110 e.Kr. uskaltautui ensimmäinen kauppakaravaani länteenpäin.[92] Sitä seurasi pian useampia karavaaneja, jokaisessa satakunta miestä sekä joukko kameeleja, ja vilkasta kauppayhteyttä pidettiin yhä Oksuksen ja Jaksarteen varsilla asuvien kansojen kanssa. Itäisen ja läntisen Aasian tavaranvaihdon keskipisteeksi tuli vanhastaan kuuluisa Baktran kaupunki, itäisen Iraanin kaupan keskuspaikka. Parthialaiset veivät Baktrasta suuren osan kiinalaisten tavaroista edelleen Syyriaan ja muihin Välimerenmaihin. Ja toisekseen he itse tekivät pitkiä Kiinan matkoja.

Silkki, jota näin vietiin Kiinasta, oli pääasiassa raakasilkkiä. Tavara jalostettiin sitten vanhoissa foinikialaisissa rannikkokaupungeissa, pääasiallisesti Tyroksessa, värjättiin ja koristeltiin kultalangoilla. Täältä suurin osa tavaraa joutui roomalaisille markkinoille, joilla silkinkysyntä oli aina nousemassa.

Ajoittain kuitenkin hunnien laumat katkaisivat kauppasuhteet Kiinan ja läntisen Aasian välillä. Silloin vietiin tavarat Kiinasta meritse Intiaan ja sieltä edelleen meren yli Egyptiin. Tämän takia ei Roomassa huomattu kuitenkaan vähintäkään silkinkulutuksen vähenemistä, vaan pikemminkin nousua.

Muutamien syyrialaisten kauppiasten onnistui vuonna 166 e.Kr. tulla meritse aina Kiinan pääkaupunkiin. Ovelat liikemiehet olivat olevinaan keisari An-tunin, s.o. Marcus Aurelius Antoniuksen lähettiläitä.

Samalta tai vähän vanhemmalta ajalta on olemassa muuan kiinalaisten luonnekuvaus, joka on julkaisemisen arvoinen siksi, että se pääpiirteissään on vielä tänä päivänäkin pätevä. »Kiinalaiset», niin siinä sanotaan, »välttävät sotaa ja taisteluja. Ollen luonteeltaan rauhallisia ja kohteliaita he haluavat elää rauhassa naapuriensa kanssa. Heidän tarpeensa ovat niin vähäiset, ettei heidän vertaisiaan siinä suhteessa ole olemassa. He eivät ole seurustelunhaluisia. Kun muukalaiset kauppiaat tulevat rajan yli hankkiakseen itselleen silkkiä, päätetään kaupat vaieten. Toinen puoli panee esille rahat, toinen tavarat, ja sanaakaan lausumatta sovitaan kaupoista. Kiinalaiset vievät ulos tuotteitaan, mutta eivät tuo maahansa mitään tavaroita — he ovat siinä määrin säästäväisiä.» Kiinalaiset nimittivät maatansa »Keskusvaltakunnaksi» tai »Kukkien maaksi». Roomalaiset sanoivat kiinalaisia »seeriläisiksi».

Tärkeimmät tiedot vanhasta »silkkitiestä» saa kiinalaisista valtakunnanhistoriallisista merkinnöistä noin vuosilta 200 e.Kr.—200 j.Kr., jotka sisältävät tietoja pääteistä ja asemista.

Vanhoja silkkikaupan jälkiä ovat meidän päivinämme löytäneet maantieteen ja muinaistieteen tutkimusmatkailijat Itä-Turkestanissa. Sven Hedin on tavannut Tarim syvänteessä useita rauniokaupunkeja, jotka ovat sijainneet vanhan »silkkitien» varrella ja jotka vähitellen, Tarimin muutettua juoksunsa, erämaansanta on peittänyt jättäen ne odottamaan tutkijaansa. Englantilainen Aurel Stein on myöskin samoilla seuduilla saattanut päivänvaloon huomiotaherättäviä vanhan sivistyksen jäännöksiä, jonka korkein kukoistusaika lienee ollut 3:nnella—8:nnella vuosisadoilla. Kiinalaisten ja roomalaisten välisten kauppasuhteitten jääväämättömiä todistajia ovat myöskin ne Rooman keisariajan rahat, joita on löydetty pohjois-Kiinassa. Vanhimmissa rahoissa on Tiberiuksen, Augustuksen lähimmän seuraajan kuva. Kotshinkiinassa on tavattu toisia samanlaisia rahoja toisen vuosisadan keskivaiheilta, ja eri paikoissa Etu-Intiassa on tavattu suuri joukko kultarahoja aina Augustuksen päivistä myöhemmän keisariajan aikoihin asti. Nämä löydöt, kuten runsaat roomalaisraha-aarteet, joita on keksitty Pohjolassa, ovat todisteina Rooman keisarikauden aikaisista laajalle ulottuneista kauppasuhteista.

* * * * *

Itsessään Roomassa Augustus voi rauhan turvin tehdä hyödyllistä työtä kaunistamalla pääkaupunkiansa temppeleillä, teattereilla, kirjastoilla, yleisillä kylpylöillä[93] ja rakentamalla vesijohtoja, likaviemäreitä ja muita monumentaalisia hyödyllisiä rakennuksia. Tämä hänen kaunistustyönsä oli niin perinpohjaista, että hän täydellä syyllä voi kehua, että hän »oli ottanut vastaan tiilikaupungin ja jättänyt jälkeensä marmorisen». Tässä työssä, kuten muissakin hallitustehtävissään oli Augustuksella korvaamattomana apuna käytännöllinen Agrippa, sama mies, joka oli auttanut häntä laskemaan perustuksen valtaistuimelleen. Hänen muistoaan on vielä tänäkin päivänä helppoa virkistää jonkin suihkukaivon tai lammikon äärellä, jotka hänen ajoistaan lähtien ovat satalukuisina herättäneet muukalaisten ihailua ja mitä suurimmassa määrin antaneet eloisuutta Rooman aukeille.

Rooman mahtimiehet seurasivat keisarinsa esimerkkiä ja rakennuttivat uhkeita palatseja, jotka olivat keisarillisen hallituskaupungin arvon mukaisia.

AUGUSTUKSEN YHTEISKUNTAA UUDISTAVA TOIMINTA.

Paljon vaikeammassa tehtävässä kuin maailmanvaltakunnan järjestysmuodon uusimisessa ja maailmankaupungin kaunistamisessa Augustus myöskin koet teli voimiansa: hän tahtoi perin pohjin uudistaa myöskin kansansa sekä ruumiillisesti että henkisesti. Vanhan roomalaishengen uudestiluominen on, voi sanoa, koko hänen nelikymmennelivuotisen hallituskautensa kannattava aate. Tällaisen sisäisen uudistumisen avulla Rooman kansan piti tulla kyllin arvokkaaksi säilyttämään maailmaahallitseva asemansa ja tekemään se kirouksen sijasta siunaukseksi toisille kansoille. Sen ajan suurimmat runoilijat ja proosakirjailijat, kuten Vergilius, Horatius ja Livius, ovat ihastunein sanoin ilmaisseet tämän ajatuksen.

Augustus koetti ratkaista suurisuuntaisen tehtävänsä palauttamalla entiselleen kaiken terveen yhteiskuntaelämän perustan: perhe-elämän ja kodin. Roomalainen perheenäiti ei ollut enää kodin vahva turva. Aikana, joka oli rikas uusista vaikutelmista, hän tunsi kodin pikku maailman liian ahtaaksi. Hän tahtoi ulos, hän tahtoi huvitella ja häntä alkoi kiinnostaa kaunokirjallisuus ja taide. Eikähän siinä pahaa olekaan; mutta harvoin vain hänen huvin- ja itsensä viljelyn-tarpeensa kykeni pysähtymään terveen parahultaiseen. Yhtyvä loisto ja nautinnonhimo olivat turmelleet naiset kuten miehetkin. Tosin roomalainen vallasnainen liikkuessaan ulkona seuraelämässä tuli iloisemmaksi ja hänen kanssaan oli hauskempi seurustella; hänen vanhanaikainen töykeytensä alkoi hänestä hävitä. Mutta samalla kuin hän alkoi tinkiä peritystä ylpeydestään, kunniallisuus liiankin usein seurasi mukana. Vielä voimakkaammin kuin roomalaisten kirjailijain valitukset kansalaistensa kevytmielisestä elämästä kuolevan tasavallan aikoina, todistaa sitä se, että esimerkit muinaisesta aviollisesta uskollisuudesta, kuten Brutuksen puoliso Porcia, Augustuksen sisar Octavia, ja hänen vaimonsa Livia, mainitaan harvinaisuuksina.

Propertius kysyy eräässä runossaan,

Miksikö lemmestään tytöt vaativat niin hyvän hinnan?
Perheet itkevät: voi, rakkaushan varat vie!
Tuikipa selvä on syy, miks tuhlaillaan varat moiseen:
loistohon, turhuuteen tie kovin auki nyt on.
Intian kaivokset nepä kultaa tuottavat koolta,
Persianlahti se taas simpukanhelmiä suo,
Tyros, Kadmoksen[94] koti purppuratansa, araabi
ryytejä kauppaa tässä, öljyä tuoksuavaa.
Neidot kaunoimmatkin taivutat näill' asehilla,
Penelopeiankin saisi ne horjumahan.
Laillinen vaimokin vain korut tuhlarin ottavi vastaan,
voitonmerkkejä hän kantavi pöyhkänä pää.
Hinnan-pyytäjä ynnä sen maksaja yht' ovat julkeet;
kulta kun vain kilisee, taipuvi empijäkin.

Kun näkee tällaista, runoilija arvelee, myötätunto herää sitä itämaista tapaa kohtaan, että lesket kilvan koettavat saada seurata kuollutta miestänsä roviolle.

Ensiksi ehtivi ken, rovioon hän heittäytyypi,
huulin raukenevin miestään suutelemaan.
Täällä sä vaimoos et voi luottaa, ei ole täällä
Euadneit', ole ei Penelopeiojakaan.
Kuullos, syntymämaa — josp' oisin tietäjä väärä! —:
Rooma on rikkauteen kaatuva, korskeuteen.
Totta ma haastan, mut mua uskota ei. Kuka uskoi
Kassandraankaan: 'eess' on tuho Ilionin'?
Sille hän yksistään ties Pariksen luottavan turman,
Troiaa raastamahan hiipivän puuhevosen.

Perhe-elämän perusta oli järkytetty. Roomatar jätti taloustoimet orjattarilleen ja lasten kasvatuksen orjien huoleksi. Kun kodista oli näin tullut todellisen kodin irvikuva, ei ole ihmettelemistä, että yhä harvemmilla oli rohkeutta antautua avioliiton tällaisissa olosuhteissa sangen tarkoituksettomaan vankeuteen. Kuinka paljon ihanampaa olikaan olla huoletonna kaikista taloushuolista, täydellisesti määrätä itsestään ja olla kaikin tavoin perillisiksi haluavien sukulaisten ja ystävien kunnioittamana ja hemmoittelemana! Aviollisia siteitä alettiin yhä enemmän pitää tilapäisinä suhteina, jotka yhtä kevytmielisesti purettiin kuin solmituinkin. Tulipa avioero oikeaksi urheiluksi roomalaisille. Sulla ja Pompeius olivat esim. viisi kertaa naimisissa, Iulius Cæsar ja Antonius neljä kertaa. Augustuksen aikana puhuttiin muutamasta naisesta, joka viiden vuoden aikana oli ollut kahdeksan kertaa naimisissa ja eräästä toisesta, joka ennätti olla 23 kertaa avioliitossa ja oli viimeisen miehensä 21:nen vaimo. Ja tuskin miespolvea myöhemmin Seneca sanoo, että muutamat naiset eivät laskeneet vuosilukuja kuten ennen Rooman konsulien, vaan miestensä mukaan.

* * * * *

Puhuimme äsken sukulaisten ja tuttujen häärimisestä, jotka toivoivat saavansa periä varakkaita poikamiehiä. Perinnönmetsästys oli silloiselle Roomalle luonteenomainen ilmiö. Siitä kehittyi oikea taide, jota harjoitettiin sääntöjen mukaan täysin järjestelmällisesti. Horatius on kohdistanut muutaman murhaavimmista satiireistaan erikoisesti tätä pahetta kohtaan. Runo on ivamukailu Odysseuksen käynnistä manalassa kysymässä neuvoa tietäjä Teiresiaalta kotimatkallaan rakkaaseen Ithakaan. Runoilija keksii hänen suuhunsa hullunkurisen hauskan tiedustelun: »Mutta kun nyt tulen kotiin köyhänä ja typötyhjänä, kuinka minun tulisi silloin käyttäytyä päästäkseni jälleen elämisen alkuun? Itsehän parhaiten tiedät, kuinka asiat siellä kotona nyt ovat:

Oi todenhaastaja, maalleni saapuin
köyhä ja tyhjä mä oon, kuten ennustit; kosijathan
aitat on ryöstänehet sekä karjan. Köyhä ken ompi,
synty ja kuntokin sen mitätöntä on kuin meriheinä.

Teiresias lohduttaa häntä neuvoen: »Rupea perinnönmetsästäjäksi!» Hän selvittelee kehoitustaan tarkemmin näin:

Puutteen-kammosi kun teit tiettäväkö peittelemättä,
niin nyt kuullos, kuin tulet rikkaaks'. Paistetut rastaat
tai hyvät herkkusi muut ukon luokse lennätä, joll' on
kultaa kiiltelevää, pane oivia myöt' omenoita
tai niitä tuottanut vain maakartanos lie parahinta;
haltijat syrjäyttäin esiuhriks hälle ne anna!
Vaikka hän ois valapatto ja alhaissynty ja konna,
veljensä surmannut tahi karkuriorja, sä mielin
käyskele vain ukon kanssa, jos seuraks hän sua pyytää.
Niin, tämä neuvoni on: ovelasti vain ukot saata
sulle säätämähän tavaransa! Muutamat näistä
koukkusi jos älyäiskin, vain tä'yn puhtahaks söisi,
niin älä harmistuin jätä toivoas, onkeas hylkää!
Juttu jos käymäss' on käräjiss', iso taikkapa pieni,
jos rikas, lapseton äijä on röyhkeyttään tekosyystä
haastanut oikeuteen etevämpäns', auta sa häntä,
vaikka hän vääräss' ois, vaikk' arvokkaamp' olis toinen.
Jos pohatalla on vain yks laillinen poika, ja tää on
sairaalloinen, niin epäluulojen välttämiseksi
ällös häärikö kuin perehettömän kärkkyjät, vaan sa
hiipiös suosiohon varovasti! Näin varamieheks
pääset säädökseen: pojan tuoni jos kaatavi kesken,
niin perit puolestaan; ylen harvoin toivo se pettää.

* * * * *

Augustuksen parannuskeinoja voitollepääsevää nautinnonhalua ja siitä johtuvaa yhteiskunnallista hajoamistilaa vastaan olivat etusijassa loiston ja ylellisyyden kiellot sekä erikoiset avioliittolait. Hän tahtoi tehdä yläluokasta rotubiologisesti valioyhteiskuntaluokan, joka voisi hoitaa valtion korkeimpia virkoja. Estääkseen tämän yhteiskuntaluokan kuolemasta poikamiesten suhteettomasti suurenevan luvun takia, hän määräsi annettavaksi avioliittopalkintoja erikoisesti lapsirikkaille perheille. Mutta vanhoja poikamiehiä ja ikäneitoja hän kohteli tylysti. Heitä ei kutsuttu valtion järjestämiin juhliin ja näytäntöihin. Tämä oli varmasti hyvin kova rangaistus silloiselle roomalaiselle. Mutta ken oli siinä määrin itsekäs, ettei tahtonut kokea mitään harmia valtion edun vuoksi, häntä ei tarvinnut valtionkaan huvittaa, lainsäätäjä arveli. — Sen lisäksi Augustus rajoitti naimattomien perintöoikeutta ja antoi naineille jonkinlaisen etuoikeuden valtion virkojen saamiseen.

Pelastaaksensa yläluokan sopimattoman rotusekoituksen taholta uhkaavalta rappeutumiselta hän kielsi yhä yleisemmiksi tulleet avioliitot kevytmielisten orjattarien kanssa, jotka oli vapautettu siksi, että voitiin mennä heidän kanssansa naimisiin. Kielto koski kuitenkin ainoastaan senaattoreja ja heidän jälkeläisiään. »Ei kukaan niistä miehistä», Ferrero sanoo, »joiden tuli senaatissa edustaa Rooman valtaa tahi joiden tuli hallita maakuntia tai olla legioonain päällikkönä, kukaan heistä ei saanut olla kevytkenkäisen syyrialaisen tanssijattaren tai kauniin juutalaisen orjattaren jälkeläinen. Heidän äitiensä piti olla aitoja roomalaisia perheenäitejä, vapaasukuisia ja latinalaista heimoa, jotta latinalaiset perinnäistavat näissä suvuissa säilyisivät puhtaina.»

Mutta kokeet lainsäädännöllä parantaa moraalia eivät saaneet suuriakaan aikaan; ne olivat kansalle erittäin vastenmielisiä. Niin hyvin kansankokous kuin teatterien ja sirkuksen väkijoukot ahdistivat Augustusta niin voimakkaasti, että hänen täytyi lieventää määräyksiä kerta kerran perästä. Hänen ei onnistunut estää vanhoja, ylhäisiä sukuja kuolemasta sukupuuttoon. Ne tulivat sen sijaan korvatuiksi provinsseista alituisesti virtaavalla uudella verellä. Rooman elämä pysyi pääpiirteissään entisellään huolimatta Augustuksen yhteiskuntaa uudistavista laeista. Viktor Rydberg sanoo: »Luissaan ja ytimissään hän ja hänen ympäristönsä vakavat miehet lienevät tunteneet Horatiuksen ennustuksen todenperäisyyden:

»Tuo aikain virta turmion saastaa vain;
ja vanhemmat, jo polvea huonompaa,
loi meidät vielä kurjemmiksi,
synnyttäjiks suvun paheisemman.»

Keisarin tapainpuhdistusinnosta puuttui suunnattoman paljon tärkeämpi tekijä kuin kaikki lait: valtaistuimella olevan osoittama hyvä esimerkki. »Me emme tarvitse niinkään paljon», Plinius nuorempi sanoo, »hallitsijan käskyjä kuin hänen esimerkkiään». Mutta Augustus ei ollut suinkaan mallikelpoinen aviomies. Pääkaupungin häväistysjutuilla oli paljon kertomista hänen eroottisista hairahduksistaan.

* * * * *

Mitä taas tulee Augustuksen taisteluun yltyvää ylellisyyttä vastaan, voidaan ainakin yhteen ylellisyystavaraan nähden todeta, että taistelu ei johtanut toivottuun tulokseen: Rooman naisten silkinkulutus ei osoita vähäisintäkään laskun oiretta, pikemmin päinvastoin. Kaikki muinaisajan yksinkertaisten tapojen kannattajat panivat jyrisevän vastalauseensa uutta, puolittain läpinäkyvää kangasta vastaan, joka salli ruumiinmuotojen esiintyä liian selvästi, vieläpä, kuten sanontatapa kuului, »soi naisille mahdollisuuden esiintyä julkisesti alastomina». Siveyssaarnaajat nimittivät sentähden silkkimuotia säädyttömäksi ja häpeälliseksi. Mutta herkullisen aistikas kangas syrjäytti kaikissa tapauksissa yhä enemmän ja enemmän säädyllisemmän, siveyttä edistävän villakankaan.

GERMAANIT.

Augustuksen hallituskausi oli pääpiirteissään rauhallista, mutta rajaseuduilla käytiin kuitenkin sotia, jotka päättyivät huomattavien maa-alueiden valloittamiseen. Tällaisia alueita olivat Keski- ja Itäalpit, nykyinen Unkari sekä pohjoisin osa Balkanin niemimaata, niin että valtakunnan raja pohjoisessa siirtyi aina Tonavaan asti. Merkityksellisin oli kuitenkin germaaneja vastaan käyty sota.

Roomalainen historioitsija Tacitus on kirjoittanut germaanien elämästä mielenkiintoisia kuvauksia, jotka luultavasti perustuvat osittain aikaisempiin Cæsarin ja Plinius vanhemman kansatieteellisiin kuvauksiin ja hävinneisiin Liviuksen ja monien muiden kirjailijain teoksien osiin, osaksi silminnäkijäin, kuten roomalaisten kauppiasten, soturien ja virkamiesten sekä syntyperäisten germaanilaistenkin suullisiin ja kirjallisiin kertomuksiin. Tacitus, joka oli syntynyt noin vuonna 55 j.Kr. ja kuoli noin vuonna 120, oli etevä virkamies, joka yleni konsuliksi ja Vähän-Aasian maaherraksi. Hän oli kuuluisa sekä kaunopuhujana että historioitsijana. Tacituksen tyylin voima on hänen verraton taitonsa muutamilla harvoilla, ytimekkäillä sanoilla maalata kuvia henkilöistä ja tapauksista niin havainnollisesti, etteivät ne koskaan häivy lukijan muistosta. Mutta usein esitys on niin lakonisen niukkaa, että se jää hämäräksi ja arvoitukselliseksi. »Hänen tyylinsä on», niin on sanottu, »niin keskitettyä, että siinä on melkein yhtä monta ajatusta kuin sanaakin.» Se on suoranainen vastakohta Ciceron laveudessaan miellyttävälle, deklamoivalle ilmaisutavalle.

Historioitsijana Tacitus koettaa aina päästä selville tapahtumien ketjun syy-yhteydestä. Hänen suurimmat historialliset teoksensa, joiden kanssa myöhemmin tulemme mitä kiintoisimpaan tuttavuuteen, kuvailivat Rooman historiaa Augustuksen kuolemasta vuonna 14 j.Kr., vuoteen 96. Noin kolmestakymmenestä kirjasta, joihin mainitun ajanjakson historia oli jaettu, on valitettavasti kuitenkin vain puolet säilynyt.

Tacituksen teos germaaneista on aarre, jolle ei muilla kansoilla ole vertoja, »aarre, jonka hyvä haltijatar on antanut kumminlahjaksi meidän kansanheimollemme», käyttääksemme terävän saksalaisen filologin Eduard Nordenin sanoja. Ennenkuin kuitenkaan syvennymme tähän kansankuvaukseen, meidän on ensin tarkasteltava paljon pohdittua kysymystä, mistä germaanien alkukoti on etsittävä. Tämän kysymyksen ratkaisuun nähden olemme paljon kiinteämmällä pohjalla, kuin silloin, kun oli kysymys indoeurooppalaisten kansojen kehdosta. Meitä auttaa nimittäin tässä etsinnässämme sekä kielihistoriallinen tutkimus että muinaistiede. Näiden tieteiden antamat todisteet osoittavat nykyisin sangen selvästi Elben ja Oderin välisen Saksan ja eteläisen Skandinaavian olleen germaanien alkuperäisenä kotiseutuna. Näillä tienoin he ovat vuosituhansia olleet maantieteellisten ja ilmastollisten vaikutusten alaisina ja kehittäneet itsessään vähitellen ne rotuominaisuudet, jotka erottavat heidät muista indoeurooppalaisista kansoista: kelteistä, italialaisista, kreikkalaisista, slaaveista, persialaisista ja intialaisista.

Kielihistoriallisiin todistuksiin nähden on erittäin kiinnostavaa vertailla alkugermaanilaista kieltä, josta kielentutkijat ovat päässeet perille, indoeurooppalaiseen kantakieleen. Tästähän puuttuvat täydellisesti ilmaukset käsitteille meri, järvi, kalastus ja yleensä kaikelle, millä on näiden kanssa yhteyttä. Germaanien alkukieli sitävastoin osoittaa epäämättömästi, että nämä ovat alkujaan eläneet meren, lähemmin määriteltynä pohjoisen meren äärellä. Kaikissa germaanilaisissa kielissä esiintyy nimittäin lukuisia ilmastosuhteiden ja eläinlajien nimityksiä, jotka kuuluvat välittömästi pohjoisiin rannikkoseutuihin, esimerkiksi valas ja hylje; siinä on ilmaukset laivalle ja laivan osille, kalalle j.n.e. Ilmenee myöskin, että germaanit perustivat ajanjakonsa luoteen ja vuoksen vaihteluun, jolla on rannikkokansalle erittäin suuri merkitys. Germaanit ovat kehittyneet aikaisin merenkävijäkansaksi, sillä aikaa kuin toiset indoeurooppalaiset kansat, kuten Italian kansat ja slaavit, vielä historiallisen aikansa alussa »pelkäsivät merta». Germaanilaisessa alkukielessä on myös nimi Pohjan- ja Itämeren senaikaiselle suurimmalle rikkaudelle, meripihkalle, kun sitä ei sitävastoin ollenkaan ole indoeurooppalaisessa kantakielessä.

Välimerenkansoilla oli kauan ollut perin hämärät käsitykset germaaneista. Ainoa, mitä he näistä tiesivät, oli se, että haluttu meripihka tuli näiden maasta. Muutoin kerrottiin mielikuvituksellisia taruja »hyperborealaisista[95] kansoista». Nämä tarut ovat luultavasti alkuisin foinikialaisilta merimiehiltä, jotka olivat länsi-Euroopan kelteiltä ostaneet Itämeren rannikon meripihkaa. Paljon selvemmän käsityksen näistä Pohjan kansoista — käsityksen, jota he eivät koskaan unohtaneet — roomalaiset saivat noin vuonna 100 e.Kr., kun germaanit alkoivat hyökkäyksensä vanhan ajan sivistysmaailmaan. Puoli vuosisataa sen jälkeen, kun kimbriläisvaara oli torjuttu, esiintyy »historian ensimmäinen germaani». Ariovistus asettuu roomalaisten tielle, mutta hänen on väistyttävä Cæsarin edestä. Cæsarin gallialaissodan jälkeen taas kului puoli vuosisataa, ennenkuin germaanit tulivat maailmaa hallitsevalle kansalle mielenkiintoisiksi.

Germaanit ovat vielä siihen aikaan luonnonihmisiä, jotka yhteisen turvallisuuden takia asuvat kylissä ja joilla ei ole sellaisia poltto- ja palamispisteitä, jollaisiksi kaupungit määrättyyn suuruuteen kasvettuaan muodostuvat. Tästä huolimatta on aivan kohtuutonta, kuten yksi ja toinen historioitsija tekee, tehdä se johtopäätös, että germaanit olivat vielä sivistysvihollisia villejä. He olivat jo eläneet kivi- ja pronssikaudet ja kehittäneet näiden ajanjaksojen kuluessa omalaatuisen sivistyksen. Heidän tämänaikaiset aseensa, työ- ja talousesineensä ja koristeensa ovat todisteina korkealle kehitetystä taidokkuudesta ja useinkin erinomaisesta mausta. Nämä sivistyksen tuotteet ylittävät suuresti ne, mitä keltit voivat esittää, ja ovat täysin samanarvoisia italialaisten kansojen tuotteiden kanssa samoilta ajanjaksoilta.

Näihin aikoihin oli kulunut 7 à 8 vuosisataa siitä, jolloin germaanit olivat oppineet tuntemaan raudan. Maanviljelijöitä he olivat olleet jo varhaisemmalla kivikaudella. Muinaistutkijain kaivaukset ja kielitieteilijäin tutkimukset ovat todistaneet meille, että keski- ja pohjois-Euroopan maanviljelyksellä on kunnioitettava 4—5 000 vuoden ikä. Meidän ajanlaskumme alussa germaanit olivat kehittäneet tämän elinkeinon pääelinkeinokseen karjanhoidon, metsästyksen ja kalastuksen rinnalla. Mainitut tiedemiehet ovat maantieteen historian tutkijain avulla voineet todistaa, että Germaania ei suinkaan ollut ikimetsien ja rämeitten maa, kuten aiemmin oli kuviteltu Cæsarin, Pliniuksen ja Tacituksen liian yksipuolisen käsityksen ja liioitellun yleistämisen nojalla syntyneitten kuvausten perusteella. Germaaniassa oli myöskin suuria alueita viljelyskelpoista maata, joka ei ollut koskaan ollut metsää kasvavaa tahi soista ja josta senvuoksi lukuisa väestö voi elää. Muinaistieteelliset löydöt ovatkin todisteina siitä, että jo esihistoriallisella ajalla on monin paikoin ollut tiheä asutus. Vaikeampaa on arvostella, kuinka merkityksellistä kauppa oli. Tiedetään vain, että germaanilaisheimot harjoittivat toistensa kanssa keskinäistä vaihtokauppaa samoinkuin myöskin kelttien ja roomalaisten kanssa, joilta germaanit luonnollisesti saivat huomattavia sivistyksellisiä vaikutuksia.

Tacitus, jonka ihanne oli vanhanaikainen, yksinkertainen, sen ajan roomalainen, jolloin Idän rikkaudet eivät olleet vielä häntä turmelleet, puhui usein mielellään voimakkaasta »turmeltumattomasta» luonnonkansasta kehoituksena ja varoituksena monessa suhteessa huonontuneille maanmiehilleen. Tämä hänen tarkoitusperäisyytensä ja hänen vanhoillinen mielenlaatunsa painavat ylipäänsä leiman hänen esitykseensä ja vaativat suhtautumaan hänen sanoihinsa jossakin määrin arvostellen[96], niin arvokkaita kuin hänen kirjoituksensa kokonaisuudessaan ovatkin.

Sekä Tacitus että toisetkin muinaisajan kirjailijat kuvailevat germaaneja tavattoman suurikasvoisiksi, vaaleiksi ja sinisilmäisiksi. Heidän riemunsa oli sota, mutta »rasituksissa ja työssä», Tacitus sanoo, »he eivät osoita samaa sitkeyttä. He kestävät kaikkein vähimmin janoa ja hellettä. Pakkasta ja nälkää kestämään on heidät maan ilmanala ja luonto sitävastoin hyvin totuttanut.»

Niitä germaanien luonteenominaisuuksia, joita Tacitus ylistää, ovat »heidän luonteensa vapaus vilpistä ja viekkaudesta vielä sellaisenakin aikana kuin meidän» sekä heidän tapojensa puhtaus. »Heidän keskuudessaan», hän sanoo, »ei kukaan hymyile siveettömyydelle, ja viettelemisestä ja vietellyksi tulemisesta ei kukaan syytä 'ajanhenkeä'. Ani harvoin tämän kansan keskuudessa sattuu aviorikoksia. Rangaistus siitä kohtaa pikaisesti. Hiukset leikattuina ja alastomana puoliso karkoittaa sukulaisten nähden rikollisen kodista, ja häntä ajetaan ruoskaniskuin läpi koko kylän. Naiselle, joka on menettänyt kunniansa, ei nimittäin ole anteeksiantoa olemassa. Ei kauneudella, nuoruudella eikä rikkaudella hän enää voi saada itselleen puolisoa.»

Sitä enemmän pidettiin arvossa kunniallista naista. »Germaanit uskovat muun muassa», Tacitus sanoo, »että nainen on jollakin lailla pyhä ja että hänellä on ennustuskyky, ja he eivät pidä halveksittavana kysyä hänen neuvoaan eivätkä pidä hänen sanojaan ala-arvoisina.» Naiset seurasivat mukana sodassa rohkaistakseen taistelevia, ruokkiakseen heitä ja sitoakseen haavoittuneita. Mutta toiselta puolen naiset ja orjat saivat kotona suorittaa kaikki raskaammat maanviljelystyöt, sillä aikaa kuin miehet käyttivät aikansa pääasiallisesti metsästykseen.

Miellyttävä piirre oli germaanien uskollisuus ja vieraanvaraisuus. »Kieltää kanssaihmiseltänsä, olipa hän kuka tahansa, katto pään päältä, on heistä suuri synti» Tacitus sanoo. »Kykyjensä ja varojensa mukaan kukin kestitsee vierastansa parhaalla, mitä talo voi tarjota.»

Hopeasta ja kullasta tämä turmeltumaton kansa ei välittänyt. Poikkeuksen tässä suhteessa tekivät kuitenkin ne heimot, jotka olivat Rooman valtakuntaa lähimpänä. Germaanit olivat sitävastoin hyvin heikkoja viinille ja simalle, ja heidän juominkinsa päättyivät usein haavoihin ja tappoihin. Noppapeliin heillä oli suoranainen intohimo. He voivat menettää pelissä kaiken, mitä omistivat, ja lopuksi panna oman vapautensa peliin. Tacituksen kertomuksia tästä germaanien taipumuksesta vahvistavat muinaisgermaanilaisten lautapelien hämmästyttävän lukuisat löydöt.

Kelttien tavoin germaanit palvelivat jumaliaan pyhissä lehdoissa. He panivat suuren arvon ennustuksiin ja ennemerkkeihin. Erikoisesti heille ominainen oli tapa tehdä ennehuomioita valkoisista hevosista, jotka saivat vapaasti kuljeksia pyhissä lehdoissa. Näiden hirnumisille ja korskumisille annettiin suurempi merkitys kuin millekään muille enteille.[97]

* * * * *

Historian piiriin germaanit eivät astu yhtenä kansana, vaan he ovat hajallaan monina heimoina, jotka kukin muodostavat valtionsa päällikön tai ruhtinaan johdolla, joka näyttää samalla olleen korkein tuomari ja sodan johtaja. Kuten kaikilla muillakin indoeurooppalaisilla kansoilla germaaneillakin yhteiskunta oli kauan sukuyhteiskunta. Vielä historiallisella ajalla maaomaisuus oli suvun yhteistä omaisuutta. Sodassa kukin suku sinänsä muodosti osaston. Sukulaisuussiteestä johtui myöskin verikostolaki. Jos joku henkilö oli surmattu, haavoitettu tai häntä muuten loukattu, niin hänen sukulaisensa olivat velvolliset kostamaan hänen puolestaan, ja jollei kostoa voitu kohdistaa itseensä väkivallantekijään, se ulotettiin hänen johonkin sukulaiseensa. Tästä aiheutui loputtomia sukukahakoita. Vähitellen valtiovalta ryhtyi ehkäisemään tätä veristä tapaa. Surmatun perillisille jätettiin nimittäin valittavaksi joko käyttää itsekosto-oikeutta tai kansankokouksessa, n.s. käräjissä, tehdä sovinto ja ottaa vastaan sakot. Mutta vasta kristinusko kykeni perin juurin lopettamaan itsekoston käytön.

* * * * *

Niiden heimojen keskuudessa, joilla ei ollut kuningasta, oli valtiovalta kansankokouksen eli käräjien käsissä, jotka kokoontuivat johonkin keskeiseen paikkaan, missä oli tapana pitää silloin myöskin markkinat. Kansankäräjillä päätettiin sodasta ja rauhasta sekä ratkaistiin muitakin yhteisiä tärkeitä asioita. Niissä valittiin kuningas, jos heimolla oli yksinvaltainen hallitusmuoto. Niissä langetettiin myöskin tuomioita laintuntevien miesten johdolla. Päätöksen tekoon otti osaa koko kansa, joka »aseitaan kalistellen ja meluten» ilmoitti ajatuksensa tehdyistä esityksistä.

Sekä päälliköiden että kansan yläpuolella oli laki, ja sen alle oli sekä kuningas että kansa alistettu, kun sitävastoin antiikin kansoille kuninkuus aina oli merkinnyt samaa kuin yksinvalta. Voi siis sanoa, että germaanit olivat ensiksi ottaneet käytäntöön perustuslaillisen kuningasvallan, periaatteen vallan jaosta kuninkaan ja kansan kesken. Tämä johtuu germaanien voimakkaasti kehittyneestä yksilöllisyydestä ja itsetunnosta. Kansassa kokonaisuutena katsoen se ilmeni hurjana vapaudenrakkautena ja pakkoon taipumattomuutena, mikä muistuttaa kelttien ja kreikkalaisten vapaudenrakkautta. Tämä alistumattomuus voi joskus saada koomillisenkin muodon, kuten silloin, kun joku mielellään tuli pari kolme päivää liian myöhään kansankokoukseen vain osoittaakseen, ettei kukaan voinut häntä komennella.

Tällaisia taipumuksia omaavan kansan keskuudessa ei tietysti voinut kehittyä roomalaista valtiotunnetta eikä roomalaisten tai sparttalaisten raudanlujaa kuria. Sitävastoin pienemmissä kansan osissa, suvuissa ja kyläkunnissa, oli olemassa sitkeää, luonnostaan kehittynyttä yhteenkuuluvaisuuden tunnetta. Näissä pikku yhteiskunnissa olivat kaikki tottuneet yhteistoimintaan ja vaaran hetkellä luottamaan toisiinsa, kuten saman elimistön jäsenet. Siksipä ei kuullakaan koskaan puhuttavan, että germaanisoturit olisivat joutuneet pakokauhun valtaan, ei edes silloin, kun kaikki näytti toivottomalta. Tämä pienemmissä piireissä vallitseva, koskaan pettämätön yhteenkuuluvaisuuden tunne teki germaanit hyvin pelätyiksi vihollisiksi. Roomalaisen ja germaanilaisen sotataidon oleellinen erotus on se, että roomalainen kohortti tai manippeli oli taidon tuote, germaanilainen aseissa oleva suku taas luonnon luoma. Mutta kyvyssä yhdistää eri sotajoukon osastot toisiinsa germaanit eivät sitävastoin kyenneet kilpailemaan roomalaisten kanssa. Tämä puutteellisuus korvautui kuitenkin suureksi osaksi sen kautta, että karu germaanilainen maasto syvine metsineen, kallioineen ja rämeineen teki mahdottomaksi suurempien joukko-osastojen kiinteän yhteyden ja aiheutti täten valtaajille monia vaikeuksia. Sellainen maasto oli erinomaisen sopiva sissisotaan, väijytyksille, ja kaikki piilopaikat tuntevien asukkaiden hyökkäyksille sopivan hetken tullen. Roomalaisten sodankäyntiä vaikeutti lisäksi se, että Germaaniassa ei, kuten Galliassa, ollut lujia kaupunkeja, joiden valloittamisella roomalaiset olisivat voineet aiheuttaa asukkaille ratkaisevia tappioita ja sitten niistä käsin pitää heitä kurissa.[98] Poltettu kylä ei ollut omistajalle korvaamaton tappio. Harvasti asutussa, vähän viljellyssä maassa, missä teitä oli vähän, aiheutti muonituskin tietysti roomalaisille suuria vaikeuksia.

* * * * *

Roomalaisten ja germaanien välinen taistelu, joka puhkesi Augustuksen hallituskautena, alkoi roomalaisille hämmästyttävän menestyksellisesti. He tunkeutuivat yhä syvemmälle Germaaniaan, ja heidän onnistui siirtää valtakuntansa itäraja aina Elbeen asti. Tämä raja oli tietysti paljon edullisempi kuin mutkikas linja Rein−Tonava.

Mutta muukalaisherruutta seuraa aina luonnon pakosta vastaisku. Kuten gallialaisilla oli ollut Vercingetorixinsa, samoin germaanit saivat vapaussankarikseen nuoren ruhtinaanpojan Arminiuksen[99], joka oli roomalaisten veroinen vastustaja, tulisielu — sen voi, kuten muuan roomalainen kirjailija sanoo, nähdä jo hänen katseestaan. Hän oli erinomaisen ansiokkaasti palvellut Rooman sotajoukoissa, oli tullut Rooman kansalaiseksi ja saavuttanut roomalaisen maaherran, Varuksen luottamuksen. Varus oli tyypillinen, itsepäinen, sekä henkisesti että ruumiillisesti raskasliikkeinen keskitason mies. Hän oli ollut aikaisemmin Syyrian maaherrana ja hoitanut virkaansa totunnaiseen tapaan, niin että hänestä sanottiin: »Hän tuli köyhänä rikkaaseen maahan — rikkaana hän jätti köyhän maan.» Hänet Augustus lähetti Germaaniaan tekemään maan Rooman maakunnaksi. Varus esiintyi, niinkuin Germaania jo olisi ollut provinssi. Hän ei harjoittanut lainkäyttöä germaanien omien lakien, vaan roomalaisen oikeuden mukaan, joka pohjautui näille täydellisesti outoon oikeuskäsitykseen. Hän loukkasi germaaneja erikoisesti monilla kuolemaantuomioillaan. Germaanilaisen oikeuden mukaan nimittäin vain roistontyöt ja muut kunniattomat rikokset rangaistiin kuolemalla. Varus uskalsi myöskin periä veroja ja harjoitti kiristystä, mihin oli tottunut Syyriassa. Mutta mitä kärsivälliset ja sorretut aasialaiset olivat sietäneet, se ei menestynyt hurjien germaanien keskuudessa. Tosin kaikki näytti rauhalliselta, mutta se oli vain pinnallista. Hiljaisuudessa kuohahti germaanien itsetunto, ja useat eri heimojen päälliköt tekivät Arminiuksen johdolla salaliiton.

Kun Varus tunkeutui armeijansa suurimman osan, 30 000 miehen kanssa Weseristä länteen Teutoburginmetsän karuihin vuoriseutuihin ja suomaihin kurittaakseen erästä kapinallista heimoa, varoitti häntä muuan germaanilaisruhtinas, kaiken lisäksi Arminiuksen appi — johon arvoon kysymyksessä oleva ruhtinas oli kuitenkin joutunut vastoin tahtoaan. Arminius oli nimittäin ryöstänyt morsiamensa, jota isä oli tahtonut pakottaa menemään naimisiin toisen ruhtinaan kanssa.

Varoituksien, joita Varus sai, olisi pitänyt saada hänet luopumaan huolettomuudestaan. Mutta hän piti kaikkea vain appiukon kateutena eteenpäinpyrkivää Arminiusta kohtaan. Seuraavana päivänä turmio kuitenkin kohtasi hänet. Arminius jätti äkkiä hänen leirinsä, asettui vapautta rakastavien heimolaistensa etunenään ja hyökkäsi taisteluun valmistautumattomien roomalaisten kimppuun. Varus, jolla ei ollut sotapäällikön kykyä, piti heti kaikkea menetettynä. Tämän johdosta höltyivät sotakurin siteet. Kaikki meni hajalle, ja kaksi tai kolme päivää kestäneen toivottoman taistelun aikana, lopuksi rankkasateessa ja myrskyssä, joka paiskasi joukoittain puita taistelevien päälle, hakattiin roomalaiset legioonat maahan melkein viimeiseen mieheen asti vuonna 9 j.Kr. Varus itse, joka oli haavoittunut, lävisti itsensä miekallaan. Germaanit uhrasivat vangitut upseerit Wotanille.[100] Roomaan saapui kauhunviesti: »Varus on lyöty! Koko Reinin armeija lepää tuhottuna Teutoburgin metsän rämeissä ja rotkoissa!»

Teuteburgin onnettomuuden tieto saattoi muutoin rauhallisen ja hillityn Augustuksen epätoivoiseksi. Hän repi vaatteensa ja löi lukemattomia kertoja päätänsä seinään huutaen valittaen: »Vare, Vare, legiones redde (Varus, Varus, anna minulle takaisin legioonani)!» Roomassa elettiin uudelleen kimbriläisaikojen kauhunpäivät. Näitä kokemaan ei tosin jouduttu, sillä Arminiuksen ei onnistunut saada germaanilaisheimoja liittymään yhteen roomalaisia vastaan, mutta aina tästä asti germaanilaisvaara oli uhkaavana kummituksena Rooman valtakunnan näköpiirissä. Reinin ja Elben väliset roomalaisvalloitukset oli menetetty, ja Augustus ei yrittänytkään saada niitä jälleen haltuunsa. Hän huomasi, että se maksaisi enemmän, kuin minkä kannatti. Roomalaiset olivat pakottaneet keltit valtansa alle ja roomalaistuttaneet heidät, mutta Germaanian vapaissa metsissä Rooman hallitsijakäskyä ei enää koskaan kuultu. Tästä lähtien olivat Rein ja Tonava maailman valtakunnan pääasiallisina rajoina. Kuten Cæsar teki Reinin rajavirraksi, samoin Augustus teki Tonavan. Tässä kuten kaikessa muussakin hän oli varovainen ylipäällikkö, joka ei ryhtynyt koskaan tarpeettomiin uhkayrityksiin. Tällaisiin ryhtyvää hän vertasi mieheen, joka onkii kultakoukulla. Sota- ja valloitushalusta kai kaikkein vähimmin voidaan syyttää Augustusta. Hän ei koskaan väistänyt välttämättömiä sotia, mutta tarpeettomia sotia hän ei ole käynyt. Hän olikin nyt yli seitsemänkymmenen vuoden vanha ja halusi siis sitäkin vähemmin uskaltautua suureen sotayritykseen. Jälkeen jättämissään papereissa hän varoittaakin jälkeläisiään valloitussodista.

* * * * *

Germaaneja vastaan tehdyn sotaretken tulos todisti taaskin kerran oikeaksi viisaan Solonin sanat, ettei ketään voi ylistää onnelliseksi ennen kuolemaansa. Lisäksi vielä ne monet perhesurut, joita vanha keisari pitkän elämänsä aikana sai kokea, vahvistivat Solonin sanoja.

PERHESURUJA JA HUOLIA.

Koko elämänsä ajan Augustus sai kärsiä heikosta ja sairaalloisesta ruumiistaan. Hän ei ollut jaksanut nuoruudessaan karaista sitä ruumiinharjoituksilla ja vahvistavalla ulkoilmaelämällä. Hän tuli vuosien vieriessä senvuoksi yhä veltostuneemmaksi. Hän ei olisi koskaan suuren kaimansa tavoin uskaltanut liikkua ulkona paljain päin. Talvisin hän veti toisen paksun vaatekappaleen toisensa päälle ja kesäisin hän ei voinut antautua alttiiksi auringonpaisteelle, vaan pysytteli sisällä palatsissaan, jossa solisevat suihkukaivot viilensivät ilmaa ja orjat löyhyttelivät vilpoisuutta.[101]

Mutta Augustus oli sitkeä. Muuten hän ei olisi jaksanut kestää niitä monia perhesuruja, jotka häntä kohtasivat.

Hän oli kolme kertaa naimisissa. Toisesta avioliitostaan hänellä oli tytär, Iulia, jota kovin ylistettiin kauneutensa tähden. Kolmannen vaimonsa, kauniin ja hyvin lahjakkaan Livian kanssa Augustuksella ei ollut lapsia, mutta Livialla oli edellisestä avioliitostaan pojat Tiberius ja Drusus.

Livia oli siveellisesti turmeltuneella aikakaudella aviollisen uskollisuuden ja taloudellisuuden perikuva huolimatta kaikesta, mitä hän sai kuulla miehensä uskottomuudesta. Mutta jos hän hieman ummistikin silmiänsä kysymyksen ollessa miehensä yksityiselämästä, hän sen sijaan katseli sitä avoimemmin silmin politiikkaa, etenkin perhepolitiikkaa. Ainakin näissä asioissa Augustus vanhemmalla puolen ikäänsä uskalsi häntä tuskin koskaan vastustaa — ei ainakaan julkisesti! Kaameita huhuja olikin liikkeellä siitä, että hän olisi »lietensä ääressä ja sydämellään suosinut hornanhenkeä siinä olennossa, jonka hän luuli olevan hyveellisen naisen esikuvan», Viktor Rydberg sanoo. »Kukoistava suku oli Augustuksen ympärillä, mutta salaperäinen demoninen voima oli hiipinyt hänen kynnyksensä ylitse, ja toinen toisensa jälkeen ne, joita hän rakasti, joutuivat aikaisen kuoleman tai sellaisen kohtalon uhriksi, joka teki kuoleman toivottavaksi.» Livian tarkoituksena lienee ollut raivata tie valtaistuimelle vapaaksi omille pojillensa.

Ei kukaan tiedä, kuinka paljon oli perää noissa kamalissa huhuissa. Se vain tiedetään varmasti, että Livia tuli vanhetessaan yhä vallanhimoisemmaksi ja viekkaammaksi. Hänen poikansa Tiberius häntä suorastaan pelkäsi, ja hänen pojanpoikansa poika, myöhemmin keisari Caligula nimittää häntä Odysseukseksi naisten vaatteissa[102] — hameissa, olisi sanottu, jos hän olisi elänyt nykyaikana.

Augustus oli valinnut kruununperilliseksi rakastettavan, rikaslahjaisen sisarensa pojan Marcelluksen, sen miehen jälkeläisen, jota oli nimitetty »Rooman miekaksi». Hän oli myöskin, Livian vastalauseista huolimatta, naittanut Marcellukselle ainoan lapsensa, kauniin 14-vuotiaan Julian. Mutta nuorukainen oli tuskin ehtinyt täyttää kaksikymmentä vuotta, kun hän jo äkkiä koko Rooman kansan suruksi kuoli. Yleisesti epäiltiin Liviaa tähän syylliseksi. Marcelluksen äitikin oli tässä luulossa, Hän vihkiytyi loppuiäkseen surulleen, johon sekautui sammumaton viha Liviaa kohtaan.[103]

Nyt oli vuorostaan lähin kruununperijäksi Augustuksen nuoruudenystävä Agrippa. Keisari teki hänet kanssahallitsijakseen annattamalla hänellekin tribuunin vallan ja naittamalla hänet Julian kanssa, niin pian kuin suruvuosi oli loppuun kulunut. Nuori, huvinhaluinen keisarintytär oli siis seitsentoistavuotiaana sidottu karskiin ja tuimaan mieheen, joka oli hänen isänsä ikäinen. Ettei Julia kuitenkaan ollut sellainen, joka antaa lyödä itsensä kahleisiin, sen puoliso sai pian kokea. Mutta siinä suhteessa ei voinut tehdä mitään. Agrippa sai lohdutteleida sillä, että heidän avioliittonsa »siunattiin» suurella lapsiliudalla.

Augustusta kohtasi sekin suru, että hän sai nähdä tämänkin vävynsä kuolevan. Agrippa jätti kumminkin jälkeensä kolme poikaa, ja keisari iloitsi ajatellessaan saavansa kerran yhden näistä seuraajakseen. Multa äkkiä näistä toinen järjestyksessä kuoli 19 vuoden ikäisenä, ja luonnollisesti levisi huhu, että Livia oli hänet myrkyttänyt. Vielä vakuutetummiksi tultiin hänen syyllisyydestään, kun vanhempi veli kuoli pari vuotta myöhemmin. Epäluuloja tukevia todisteita ei kuitenkaan ole olemassa.

Agrippan nuorimmasta pojasta kehittyi heittiö. Nuorukainen käyttäytyi niin sopimattomasti, että Augustuksen täytyi karkoittaa hänet ja lähettää hänet eräälle autiolle saarelle. Ja tuskin vanha keisari oli ehtinyt vetää viimeisen henkäyksensä, kun jo hänen viimeinen elossa oleva tyttärenpoikansa raivattiin tieltä hovin käskystä. Kuka oli käskyn antanut, Augustusko, Liviako vai Tiberius, siitä ei ole tietoa.

Kun Agrippan pojat olivat poissa, oli vihdoinkin tie valtaistuimelle vapaa Livian pojille. Tiberius, vanhempi pojista, oli ankara, totinen ja luonteeltaan sulkeutunut, Drusus sitävastoin iloinen, avonainen ja kaikkien rakastama. Drusus aloitti ennen mainitun Germaanian maitten valloituksen Reinin ja Elben välillä. Mutta suoritettuaan hyvin työnsä, kohtasi häntä kotimatkalla onnettomuustapaus. Hänen hevosensa kaatui, ja Drusus vahingoittui hengenvaarallisesti. Kuukauden kestäneitten kovien tuskien jälkeen kuolema saapui vapauttajana. Kaikki surivat hänen kuolemaansa.

Tiberius otti nyt päällikkyyden Germaaniassa. Hän vei aloitetut valtaukset onnelliseen lopputulokseen. Mutta sitten tuli Teutoburginmetsän onnettomuus.

Tiberius suoritti velvollisuudentuntoisesti ja tarmolla kaikki ne erilaatuiset toimet, jotka hänelle uskottiin. Erittäinkin hän osoittautui olevansa urhoollinen ja taitava sotapäällikkö. Mutta Augustus ei voinut koskaan suhtautua oikein hyvin jöröön ja luoksepääsemättömään ottopoikaansa. Ja yhtä vähän Rooman kansakaan piti Tiberiuksesta. Mutta hän oli kaikissa tapauksissa valtakunnan tulevaisuuden toivo. Saadakseen hänet lähemmin solmituksi sukuunsa Augustus taivutti hänet hylkäämään puolisonsa, johon hän oli lämpimästi kiintynyt, ja menemään naimisiin Iulian kanssa. Avioliitosta tuli onneton, ja se oli omiaan yhä enemmän synkistämään Tiberiuksen mieltä. Hillittömällä elämällään huvinhaluinen Iulia kosti sen, että isä oli uhrannut hänen onnensa poliittisten laskelmien takia. Hänen elintapansa tulivat vallan häpeämättömiksi. Augustus ummisti silmänsä mahdollisimman kauan hänen hairahduksiltaan, sillä hän oli arveluttavan heikko kauniiseen tyttäreensä nähden, ja salli tämän aivan liian helposti riisua hänet aseista taisteluvalmiilla sukkeluudellaan. Augustus tyytyi toteamaan, että hänellä oli kaksi tytärtä, joiden kanssa oli vaivalloista tulla toimeen, Rooma ja Iulia. Mutta lopulta hänen oli pakko ryhtyä tosi toimiin, ja hän karkoitti kevytmielisen tyttärensä eräälle Campanian rannikon kolkolle saarelle. Kun Tiberiuksesta tuli keisari, Iulian olo muuttui entistään pahemmaksi. Mutta hän eli enää vain vähän aikaa sen jälkeen.

»NIINPÄ PAUKUTTAKAA KÄSIÄNNE.»

Augustuksen oli täytynyt eläessään kokea, että sekä lapset että lapsenlapset yksi toisensa jälkeen temmattiin pois häneltä. Kuten oksaton runko hän seisoi yksin elämänsä syksyssä.

Aika lääkitsee kuitenkin kaikki haavat, ja kun vanha keisari viisi vuotta Teutoburginmetsän onnettomuuden jälkeen tunsi loppunsa lähestyvän, hänen sanotaan kutsuneen ystävänsä kuolinvuoteensa ääreen ja sanoneen heille: »Enkö minä ole näytellyt elämäni näytelmää hyvin?» Kun hän sai myöntävän vastauksen, hän oli tyytyväinen ja sanoi, synkkää mielialaa häivyt taakseen, roomalaisten näyttelijäin tavoin: »Niinpä paukuttakaa käsiänne!» Sen jälkeen hän sanoi jäähyväiset omaisilleen ja kuoli rauhallisesti lähes 76 vuoden ikäisenä.[104] Hän ja Sulla olivat ainoat vallankumousajan johtavista miehistä, jotka eivät saaneet väkivaltaista loppua.

On mitä suurimman vääryyden tekemistä Augustuksen muistolle tulkita hänen viimeisiä sanojaan siten, että hän itse olisi tahtonut merkitä itsensä näyttelijäksi, ja etsiä näistä sanoista hänen olemuksensa avainta. Hän käytti vain tavallista vertausta, kun vertasi elämäänsä suureen näytelmään ja arveli: »Minun elämäni draama on lopussa. Oletteko minuun tyytyväisiä?» — Augustus-tuntija Gardthausen sanoo: »Ei ole tosiasiallisesti ollut montakaan ruhtinasta ja julkisuuden miestä, joka olisi Augustuksen tavoin tuntenut voittamatonta vastenmielisyyttä teatraalisuutta kohtaan, eikä monta, joka siinä määrin olisi halveksinut esiintymistä toisena, kuin mitä olemukseltaan oli». Suuret juhlallisuudet niihin liittyvine kunnianosoituksineen olivat hänelle kauhistus. Kun hän palasi Roomaan pitkiltä maakuntiin tekemiltänsä matkoilta, hän mieluimmin tuli aivan odottamatta, usein yölläkin, päästäkseen virallisista vastaanotoista.

Jossakin määrin täytyy jokaisen julkisuuden henkilön näytellä teatteria. Hänen on pakko näyttää loistavan iloiselta suurissa juhlissa ja vastaanotoissa, joiden hauskuus hänen mielestään kenties on hyvinkin kohtalaista; hänen täytyy alentua osoittamaan mielenkiintoa suurelle joukolle ihmisiä, joiden harrastuksiin hänellä ei mitenkään riitä myötätuntoa, ja hänen täytyy keskustella »kysymyksistä», joille hän salassa haukottelee j.n.e. Olemmehan mekin tavanneet näyttelijäeleisiä Augustuksia samanlaisissa tilaisuuksissa. Mutta se siitä.[105]

* * * * *

Kaikkina aikoina tullaan Augustusta pitämään roomalaisen keisarin voittamattomana ihanteena. Hän on yksi niitä harvoja näistä hallitsijoista, joita valta jalosti, sen sijaan, että olisi turmellut. Samana hetkenä, jolloin hän sai rajoittamattoman tilaisuuden päästää intohimonsa valloilleen, hän kohosi niiden herraksi. Kovuus ja häikäilemättömyys, jota hän osoitti triumvirinä, kun hänen täytyi taistella vallasta ja taistella henkensä puolesta, muuttui lempeydeksi, kun hän yksin pääsi maailmanvaltiaaksi.

Augustus on kaunis esimerkki siitä, kuinka suuret tehtävät voivat vaikuttaa ihmiseen kohottavasti ja kasvattaa häntä oikeaan inhimillisyyteen. Tässä suhteessa hän on saanut aikalaistensa ja jälkimaailman ihailun osakseen. Sitävastoin hän ei kuulu sen lajin ihmisiin, jotka kykenevät herättämään rakkautta, sillä hänen hyvyytensä ei ole välitöntä, vaan vaikuttaa saavutetulta — siinä on järjellä suurempi osuus kuin luonteella. Hänen hyvät ominaisuutensa ovat itsehillinnän ja viisauden mestarituotteita, mutta ne eivät kykene lämmittämään meidän sydämiämme — sellaisiksi ne ovat aivan liian suuressa määrin taidon saavutuksia. Niin jäykkä- ja kylmäluonteisen miehen kuin Augustuksen oli vaikeata koettaa vaikuttaa teeskentelemättömältä ja luonnolliselta. Kuinka paljon ilmeneekään jo niin pienestä pikkupiirteestä kuin siitä, että hänellä ei ollut koskaan tapana pitää puheita, vaan hän luki sen, mitä hänellä oli sanottavaa! Hän oli ihmisenä suuren kaimansa vastakohta niin paljon kuin mahdollista. Häneltä puuttui kokonaan se eloisa nerokkuus, se intohimoisuus, joka Cæsarissa purkautui esille luonnonvoiman vastustamattomuudella ja tempasi heti ihmiset mukaansa vasten heidän tahtoaankin. Augustus oli sekä henkisesti että ruumiillisesti hauraampaa ainesta. Hänen oli tyytyminen niihin ominaisuuksiin, jotka Gardthausen on ilmaissut kolmella alkusointuisella adjektiivilla: »viileä, valistunut ja viisas». Mutta vaikka hänellä ei ollutkaan Cæsarin nerokkuutta, hän oli ehdottomasti tätä järkevämpi. Hän ei antautunut milloinkaan minkäänlaisten harhakuvitelmien valtaan. Hän oli laskumestari, joka arvioi etukäteen kaiken, mies, joka kyllä kykeni hallitsemaan yllättäviä tilanteita, mutta paljon mieluummin vältti niihin joutumisen, mies, joka ei valinnut päämäärään vievää suorinta tietä, vaan varmimman. Hänen olemuksensa kuvastuu myöskin silminnähtävänä hänen kasvoissaan, noissa kauniissa, säännöllisissä piirteissä, joita hallitsee kylmä, samalla kertaa kauaskantava ja läpitunkeva katse, mikä tekee koko kasvot sfinksiä muistuttaviksi, melkein kaamean tutkimattomiksi.[106] Huomaa selvästi, että se mies ei koskaan ilmaissut sisimpiä ajatuksiaan; ja pieni, tiukasti yhteenpuristettu suu puhuu taipumattoman lujasta tahdosta.

Mutta joskaan Augustus ei ollut sanan varsinaisessa merkityksessä miellyttävä persoonallisuus, hän oli joka tapauksessa suuressa määrin hyödyllinen kansalleen. Kultainen kohtuullisuus, jota hän aina noudatti, on senvuoksi sen maailmanhistoriassa ainutlaatuisen ilmiön edellytys ja selitys, että yhdeksäntoistavuotias nuorukainen kykenee väkivalloin anastamaan maailman herruuden ja säilyttämään sen kokonaista 57 vuotta aina kuolemaansa saakka. Ja mikä hirmuisen suuri ero onkaan hänen jälkeensä jättämän Rooman valtakunnan ja sen kaaoksen välillä, joka vallitsi silloin, kun hän aloitti valtiollisen uransa!

Augustus oli virkamies parasta lajia, ja sellaisena hän on luonut ihmeteltävän lujan ja täsmällisen hallinnon. Se olikin kehitetty vankalle taloudelliselle pohjalle. Augustus oli nimittäin myöskin taloudellinen nero, joka ymmärsi taidon kartuttaa sekä omiaan että valtion tuloja. Kokonaisen esikunnan avulla, johon kuului koulutettuja hallinto- ja numeromiehiä, hän nosti valtiotalouden sen pohjattomasta sekasorrosta. Monipäinen tasavaltalainen hallitus vuosittain kasvavine virkamieskuntilleen oli johtanut auttamattomaan taloudelliseen kurjuuteen. Valtion tulot eivät olleet likimainkaan riittäneet välttämättömimpiinkään menoihin, ja kertyvät varat eivät olleet hallinnollisten puutteellisuuksien takia tulleet tehokkaasti käytetyiksi. Augustus sitävastoin voi kokonaan toisella tavoin kuin edelliset hallitukset pitää huolta välttämättömimmistä valtion tarpeista. On laskettu, että hän on pitkän hallituskautensa kuluessa jakanut Rooman väestölle vähintään 750 miljoonaa markkaa, suunnaton summa, joka, katsoen siihen aikaan vallitsevaan korkeaan rahan arvoon ja kullan vähyyteen, täytyy arvioida moninkertaiseksi vastatakseen nykyisiä olosuhteita. Lisäksi tulevat vielä viljanjakelut ja muut luontaisetuiset lahjat. Ei ole ihmettelemistä, ettei Rooman kansa olisi tahtonut luopua keisaristaan, josta oli niin kouraantuntuvaa hyötyä jokaiselle alamaiselle. Se seikka, että Rooman keisarikunta, huolimatta kaikesta paheellisuudesta, jolla valtaistuin oli tahrattu, kykeni pysymään pystyssä neljä vuosisataa, johtuu siitä, että Augustus loi valtion hallinnolle lujan järjestysmuodon.

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Eduard Meyer. Kaiser Augustus (Kleine Schriften I).

M. Beulé. Auguste, sa famille et ses amis.

Johannes Kromayer, Die rechtliche Begründung des Principats.

Lewin Blomgren, Th. Mommsens teori om romerska principatet.

Axel Dahlman, Agrippa.

Paul Jörs, Die Ehegesetze des Augustus.

Julius Österberg, Kejsar Augustus äktenskapslagstiftning.

Tacitus' mindre skrifter i svensk översättning av Per Persson.

Theodor Birt, Die Germanen. Über Bedeutung und Herkunft des
Völkernamens.

A. Geffroy, Rome et les barbares. Etude sur la Germanie de Tacite.

T.E. Karsten, Die Germanen.

Gustav Kossinna. Die Herkunft der Germanen.

Gustav Kossinna, Deutsche Vorgeschichte.

Oscar Montelius, Germanernas hem.

Eduard Norden, Die germanische Urgeschichte in Tacitus Germania.

K.H. Wels, Die germanische Vorzeit.

Otto Kemmer, Arminius. Auf Grund der Quellen dargestellt.

Eduard Meyer, Untersuchungen über die Schlacht im Teutoburgenwalde.

O. Henke und Bernhard. Lehmann, Die neueren Forschungen üher die
Varusschlacht.

Erich Pernice und Franz Winter, Der Hildesheimer Silberfund.

Hugo Willrich, Livia.

Martin P:n Nilsson, Den ekonomiska grundvalen för Augustus principat
(Eranos, acta philologica sueana, 1912).

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen, paitsi edellä mainittuja teoksia
Rooman ja Rooman keisariajan historiasta:

Cajus Vellejus Paterculus, Römische Geschichte, übersetzt von Wilhelm
Götte.

G. Bloch, L'empire romain.

Hermann Dessau, Geschichte der römischen Kaiserzeit: 2 nid.

Ludwig Hahn, Das Kaisertum.

G.F. Hertzberg, Geschichte des römischen Kaiserreiches.

Martin P:n Nilsson. Den romerska kejsartiden: 2 nid.

Otto Th. Schulz, Das Wesen des römischen Kaisertums der ersten zwei
Jahrhunderte (Kirjallisuusluetteloineen).

M. Rostovzew, Studien zur Geschichte des römischen Kolonats.

M. Rostovzeff, The social and economic history of the Roman empire.

M.P. Charlesworth, Trade-routes and commerce of the roman empire.

Albert Herrmann, Die alten Seidenstrassen zwischen China und Syrien I.

H. Nissen, Der Verkehr zwischen China und dem Römischen Reiche (Bonner
Jahrbücher 1894).

Tetsutaro Yoshida, Entwickelung des Seidenhandels und der
Seidenindustrie vom Alterthum bis Ausgang des Mittelalters.

Josef Wolontis, Människans hushållning genom tiderna.

Ludwig Friedlaender und Georg Wissowa, Darstellungen aus der
Sittengeschichte Roms: 4 nid.

Gaston Boissier, Tacite.

F. Gustafsson, Tacitus som häfdatecknare (Kirjallisuusviittein).

Otto Wackermann, Der Geschichtsschreiber P. Cornelius Tacitus

Sture Bolin, Romare och germaner. En orientering (Kirjallisuusviittein).

Alfons Dopsch, Wirtschaftliche und soziale Grundlagen der europäischen Kulturentwicklung von Cæsar bis auf Karl den Grossen: 2 osaa (Laajoin kirjallisuusviittein).

Rudolf Goette, Kulturgeschichte der Urzeit Genuaniens, des Frankreiches und Deutschlands im frühen Mittelalter.

Karl Müllenhoff, Deutsche Alterthumskunde: 5 nid.

Ludwig Schmidt, Geschichte der germanischen Frühzeit (Laajoin kirjallisuusluetteloin).

Georg Steinhausen, Geschichte der deutschen Kultur: 2 nid.

Hans Delbrück, Geschichte der Kriegskunst II (Kirjallisuusviittein).

Guglielmo Ferrero, Romerska kejsarinnor. Ruotsintanut italiasta Ernst
Lundquist.

Adolf Stahr, Römische Kaiserfrauen.

LATINALAISEN RUNOUDEN KULTA-AIKA.

Latinalaisen proosan kulta-aika oli Cæsarin ja Ciceron aikoina; runous sitävastoin kohosi korkeimmilleen vasta Augustuksen ajalla sellaisten runoilijain kuin Vergiliuksen, Horatiuksen, Propertiuksen, Tibulluksen ja Ovidiuksen teoksissa. Heidän taidokkaissa käsissään muovautui roomalaiskieli niin kaunissointuiseksi ja ilmaisutavoiltaan niin rikkaaksi, ettei se ole koskaan, ei aiemmin eikä myöhemmin, ollut sellaista. Se, että nämä runoilijat voivat kokonaan antautua runoiluunsa, on suureksi osaksi Augustuksen ansiota. Sillä samoinkuin hän kauniilla taideteoksilla ja monumentaalisilla rakennuksilla teki Roomasta taiteen pääkaupungin, samoin hän rohkaisi ja innostutti runoilijoitakin levittääkseen heidän teostensa välityksellä loistetta hallituksellensa ja vaikuttaaksensa heidän kauttansa kansan mielialaan monarkistisessa hengessä. Tässä tarkoituksessa hän keräsi runoilijoita hoviinsa, seurusteli heidän kanssansa ystävällisesti ja kohotti tällä tavoin heidän yhteiskunnallista asemaansa. Hän kuunteli elävällä mielenkiinnolla heidän uusien teostensa lukemista, iloitsi heidän edistyksestään ja palkitsi ansioituneet huolettomalla toimeentulolla. Tällaisissa sivistystehtävissä Augustuksella oli parhaana auttajana rikas ja ylhäinen ystävänsä Mæcénās. Kerta kaikkiaan Augustuksen aikakausi on sivistyksellisen loiston ympäröimä, joka sille historiassa suo paikan Perikleen onnellisen ajan rinnalla.

»SIDE LAULUJEN SEPPELEESSÄ.»

Eräässä satiirissaan Horatius kertoo meille jäljittelemättömän hauskalla tavallaan ensimmäisestä kohtauksestaan Mæcenaan kanssa:

Tiellesi sattunut en, vaan Vergilius, veli parhain,
sitten myös Varius[107] sinun tietää soi, mikä oon ma.
Astuissain etehes sain vain vähän änkytetyksi,
niin ujoks vallan jäin kuin juuttunut kieleni oisi.
Kertoa voinut en näät, ett' on isä korkea mulla,
että Apulian maill' oman maatilan kiertelen ratsain.
Kerroin vain, kuka oon; sanan muutaman vastasit mulle,
kuin tapas on. Menin, mut minut yhdeksäntenä kuuna
kutsuit tuttunas taas. Luen suureks suosios, sillä
kehnouden erotat sekä kunnon; päässyt en piiriis
syntyni vuoks, vaan kosk' elo, mieli on tahraton mulla.

Mæcenas lahjoitti Horatiukselle maatilan, missä runoilija sai levon ja työrauhan.

Mæcenas kuului Augustuksen uskottujen piiriin. Samoinkuin Agrippa oli keisarin oikea käsi sotilaallisissa ja teknillisissä kysymyksissä, samoin Mæcenas oli hänen parhain auttajansa, kun oli kysymys vaikeista diplomaattisista toimista ja muista samanlaisista tehtävistä. Milloin oli tarpeen olla tekemisissä ihmisten kanssa, silloin hänen joustavuutensa ja notkea käsittelytapansa viettivät oikeita juhlahetkiä. Jonkinlaisesta synnynnäisestä mukavuudesta ja epikurolaiseen nautintoelämään taipuvaisuudesta huolimatta Mæcenas oli aina valmis ja teki aina parhaansa, kun vain Augustus tarvitsi hänen apuansa. Siksipä hän saavuttikin keisarin rajattoman luottamuksen ja voi sanoa korkealle ystävälleen suorasukaisia totuuden sanoja, jollaisia ei kukaan toinen olisi uskaltanut päästää suustansa. Kerran, kun Augustus eräässä oikeusjutussa tuomitsi toisen syytetyn toisensa perästä kuolemaan, se Mæcenaan mielestä meni jo liian pitkälle. Hän ei voinut kuitenkaan huomiota herättämättä astua korkean tuomarin eteen. Hän kirjoitti senvuoksi muutamia sanoja kirjoituslaatalleen ja heitti sen huomaamattomasti keisarille. Augustus katsahti siihen ja luki: »Mutta lopetahan jo, pyöveli!» Hän muutti mieltänsä ja laskeutui heti alas tuomarinistuimelta.

Myöhemmin näiden kahden miehen ystävyys joutui kuitenkin liian kovalle koetukselle Augustuksen suhteen takia nuoreen ja kauniiseen naiseen, jonka kanssa Mæcenas vanhoilla päivillään oli mennyt naimisiin. Juttu oli jo yleisenä puheenaiheena kaupungissa. Loukkaantuneena Mæcenas silloin vetäytyi takaisin yksityiselämään nauttiakseen ruhtinaallisista rikkauksistaan loisteliaassa, runsain taideteoksin koristetussa palatsissaan Esquilinus kukkulalla. Ympärillä olevista ihanista puutarhoista oli hurmaava näköala yli Rooman ja Campagnan. Täällä tuntui elämä Mæcenaasta niin suloiselta, että hän eräässä runossaan huudahti:

Vaikk' kädet kuin vapisis, jalat ontuis, lonkkakin pettäis,
kyttyrä seljäss' ois, iho paiseinen, mädät hampaat,
en suris, jos elohon vain jäisin. Suo elo mulle,
vaikka se tuskaakin tois mullen taukoamatta!

Hän keräsi ympärilleen toisia kirjallisia herkuttelijoita ja runoilijoita, kuten Vergiliuksen, Horatiuksen ja Propertiuksen ja suosi runsaskätisesti kaikkia kykyjä, nuoriakin. »Se, joka kerran oli otettu Mæcenaan piiriin, voi pitää uraansa taloudellisesti turvattuna, sillä Mæcenas huolehti hänen aineellisista tarpeistaan yhtä hienotunteisella kuin runsaskätisellä tavalla», Schück sanoo. Runoilijain suojelijana Mæcenas on tehnyt nimensä kuolemattomaksi. Vielä tänäkin päivänä se elää »mesenaatin» kunnianimessä.

Vanhin Augustuksen ajan suurista runoilijoista ja se, jota roomalaiset itse pitivät parhaimpana, oli

VERGILIUS.

Hän oli syntynyt vuonna 70 e.Kr. pienessä kylässä Mantuan lähellä Cisalpiinisessa Galliassa, vain muutamia peninkulmia Catulluksen kotiseudulta. Hänen isänsä oli hyvin vaatimattomissa varoissa elävä mies, mutta teki työtä ja ahkeroitsi antaakseen pojalleen hyvän tieteellisen ja kirjallisen sivistyksen.

Ensimmäisissä runoissaan, »Bucólica», Vergilius lauloi Theokritosta jäljitellen paimenelämän ihanuutta voimatta kuitenkaan kilpailla itsensä mestarin kanssa alkuperäisessä luonnonraikkaudessa. Vergiliuksen paimenet vaikuttavat usein, kuten Schück sanoo, »hienoilta hovimiehiltä, jotka puoliksi piloillaan ovat pukeutuneet paimenpukuun». Mutta rikkinäiselle ja ylihienostuneelle sukupolvelle Vergiliuksen »Bucolica» aukaisi luonnon ja viattomuuden maailman, missä ne, jotka olivat väsyneet suuren maailman pauhinaan, voivat hetkeksi saada rauhan. Pastoraali[108], paimenruno, on tosiaankin, kuten Bellessort on sen hienosti luonnehtinut, »liikuttavimpia tunnustuksia ihmisen kyvyttömyydestä löytää onnea sivistyksen edistymisessä ja hienostuneisuudessa. Paimenruno esittää kaupungin vastakohtana luonnon, mutta ei todellista luontoa, kovaa ja äitipuolimaista, jollainen se usein on, vaan ihanneluonnon, joka vie meidät takaisin ihmiskunnan kulta-aikaan. 'Paimenet', joita tämä runoudenlaji meille esittää, ovat ihmisiä, jotka ovat paenneet suurkaupungista, kaunosieluja, tunneherkkiä kesäisellä huviretkellä olevia ihmisiä. Jokaisen ihmisen elämässä on hetkiä, jolloin hän, tietoisena siitä, ettei hän voi tulla onnelliseksi, ikävöi mennyttä viattomuuden aikaansa ja kaipaa nähdä ainakin sen kuvan. Silloin on paimenrunon hetki tullut.»

Vergilius runoili paimenidyllinsä samaan aikaan, jolloin maailmankohtalo ratkaistiin Philippoin verisissä taisteluissa, sekä lähimpinä seuraavina vuosina. Juuri ajan kammottavien olosuhteiden vastavaikutuksena hänen idyllinsä tulivat tavattoman suosituiksi. Roomalaiset huomasivatkin nyt ensimmäisen kerran ihastuksekseen, että heidän kielensä voi runoilijan taidokkaissa käsissä jalostua ja saavuttaa helleeniläisen sisarkielen kanssa kilpailevan sulavan sointuisuuden.

Näiden idylliensä enimmän ihaillussa runossa kirjailija kaihoten ennustaa kultaisesta ajasta, joka on tuleva rikkirepivien kansalaissotien rauta-ajan tilalle, ajasta, jolloin vainiot kellastuvat kylvämättömästä sadosta ja jolloin viiniköynnöksiä ei tarvitse leikata, jolloin

»Itsestään kotihin käy vuohet, maitoa uhkuin,
karjojen laumat ei jalopeuroja julmia pelkää;
käärme kuolevi, pois kukat myrkyin pettävät kuihtuu,
tihkuelee hunajaa rosopinnat tammien rungot.»

Tämä rauhan aikakausi alkaa poikasen syntymisellä, joka on hallitseva kuten jumala onnellista maailmaa.

Kuka on sitten tämä poikanen, jonka tuloa runoilija hurmioitunein sanoin ennustaa? Hurskaat kristityt ovat olleet tässä laulussa erottavinansa sen tähden ensimmäisen tuikkeen, joka johdatti kolme Itämaiden viisasta miestä Betlehemin seimelle. Pyhän kirjan tunnetut kuvaukset laumasta ja paimenesta ja käärmeestä, joka oli tuhoutuva, tukivat heitä vakaumuksessaan, että runoilija oli puhunut Jeesuksesta.

Onko poikanen sitten neitsyen poika, josta juutalaiset profeetat olivat ennustaneet ja joka neljäkymmentä vuotta myöhemmin syntyi maailmaan? Keskiajan hurskaat uskoivat niin ja lukivat Vergiliuksen pyhien ennustajien joukkoon kuuluvaksi. Vielä meidän päivinämme on eteviä englantilaisia ja ranskalaisia kirjallisuudenhistorioitsijoita, jotka katselevat kysymystä samalla tavoin, mystikon silmin. Eikä olekaan mahdotonta, että Vergilius, joka oli syvästi uskonnollinen luonne, oli saanut kuulla puhuttavan Jesajan ennustuksista tai oli suorastaan lukenut juutalaisten profeettojen kirjoituksia kreikkalaisesta Septuaginta-käännöksestä. Tosiasia ainakin on, että Vergiliuksen useimmat runokuvat juontavat juurensa vanhimmista helleenisistä ja hellenistisistä runoilijoista, m.m. Pindaroksesta, sekä vanhoista yleisistä lauluista. Platonin ja Pythagoraan oppilaat olivat täysin vakuutetut, että tämä aika oli pian palautuva, ja oraakkelit ja sibyllat olivat sitä ennustaneet. Näillä kaikilla ennustuksilla näyttää olleen juurensa ikivanhassa Niilin sivistysmaassa, joka on niin usean salaopin äidinhelma. Niiden kauhunpäivien jälkeen, jotka Vergiliuksen sukupolven oli täytynyt elää, oli rauhallisen ajan kaipuu ja toivo sen pikaisesta koittamisesta voimakkaampi kuin koskaan ennen.

Senvuoksi onkin läheisintä olettaa, että runo — itämaalaisin vaikuttein — on kummunnut Rooman kansan vallankumousajan kauhuissa tuntemasta tuskasta ja tämän kansan kaihosta ja ikävästä saada rauha palautumaan maailmaan. Tältä pohjalta on esitetty se olettamus, että poikanen, joka oli syntyvä, olisi se lapsi, jonka Augustus näihin aikoihin odotti toisen puolisonsa lahjoittavan hänelle. Toiveet murskaantuivat kuitenkin melkein tragikoomillisella tavalla. Odotettu lapsi oli tyttö, myöhemmin niin surullisen kuuluisa Iulia.

Mutta vaikkei siis ennustus ollut toteutunutkaan, Vergiliuksen runolla on yhtä kaikki pysyvä arvonsa mielialan kuvastajana syvästi onnettomalta ajalta, jolloin ihmiskunta odotti vapahdustaan.

* * * * *

Useiden vuosien työn jälkeen seurasi »Bucolicaa» »Georgica», suuri maanviljelyksen oppirunoelma ja samalla kertaa yksinkertaisen, luonnollisen talonpoikaiselämän ylistyslaulu. Runon ensimmäinen laulu loppuu liikuttavaan rukoukseen Rooman suojelusjumalille, että nämä auttaisivat ja tukisivat Octavianusta kaikissa vaaroissa, jotka uhkaavat rauhaarakastavaa sankaria, joka tahtoo tehdä lopun väkivallan ja vilpin aikakaudesta ja kohottaa auran vanhaan kunniaansa. Ja koko runokokoelma loppuu ylistykseen Cæsarille:

»kun Cæsar suur sotapeistä
rannoill' Eufratin syvän välkyttää, la'it lempeet
suo alamaisillensa ja astuu tietä Olympon.»

Vuonna 29, jolloin nuori voittaja Aktionin taistelun jälkeen palasi Roomaan, oli runoelma valmis joko itsensä runoilijan tai hänen suosijansa Mæcenaan luettavaksi maailman hallitsijalle. Ilokseen Augustus keksi runoilijassa — vaikkapa vain itsetiedottomankin — auttajan työssänsä, yrityksessään saattaa maanviljelys suosituksi ja palauttaa Rooman köyhälistö siihen yhteiskuntaluokkaan, joka kerran oli ollut Rooman terveyden ja suuruuden lähde. Ja jollei »Georgicalla» ollutkaan mainittavaa käytännöllistä merkitystä, niin »sen on kuitenkin», kuten Schück sanoo, »täytynyt vahvistavan, terästävän kylvyn tavoin vaikuttaa uuteen sukupolveen, sen lukiessa runoelmassa kestävästä suvusta, joka ei tuntenut rikkaan ylellisyyttä eikä köyhän puutetta, vaan tyytyväisenä korjasi puiden hedelmät ja maan viljan, ilman että sen mielenrauhaa häiritsivät Forumin vaalitaistelut ja oikeusriidat, kansalaiskahakat ja sodan kauhut».

Vergiliuksesta oli näin tullut Rooman Hesiodos, kuten häntä olisi aikaisemmin voitu kutsua sen Theokritokseksi. Hän sanookin itse, että hän on tahtonut »Georgicassaan» antaa maanmiehilleen roomalaisen vastineen »Työ ja päivät» teokselle.

»Georgicahan» on opetusruno, joka tahtoo neuvoa talonpoikaa parhaimmalla tavalla viljelemään maatansa ja hoitamaan kotieläimiänsä.[109] Mutta se ei ole koskaan kuiva eikä opettavansävyinen. Kaikki — maanviljelijän arkipäiväisimmätkin tehtävät — tulevat ihastuttavan miellyttäväksi, heti kuin runoilija koskettaa sitä taikasanallaan. Tarkastakaamme vain sellaista pientä syrjäseikkaa kuin kuvausta siitä, kuinka elonleikkaaja sammuttaa uudelleen kylvetyn peltonsa janon! Miten eloisa luonnonkuvaus:

Saava on kiitoksen se, ken siemenet, kylvetyt äsken
peittävi maahan, sen savipaakut murskaten karhein,
sittenpä pellolleen monihaaraiset purot johtaa:
taas kun kärventää orahat kesän mielivi helle,
kalliorinteelt' ilmi hän houkuttaa helolähteen,
min vesi soljuilee, solisee silopaasia piikin
peltoja juottamahan, jotk' uupuivat janohonsa.

Eikö tunnukin siltä, aivan kuin hengittäisi vuoripuron raikasta viileyttä?

Mutta välistä viljelijä myöskin saa ajatella seisovan, pellon suomaaksi muuttavan liikaveden poisjohtamista,

»jolloin kosteuttaan hikoaa sen lämpimät kuopat.»

Usein runoilija tarvitsee vain yhden ainoan määräyssanan luodakseen oikean tunnelman, kuten silloin, kun hän puhuu kuusta sään ennustajana ja tällöin m.m. laulaa:

»Mutta jos neitseinen puna kasvoilleen kohoaapi,
uhkaa myrsky; sen eelläpä puuntaa kuuttaren kullat.»

Kuinka paljon runoutta onkaan tässä kuvassa, yksinpä sanoissa »neitseinen puna»!

Mutta toisinkin keinoin laulajamme elävöittää opetusrunoaan. Silloin tällöin hän kietoo kuin aitoja helmiä laulun seppeleeseen kohtauksia saduista ja taruista, kuten silloinkin, kun hän kuvailee, kuinka hätä on pakottanut ihmisen keksintöön toisensa jälkeen,

»jott' äly, harjoitus sais ilmenemään vähitellen
taidot, nousemahan sais tähkän maan vakosesta,
tai tulen, piilleen piiss', esihin kädet viekkahat loihtis.
Virta se ensin tuns' lepät ontoiks' uurretut yllään,
sitten jo oppaikseen merimies tähys, myös nimes tähdet:
Seulaiset, Hyadit, Otavan, tuon Pohjolan karhun.
Pauloin pyydettiin eräriistaa, lintuja tahtain,
metsiä kierreltiin kera koirien vainuavaisten.
Virtaa viiltämähän syväverkon muutama laski,
tippuvan nuotan taas meren aavoillen veti toinen.
Rautaa karkaistiin, sahakin terän sai pykäläisen;
kiiloin halkaistiin näet vain puunrunkoja ennen.
Syntyi laiteetkin moninaiset. Voittavi kaikki
esteet uuttera työ sekä vaivaan vaativa puute.»

Jollei se olekaan sarastavan sivistyksen ylistyslaulu, samanlainen kuin
Sophokleen »Antigonessa», se on kuitenkin kehityksen ilolaulu.

Hurmioitunut on runoilija silloinkin, kun hän laulaa oman rakkaan
Italiansa ylistystä ennen kaikkia muita maita:

»Kaukaisimpiakin jos katselet viljelysmaita,
puuns' omat kullakin on. Vain Intia tuottavi mustaa
ebenholtsia, vain maa Saban suitsutuspuuta.
Tuoksua tihkuva palsamipuu myös mainita sietää,
marjat akanthuksen ikivihreän, pumpulipensas
valkeahohtoinen Etiopian, myös eräs Kiinan
puu, min lehdill' on häkylöitäväks hienoa villaa,[110]
Intian lehdot, jotk' ovat rannall' Okeanoksen[111]
lahden äärimmän; siell' ei voi mies väkevinkään
latvain leyhyvien yli lennättää vasamaansa.

Mun' ei meedein maa, min täyttävät uhkeat metsät,
loistokas Ganges, ei myös kultaa kupliva Hermos[112]
verraks Italian tule, ei myös Baktria, Indus.
Kumpikin viljava on, ehoviiniä suomahan vuolas,
öljyä tuottava myös sekä karjaa karkelevaista;
täält' aromailtapa saa sotilaammekin säihkyvät ratsut;
kahdenkertaiset sadot kantavi maa sekä karja.
Tiikerikään raju siell' ei näyttäy, leijona julma,
kasvit myrkkyiset ei pettele poimijaparkaa,
käärmeet hirveät ei mada pitkin kenttiä, oikoin
varttaan suomullista ja taas sen renkahiks kiertäin.

Kuinka miellyttäviä idyllejä tämä maa tarjoaakin katseltaviksi!

Käyräll' aurallaan joka vuos vaot viiltävi maamies;
uuraudestaan saa elatuksen kartano kaikki,
karjakin täyteliäs sekä uljaat kyntäjäjuhdat.
Taukoamattapa vuos suo hälle heelmiä taikka
karjaa kartuttaa tahi nostattaa kuhilaita,
vainiot kuormittaa, ylen ahtaiks täyttävi aitat.
Syksy kun joutuvi, niin hän oliiveist' öljyä painaa;
terhojen täyttämät röhkijät tarhaan metsästä siirtyy,
marjoja täynnä on maa, puiss' uhkuu kirjavat heelmät;
köynnökset kohoaa, rypäleissä jo kypsyvi viini.
Lapset suudellen kädet hälle kaulahan kiertää;
kartanon kaunistaa hyve. Käyristyy utaritten
painoa lehmät, vaan kilit pallerot laitumell’ leikkii,
syöksyin sarvet pystyssä toinen toistansa vastaan.
Nurmell' oikosenaan hän itse joutoa viettää,
naapuriss' seppeliset taas alttarit leimueleepi.»

Koskaan Italia ei ole kuitenkaan niin suloinen kuin keväällä:

»Paisuvi maa kevähin, elonsiemenen pyytäen saada,
Eetteri, kaikkeuden isä-valtias, suo sadekuurot
hehkeän morsiamen, maan helmaan; kun ikivoimat
yhtyvät näin, elohon pian kasvu jo elpyvi uusi.
Lehdot lehväkkäät sulolintujen laulua helkkyy,
Venust' aikanahan käy palvomahan kedon karja.
Kasvaa maa, avauu sen kukkaset henkäelyille
lämpimän tuulen, täynnä mi on suven tuoksua herkkää.
Ruoho se turvassa kasvaen korkeemmaks kohoaapi
päiviä uusia päin; ei köynnökset eteläisen
polttoa pelkää, ei myös pohjoisen sadesäitä,
vaan auk' umppuja luo ne ja lehvänsä myös leveälle.»

Nyt alkaa maamiehen työ viinitarhassa. Otettakoon muutamia säkeitä lukemattomien toisten joukosta vain näytteeksi siitä, kuinka runoilija kykenee värittämään ja elävöittämään maanviljelysopetuksiaan. Viiniköynnös on yhtä aikaa sekä arka että vallaton kasvi. Se ei tarvitse ainoastaan suojaa, vaan myöskin kuria. Aluksi sen tulee tapahtua sävyisän kasvattajan lempein ottein. Mutta myöhemmin, kun runko voimistuu, täytyy inhimillisyyteen yhtyä roomalaista lujuutta. Nuoren tulee antaa kehittää hyviä taipumuksiaan; mutta päivä joutuu, jolloin sitä tulee pitää kurissa ja opettaa sille järjestystä:

»Nuorehen köynnökseen kun lehtiä puhjeta alkaa,
säästäös hentoa! Konsa se mielissään vesojansa
työntävi ilmaan, kaikki jo ohjat päästäen irti,
sirpein vielä sit' ei tule haavoittaa; nypi vainen
sormin koukkuisin jokin lehdyt, missä on syytä!
Mut se kun voimakkain käsivarsin on jalavaan jo
kiivennyt, keri sen kiharat, kädet leikkele myöskin!
Rautaa peljänneet ne oi' ennen; nyt kovin kourin
saat sitä vallita, pois vesat liiat karsia kaikki.

Aidat myös puno'os, joit' ei elikot liki pääse,
vallankin kun vielä se hento on, vaivojen-arka.
Ei sitä uhkaa näet vain pakkaset tai kesähelle,
vaan härät villit myös; sekä vuohet, ain' omapäiset
ahmatit, hiehotkin sekä kaikkea jyrsivät lampaat.»

Mutta runoilijallamme on monia, eri lailla soivia kieliä lyyrassaan.
Suloisesta idyllistä hän tempaa meidät olemassaolon hurjaan taisteluun.
Millä voimalla hän kuvaakaan kiimaisten sonnien voimainmittelyä!

»Möyryten syöksähtää ne nyt sarvet sarvia vasten.
Kaikuvat metsät, maat ja Olymponkin ikihuiput,
kun yhä vuoroiltain jykevästi ne iskevät yhteen;
kylkiä huuhtoilee veri tummana pulppuavainen.
Yhteen ei sovi nyt sotasulhot, vaan häviölle
jäänyt pyrkivi pois sivuseutuun maanpakolaisiin.
Huokailee kovin hän häpeäänsä ja haavoja, joita
korskea voittaja soi, sekä lemmentappiotansa;
taakseen katsellen sukuvaltiusmaansa hän jättää.
Huomion kääntävi nyt hän harjoituksehen voimain.
Itseäns' ärsyttää hän, kiukkuun sama kiihtää,
puskien runkoa puun sekä tuulta, mi vastahan viuhuu,
multaa viskovi myös, näin valmistautuen taistoon.
Mut kun uusiuneet ovat voimat, into, hän syöksyy
taas sotatoimiin, päin vihamiestään huoleti syövää,
niinkuni veen ulapall' alotaikse vaahdokas aalto,
kasvavi korkeemmaks vaon luoden, nytpä jo vyöryy
rantoja päin, kivihin kohisee kovin, vuorena nousee
valtaiseksi, ja veet meren myllertää kurimukseen
pohjia myöten, jolla jo sinkoelee mudat mustat.

Kaikki mi maass' elänee, niin ihmiset kuin pedot taikka
karjat, veen asujat sekä linnut kirjavat syöksyy
liekkiin riehuvahan; sama kaikiss' on näet lempi.
Silloin julmin on jalopeuratar myös, joka pennut
unhottaen samoaa eräseutuja; kömpelöt karhut
silloin ahdistaa enin, raadellen mitä ehtii,
silloin uskaliain on karju ja tiikeri tuimin;
henkeäs peljätä saat, jos Libyan hiekkoja harhaat.
Nähnyt lienet myös, miten orhitkin vavahtaapi
kauttaaltaan, kun vain hajun tuttavan tuuli on tuonut.
Ei niit' ohjaksin voi miehet hillitä, ruoskin,
jyrkät kalliotkaan ei, rotkot, vuolahat virrat,
jotk' ovat vuoriakin repineet sekä myötä ne vieneet.
Syöksyvi hampaitaan hiomaan saloseutujen karju,
multaa kuopaisten sekä kyljin kolhien puita,
karkaisten tapojaan torahampaan keihästelyille.»

Tunteellisella vakaumuksella, melkein lapsellisen hurskaasti luonnon ihmeitä ihaillen, runoilija lopuksi kuvailee mehiläisten elämää yhteiskunnissaan, joissa

»työ käy kuumana, tuoksuelee mesi, myös ajuruoho.»

Näin runoilija, suuresta rakkaudesta aiheeseensa, on kietonut maanmiehen työlään ammatin, sen suuret ja pienet tehtävät runouden hohteeseen. Ja tämä hohde ei ole kirjallisen teennäisyyden, vaan aiheen perinpohjaiseen tuntemukseen pohjaavan innoituksen tulos. »Georgien» on kauttaaltaan täysipitoinen teos. Siitä johtuu ensi sijassa teoksen harvinainen viehättäväisyys, sillä totuus kuitenkin kauimmin pitää lukijan sielun lumoissaan. Runoilija on tässä teoksessaan vedonnut jokaisen sisimmässä asuvaan kiitollisuudentunteeseen miestä kohtaan, joka kyntää ja kylvää ja tekee työtä antaakseen meille tärkeimmän elämän tarpeista. Meillä kaikilla on, kuten Bellessort sen niin kauniisti lausuu, voimakas tunne siitä, että »jos ne pienet valot, jotka iltahetkenä vilkkuvat maanviljelyskylän tuvista, ainiaaksi sammutettaisiin, se merkitsisi meille paljon enemmän, kuin jos taivaan tähdet sammuisivat.»

* * * * *

Saatuaan valmiiksi »Georgicansa» Vergilius ryhtyi yrittämään toteuttaa Augustuksen lempiajatusta antaa roomalaisille kansalliseepos Enniuksen jäykän ja vanhentuneen runoelman sijaan. Näin syntyi Vergiliuksen kuuluisin teos »Æneis», joka luo hohdetta Rooman historiaan johtamalla sen alkuperän Æneaasta[113] kuningas Priamoksen sukulaisesta. Æneas oli Hektorin jälkeen urhoollisin troialaisista sankareista, mutta samalla hän oli myöskin tunnettu erinomaisesta hurskaudestaan.

Rooma on siis Troian tytärkaupunki. Troialainen Æneas, Augustuksen kantaisä, on Rooman varsinainen perustaja. Ja Juliusten suku juontaa juurensa Æneaan pojasta Iuluksesta.

Runoelman alkaessa on seitsemän vuotta kulunut Troian hävityksestä.
Koko tämän ajan Æneas on harhaillut ympäri merta. Se on Iunon syytä.

»Viel' ei nää vihan syyt sekä muinaiset rajut tuskat
olleet häipynehet; sydämessään piikkinä piili
tuomio Pariksen, hänen kauneuttansa mi herjas.»

Siksi hän vihaa koko Pariksen sukua.

Nyt Æneas lähestyy Afrikan rannikkoa. Iunon onnistuu tällöin suostutella Æolus[114], tuulien isä, laskemaan irti myrskyn troialaisten aluksien kimppuun.

»Köysien ulvontaan nyt miesten hukkuvat huudot,
pilvihin synkeisiin pian peittyy päivä ja taivas
teukrien[115] katseilt', yö ulapalle synkkänä laskee.
Pilvien pielet soi, tuliliekein eetteri leimuu,
kolkko jo kuolema on, niin näyttää, urhojen eessä.»

Viisi Æneaan laivoista painuu pohjaan miehineen päivineen, ja kuusi muuta laivaa ajaa karille.

Mutta Neptunus, Æneaan suojelija, ilmestyy nyt paikalle. Hän pudistelee vihan vimmassa kolmikärkeänsä ja käskee tuulien heti paikalla painua matkoihinsa ja aaltojen asettua. Tyyntyneen meren yli Æneas jäljellä olevine aluksineen suuntaa kulkunsa kohti Libyan rannikkoa ja löytää siellä turvallisen sataman. Paikalla, jonne hän on joutunut, hallitsee kaunis kuningatar Dido, joka on tullut sinne Tyroksesta vallanhimoista veljeään pakoon. Kuningatar on parhaillaan Karthagon kaupungin perustamispuuhissa.

Æneas, jonka kuningatar ottaa vieraanvaraisesti vastaan, kertoo hänelle monista urotöistään ja seikkailuistaan. — Tunnemme tutun aiheen »Odysseus phaiaakkien kuninkaan luona». Runoilija kerrotuttaa sankarillaan ensiksi Troian häviöstä. Nämä tapaukset, joihin asti Ilias ei ehtinyt, Vergilius kertoo dramaattisella voimalla, joka tempaa lukijan vastustamattomasti mukaansa ja vielä tänä päivänäkin herättää hänessä myötätuntoa. Vaikuttavimpia kohtauksia on se, jolloin käärmeet tulevat kiemurrellen Laokoonia kohti:

»Äkkiä, kas, Tenedon[116] ulapalta, mi tyynenä päilyy,
nousevi — kertoakin kamalaa — kaks hirveän suurta
käärmehen-kehrää; ui nämä rinnan pyrkien rantaan.
Jäykkinä kaulat, päät, joiss' on verenhohtava harja,
kuohujen alt' ylenee, mut ruumiit jää veden peittoon,
siintävät valtaiset vain selkäin kaartehet sieltä.
Vaahdoten suolainen kohisee vesi. Ehti ne rantaan.
Silmät kuopissaan säkenöi verin leimuavissa,
kielet värjyillen sähysuiden pieliä nuolee.
Kauhuun kalvistuin pakenimme. Ne rientävät suoraan
Laokoonin luokse ja ensin kumpahinenkin
kiemurtautuvat tään pojan kahden ympäri pienen,
kohta jo raatelevat nuo koidot hampahan iskuin.
Sitten ne syöksähtää isän kimppuun, kun kera keihään
tää avuks ennättää, hänet kietovat vyötähiseltä
kahtehen kertaan, niin myös kaulast' ankarin renkain;
hirviökaulat, päät jää häilymähän hänen ylleen.»

Kuvaus Troian viimeisestä kamppailusta, joka riehuu Priamoksen linnan ympärillä, on niitä runokuvia, jotka ovat Vergiliuksen vahvin puoli, muuan niitä kuvia, jotka syövyttävällä voimalla pureutuvat kiinni lukijan mieleen. Se on verivihollisen silmillä nähty kuva Akhilleuksen pojasta Pyrrhoksesta:

»Pyrrhos kynnyksell' esihuoneen pöyhkänä seisoo,
yllään loistelias asu vaskinen, kantaen peistä.
Nähdä hän on kuni kyy, tuhoyrttien syöjä[117], mi talven
nukkunut alla on maan keräks kohmettuin; kevähin se,
nahkan luonut kun on ja saanut taas siron uuden,
kiemurtaa valohon, maha maassa, mut kilvekäs selkä
kiilteleväisenä; kieli se haarakas välkkyvi suusta.»

Voimakkailla kirveen iskuilla Pyrrhos murtaa kuninkaanpalatsin kuparipäällysteisen oven:

»Ilmi nyt aukeevat sisähuoneetkin, salisarjat,
aukeevat Priamon, esitaattojen ruhtinassuojat,
seisovan kynnyksillä jo hengenvartijat nähdään.
Taaemmistapa soi polot huokaukset, valitukset;
naiset juoksevat siell’ ees, taa, kaikk' kaikuvat huoneet
heidän huudoistaan, kohoaapi se tähtihin asti.
Äidit värjyillen myös harhailee avaroissa
huoneiss', suutelevat ovipieliä, käy sylin niihin.»

Seuraavassa silmänräpäyksessä hyökkäävät viholliset ovat oven sisäpuolella.

Æneaan kertomukset seikkailuistaan ovat osittain samanlaatuisia kuin
Odysseuksen elämykset. Me tapaamme Æneis runoelmassakin tunnetut
Polyphemoksen, Skyllan ja Kharybdiin hahmot. Suurin osa Æneaan
seikkailuja on kuitenkin Vergiliuksen omintakeisesti sepittämiä.

* * * * *

Dido on yhä enenevällä ihastuksella kuunnellut ihmeellisen vieraansa kertomuksia, ja hänen ihailunsa on pian muuttunut hehkuvaksi rakkaudeksi. Kuningattaren tunteet herättävät vastakaiun Æneaassa. Suuren metsästyksen aikana, johon koko hovi ottaa osaa, tapahtuu, että molemmat rakastavaiset sattumalta etsivät samassa luolassa suojaa äkisti puhjenneelta rajuilmalta.

»Dido ja Æneas, pää Troian urhojen, sattuu
luolaan nyt samahan. Emo-Maa sekä kaasona Juno
tervehtii salamoin; häävierasna eetteri säikkyy,
nymfien riemukkaat soi huudot pilvien yltä.»

Sitten seuraa pitkän aikaa katkeamattomia juhlallisuuksia, joiden aikana Æneas ja Dido unohtavat rakkaudenonnessaan kaiken muun. Æneas on unohtamaisillaan elämäntehtävänsä perustaa Italian maaperälle valtakunta, joka on kerran hallitseva maailmaa.

Silloin Æneas saa jumalien kuninkaalta käskyn lähteä matkalle ja seurata elämänuraansa. Æneaan täytyy totella. Mutta jo ennenkuin hän on tästä maininnut sanaakaan rakastetulleen, tämä on rakkauden ihmeellisellä vaistolla aavistanut, miten tulee käymään. Hän koettaa turhaan saada Æneaan jäämään luokseen. Silloin hänen rakkautensa muuttuu vihaksi. Mutta hän ei tahdo elää rakkaudentarinaansa kauemmin. Kun Æneas päivän sarastaessa ohjaa laivansa ulapalle Karthagon satamasta, valaisee hänen matkaansa sen rovion loiste, jolla onneton Dido polttaa itsensä. Mutta kuolinpaikaltaan Dido sinkoaa kirouksen uskottomalle rakastajalleen sekä koko hänen kansalleen ja ennustaa voimallisesta karthagolaisesta, josta oli kerran tuleva Rooman vaarallisin vihollinen ja joka oli kostava hänen loukatun kunniansa.

»Mut tepä, tyyrit, hälle ja heimolleen vihass' olkaa
ainaisesti. Mun tuhkalleni tämä uhri se suokaa!
Älkööt milloinkaan nämä kansat mieltykö rauhaan!
Nouskohon tuhkasi ain myös kerran kostaja suuri
heimoa dardanien[118] tulin vainoamaan sekä miekoin.
Nyt sekä milloin vain ajat sallivat sen, sodass' olkoot
rannat rantoja vastaan, aaltoja vastahan aallot,
miekat miekkoja, itse te, niinkuin lapsien-lapset.»

* * * * *

Æneas jatkaa nyt matkaansa Italiaan. Cumæssa hän kysyy neuvoa kuuluisalta sibyllalta, joka asuu siellä eräässä luolassa, ja saa tämän seurassa tehdä matkan manalaan tapaamaan vanhaa isäänsä, jonka hän on vuotta aikaisemmin haudannut. Runoilijan kuvaus siitä, mitä Æneas saa manalassa nähdä, on ihmeellisintä ja valtaavinta koko maailmankirjallisuudessa. Tämä kuvaus on, Schück sanoo, »alkuperäiskuva keskiajan kaikille helvettinäyille», ja siihen kohdistuukin siksi erinomaisen suuri uskonnollinen ja sivistyshistoriallinen mielenkiinto.

Sibyllan opastamana Æneas ensiksi saapuu Kharonin lautalle. Kolkko ja tuima katseltava on lautturi harmaine, takkuisine partoineen ja terävine, hehkuvien hiilien lailla säkenöivine silmineen. Rannalla tungeksii kuolleiden haamuja:

»Äitejä, miehiä siell' oli, haamuja harmauneiden
urhojen, poikasien sekä neitojen naittamatonten,
nuorien miesten, jotk' oli hautaan saattanut taatto;
siellä he seisoivat, pyys joutuisaan yli päästä.»

Mutta ankara laivuri käskee useita kalpeita haamuja poistumaan. Nämä ovat sellaisia, joiden luut ovat vielä hautaamatta. He ovat tuomitut harhailemaan sata vuotta manalan virran äärillä, ennenkuin he saapuvat ikävöidylle toiselle rannalle.

Sibyllan pyynnöstä Æneas saa kuitenkin astua lauttarähjälle:

»Natis taakastansa nyt venhe
rappeunut, sisähän vesi pulppusi halkeamista.
Kuitenkin yli pääsivät tietäjätär sekä urho
rannan liejuisen siniharmaaseen kahilistoon.

Täälläpä luolassaan makas Kerberos kolmine päineen,
hirviökoira, min haukuntaa Manan mantere kaikui.
Käärmeenkaulat sen uhaten nous; tietäjätärpä
viskasi koht' etehen mesileivoksen, unijuomaan
kastetun. Näljissään avas Kerberos kurkkua kolme,
nielaisi äkkiä sen. Jopa ruumis suunnaton raukes
maahan pitkäkseen, koko laajan täyttäen luolan.
Vartija untunut kons' oli, Aeneas heti aukas
portin, jättäen veet, joill' ei kotihin tule kenkään.

Kynnykseltä jo soi, soris äänet, suunnaton parku.
Itkivät orpouttaan sylilapset, jotk' oli kuolleet
ennenkuin mitäkään elon armaudesta he tiesi,
rinnoill' äitien tempauneet Manan synkeän maille.
Sitten ne nähtiin, jotk' oli kuoloon tuomitut syyttä.
Toisenlaistapa tääll' lainkäyttö on, tuomari toinen:
Minos uurnassaan tääll' arvat puistavi, kutsuu
vainajat, kuulustaa, elonerheet tutkivi tarkkaan.

Täälläpä myös asuvat polot toiset, jotk' ovat syyttä
itsens' surmanneet, valon maahan kyltyen varsin.
Kuinka he mielellään palajaiskaan sinne nyt vaikka
köyhinä raatamahan, kaikk' kestämähän elon huolet!
Kohtalo estävi sen sekä virrat kaameat, kolkot;
yhdeksästipä Styks näet kiertää Tuonelan tumman.

Tääll' lähimailla se myös keto valtainen levitäikse;
'Kaihojen kenttä' on sen nimi haikea. Siell' asuvaiset
kuoloon hiutunehet ovat lemmenvaivojen vuoksi.
Sinne vie salapolku, ja myrttien metsä sen kätkee.
Heit' ei kuolemakaan ole päästänyt kaipauksestaan.»

Täällä väikkyy varjokuvana kauniin Didon haamukin. Mutta kun Æneas puhuttelee häntä, hän suuttuneena pakenee.

Jatkaessaan vaellustaan hän kohtaa useita muinaisia asetovereitaan, jotka kertovat hänelle kokemuksiaan. Hetkisen perästä hän tulee mahdottoman suuren, muurin ympäröimän linnan luo, jonka ympäri juoksee tuliaaltoinen joki. Tämä on Tartarus[119] kadotukseen tuomittujen asunto.

»Voihkina korviin soi, valitukset, raatelevaisten
Ruoskien iskut, soi rämy rautojen, ketjujen kalke.»

Raivottaret siellä heiluttavat sähiseviä käärmeraippojaan kadotettujen yllä.

»Hän joka veljyttään on vainonnut elon mailla,
taattoa solvannut tahi pettänyt holhoamansa,
tai se, ken kultaa sai, mut hautoi vain sitä yksin,
muille myöntänyt ei — luvutoin on moisien, lauma —
tai joka päästään pääs vuoks huoruuden, tahi orjat
ounaat, jotk' asehin omat herrans' surmata tohti;
täällä he vankina on, vain tuomion hetkeä vartoo.

Syntymämannun myi tämä kultaan, saatti tyrannit
valtaan; turmeli tuo oman tyttären, vierahan vaimon;
tieten, taiten nuo teki väärin, sai, mitä mieli»,

Sibylla sanoo.

Mutta tie vie edelleen tästä kauhujen paikasta
vehreisiin suloseutuihin, ihanaisiin
Onnelan lehtoihin, ikiauvoisiin asumuksiin.
Puhdas eetteri tääll' luo purppurahohtohon kaiken.
paistavi tääll' oma päivä ja tähdetkin omat tuikkii.
Muutamat kilpailee silonurmellansa, ja toiset
hiekall' ottelevat tahi leikkiä lyö heleällä;
lauluja kaiuttain kehätanhuun yhtyvät toiset.»

Täällä Æneas saa ilokseen jälleen nähdä vanhan isänsä. Mutta kun poika tahtoo kietoa käsivartensa hänen kaulaansa, varjo väistyy unikuvan lailla. Isänsä opastuksella Æneas sitten tutustuu sielunvaellusoppiin, ja vanhus näyttää hänelle pitkän jonon syntymättömiä sukuja, sieluja, jotka kerran tulevaisuudessa tulevat ruumiillistumaan. Näiden joukossa Æneas saa nähdä koko tulevan Rooman merkkimiesten joukon, aina Romuluksesta Augustukseen saakka, joka on antava jälleen maailmalle rauhan kultaisen ajan ja laajentava valtakuntansa rajat aina kaukaiseen Intiaan saakka. Hän näkee Rooman ensimmäiset kuninkaat ja vapaussankari Brutuksen, hän näkee Manliuksen ja Camilluksen, Fabriciuksen ja Caton, Gracchukset ja monta muuta. Viimeisenä rivissä hän näkee ihanan nuorukaisvartalon. Se on Augustuksen sisarenpoika, nuori Marcellus, jonka maallinen elämä oli määrätty niin lyhyeksi.

Æneaan manalassa käynti on, kuten monet muutkin Æneis runoelman kohtaukset, sepitetty homeroslaisen mallin mukaan; mutta tuntuva ero on kumminkin olemassa Vergiliuksen ja Homeroksen käsityksien välillä kuolemanvaltakunnasta. Homeroslaisen ajan käsitys kuolemanjälkeisestä olotilasta, pahoille ja hyville erotuksetta samanlaisesta varjoelämästä on väistynyt sellaisten filosofien kuin Pythagoraan ja Platonin vaikutuksesta.

Cumæssa käyntiin Æneaan harharetket viimeinkin päättyvät. Hän ryhtyy sen jälkeen pitkälliseen, monivaiheiseen taisteluun Latiumissa, joka päättyy onnelliseen miekanmittelöön. Senjälkeen Æneas voi vihdoinkin suorittaa suuren tehtävänsä ja perustaa sen yhteiskunnan, josta Rooman maailmanvaltakunta oli kerran kehittyvä.

* * * * *

Vähän kaikkialla huomaa Æneis runossa, kuten olemme nähneet, että Vergilius on pitänyt Odysseiaa ja Iliasta esikuvinaan. Mutta sama suuri ero on olemassa Homeroksen ja Vergiliuksen kuin runoilijamme ja Theokritoksen välillä: yhdellä puolen naiivi välittömyys, toisella tulos perinpohjaisista opinnoista. Kuinka paljon elävämmiltä, verevämmiltä ja intohimoisemmilta vaikuttavatkaan senvuoksi homeroslaiset sankarit verraten Æneaaseen, joka on tuskin muuta kuin nukke, jota jumalat tanssittavat! Häneltä puuttuu täydellisesti homeroslaisten sankarien aseiloinen mieli, hän valittaa alituisesti kovaa kohtaloaan, joka pakottaa hänet taistelemaan, ja hänen on helpompi vuodattaa kyyneleitä kuin verta. Mutta luonteena hän on Iliaan ja Odysseian sankareita korkeammalla tasolla, sillä hän uhraa persoonalliset mielihalunsa sen tehtävän takia, jonka jumalat ovat panneet hänen suoritettavakseen. Hän on aidon roomalaisen velvollisuudentunnon ruumiillistuma. Hänellä ei ole oikeastaan vähintäkään halua tulla kuuluisaksi sankariksi. Hän tuntee raskaaksi kuormaksi sen elämäntehtävän, joka on pantu hänen suoritettavakseen. Hän ei kärsi ja ponnistele oman kunniansa, vaan kotijumaliensa vuoksi, joille hänen täytyy valmistaa pysyväinen olinsija, ja tulevan suvun takia, jota niin kunniakas tulevaisuus odottaa. Hän ei rakasta sotaa, mutta on urhoollinen aina aseellisissa voimain mittelyissä. Hän rakastaa rauhaa, mutta hänen on pakko alituisesti kierrellä ympäriinsä ja alituisesti ryhtyä uusiin yrityksiin. Hän rakastaa Didoa, mutta hylkää hänet siksi, että korkeammat velvollisuudet vaalivat häntä niin menettelemään. Tämä on joka tapauksessa valtavaa. Miellyttävä piirre on hänessä se, ettei hän koskaan kerskaile velvollisuudentunnollaan ja luonteenlujuudellaan.

Yhtä persoonattomia kuin Vergiliuksen sankarit ovat hänen jumalansakin. Heillä ei ole todellisia piirteitä, jotka antavat elämää ja väriä helleenien jumalmaailmalle. He ovat vain »voimia», jotka yhdenmukaisesti aidon roomalaisen katsantokannan kanssa elävät ja hallitsevat Æneiksessä.

Kolmas eroavaisuus on se, että Homeros iloitsee saadessaan kertoa merkillisiä asioita, kun taas Vergiliuksessa huomaa läpikäyvänä piirteenä tarkoitusperän, nimittäin ihannoida roomalaisvaltaa ja esittää Augustus sen täydellisentäjänä.

* * * * *

Enimmän Vergilius oli oma itsensä joka tapauksessa silloin, kun hän lauloi idyllisestä maalaiselämästä luonnon helmassa ja ylisti uutteran maanviljelijän onnellista osaa niiden kohtalon vastakohtana, jotka suurkaupungissa tavoittelivat loistoa ja nautintoja. Vergilius oli ja pysyi pienviljelijän poikana, joka tunsi itsensä araksi ja hämillään olevaksi isoisten saleissa ja joka aina ikävöi maailmankaupungin vilinästä maaseudulle. Suurikasvuinen, raskasliikkeinen mies, hipiä auringonpolttamana, näyttikin talonpojalta. Mutta sen pahempi tätä ulkonäköä ei vastannut talonpojan vahva fysiikka. Runoilijan terveys ei ollut parasta laatua, ja liian aikainen kuolema katkaisikin hänen uransa vähän sen jälkeen, kun hän oli täyttänyt viisikymmentä vuotta.

Se maaseutu, jonne Vergilius ikävöi, merkitsi hänelle kuitenkin suunnattomasti enemmän kuin karkealle boiotialaiselle talonpoikaisrunoilijalle, jonka seuraajana hän piti itseään: maaseutu ei ole vain viljasatojen äidinhelma — se on myöskin kauneuden maailma; eikä kukaan aikaisemmista runoilijoista, ei roomalaisista eikä kreikkalaisista, ole niin voimakkaasti vaistonnut luonnon kauneudellista puolta kuin Vergilius. Ei kukaan ole hänen laillaan nauttinut puiden varjosta kuumana kesäpäivänä, ei kukaan hänen laillaan ymmärtänyt arvioida tunnelmaa metsän huminassa, purojen porinassa ja lintujen liverryksissä. Hän on riemuinnut koko luomakunnan kauneudesta yhtä hyvin säteilevän kesäauringon valossa kuin iltahetken raukenevassa rauhassa. Hänen »Georgicaansa» täytyykin, puhtaasti runolliselta kannalta katsoen, pitää hänen onnistuneimpana teoksenaan. Vergilius oli sisimmältään lauhkea ja lempeä idyllikko.

Ja kuitenkin hänen asteikkonsa oli niin laaja, että hän kykeni runoudessaan ilmentämään sekä puiden huminan että miekan kalskeen. Æneiksestä tulikin se teos, jota hänen maanmiehensä pitivät hänen verrattomasti korkeimpana saavutuksenaan. Runoelman monumentaalinen nousu tehosi Rooman kansaan. Olihan sillä, kuten Schück oivallisesti esittää, »maailmanhistorian sointua sävyssään; se on maan herroille käypää runoutta.» Ylpeillen roomalaiset katsahtivat ylös omaan Homerokseensa, ja Vergilius oli heidän mielestään voittanutkin kreikkalaisen runouden isän. Sykkivin sydämin seurattiin runoilijan kertomusta Rooman kansan korkeista esi-isistä ja maailmanhistoriallisesta tehtävästä. Ei yksikään roomalainen voinut kansallista liikutusta tuntematta lukea niitä ylväitä sanoja, joilla Æneaan vanha isä manalassa ennusti roomalaisten tehtävästä kansojen joukossa:

»Taiturit herkemmät vain henkiväks luokohot pronssin,
— luulen, että he saa elämään myös marmorikasvot —,
puhtaammin puhukoot he ja taivaan tähtien liikkeet
sauvoin mittailkoot sekä tietkööt, koska ne nousee,
mutta sa, Rooman mies, olet kansain käskijä, muista!
Tää sun taitehes on: luo rauhaa, lailla se suojaa,
lyötyjä säästä, mut sotamahdein korskeat kaada!»

* * * * *

Vergilius työskenteli yksitoista vuotta Æneiksensä sommittelussa, mutta hän arveli, että sen täysin valmiiksi saattaminen vaatisi vielä kolmen vuoden ajan. Näitä vuosia ei hänelle suotu. Kuolema lopetti hänen työskentelynsä vähän sen perästä, kun hän oli täyttänyt viisikymmentä vuotta.

Vähitellen Vergiliuksesta tuli kansantietoisuudessa ennustaja ja ihmeidentekijä. Hänen kirjojaan tulkittiin vertaus- ja tunnuskuvallisesti, ponnisteltiin syvemmän, profeetallisen merkityksen esille saamiseksi kaikessa, mitä hän oli sanonut ja hänen kirjansa avattiin kuten oraakkelilta neuvoa haettaessa. Keskiajan kristityt pitivät häntä Israelin profeettojen arvoisena. Ensi sijassa hänen ennustuksensa poikasesta, joka toisi onnellisemman ajan maan päälle, teki hänestä hurskasten silmissä tietäjän.

On omituista, että Saksan suurin protestanttinen psalmirunoilija, Paul Gerhardt, on saanut inspiration erääseen kauneimmista ehtoovirsistään Æneiksen tunnelmallisesta kuvauksesta yöstä ja sen tuomasta levosta, siitä yöstä, joka kumminkaan ei tuonut onnettomalle Didolle lievitystä hänen rakkaudentuskaansa:

»Yö oli, uupunehet kaikk' antautui levon valtaan
leppoisaan. Oli vait maa, metsä ja ankara aava,
tähdet verkkaan vain yli kannen korkean vieri.
Vainiot nukkuivat, työjuhdat, kirjavat linnut,
veess' eläväiset kuin myös piilevät pensahikoissa;
kaikk' oli untunehet yön helmaan vaikenevaisen,
huolens' unhottain sekä päivän mennehen vaivat.»

Paul Gerhardtin ehtoovirren seuraavilla säkeillä on vastikkeensa
Vergiliuksen runoudessa:

»Maa lepohon nyt vaipuu,
sen piirteet yöhön haipuu,
kaikk' uneen uinahtaa.

Pois päivän valo peittyy,
ja öinen huntu heittyy
yl' ilman avaran.

Työt tauonneet on maiset,
vain lähdet loistavaiset
vait yössä valvovat.»

HORATIUS.

Horatius oli viisi vuotta nuorempi Vcrgiliusta. Hän oli etelä-Italian poika; nopeammassa tahdissa kuin Lombardian tasangon talonpojan pojalla virtasi veri hänen suonissaan. Hänen isänsä oli vapautettu orja, jolla oli pieni maatalo. Liikuttavaa on lukea Horatiuksen kertomusta siitä, kuinka isä vuokrasi tilansa voidakseen itse, seurata pientä poikaansa Roomaan — sillä kuten Vergiliuksen isä, hänkin tahtoi hankkia pojalleen parhaan kasvatuksen, mitä oli saatavissa, ja opettaa pojalle:

minkä senaattorien, ritareidenkin omat poiat Oppia saavat.

Runoilija jatkaa:

Jos joku ihmisien vilinäss' ois
katsellut mua, kun menin kouluun, hän puvust' ynnä
saattajaorjist' ois minut luullut rikkahan lapseks'.
Taattoni lahjomatonnapa vartijanain minut saattoi
luo opinantajien. Miks kertoa kaikkea? Kasvoin
vaatimatonna — se nuorten on kaunistus —, pahan teille
koskaan joutunut en, jopa moittimatonnakin säilyin.

»En koskaan», runoilija vakuuttaa, »minä olisi tahtonut vaihtaa isääni kehenkään toiseen, olisipa tällä ollut vaikka kuinka monen esi-isän loisto tahansa.»

Tämä uhrautuva isä teroitti sekä sanoin että teoin pojalleen vaatimattomuuden vaikeaa, mutta onnea tuottavaa taitoa. Siksipä runoilija voikin täysikasvuisena ylistää itseään onnelliseksi sellaisestakin syystä, ettei hänen tarvinnut matkustaa suuren ja kalliin seurueen kanssa. Vähän haukattavaa repussaan hän voi nousta takkuisen muulin selkään ja iloisena hölkytellä tietänsä aina Tarentumiin saakka tarvitsematta pelätä, että häntä moitittaisiin saituudesta. Roomassa hän sai maleksia mielensä mukaan, ilman että hänellä oli yhtään orjaa seurassaan, ja mieluisasti vietetyn päivän jälkeen hän voi iltaisin tyytyväisenä palata kotiin purjolaukka-, papu- ja ohukaisvadin ääreen.»

Näin eleleepi
hän, jota vaivaa ei himo kunnian houkkiomainen.
Onnekkaampi olen näin kuin jos isä, myös isotaatto
ollut kvestori ois, setä saanut myös saman arvon.

hän sanoo; ja toisessa laulussa:

Paljon tarpeen ei ole onneen. Pöydän
köyhän kaunistaa oma suolakuppi;
Nopsaan nukkuu, kun pure mielt' ei pelko,
Ahneus inha.

Satiirikkona Horatiuksella oli erikoinen kyky »sanoa hymyillen ihmisille totuus». Hän oli yhtä puolueeton leppoisassa huumorissaan ja tyynessä ironiassaan, olipa kysymyksessä omat tai toisten mielettömyydet. Hän ivaili mieltymystään hyvään ruokapöytään ja jonkinlaiseen epikurolailaiseen elämäntapaan ylipäänsäkin ja rakastettavalla suorasukaisuudella hän laski pilaa muistakin heikkouksistaan ja vioistaan. Taistelukentällä hän oli esiintynyt vain kerran — Philippoissa. Siellä hänellä oli päällikön asema — vieläpä hämmästyttävän korkea-arvoinenkin — Brutuksen armeijassa. Hän ei ollut suinkaan sankari, mutta hänellä oli rohkeutta jälkeenpäin laskea leikkiä tästä tuskin kunniakkaasta elämänsä vaiheesta. Hän kertoo avomielisesti, kuinka hän heitti kilpensä ja pötki pakoon, kun näki, minnepäin asiat olivat menossa. Myöhemmin hän ihastuneena käytti hyväkseen armahdusta, jonka voittaja hänelle myönsi.

* * * * *

Horatiuksesta kehittyä tyytyväinen ja onnellinen ihminen. Ollen pieni ja pyöreä hän nimittää kerran itseään »hyvinruokituksi porsaaksi Epikuroksen laumasta». Onnellinen hän oli maatilallaan, ylhäällä Sabiinilaisvuoristossa, Tivolin tienoilla, jonka Mæcenas hänelle lahjoitti. Tänne hän pakeni, kun ilma Roomassa kävi painostavaksi ja helteisen kuumaksi. Täällä hän kuuli vain puiden latvojen huminaa ja joen pauhinaa alhaalta laaksosta. Täällä hänen useimmat runonsa syntyivät. Näistä me tunnemme hänen rakkaan maatilansa melkein yhtä hyvin, kuin jos olisimme olleet siellä vieraina.

Täällä hänellä oli vain maamiehiä ja luonnollisia ihmisiä seuranaan, ja täällä hän sai olla rauhassa tungettelevilta onnenonkijoilta, joita pääkaupunki oli täynnä. Muutamassa hauskimmista satiireistaan Horatius kuvailee, kuinka tällainen iilimato tarrautui häneen kiinni, kun hän eräänä kauniina päivänä on kävelemässä Via sacralla. Mies kuului epäonnistuneitten runoilijain luokkaan, joka siihen aikaan oli hyvin runsaslukuinen, ja hän oli saanut päähänsä päästä Horatiuksen avulla Mæcenaan seurapiiriin. Näin runoilijamme alkaa maalailevan kuvauksensa vaivoistaan:

Pääkadull' astuksin minä taas tapahain sekä haudoin
mietteissäin jotakin, mitä ollut lie mitätöntä,
kun minut kiinni sai eräs, mulle vain nimituttu.
Tarttui hän kätehein: »Mitäs kuuluu, ystävä kulta?»
— »Laatuun käy», tokaisin, »sitä myöskin toivotan sulle.»
Kun yhä saatteli hän, minä virkoin: »Terveheks!» Hänpä:
»Et mua tunne; ma oon mies oppinut.» — »Arvosi nousee
siit' yhä silmissäin.» Hänest' uurastaa ko'in irti:
kulkua joudutin, seisahduin toviks' taas, sekä orjan
korvaan kuiskaelin asioitani; juoks hiki aina
kantahan asti. — »Kuink' ylen onnekas oot, äkäpäinen
Bolanus!» Näin vait nimesin, kun soitti hän suutaan,
kiitteli korttelien komeuksia. Kun ma en hälle
vastannut, sanoi hän: »Näen, mielelläs minun toivot
lähtevän; turhaan vain: minä en sua niin vähin laske,
vaan sua määrääs saakka ma saatan.» — »Suottapa vallan
sun samoella on näin; menen sairaan luo, jot' et tunne,
kauas Tiberin taa, luo Cæsarin uusien puistoin.»
— »Joutilas oon nyt, enk' ole laiska; ma siis sua seuraan.»
Korvani tuppaan löin, kuten yrmeä aasi, min selkään
kantamus köytetähän kovin suuri. Nyt vasta hän alkoi:
»Ellen erhety, niin ohi Viscukses[120], Variukses[120]
ystäväks ottaisit minut: ken nopeampahan laittais
värssyjä, vuolaammin? Kuka tanssia vois sulavammin?
Oon minä laulaja myös, kateuttaja Hermogeneenkin[121].»
Sain sananvuoron: »Viel' eloss' ompiko äitisi, taikka
heimostas tuen saatko?» — »Ei ketäkään ole mulla,
kaikk' olen haudannut.» — »Hyvä heidän; mut minä jäin vain.
Surmani suo pian! On kova kohtani; lasnapa mulle
lausui tietäjätär, täristyttäen arpomisuurnaa:
'Ei sinun kuoloas tuo tuhomyrkky ja taistajan miekka,
rinnan riutumus ei, kipu keuhkojen, ei hidas leini,
vaan sinut kerran on lorusuu joku tappava; siispä
karttaos haasteliaita, kun mieheks kerta sa kasvat'?»

Runoilijamme onkin vähällä heittää henkensä, kun pelastus viimeinkin saapuu hänen muutaman riitajuttunsa vastapuolen hahmossa:

»Sika, oikeudestakos karkaat?»
Vierasmieheks hän mua pyysi, ja kohta ma suostuin
mielissään. Käräjiin hänet laahattiin, melu, touhu,
tuoksina nous. Kas näin minut pälkääst' autti Apollo.»

* * * * *

Augustus oli hyvin ihastunut Horatiukseen. Paitsi runoilijan persoonallista rakastettavuutta, hänen hyväntahtoista sukkeluuttaan ja hienoa, ymmärtävää hymyään oli hänen mielipiteillään ja Augustuksen politiikalla erinäisiä yhtymäkohtia. Idyllikko Horatius inhosi kaikkea politikoimista ja rakasti lepoa ja rauhaa. Hänen kauhunsa tasavallan ajan alituista levottomuutta ja verenvuodatusta kohtaan oli täysin keisarin mielen mukaista. Muut syyttivät Augustusta siitä, että hän oli riistänyt roomalaisilta vapauden — Horatius päinvastoin arveli, että Augustus oli lahjoittanut sen heille vapauttamalla heidät poliittisista huolista ja rettelöistä ja antamalla heille sen sijaan levon ja rauhan järjestää elämänsä niinkuin itsekutakin halutti. Augustuksen pyrkimys palauttaa roomalaiset yksinkertaisempiin ja terveempiin elämäntapoihin sai myöskin osakseen runoilijan myötätunnon, runoilijan, josta oli tullut maalaiselämän ja vaatimattomuuden apostoli.

Augustus piti siis Horatiusta suuressa arvossa ja tarjosi tälle yksityissihteerinsä virkaa. Mutta runoilija torjui kiitollisena kultaiset kahleet. Suunnattomasti paljon suuriarvoisempana hän piti vapautta saada itse järjestää elämänsä. Ja Augustus ymmärsi häntä ja piti hänestä yhtä paljon kieltäytymisestä huolimatta. Pilaillen hän kirjoitti vapautta rakastavalle runoilijalle: »Vaikka sinä oletkin niin ylpeä, että väheksyt ystävyyttäni, en minä kuitenkaan maksa sinulle samalla mitalla.»

Näin runoilija sai levossa ja rauhassa jatkaa runoiluaan ja lesboslaisen laulajakoulun esikuvien mukaan laulaa luonnosta, sen vaihtelevista muodoista, ylistää kohtuudella nautittuja viinipikarin riemuja, runoilla rakkaudesta ja ystävyydestä, laulaa Augustuksen, hänen itsensä ja Rooman hyväntekijän kiitosta sekä pilailla ihmisten heikkouksia.

Hänen juomalauluilleen ominaisia ovat seuraavanlaiset säkeet:

Tapella sarkoin riemuhan säädetyin
on thrakilaista. Barbarijankutus
jo jättäkää ja säysy Bakkhos
säästäkähät verimelskehiltä!

Yöjuomingeissa miekkoja huidotte
kuin mediläiset meiskarit. Hillitkää
tuo hornanmoinen huuto, veikot,
laskeukaa käsitaipehelle!

Eräs hänen somimpia rakkausrunojaan on suomalaisessa asussa seuraavanlainen:

Tieltäin miks pakenet laill' aran kaurihin,
vuorell' eksynehen, etsivän äitiään?
Turhaan tuulta se säikkyy,
metsän varjoja vauhkoutuu;

lehdet jos vipajaa vuoks kevätviimojen,
karhunvattua jos vihreän-vilskavat
liikauttaa sisiliskot,
värjyy sen sydän, polvet jo.

Syödäkseni hetikään en sua ahdista,
julmain tiikerien lailla ja leijonain.
Äitis jättäös vihdoin!
Oothan suuri jo sulholle!

Melkeinpä jokaisessa satiirisessa runossaan Horatius antaa uusia todisteita hienosta inhimillisyydestään ja lempeästä, ihmisheikkouksia ymmärtävästä huumoristaan, jonka hän omaksui vuosien vieriessä ja joka kehittyi seurustellessa sellaisten miesten kuin Vergiliuksen ja Mæcenaan kanssa.

Luonteeltaan eloisa Horatius oli ihminen, jolla oli kyky tuntea oikeata viihtymystä. Sen tunnemme sellaisista runoista kuin se talvitunnelma, johon hän on vinjetiksi piirtänyt Roomasta etelään päin olevan lumipeitteisen Soracten vuoren uljaan kuvan. Muutoin tämä ihastuttava runo, kuten monet muutkin, on pääasiallisesti Alkaioskäännöstä; ja Horatius oli itse ylpeä tehtävästään saattaa hänet ja muita kreikkalaisia runoilijoita roomalaistenkin kesken yleisesti tunnetuiksi ja kunnioitetuiksi. Osittain siis Horatius tyytyi samaan tehtävään kuin Terentiuskin. Pitävätpä muutamat kirjallisuudentutkijat ja filologit varmana, että kaikki Horatiuksen kauneimmat runot ovat kreikkalaisen runouden[122] jäljennöksiä tai käännöksiä. Mutta minkälaisia mestariteoksia käännöksiksikin! Yhtä täydellisiä kuin alkuperäisetkin! Horatiuksen persoonassa ovat kreikkalainen ja roomalainen henki sulautuneet yhdeksi. Häntä onkin sanottu »kreikkalaiseksi roomalaisten keskuudessa». Hyvin luultavaa muutoin onkin, että hänen suonissaan virtasi kreikkalaista verta. Hänen syntyperänsä johtuminen muinoisesta Suur-Kreikasta tekee sen uskottavaksi. Roomalaista on Horatiuksessa hänen selväpiirteinen todellisuustajunsa, kreikkalaista sitävastoin hänen kohtuuden, sopusoinnun ja muotokauneuden tajuntansa. Hän oli elämänohjeekseen valinnut delphoilaisen sananparren, johon sisältyy koko elämänviisaus: »Kohtuus kaikessa». Hän suosittelee kaikille »kultaista keskitietä» ylimielisyyden ja arkuuden, mielenhuuman ja tylsyyden, ylellisyyden ja puutteen välillä. Ja esteettisen koulutuksen ansiosta, jonka hänen helleenisen sivistyksen opintonsa olivat hänelle antaneet, hänen psyykensä vähitellen vapautui yhä enemmän roomalaisesta karuudesta ja kovuudesta. Hänen parhaimmat runotuotteensa ovat mainio hedelmä roomalaisen miehuuden ja kreikkalaisen sulon yhtymästä.

Mutta palatkaamme nyt itseensä kysymyksessä olevaan runoon!

»Näät kuinka valkein hohtavi harjantein
Soracte vuori, kuin lumitaakastaan
puut metsän tuskastuin jo taipuu,
kuin kova pakkanen kahli virrat.

Pois häädä kylmä, lietehes puita tuo
taas aimo taakka, anteliaammasti
suo, Thaliarkhos, kiertää maljan,
min nelivuotias viini täyttää.

Muut kaikki huoleks heittäös taivahan!
Kun tuulten taiston kerta se aavalla
on viihtänyt, niin vait on kuuset,
eik' ikisaarnien lehvät liiku.

Min huomispäivä luo, älä tiedusta,
vaan voitoks laske päivä, min milloin sait,
ja nuorramiessä ällös vältä
leikkejä, tanhuja armaan lemmen,

kun viel' on vanhuus yrmeä kaukana
sun kukkeudestasi Nyt kisakentille
on aika käydä, lemmenkuiskein
tyttösi kohdata illansuussa,

tai kuulla, kuinka neitosen, kaukaiseen
mi soppeen piili, pyrskäys ilmaisee,
ja pantti riistää rantehesta,
tai vikuroitsevan sormus viedä.»

Ja lopultakin pakenee talven kylmyys lännen lauhkeita henkäyksiä:

»Tukkahas tuoksua vaan puno lehviä vihreöitä myrtin
Ja kukkasia kirrettömän mullan;

kalpea kuolema kolkuttaa yhä yhtäläisnä köyhän
kuin kuninkaankin usta. Kaukotoiveet,
Sestius onnekas, meilt' on kieltänyt lyhyt elonaika.»

Mutta kevät on lyhyt, ihmiselämässä kuten luonnossakin:

»Me kaikki paikkaan yhtehen päädymme,
ja uurnass' arpaa kaikkien puistellaan;
se lankee aikanaan ja meidät
ainahis-maanpaon purteen määrää.»

* * * * *

Monilla Horatiuksen runoilla, erittäinkin hänen satiireillaan, on suuri sivistyshistoriallinen arvo. Runoilijan harvinaisen huomiokyvyn ansiosta nämä runot ovat yhtä korvaamatonta aineistoa Augustuksen ajan elämän tuntemiselle, kuin Ciceron kirjeet ovat vallankumousajalle. Me voimme myöskin lukea hänen lauluistaan hänen oman elämänsä kuten päiväkirjasta. Hänen kertomataitonsa mestarinäyte on Roomasta Brundisiumiin tehdyn matkan kuvaus, jonka matkan hän suoritti yhdessä runoilijoiden Vergiliuksen ja Varuksen kanssa Mæcenaan seurassa. Mainioita ovat runoilijan sisäkuvaukset siivottomista, pienistä italialaisista majataloista. Milloin vieraat ovat tukehtumaisillaan märistä, lehtisistä oksista lähtevään savuun, milloin isäntä on pistämäisillään koko talon tuleen käännellessään laihoja rastaita paistinvartaassaan. Muutamassa paikassa on niin suuri puute juomavedestä, että siitä saa maksaa joka kulauksesta, toisessa taas leipä on täynnä pieniä kiviä. Huvittavaa ei ole myöskään kehnoilla, sateen liottamilla teillä matkustaminen; mutta vaivat ovat tuskin vähäisempiä sillä jokialuksella, jolle täytyy osaksi matkaa uskaltautua. Aluksella matkustajat häiriintyvät kiivasta riidasta laivanomistajan ja matkustavien talonpoikain välillä. Ja kärsivällisyyttä kysytään myöskin pitkän odotuksen aikana, kun laivaa vetävää muulia koetetaan saada liikkeelle. Silloin on jo kumminkin ehtinyt tulla yö.

»Tunnin vei venemaksujen kanto ja muulein
valjastus. Unen taas vei hyttyset, sammakot suomaan,
myös koti-armaalleen serenaadia hihkuen kilpaa
venhemies, sikunasta mi vilkastui, sekä muuan
matkaajista. Nyt mies, joka muulia ohjasi, uupui
nukkumahan, venemies myös laiskistui, sitas muulin
syömään kallion luo, kävi seljällensä ja kuorsas.
Aamun koitti jo koi, ja me näimme: on hievahtamatta
venhe. Maallepa nyt eräs matkaajist' äkäpäissään
hyppäsi peittoamaan pajusauvoin sääriä, niskaa
muulin ja sen ajajan. Oli neljä jo kello, kun noustiin
maihin.»

* * * * *

Vuonna 8 e.Kr. Horatius menetti uskollisen ystävänsä Mæcenaan. Useita vuosia kestäneet kovat kärsimykset päättyivät silloin. Vainaja oli testamentissaan määrännyt Augustuksen yleisperillisekseen, mutta laskenut hänen sydämelleen nämä sanat: »Muista Horatius Flaccusta, samoinkuin olet minua muistanut!»

Tämä kehoitus oli monesta syystä tarpeeton. Vain muutamia viikkoja myöhemmin Horatius seurasi hyväntekijäänsä kuolemaan. Näin täyttyi vanha lupaus, jonka runoilija oli kerran antanut laulaessaan:

Jos oottamatta sun, osan sieluain,
veis kuolo, niin myös miks minä viipyisin,
ma rikkonainen puoli, inho
itseni vain? Sama päivä meidät

molemmat sortaa. Kerta ma vannoinhan,
ja väärin en: »Jos kunne sa kulkenet,
sua seuraan.» Viimeistaipaleelle
kumppaninas olen valmis käymään.

Horatius pääsi kokemasta kiusallista kuihtumista. Nopeasti hän sai mennä. Kuten hän oli kehoittanut toisia, siten hän itse erosi elämästä, samalla lailla kuin kylläinen ja tyytyväinen pöytävieras lähtee pidoista.

Runoilija haudattiin ystävänsä viereen Esquilinus kukkulalle. Hänen oman elämänsä loppuakordina kaikuu horatiuslainen säkeistö, jolla vielä tänä päivänäkin kaunista elämäntyötä usein kunnioitetaan:

»Integer vitae scelerisque purus,
non eget Mauris iaculis neque arcu
nec venenalis gravida sagittis,
Fusce, pharetra.[123]

Jäljellä on muisto lämminsydämisestä, miellyttävästä ihmisestä ja laulajasta, jolla ei ollut vain synnynnäisen runoilijan kykyä muuttaa kieli sulavaksi musiikiksi, vaan joka oli saanut myöskin lahjan levittää iloa kanssaihmistensä keskuuteen, siksi että hän itse oli kohtaloonsa tyytyväinen ja kiitollisena vastaanotti suuret ja pienet ilon aiheet, joita elämä antoi, sekä säilytti ne kiitollisessa muistossa. Siitä todistavatkin liikuttavalla tavalla hänen omat sanansa:

Se onnekas on mies, oma herransa,
ken aina virkkaa päätteheks päivänsä:
»Elänyt oon!» Jos huomiseksi
Zeus laen peittävi mustiin pilviin,

tai kirkastaa — edes hän kumotuks' ei saa
tapahtunutta, ei peräyttää voi,
ei muuksi muuttaa, minkä kerran
haihtuva hetki on vienyt myötään.

Runoilijan julistama elämänfilosofia on kultaisen huolettomuuden filosofiaa. Se ei ole syvämietteistä, mutta se tyydytti hyvin häntä itseään.

Horatius ei ole suinkaan taivaita ahdisteleva titaani. Hänen lyriikassaan ei ole Catulluksen hehkuvaa intohimoa ja valtavaa voimaa, mutta hänellä on paljon useampia kieliä lyyrassaan ja sen sointupohja on sopusointu. Horatius oli onnellisen tasapainoinen luonne, Catullus onneton, rikkirevitty sielu.

PROPERTIUS.

Propertius kuului, kuten Vergilius ja Horatiuskin, Mæcenaan seurapiiriin. Hän oli syntynyt noin vuonna 50 e.Kr. eräässä Apenniinien kauneimmista seuduista, hurmaavan ihanassa paikassa sijaitsevassa vuorikylässä Assisissa tai sen läheisyydessä. Hän sai kasvatuksensa Roomassa samoista syistä kuin Vergilius ja Horatius. Hänen äitinsä, joka joutui aikaisin leskeksi, muutti nimittäin sinne pienen poikansa kanssa, jotta poika voisi saada mahdollisimman hyvän sivistyksen. Kaikkea kaunista palavasti palvovalle pojalle tuli kreikkalainen kirjallisuus pian rakkaimmaksi luettavaksi, ja hän alkoi aikaisin ilmaista tunteitaan sävyltään voimakkaan eroottisissa runoissa. Hän laulaa palvomalleen ja kiihkeästi kaipaamalleen naiselle, nimittäen häntä Cynthiaksi. Nimi on muodostettu Delos saaren Cynthos vuoren mukaan. Sen tarkoituksena on muistuttaa Apollosta ja osoittaa rakastetun olevan runotarten seuralaisen. Cynthia oli raukea kaunotar, jolla oli tummat, tuliset silmät ja hipiä

»kuin ruso ruusujen, kun maidon ne pinnalla ui.»

Hän liikkui kuin jumalatar, tanssi kuin sulottaret, ja koko hänen olemuksensa säteili kauneutta ja viehkeyttä.

Propertius oli vasta seitsentoistavuotias nuorukainen, kun hän joutui Cynthian tuttavuuteen. Hehkuva rakkaus heräsi molemmissa, ja Cynthiasta tuli hänen rakastajattarensa. Cynthia ihaili Propertiuksen runoja ja oli ylpeä siitä, että tämä lauloi rakkaudestaan häneen. Vuoden kuluttua Propertius julkaisi ensimmäiset runonsa Cynthian ylistykseksi.

»Ystävät jos kyselee: 'Miks synkkä nyt?' 'Miks ilomielin?'
Heille mä vastaan vain: 'Cynthian syytä se on.'

Cynthia on kääntänyt ylösalaisin koko hänen elämänsä:

Cynthia katseellaan ens' kerran kahli mun koidon,
kahlinneet jota ei viel' ole pyytehet muut.
Maahan taipumahan sai Amor silmäni ylväät,
hänpä se kannoillaan tallasi päätänikin.
Petturi tuo minut saatti jo hylkimähän hyvett' immen
puhtaan, vietteli mun päättömihin tekosiin.
Nyt minä hurjaillut olen vuoden umpehen, mutta
riemua tuntea ei vain minun suo jumalat;
tuskien öitäpä antaa Venus palvelijalleen,
lemmenkahlehist' en irtoakaan ikänäin.

»Cynthian suosiota ei nautita rankaisematta», hän sanoo toisella kertaa. Hänen kanssaan seurustellessa vaihtelevat auringonpaiste ja rajusää. Mutta tämäpä juuri on hänen tenhovoimansa oleellinen osa:

Hauskapa tuo oli yö, jona riitelit loistossa lamppuin;
raivosit, syydellen suustasi herjoja vain.
Kiihkossa pöydän miks nurin työnsit, miks käsin hurjin
maljan viiniä mun ylleni sinkautit?
Mut hyvä! Jatkapa vain! Hiuksistakin hurjana raasta,
kynsin kaunoisin raappios kasvonikin,
uhkaa polttelevas tulisoihduin päästäni silmät,
vaatteet yltäni vie, rintani paljahaks tee!
Siitä mä oivallan näet: kiihkoissas mua lemmit;
nainen raivoa ei, jos sydän liekitön on.

Kuvaavaa tälle rakkaussuhteelle on myöskin humoristinen runo, jossa runoilija antaa elävän kuvauksen erään iltahetken tapahtumista, jolloin hän etsii Cynthian uskottomuuden vuoksi lohdutusta kutsumalla luokseen kaksi muuta kurtisaania, Phylliksen ja Theian.

Porttini äkkiä nyt saranoillaan kirskuvan kuulen,
atriumistani soi sipsutus askelien.
Kohtapa aukeevat pariukset: Cynthian nään mä,
valloillaan kiharat; raivotar sorja hän on.
Sormeni jäykistyi, putos permannolle jo malja,
viinin herpaamat huuleni kalpenivat.
Silmät naisen kiukkua kuin salamoivat; öinen
valtaus kaupungin ei ole niin kamalaa.
Kasvoja Phylliksen hän kynsimähän heti kärkäs,
Theia hän kauhuin huus nymfejä auttamahan.
Naapurit nukkunehet heräs hetkess' soihtujen loimoon,
kaikk' kadut täyttyivät huutoa nyt, hälinää.
Hapset pörröllänsä ja vaatteetkin repaleina
tyttöni päätyivät naapuri-krouvihin yöks.»

Cynthia palaa ylpeänä voittajana, ja nyt hänen taistelunhalunsa kohdistuu miehenpuoleen, kunnes hän ei enää jaksa nostaa iskuun käsivarttansa. Kaikki loppuu kuitenkin suloiseen sovintoon.

»Viimeks vaihtoi hän joka vuoteen vaattehen; taivuin
Myös mä, ja patjoillani rauha se solmiutui.»

Propertius ei voi elää Cynthiatta. Niin pian kuin hän on poissa, Propertius on menehtymäisillään mustasukkaisuuden tuskista. Hän tunnustaa itse, että hän on intohimonsa orja, mutta ei keksi mitään keinoa siitä vapautuakseen:

»Kohtalo säätänyt on minut ain' ylenkatsotuks jäämään;
suo minun hulluuteen uhrata tää elämäin!
Riemuin kuoloon kestivät näin monet orjina lemmen;
heidän rinnalleen myös minut haudata saa.
En minä maineeseen ole syntynyt, en asetöihin;
Amorin vain sotilaaks kohtalo määräsi mun.»

hän kirjoittaa eräälle ystävälleen. Mutta jo seuraavana hetkenä hänen rintansa paisuu ylpeydestä sen takia, että hän on saanut voiton rikkaasta kilpailijastaan, ja hän huudahtaa:

Tähtihin ylhäisiin nyt jalkani koskea saapi:
yö tai päivä jos lie, Cynthia on omanain.
Ei ole kilpailijaa mun lempeni tiellä nyt yhtään;
vanhuuteen elämäin voitto se säilyköhön!»

Mutta Cynthia on oikullinen ja keimaileva. Hän leikkii runoilijanuorukaisellaan kuten kissa hiirellä, ja eräänä päivänä hän pettää köyhän laulajan rikkaan ihailijan vuoksi. Halveksittu rakastaja valittaa tuskaansa metsän puille ja suhisevalle länsituulelle, lehtojen lähteille ja saloseudun kolkoille kallioille.

»Puut, tepä haastelkaa — jos puutkin tuntevat lemmen —,
pyökki ja pinja, min on suosikiks ottanut Pan,
siimeessänne mä kuink' olen huokaillut useasti,
oon nimen kaunoiseni kuorehen piirtänyt puun.»

Mutta rakkautensa vuoksi hän on valmis orjan lailla kärsimään jumaloidun kaikkia oikkuja:

»Ollos vain mikä oot! Vain 'Cynthia' kaikuvat metsät,
toistavat sun nimeäs kalliot kaikk' erämaan.»

Vielä haudassakin on häntä kalvava Cynthian kaipaus.

»Lien mikä lienenkin Manan maill', omas sielläkin oon ma;
Kuoleman rantainkin valtias rakkaus on.»

Viimein valkenee kuitenkin päivä, jolloin runoilija katkoo kahleensa.

»Maitten, merien taa minut viekää sinne te, minne
Nainen ykskään ei luokseni löytävä lie.»

hän pyytää ystäviään. Hän matkustaa nyt laivalla Ateenaan opintojaan jatkamaan.

»Lemmenkahlehet nyt katkova vieras on maa.»

Hän eroaa Cynthiasta kiroten häntä niistä tuskista, joita tämä on hänelle tuottanut. Vieläpä hän hillitsemättömässä vihassaan alentuu halpamielisesti muistuttamaan Cynthiaa siitä, että hänestä kerran tulee vanha, ruma ja kurttuinen ämmä. Ranskalainen kirjallisuudentutkija Plessis sanoo: »Propertiuksen runoudella on joskus metsäomenapuun hieman karvas maku, kuten hedelmillä, jotka ovat kypsyneet auringottomassa paikassa. Samoin on sydänten laita, jotka ovat rakastaneet saamatta onnen päiväpaistetta.»

* * * * *

Kun Propertius palaa jälleen Roomaan, Cynthia on kuollut onnettomuuksien ennen aikojaan murtamana, ja nuoruudenrakastettu on nyt Propertiukselle vain kaihomielinen muisto. Hän tunnustaa epäsuorasti eräässä elegiassaan, että hän itse ei ollut syytön heidän rakkaussuhteensa katkeamiseen, ja Cynthia kuiskaa haudan toiselta puolen hänelle:

»Muut sua nyt pitäkööt vähän aikaa; mun olet kohta,
Tuhkani haudass' sun tuhkahas yhtyvä on.»

Intohimoinen nuorukainen on kehittynyt mieheksi ja täysiveriseksi roomalaiseksi. Hän aikoo nyt antautua kynällään ylistämään myöskin Rooman suuria muistoja. Mutta tietysti Mæcenaskin — tai oikeammin sanoen Augustus — on tämän aikeen virittäjänä kuten Vergiliuksella ja Horatiuksellakin; ja huomaa, että Propertius ikäänkuin empien seuraa ystävänsä ja suosijansa toivomusta, kun hän ryhtyy eepilliseen runoiluun. Eräässä runossaan hän sanoo Mæcenaalle:

»Paikallas elelet onnehes tyytyen vain,
mut mua miks sinä ain' ajat kirjailun ulapalle?
Suuria purjeit' ei kannata purteni tää.
Saa häpeää, ylivoimaisen ken on ottanut kuorman:
polvin horjuvin hän työntäytyy pakohon.
Rauhan toimikin tuo on syntynyt, tää sotilaaksi,
luonnonlaatuahan kaikki he kuuntelevat.
En minä purrellain merenaavoja halkoa aio;
virtapa pienoinen mulle jo riittävä on.»

Mutta tästä huolimatta hänen rakkausrunoilunsa alkaa jäädä taka-alalle toisenlaisen runoilun tieltä. Hän laulaa Octavianuksen voitosta Aktionin luona, hän runoilee milloin ylväistä, milloin liikuttavista Rooman muinaisista ja sen ajan muistoista. Mutta Propertiuksen täydellinen ymmärtäminen ei ole vaivatonta. Hänen tyyliänsä raskauttavat oppineet, jumalaistarulliset viittaukset. Huomaa, että hän on saanut koulutuksensa oppineisuudessaan pedanttiselta aleksandreialaiselta koululta.

Hänen uusi runoilu-uransa ei ollut pitkä. Cynthian kalpea rakastaja oli palanut loppuun ennen aikojaan[124], ja jo muutamia vuosia yli kolmenkymmenen vanhana hän kuoli. Erään kauneimmista runoistaan — viimeisen, jonka hän julkaisi — hän on omistanut haudalle. Runoa on nimitetty »Elegiain kuningattareksi». Se on nuorena kuolleen Cornelian, Augustuksen toisen puolison edellisestä avioliitosta syntyneen tyttären surulaulu. Vainaja puhuu miehelleen Æmilius Paulukselle:

Paulus, kyynelin miks mua haudassain yhä kiusaat?
kuoleman usta ei saa heltymähän rukous.
Jonk' alamaisekseen on kerran vihkinyt Hades,
salpa sen vankkumaton sulkevi mailt' elämän.
Vaikka sun pyyntöihis Manan mahtaja taipua voiskin,
Tuonelan rannalle vain kyyneles tyhjihin vuos.

Vainajan suurin lohdutus on tietoisuus siitä, että hän on viettänyt nuhteetonta elämää ja jättänyt jälkeensä kukoistavan lapsilauman.

Tää on voittona, tää sulopalkkana naisen on: hälle
kilvaten kiitostaan hautahan-saattajat suo.
Huostaas, puoliso, nyt jätän lemmenpanttimme: lapset;
vaikka ma tuhkana oon, heit' yhä kaihoelen.
Äitinä olkosi heille, ja niinkuin hoivasin heitä
helmassain, samaten heitä sä holhoa myös!
Konsa he kyyneltyy, suo äidin-suukkoni heille!
Kartanon huolet kaikk' ompi sun ylläsi nyt.
Jos suru valtaa sun, sitä ällös näyttäkö heille!
Käyköhöt suutelemaan kuivia poskias vain!

Kun lukee näitä sydämestä lähteneitä lämpimiä sanoja, yhtyy mielellään erään englantilaisen kirjallisuudenhistorioitsijan mielipiteeseen, että Propertius on näissä säkeissään ilmaissut »melkein kristillistä hellyyttä».

TIBULLUS,

Propertiuksen aikalainen, kuoli myöskin nuorena, hieman Vergiliuksen jälkeen. Hänkin oli rakkauden laulaja, mutta sävellajiltaan vienompi, rauhallisemman, mutta myöskin syvemmän, vähemmän itsekkään tunteen tulkki. Rakkaus ei ole hänelle vain aistihuumausta kuten Catullukselle ja Propertiukselle, vaan ennen kaikkea sisäistä ja pyhää. Tällaisessa tunteessa on enemmän kaihoa kuin riehuvaa intohimoa. Johan Henrik Kellgren on luonnehtinut Tibulluksen ja Propertiuksen eron sanoessaan jälkimmäisestä. »Hän ei huokaile, ei itke; hänen rakkautensa riehuu ja heittäytyy epätoivoon.» Tibullus sitävastoin valittaa, kun rakastettu on tullut hänelle uskottomaksi:

Viinein vaimentaa koetan suruain monet kerrat;
tuskapa sen mehun taas kyyneliks loihtia ties.
Armastin useaa, mut nauttimahan ma kun mielin,
Venus loi etehein sun kuvas, pois paeten.

Hän ei kykene muuhun kuin alistumaan suruunsa. Kun kaunotar pettää hänet, hänen kirouksensa eivät kohdistu tähän, vaan parittajaan, joka on houkutellut hänet rikkaammalle ihailijalle:

Atriat syököön hän veriset, verisuisna hän juomaa
särpiköhön kamalaa, min seass' sappea on!
Haamut vainajien hänet saartakohot valitellen,
hyypiö pitkät yöt yllään kirkukohon!
Itse hän nälkään nääntyen kootkoon hautausmailta
ruohoja, luita, jos niit' ois sudet jättänehet!
Paljain uumin hän kujavieriä juoskohon ulvoin,
koirat parvina hänt' eellehen ahdistakoon!

Niistä rohkaisevista säkeistä päättäen, jotka Horatius on kirjoittanut Tibullukselle, hiljainen raskasmielisyys näyttää olleen hänen luonteensa pääpiirteenä. Tibulluksen runoissa vanhuuden ja katoavaisuuden ajatukset vaimentavat ilon:

»Lemmessä yhtykähämme, kun kohtalo vielä sen sallii!
Kuolema kohta jo saa, otsa on peitossa yön.
Hiipivi vanhuus veltto, mi lemmen kieltävi meillä,
mairehin haastaa ei harmajahapsisen suo.»

Puhtaassa, herttaisessa viehättäväisyydessään Tibulluksen runotuotanto kuuluu siihen runouden lajiin, jota ei voi käsittää muuten kuin sydämellä. Usein se muistuttaa nuoren Vergiliuksen Georgicaa. Kuinka paljon puhuvatkaan runoilijan mieltymyksestä maalaiselämään pari seuraavanlaista säettä:

»Vuonan pienoisen sylihin minä mielisin ottaa,
Luot' emon eksynehen, viedä sen taas kotihin.».

Hellä sydän, hyvä paimen! Tällaisissa pikku idylleissä rakastettava laulaja viivähtää mielellään. Maalaiselämän hiljaisella kodikkuudella on huomattavan suuri sija hänen runoudessaan, ja naista hän ei ylistä rakastajattarena, vaan lempeänä ja uskollisena puolisona kotilieden ääressä. Antiikkisessa runoudessa ei ole monta säkeistöä, jotka puhuvat niin hellää kieltä kuin ne rivit, jotka hän kerran kirjoittaa rakastetulleen sairasvuoteeltaan kaukaa vieraalta maalta, Korfun saarelta. Tuskiensa ja kuolemanajatuksiensa keskellä runoilija eläytyy täydellisesti kuvaukseensa, kuinka hän jonakin iltana on tuleva ja hämmästyttävä tätä, kun hän istuu värttinänsä ääressä rauhallisessa kodissaan:

»Luoksesi saavun nyt yht'äkkiä, vartoamattas,
jotta sa luulisit mun pilvistä ilmestyneen.
Silloin oitis käy sylihin, oi Delia, vaikka
jalkasi paljaat lie, hiuksesi irrallaan.
Näin anon: Koitar, valjakkos rusohohtava tuokoon
luoksemme kiiruhtain päilyvän päivyen tuon!»

Tibulluksen säe juoksee soinnukkaan hyväilevänä, ja hänen runouttaan ei koskaan häiritse runsassanainen oppineisuus tai muu konstikkaisuus. Hän ei ole saanutkaan esikuviaan aleksandreialaisesta koulusta. Jos ylipäänsä voi puhua hänen kreikkalaisista esikuvistaan, niin sellaisena on pidettävä joonialaista lyriikkaa.

OVIDIUS.

Ovidius syntyi pienessä kaupungissa Abruzzon vuoristossa vuonna 43 e.Kr. Päinvastoin kuin Vergiliuksella ja Horatiuksella hänellä oli varakas ja arvossa pidetty isä, joka määräsi pojan virkamiesuralle ja lähetti hänet siinä tarkoituksessa reetorikouluun Roomaan. Mutta nuoren Ovidiuksen lahjakkuus ei viitannut sille taholle. Tulevalle roomalaiselle virkamiehelle ei ollut suinkaan erikoiseksi ansioksi, että hänen proosansa melkein itsestään muuttui niin kevyesti juokseviksi ja kaunissointuisiksi säkeiksi, että niiden veroisia oli tuskin koskaan kuultu. Hänen vakava isänsä koettikin vieroittaa häntä tästä epäkäytännöllisestä tavasta. Mutta mitäpä se auttoi! Luonto otti osansa. Ovidius itse nautti runoilijalahjoistaan, nautti tuumiskelematta kuten leikkisä lapsi. Hänelle ei näytä koskaan johtuneen mieleenkään, että runon värihohtoisten saippuakuplien puhaltamisesta voisi seurata minkäänmoista edesvastuuta. Hän maalasi vain siksi, että maalaaminen huvitti häntä. Ja olihan hänellä kylliksi rahoja voidakseen tehdä, mikä häntä huvitti. Häntä ei haluttanut ollenkaan seurata kunniakkaiden esi-isien jälkiä, »Miksikä minä», hän sanoo, »havittelisin sotaista kunniaa tahi pänttäisin päähäni pitkäpiimäisiä lakipykäliä tahi halventaisin ääneni epäkiitollisella Forumilla? Kaikki sellainen on katoavaista työtä. Minä tavoittelen kuolematonta mainetta.» Ja sen hän saavuttikin.

Hänen runottarensa oli keveähköä lajia. Se kuiskaili hänelle rakkausrunoja, mutta niiden eroottiset aiheet eivät vaikuta runoilijan itsensä elämiltä, ja hänen runoissaan ei ole sitä intohimon hehkua, joka oli Catulluksen ja Propertiuksen runouden voima. Ovidiukselle rakkaus on mielenkiintoinen psykologinen tutkimusaihe, kun sitävastoin Catullus ja Propertius elävät koko olemuksellaan tässä tunteessa. Erotiikka on hänestä vain vallatonta lemmenleikkiä eikä kuten Catulluksella ja Propertiuksella voimakkaan aistillisen luonteen purkausta. »Uskokaa pois», hän itsekin sanoo, »minun tapani ovat hyvin paljon erilaiset kuin minun runoni. Elämäni on ollut kunnioitettava, vaikka runottareni onkin ollut kevytmielinen.» Hän oli, eroten Augustuksen ajan muista suurista kirjailijoista, naimisissa ja hyvissä varoissa oleva kansalainen ja voi vakuuttamalla vakuuttaa: »Ei kukaan perheenisä, joka epäilee lapsiensa aviollista syntyperää, voi syyttää minua.» Mutta toiselta puolen hänellä oli, kuten hän itsekin sanoo, nuoruudessaan »hellä sydän, joka leimahti tuleen pienimmästäkin kipinästä.» Hän ei haaveksinut kuitenkaan kenestäkään erikoisesta — hän hehkui rakkautta kaikkia nuoria tyttöjä kohtaan. »Minun sydämeni», hän sanoo, »ei voi kiintyä yhdenlajiseen kaunottareen — minulla on aina tuhansia syitä palvoa heitä kaikkia.»

Ovidiuksen eroottinen runoilu on, useimmiten kreikkalaisten esikuvien mukaan, mielikuvituksen oikukasta leikkiä laadultaan vaihtelevin aihein. Useinkin ne ovat tympäisevän säädyttömiä.

Myöhemmin Ovidius julkaisi oikean oppikirjan »rakastamisen taidossa». Ensiksi hän selvittää melkein tieteellisellä johdonmukaisuudella, kuinka nuori mies voi saada itselleen rakastajattaren ja pitää hänet, ja sitten hän antaa vastaavanlaisia neuvoja toiselle sukupuolelle. »Rakastamisen taito» on Amorin palveluksessa käytettävä sotaviekkauden ohjesääntö. Kysymys ei ole uskollisuudesta rakkaudessa, mutta vain siitä, ettei toinen puoli pääsisi selville siitä, että toinen on uskoton,

»Niin raju ei ole ees vihapäissään hallava karju,
koiria konsa se lyö hampahin välkkyävin,
ei ole leijonatar, imeväisien pentujen hoiva,
kyy ei, kulkija min tallasi taitamaton,
kuin on nainen, konsa hän kilpailijattaren keksi
vuoteeltaan; viha lyö lieskana silmistä tuon.»

Ajatelkaa Medeiaa!

Mutta yhtä paljon kuin rakastajan tulee varoa, ettei häntä yllätetä tilanteessa, joka voi aiheuttaa tuollaisia mielenpurkauksia, yhtä epäviisasta on välittää naisen hairahduksista. Sillä miksi hän ei saisi nauttia lyhyestä ajasta, jonka nuoruus ja kauneus kestävät! Aikanaan kyllä joutuu päivä, jolloin hän

»yksin vuoteessaan akkana värjyä saa.
Äkkiä huomaat pääsi jo peittävän hapsien talven,
suotta sa vannoa saat: harmahat ain' oli nuo.»

Mutta miehen rakkauden voittamiseen ei naiselle riitä, että hän on nuori ja kaunis — hänen täytyy oppia myöskin »käyttäytymisen» taito. Esim. kun hän nauraa:

»Suutaan aukaiskoon vähän — puhjetkoot hymykuopat,
hampaisiin alahuul' lievänä koskekohon!
Älköön ehtimiseen hän nauraa pyrskikö liioin,
vaan kevyt, naisellinen olkohon naurunsa vain.
Muutamat väänneksii hohotellessaan kovin suutaan,
toisten on hymy kuin ilkun väännettä ois;
Toiset nauruun taas rämähtää, kovin korvihin käyvään,
aasi se hirnuvi niin myllyä kiertäessään.

Ei ylenkatsoa sun sovi käynninkään suloutta;
miehiä outoja tuo kiehtovi, torjuvi myös.
Toinen liikuttaa soreasti lantehiansa,
helmoja hulmuttaa, ylvähin askelin käy,
toinen taasen, kuin pisamainen Umbrian akka,
sääret lengollaan hölkkävi, harppaelee.»

Kaikesta henkevyydestään huolimatta kirja on vastenmielinen ennen kaikkea siksi, että rakkaus on Ovidiukselle alhainen, aistillinen nautinto. »Rakastamisen taito» on itse asiassa toisen puolen pettämisen taitoa ja olemattomien tunteiden teeskentelemistä. Tällä rivolla kirjalla on kuitenkin arvonsa kauhistavana kulttuurikuvana syvälle vajonneelta aikakaudelta. Muuten olisi tuskin voinut kuvitellakaan, että se oli niin syvälle vajonnut. Kirjan ainoa sovittava puoli oli se, että monet toki loukkaantuivat Ovidiuksen kyynelisestä teoksesta. Ovidius itse on sen tehnyt meille tiettäväksi.

* * * * *

»Rakastamisen taito» ilmaisee kauhistavan selvästi, kuinka täydellisesti Augustuksen ja hänen ystäviensä kokeet saada aikaan siveellinen uudestisyntyminen tai ainakin yleinen säädyllisyys, olivat epäonnistuneet. Runoudenlaji, joka polki jalkainsa alle eetillisen ihanteen, oli nyt yhtä suosittu kuin aikoinaan Vergiliuksen ihanteelliset unelmat.

Augustus näkikin Ovidiuksessa nuorison viettelijän. Tämän kirja rakastamisen taidosta ilmestyi juuri samana vuonna, jolloin keisarin täytyi ajaa Iulia maanpakoon. Isänä hän kenties olisi voinut antaa tyttärelleen anteeksi, mutta hallitsijana hänen täytyi asettaa varoittava esimerkki rankaisemalla sitä, joka niin avoimesti oli rikkonut hänen lakimääräyksiään vastaan.

Mutta mitä hänen oli ajateltava runoilijasta, joka suorastaan järjestelmöi sen kevytmielisen elämän, jonka ehkäisemisen maan isä oli ottanut tehtäväkseen? Kaikkein arveluttavintahan oli se, että yleisö otti rivot runot vastaan suosiollisesti. Runoilijan syntimitta tuli kukkuralleen, kun uusi häväistysjuttu sattui muutama vuosi myöhemmin keisarillisessa perheessä. Tämä huomiota herättävä tapaus antoi Augustukselle mieluisan aiheen tehdä vahingottomaksi rivon runoilijan, joka aivan kuin pilkkasi hänen omaa ylvästä ajatustaan: roomalaishengen uudestisyntymistä. Eräänä aamuna tiesi huhu kertoa, että yleisesti suosittu runoilija Ovidius oli äkkiä karkoitettu maanpakoon.

Huhu oli oikeassa. Osattiin heti asettaa tämä huomiota herättävä tapaus keisarihuoneen uuden häväistysjutun yhteyteen. Tällä kertaa täytyi nuoremman Iulian, Augustuksen tyttärentyttären, jättää Rooma, kun oli lähtenyt kevytmielisen äitinsä jäljille. Ovidius näyttää sekaantuneen jollakin tavoin Iulian ja hänen rakastajansa välisiin rakkaudenkauppoihin. Syvästi loukatun perheenisän kosto kohtasi siksi myöskin häntä, ja 50-vuotiaan runoilijan täytyi lähteä maanpakoon Tomiin (nykyinen Constanza) keskellä Mustanmeren länsirannikkoa. Hänen kirjaansa rakastamisen taidosta lienee kirjakauppoja kielletty myymästä.

Silloin kuin tämä rangaistus kohtasi Ovidiusta, hänellä oli valmistumaisillaan kokonaan toisen arvoinen teos kuin edelliset, nimittäin hänen kuuluisat »Metamorfoosinsa», suuri kreikkalais-roomalainen satukirja. »Metamorfoosi» merkitsee muodonvaihdos. Runoilija käsittelee nimittäin enimmän sellaisia taruja, jotka päättyvät siten, että ihmiset muuttuvat eläimiksi, puiksi, kiviksi j.n.e. Noin 250 tällaista satua hän on kertonut »Metamorfoosien» viidessätoista kirjassa. Tämän kirjan ansiota on, että me tunnemme joukon kreikkalaisia taruja, jotka olisivat muuten joutuneet unohduksiin.

Muuan Ovidiuksen monista mestariteoksista on hänen kertomuksensa Deukalionista ja Pyrrhasta eli suuresta vedenpaisumuksesta, johon Iuppiter kerran hukutti ihmiset rangaistukseksi heidän pahuudestaan. Suuren mestarin siveltimen veroisella voimalla ja väririkkaudella runoilija maalaa kuvia suuresta hävityksestä. Kuvaus alkaa etelätuulen irti päästämisellä.

»Lähtevi tuul' etelän nyt lentoon kostehin siivin,
kätkien synkeyteen sysimustahan kaameat kasvot.
Parta on usmainen, sen karvat vuotavat vettä,
pilvekäs otsa on, rinta ja siivet vihmovat vettä.
Konsa se kouristaa käsin pieliä pilvien laajain,
käy kohu: rankat veet alas syöksyy korkeudesta.»

Vielä pahempaa tulee, kun Neptunus kutsuu koolle kaikki jokijumalat ja käskee näiden aukaista kaikki lähteet sekä päästää joet valloilleen. Pian koko maa on muuttunut suunnattomaksi mereksi.

»Kaikk' oli merta nyt vain, ei maata, ei rantoja missään.
Vuorelle on joku noussut, ruuhess' istuvi toinen,
siinä nyt soudellen, miss' äsken kynti hän kenttää.
Laivuri purjehtii yli peltoin, kartanon kaltoin,
katsellen, jalavan kuin latvass' ui kalaparvi.
Niittyyn vihreähän kyns' ankkurin iskevi kiinni,
viinin rikkaita tarhoja raapaisee köli laivan;
siellä, miss' äsken söi kedon ruohoa kaiskerat vuohet,
siellä nyt väännehtii meren hylkeet kömpelömäiset.
Veettäret ihmehtii, kun kaupungit, talot, lehdot
alla he keksivät veen, delfiinit metsiä uivat,
lehvihin soljahtain, tärisyttäen oksia tammen.
Lampaiden seass' ui susi; keltaisen jalopeuran
vie vedet, tiikerin raastaa, karjulta ukkosen voimat,
hirveä aaltojen viemää sääret ei sukkelat auta.
Lintu, mi kauan lentänyt eestaas, etsien rantaa
tai lepopaikkaa, nyt merehen perin uupuen vaipuu.
Kumpuja kattavat veet vapahasti vaahtoavaiset,
laineet — outoa nähdä se! — alppien huippuja huuhtoo.»

Kaikki elävät olennot tuhoutuvat. Vain jumaliapelkääväinen Deukalion ja hänen hurskas puolisonsa Pyrrha pelastuvat veneeseen, joka tarttuu kiinni taivaankorkuisen Parnassos vuoren huipulle. Nyt tulva on tehnyt tehtävänsä, Iuppiter lakaisuttaa pohjoistuulella pois sadepilvet. Neptunus käskee jokia ja merta heti vetäytymään takaisin, ja jumalien avulla Deukalion ja Pyrrha luovat kivistä uuden ihmissuvun.

* * * * *

Ihastuttavasti on kerrottu satu Daphnesta. Daphne, joka on laakerin kreikkalainen nimi, on sadussa thessalialaisen jokikuninkaan tytär. Hän on ihmeellisen kaunis, mutta rakkaudessaan luoksensa päästämätön, kuten Diana. Apollonissa syttyy kiihkeä intohimo häneen, multa hän välttelee Apollonia, kuten arka metsänriista pakenee metsästäjää. Lopuksi vainottu on menehtynyt väsymyksestä. Epätoivoissaan hän silloin huutaa isäänsä avukseen:

»Auttaos, taattoni! Maa, uus muoto sa antaos mulle,
turmele kauneutein, joka mulle tahtovi turmaa!
Tuskin noin nimes, kun jäsenensä jo puutuvat jäykiks,
niinehen kietoutuu sirot rinnat ja vyötärö sorja,
lehvistöön kiharat; käsivarsiin kasvavat oksat,
nopsihin jalkoihin taas juuttuu sitkeät juuret,
latvapa kasvoihin; mut kauneus kiehtova säilyy.
Phoibos lempivi hänt' yhä; runkoa puun hyväellen
tuntevi hän, miten lyö — sydän kuoren kasvavan alla.
Oksat sulkevi hän sylihinsä niinkuni neidon,
suukkoja suo, mut puu ei niit' ota, karttaen väistyy.
Phoibos virkkavi: 'Kun et puolisoks' antau mulle,
puuni sa tok' olet, laakeripuuni, mi aina
kaunistat kiharoitani, lyyraani, viintäni sorjaa.
Päällikkö Latiumin triumfissaan saa sua kantaa,
kun Capitoliumiin jono rientää riemua huutain.
Augustuksen myös talonvartija taattu sa ollos,
seiso'os uksens' eessä ja suojele lehviä tammen![125]
Niinkuni kutrikkaaks' ikinuortea pääni on jäävä,
niin sua sorjistaa ikilehvät saakohot myöskin!'
Kun nimes Paian[126] näin, ikihennoin nyökkäsi oksin
laakeri, nähtiin myös, miten taipui lehväkäs latva.»

Laadultaan haavemielinen rakkaustarina, kaikkia liikuttava rakkausrunojen perikuva, on satu Pyramoksesta ja Thisbestä. Eikö tunnukin siltä kuin kuulisi kansanlaulun!

Pyramus sorjin, kaunein mies oli, Thisbepä taasen
neidoks arvattiin ihanaisimmaks' itämailla.
Kaupungiss' upeassa, min ompi Semiramis muurein
tiilisin suojannut, kodit vierekkäin oli heillä.
Tuttaviks' ensin nää tuli naapurit, ystäviks' sitten,
sitten lempeenkin he jo syttyi; häitä he toivoi,
mut isät kielsivät sen, vaikk' estää eivät he voineet
lempeä kummankin niin kuumana leimuamasta.
Viestinviejiä vailla he silmin haasteli, merkein;
leikki se kiihtyi vain, mitä kätkömmässä se säilyi.
Mut oli naapurusten väliseinään, kun sitä tehtiin
joskus muinoisin, rako tullut kaita, ja yksikään
ei sitä rikkoumaa ajan-aikaan keksinyt ollut.
Lempijät löysivät sen — mitä rakkaus ei älyäiskään? —
kautta sen haastelivat, ja nyt turvallisna ne saivat
kuiskehet hiljaiset sulolemmen viestejä viedä.»

Mutta heidän huulensa eivät saa koskaan koskettaa toisiaan.

Muutamana päivänä he kuitenkin päättivät hiipiä yön tultua kotoa ja tavata erään lähteen luona kasvavan silkkiäispuun alla. Huntuunsa kietoutuneena Thisbe livahtaa ovesta ja ohjaa askelensa silkkiäispuulle.

»Rohkeaks tuon teki lempi. Mut äkkiä leijona, äsken
härkään iskenyt kauttaaltaan kita peitossa hurmeen,
saapuvi lähteen luo, janoansa mielien jäähtää.»

Thisbe pelastuu erääseen luolaan, mutta hukkaa kauhistuksissaan huntunsa, jonka naarasleijona repii rikki »verisellä hampaallaan».

»Pyramus myöhempään tuli sinne ja löys pedon jäljet
hiekkaan painauneet, ja hän kuolonkalpeaks muuttui.
Kun veren tahraaman hän hunnun keksi, hän lausui:
'Lempijän kummankin sama yö nyt surmata saakoon!
Syyllinen oon minä. Sun olen kuoloon kiehtonut, raukka,
öisihin vaaroihin kun kutsuin sun, ja ma itse
ensin en tullutkaan.'»

Epätoivoissaan. Pyramos rientää silkkiäispuun luo ja sysää miekan rintaansa.

»Tummeni heelmät puun, kun hurme kuolemanhaavan
niihin pirskoittui; sen juuret, juonehet verta,
purppurankarvaisiksi jo muutkin muuttivat marjat.»

Nyt saapuu Thisbe luolasta — mutta saa vain kuulla rakastetun viimeisen henkäyksen. Hän repii epätoivoisena hiuksiaan. Elämä ei ole hänelle enää minkään arvoinen. Vanhemmille vain vielä viimeinen rukous:

»Niinkuin kuoloon saakka on meidät liittänyt lempi,
suokaa kummankin saman kummun nukkua alla!
Puu sa, mi oksillas nyt varjota saat polon ruumiin,
kohtapa toisenkin olet siimeeseesi sä saava.
Surman muistopa aina sä säilytä! Marjasi olkoot
murheen mustaamat: tarinoios kuoloa kahden!'
Tuskin ol' lausunut tään, hän miekan temposi, vielä
lämpimän, hurmeisen, omahan sen rintahans' syöksi.
Saapui luo jumalten sekä vanhempain rukous luo:
kypsäks' ehtiessään käy mustaks mulperimarja;
tuhkapa lempivien myös joutui yhtehen uurnaan.»

Ovidiuksen mielikuvitus ei ole milloinkaan kohonnut niin korkealle, kuin hänen kuvatessaan Phætonin matkaa pitkin taivaankantta isänsä auringonjumalan vaunuissa.[127] Nuorukaisen on onnistunut saada isänsä lupaamaan suostua etukäteen pyyntöön, olipa se millainen tahansa; ja auringonjumala joutuu epätoivoon, kun poika sitten pyytää saada jonakin päivänä ohjata auringonvaunujen siivellisiä hevosia.

Turhaan isä koettaa saada häntä luopumaan aikeesta, josta kukaan kuolevainen ei voi kunnialla suoriutua:

»Jyrkkänä alkavi tie; hevot aamunvirkeät tuskin
kestävät nousua sen; ylähäll' ylen ompi sen keskus.
Huimaa korkeus tuo muakin, hätä rintani täyttää,
siellä kun silmäilen maanpiiriä, aavoja merten.
Jyrkkänä laskee loppu, ja tarkkaan ohjata täytyy.
Itsepä Tethyskin[128], mi mun aalloill' ottavi vastaan,
pelkää syöksyvän mun päistikkaa kohtuhun merten.
Viel' lisäks kierrollaan kupu taivaan kääntyeleepi;
korkeat tähdetkin sen tempautuu kurimukseen.
Jos sinä ohjakset nyt saisit, niin napa taivaan
vinhana kieppuen sun heti syrjään sinkauttaisi.
Ansoja täynnään on sekä hirviöhaamuja taival.
Vaikka et eksyiskään, vaan ohjaisit osavasti,
niin ohi uhkaavan Härän sarvien kulkisi tiesi,
Haimon[129] Ampujan, myös ohi Leijonan ahnahan leukain,
sitten Skorpionin, Kravun, joiden hirveät kynnet
hirveinä kouristuu, eri suuntaan kumpikin niistä.
Vielä kun kimmastuu hepos — keuhkoistaan näet leimuu
polttavat liekit, joita ne suin sekä sieramin pärskyy —
ohjata niitä et voi; muakaan nuo villeiksi käyneet
sietävät tuskin, vaan äkäpäisinä ohjia tempoo.
Toivehes mieletön heitä jo, poikani, vielä kun saatat!
Silmäni näät surevat; oi, jospa sa katsoa voisit
myös sydämeeni ja siell' isänhuolet keksisit raskaat!»

Mutta järjettömän nuorukaisen tulee kaikin mokomin saada tahtonsa perille, ja epätoivo sydämessään isän täytyy antaa hänen nousta loistaviin, kultaisiin vaunuihin, joissa pyörien puolat ovat hopeasta ja silavaljaat koristetut krysoliiteillä ja timanteilla, joissa auringon säteet taittuvat.

Tuliset hevoset huomaavat heti, että vaunut ovat tavattoman kepeät. Ne kimpoilevat ja kallistelevat kuten painolastiton laiva. Pian valjakko on täydessä karussa pitkin tuntemattomia teitä.

Mut laelt' ilmain kun Phaethon nyt katsovi maita,
jotk' yhä aukeavat avarammiks vain hänen allaan,
kalpeaks kauhistuu hän, polvet loukkua lyövät,
silmätkin pimenee, ne kun häikäisee valotulva.
Kunpa hän konsana ei isän vaunuja ottanut oisi!
Nyt mikä neuvoks? Jo kantta hän laivaan viljalti vieri,
viel' osa suurin on eessä. Hän aavoja mittovi miettein,
länteen hän tähyää, niihin ei hänen kohtalo salli
saapua milloinkaan, itähän katsovi joskus;
mut joka puolella värjyvän eessä on ilmojen kauhut,
nousevat valtaiset pedonhaamut, kaameat nähdä.

Nuorukainen aivan herpaantuu kauhusta ja päästää ohjat höllälleen.
Hevoset karkaavat yhä huimemmin:

Milloin taivasta päin nuo pyrkivät, taas alas milloin
Syöksyvät valtoinaan, radan vihdoin viistäissa maata.

Nyt auringon vaunut ovat tulleet niin lähelle maata, että auringon kuumuus polttaa kaiken.

Kukkulat korkeat kaikki nyt leimahtaa tulenliekkiin,
halkee, lohkeilee lovikin, mehut kuivuvat kaikki.
Niityt harmenevat, puut lehtevät lieskana huimiin,
ruokkivi kuolemanliekkejä pellon kuivunut vilja.
Mut se ei riitä; jo syö tuli kaupungit komeatkin
muureinensa ja kiiltää tuhkaksi maat sekä kansat;
metsät ja vuoristot kulovalkea riehuva valtaa.
Skythian maata ei nyt lumet aula; jo Kaukasos loimuu,
Ossa[130] ja Pindos[130], ja niitäkin ylvempiotsa Olympos[130],
valtavat Alpit, myös Apenniinit, yltävät pilviin.
Huomaa nyt Phaethon maanpiiriä liekkien syövän,
eikä hän itsekään voi kestää huokua kuumaa;
niinkuin hornan pätsistä hohkaa polle sen vastaan,
hän sitä hengittää, tulenhehkuviks tuntevi vaunut.

Silloin Äiti Maa rukoilee Iuppiteria tekemään lopun vaivasta. Ja salamansinkooja huomaa, että jollei hän puutu asiaan, koko maailma tuhoutuu.

»Otsalleen käden vei hän, lens salamat jylinöiden
orhienohjaajaan, joka henkensä heittäen kohta
singahti vaunuistaan; palon polttivat pois ukonnuolet.
Pillastui hevoset, sivupuoleen karkasi, puisti
niskoiltaan ikehet, palat ohjien rentoina riippui.
Tuoss' ovat suitset nyt, tuoss' aisoist' irtauneena
akseli, tuossapa taas eri haaralla pyörien puolat;
lennähtäneet lavealle on jätteet murskatun vaunun.
Mut Phaethon, hius kultainen min liekkinä leimus,
kaaress' sinkoutui päistikkaa ilmojen halki,
niinkuni lentävi joskus kannelta selkeän taivaan
lähti ja sammuu, vaikka se näyttävi syöksyvän maahan.»

Yksinkertaisella, mutta liikuttavalla kertomuksella Philemonista ja Baukiksesta on jotakin yhtäläisyyttä »Deukalionin ja Pyrrhan» kanssa.

Kerran Iuppiter ja Mercurius tulevat matkallaan sellaiselle seudulle
Frygiassa, jossa kansa on häijyä ja epäystävällistä. Vain vanhuspari
Philemon ja Baukis ottaa muukalaiset vieraanvaraisesti vastaan halvassa
majassaan. Baukis pyytää heitä istuutumaan.

Lieden tuhkaa, luo kun viel' oli lämpimäks jäänyt,
penkoen hän pian sai tulen eilisen kuivihin lehtiin;
henkäyksin iän-heikentämin niin sytti hän liekin.
Myös vajast' oksia hankki hän, kuivia loi sälepuita,
jotka hän taitteli, työnsi ne pienen kattilan alle.
Ukkopa tarhastaan oli kimpun kaalia tuonut.
Baukis perkasi sen; nokiorsill' otti hän sitten
kaksterä-hangollaan alas sauhutetun sianseljän,
soukan viipalehen sipas kauan säilytetystä
herkustaan, vetehen sen kypsenemään pani kuumaan.
Myöskin haastellen ratostutti he ootteluaikaa.
Pöytähän käydään. Eukko hän touhuissaan kolus, kantain
ruokia pöytään; yksi sen jalka tok' ol' lyhyt liian,
mut vian korjasi hän pian: toi kiven alle, ja kantta,
saatua kohdalleen, hän vihrein hankasi mintuin.
Tuodaan täplikkäät nyt marjat kainon Athenen[131],
luodaan syksyiset myös säilykekirsikat, tuodaan
juurikkaat, salatit, jopa juustokin juoksutusmaidon,
tuodaan myös munat, paistetut lievästi hehkussa tuhkan.
Astiat on saviset; jaloainett' on samanlaista
myös sekomalja ja sen korupiirrokset; pikarit ne
pyökist' on, vahatut helokeltaisiks' sisäpuolta.
Kohta jo keitonkin saa valmiiks leiskuva liesi;
viiniä tarjotahan, jota liiaks ei ikä paina.
Syrjään pannaan nuo, kevyemmät tuodahan ruoat:
pähkinät, uurteiset sälyviikunat, taatelit kuivat,
luumut, myös omenat hyväluoksuiset, korintäydet;
joudutetaan rypäleet, punaterttujen antamat äsken;
valkea keskell' on mesikakku. He ystävän katsein
kaikkea tarjoavat, karuudetta, siekaelutta.

Kun vieraat ovat kiittäneet kestityksestä, he ilmaisevat, keitä ovat, ja lupaavat, että heidän hurskas isäntäväkensä on säästyvä rangaistukselta, joka on nyt kohtaava syntisiä naapureita. »Jättäkää vain asuntonne ja seuratkaa meitä vuorelle!» he sanovat.

Tuumasta toimeen. Kun he saapuvat ylös vuorelle, näkevät he koko seudun veden hukuttamaksi. Heidän vanha majansa on vain jäljellä.

Tuota kun ihmehtii he ja itkee naapurejansa,
temppeliks muuttuukin maja vanhusten, perin pieni
kahdellenkin. Nyt sen päätyä patsahat kantaa,
oljet kullaksi saa, maalattian marmori peittää,
kiiltää kaiverretut ovet, kultaa välkkyvi katto.

Tämän jälkeen vanhukset saavat toivoa, mitä vain haluavat. Heidän toiveensa on saada temppelin pappina ja papittarena palvella Iuppiteria ja viimein saada kerran yhtä aikaa erota elämästä.

Ruuhiinkin rukous: elon loppuun saakka he saivat
templiä hoitaa. Kerta, kun vuosistaan väsyneinä
seisoi he portaitten pyhien taas eessä ja haastoi
kummaa kohtaloaan, Philemon-ukon huomasi Baukis
vihreäks muuttunehen; samaten Philemon näki Baukiin.
Kasvot kummankin pian kattoi kasvava laiva.
Viestin viimeisen yhtäaikaa ehti he vaihtaa
hellästi: »Puoliso, terveeks jää!» suun sulkivat lehvät
lempeät kasvullaan. Talonpoika nyt frygialainen
näyttää vieläkin voi puunrungot, joiksi he muuttui.
Mulle on vanhukset todenhaastajat näin tarinoineet;
miksi he valhett' ois puhuneet? Näin puut ma ja niistä
riippuvat seppelehet; panin uuden joukkohon, virkkain:
»Huoltavat hurskaitaan jumalat, saa palvojat palkan.»

* * * * *

Se päivä, jolloin Ovidiuksen täytyi äkisti jättää rakas Roomansa, tuntui hänestä kuin »hautajaispäivältä». Ja Mustameri oli ja pysyi hänelle aina »Epäystävällisenä merenä.»[132] Villien skyyttalaiskansojen ympäröimänä kaukana aution aron reunassa oli Tomi, pieni roomalainen siirtokunta. Ainoat tuotteet, joita skyyttalaisten maa lähetti muuanne, olivat — kuten runoilija pilaillen kirjoitti ystävilleen — ne nuolet, joilla he tuon tuostakin ampuivat kaupungin uudisasukkaita. Ja alkuperäiset olosuhteet kaupungin muurienkin sisällä olivat liian jyrkkänä vastakohtana Rooman ylellisyydelle ja upeudelle. Ankarat talvet, jolloin pohjoismyrskyt tupruttivat maahan suunnattomasti lunta, olivat eteläisempien seutujen[133] veltostuneesta pojasta hirvittäviä. Hän sairastui sekä ruumiillisesti että henkisesti, ja koko hänen loppuikänsä oli ainaista vaikerrusta. Runoilijan iloinen laulanta oli loppunut äkisti juuri silloin, kun hänen runollinen luomisvoimansa oli huipussaan.

Hän koetti turhaan taivuttaa lukemattomilla valitusvirsillä Augustusta sallimaan hänen tulla takaisin Italiaan tai ainakin suostumaan siihen, että hän saisi oleskella likempänä Italiaa. Ei edes hänen tomunsa saanut levätä kotimaan mullassa. Kymmenvuotisen maanpaon jälkeen valmistettiin muinoin elämäniloiselle laulajalle viimeinen lepopaikka Mustanmeren epäystävälliselle rannalle.

Kirjallisuutta, paitsi ennen mainittuja suuria kirjallisuushistorioita:

Wilhelm Vollbrecht, Mäcenas.

Clovis Lamarre, Histoire de la litterature latine au temps d'Auguste: 4 nid.

Frédéric Plessis, La poésie latine.

Otto Ribbeck, Geschichte der römischen Dichtung: 3 nid.

W.Y. Sellar, The roman poets of the Augustan age: 2 nid.

Virgilii Bucolica och Georgica, öfversatta af Gudrun Jöran Adlerbeth.

Virgilius, Sagan om Aeneas. Svensk tolkning av J. Bergman.

Gaston Boissier. Nouvelles promenades archéologiques: Horace et Virgile.

André Bellesort, Virgile.

Alfred Biese, Die Entwicklung des Naturgefühls bei den Griechen und
Römern: 2 nid. (Laajoine kirjallisuusviitteineen).

Richard Heinze, Virgils epische Technik.

C.A. Saint-Beuve, Étude sur Virgile.

Franz Skutsch, Aus Vergils Frühzeit: 2 osaa.

Eduard Norden, Die Geburt des Kindes. Geschichte einer religiösen Idee.

Wilhelm Weber, Der Prophet und sein Gott. Eine Studie zur vierten
Ekloge Vergils.

Domenico Comparetti, Virgilio nel medio evo: 2 osaa.

Paul Schwieger, Der Zauberer Virgil.

Quintus Horatius Flaccus, Oodeja ja epoodeja, suomentanut Eero Kivikari.

Quintus Horatius Flaccus, öfversatt af Joh. Gust. Ek.

Horatii Oden och Epoder, öfversatta af G. Adlerbeth.

Horatii Satyrer och Skalde-bref, öfversatta af G. Adlerbeth.

Horatius' Satirer och epistlar i urval, tolkade av Bernhard Risberg.

Horatius' Oden, öfversättning av S.L. Sjöblom och A. Bokelund.

Horatius' valda sånger i svensk öfversättning af Bernbard Risberg.

Elias Janzon, Q. Horatius Flaccus.

Friedrich Aly, Horaz, sein Leben und seine Werke.

H. Andersson, Om Horatius' oden såsom efterbildningar från grekiskan.
(Pedagogisk tidskrift 1897.)

A. Cartault, Étude sur les satires d'Horace.

W.A. Dello, Horaz und seine Zeit.

Lucian Müller, Quintus Horatius Flaccus.

Theodor Plüsz, Das Jahrenbuch des Horaz.

Charles Walckenaer, Histoire de la vie et des poèsies d'Horace: 2 nid.

W.E. Weber, Quintus Horatius Flakkus als Mensch und Dichter.

Sexti Propertii Elegiae, Relegit et svecice convertit

Elias Janzon. (Göteborgs högskolans årsskrift 1904, 1908, 1911 och 1915.)

Sextus Propertius, Cynthia, Kärleksdikter öfversatta af Bernhard
Risberg.

Frédéric Plessis, Études critiques sur Properce.

Albii Tibulli Elegier, öfversatta af P. Joh. Peterson.

Ovidius, Konsten att älska, från latinet översatt af Elias Janzon.

Ovidii Metamorphoser, öfversatta af G. Adlerbelh.

Ovidius, Metamorfoser. Urval och tolkning av Erik Bökman.

Gaston Boissier, L'opposition sous les Césars.

M. Heiller, Ovids Verbannung.

P.J. Österberg, Ovidii förvisning.

V.A. Koskenniemi, Roomalaisia runoilijoita.

TIBERIUS.

Tiberius — vielä tänäkään päivänä ei tätä nimeä voi mainita sen herättämättä kauhuntunnelmaa!

Kun Augustus kuoli, Tiberius oli 56 vuoden vanha.[134] Hän ei ollut oikeastaan koskaan ollut nuori. Jo nuorukaisena hän sai haukkumanimen »ukko». Augustus piti arvossa hänen velvollisuudentuntoaan ja kelvollisuuttaan sotapäällikkönä, mutta henkilökohtaisesti hän ei koskaan oikein sopeutunut häneen. Kerrotaan, että kun keisarilla oli kuolinvuoteellaan ollut viimeinen keskustelu hänen kanssaan, kamaripalvelija kuuli keisarin sanovan itsekseen: »Rooman kansa parka, joka joutuu noiden leukaparien välissä jauhettavaksi!»

Kun Augustus oli kuollut, Reinillä olevat legioonat eivät tahtoneet kuullakaan ankarasta Tiberiuksesta, vaan tarjosivat keisarinarvoa kansan suosiossa olevalle Germanicukselle, jonka isä oli Tiberiuksen veli, Drusus, ja äiti kaunis, kaikin puolin miellyttävä Antonia, joka taas oli Antoniuksen tytär hänen avioliitostaan Octavian kanssa. Mutta Germanicus ei suostunut kapinahankkeisiin, ja hänen onnistui saada salaliittolaiset järkiinsä. Sen sijaan hän keskitti voimansa kostaakseen Teutoburginmetsän tappion ja valloittaakseen Germanian takaisin Rooman valtakunnalle. Hän saavuttikin osittaista menestystä, mutta hän oli nuori ja kokematon, ja Arminius osoittautui olevan ajan oloon liian kovapintainen vastustaja. Keisari käski siksi veljensä pojan vetää joukkonsa takaisin Reinille ja jättää germaanit selvittelemään sisäisiä riitojaan, joiden johdosta he joka tapauksessa tulisivat olemaan Roomalle vaarattomia.

Lopulta Arminius kaatui murhaajan käden kautta omien sukulaistensa toimesta, jotka epäilivät hänen tahtovan päästä suuren germaanilaisvaltakunnan kuninkaaksi. Sitkeällä roomalais-vastarinnallaan hän on saanut maailmanhistoriallisen maineen germaanien vapauden pelastajana. Jos tämä kansa silloisella alhaisella kehitysasteellaan olisi sortunut roomalaisten vallan alle, niin olisi se kelttien tavoin roomalaistunut, ja koko maailmankehitys olisi kääntynyt vallan toisille urille kuin niille, joille sen germaanien kansainvaellus johti. Miten asiaa arvostelee, riippuu siitä, katseleeko kehitystä germaanisesta vai roomaanisesta näkökulmasta. Meidän päiviemme germaanien mielestä tämä kansa niin aikaisin roomalaistamalla olisi menettänyt luonnontuoreutensa, sen perusvoimansa, joka neljä vuosisataa myöhemmin kykeni antamaan maailmalle uuden muodon. Mutta toiselta puolenhan esimerkiksi Duruy valittaa, »ettei roomalaishenki ajoissa saanut vaikuttaa germaaneihin, joten he aina nykyhetkiin saakka ovat säilyttäneet synnynnäisen karkeutensa, joka niin oleellisesti eroaa latinalaisten rotujen sivistyksestä.»

* * * * *

Roomalaisten ja germaanien väliseksi rajaksi jäivät siis Rein ja Tonava, ja sodan ja rajakahakoiden sijasta syntyi vilkas liikenneyhteys molempien kansojen välillä. Vaihtokaupan välityksellä roomalaiset tuotteet ja sivistys vaikutteet kulkeutuivat toiselta germaanikansalta toiselle aina Skandinaviaan saakka, ja germaanilaisia vapaajoukkoja astui Rooman sotapalvelukseen. Rooman armeija muuttui yhä enemmän ja enemmän germaanilaiseksi sotajoukoksi. Rooman valtakunta oli muuttumassa roomalaisen ja germaanilaisen välimuodoksi, josta sitten lopulta suurten kansainvaellusten vaikutuksesta muodostui joukko germaanilaisia valtioita.

* * * * *

Vastenmielisesti Germanicus jätti urotekojansa näyttämön muuttaakseen uudelle, vähemmän sotaiselle toiminta-alueelle Rooman valtakunnan itäiselle rajalle. Siellä häntä kohtasi pian äkillinen kuolema. Koko Rooman kansa suri hänen kuolemataan suurena valtiota kohdanneena onnettomuutena. Kun hänen leskensä, Agrippina, astui Brundisiumissa Italian maaperälle, oli koko satama mustanaan osaaottavia kansanjoukkoja, ja muurit ja katotkin vilisivät täynnä ihmisiä. Kun Agrippina astui maihin kahden lapsensa kanssa kantaen sylissään uurnaa, jossa oli Germanicuksen tuhka, ja silmät surun vuoksi maahan luotuina, kuului ensiksi vain yksi ainoa huokaus näistä tuhansista surevista rinnoista. Mutta heti sen perästä kaikki puhkesivat sydäntä vihlovaan itkuun ja valitushuutoihin. Ja suurissa hautajaisjuhlallisuuksissa Roomassa kansanjoukkojen tuska kiihtyi taivaaseen kantautuvaksi monituhatääniseksi parkunaksi. Epätoivoisina väänneltiin käsiä ja valitettiin, että Rooman valtakunnan loppu oli tullut.

Yleisesti uskottiin, että nuoren sankarin kuoleman suhteen ei kaikki ollut oikealla tolalla, ja salaperäiset huhut panivat sen yhteyteen sedän kateuden kanssa. Yhtä epäoikeudenmukaisia kuin nämä rumat syytökset varmastikin olivat, yhtä varmaa on, että Tiberius katkeroitui kansan epäluulosta ja vihasta, kansan, jonka rakkauden hänen veljensä ja veljensä poika niin runsain määrin olivat voittaneet. Vanha keisari tiesi liiankin hyvin, mitä kiihoittuneet kansanjoukot tarkoittivat, kun ne kerääntyivät hänen palatsinsa edustalle ja puhkesivat kiihkeisiin huutoihin: »Anna meille Germanicus takaisin!»

Ja kuitenkin oli Tiberiuksen umpimielisessä ja synkässä luonteessa paljon miellyttäviä piirteitä. »Alamaisuudenvakuutuksia», Suetonius sanoo, »hän inhosi siinä määrin, ettei hän koskaan kantotuolissaan istuessaan suonut yhdenkään senaattorin puhutella itseään. Ja kun muuan ent. konsuli, joka tahtoi esittää anteeksipyyntönsä, kerran yritti langeta polvilleen hänen eteensä, Tiberius perääntyi niin äkisti taaksepäin, että itse kaatui kumoon. Menipä hän niinkin pitkälle, että jos joku keskustelussa tai esityksessä yritti kunnioittaa häntä joillakin kohteliaisuuksilla, hän keskeytti tämän lausuen julki tyytymättömyytensä. Jos joku nimitti häntä 'herraksi’, Tiberius kielsi häntä koskaan enää puhuttelemasta 'niin loukkaavalla tavalla’. Varsinaisiin loukkauksiin, panetteluihin ja itsestään ja omaisistaan sepitettyihin häväistysrunoihin Tiberius suhtautui rauhallisesti ja kärsivällisesti lausuen, että vapaassa yhteiskunnassa täytyi sanojen ja ajatusten olla vapaita. Kerran, kun senaatti vaati tutkimusta tällaisten rikosten ja niiden alkuunpanijain ilmisaamiseksi, hän sanoi: 'Meillä ei ole niin paljon aikaa, että meidän pitäisi ottaa itsellemme lisää tehtäviä. Jos te tällaisiin toimiin ryhdytte, niin ei teille jää aikaa mihinkään muuhun. Silloin juostaan, teidän luoksenne kaiken maailman pikkujuorujen vuoksi uskotellen, että majesteettirikos on kyseessä.’» Kun senaatti alamaisessa innossaan oli päättänyt antaa vuoden yhdelle kuukaudelle Tiberiuksen nimen, kuten jo oli tehty hänen molempien edeltäjiensä nimille, hän halveksien kysyi: »Mitä te sitten teette, kun ehditte kolmanteentoista cæsariin?»

Kaikkein vähimmin hän halusi sitä, että kansa palvelisi häntä jumalana, rakentaisi hänelle temppeleitä ja pystyttäisi kuvapatsaita. Hän sanoikin tästä mielipiteenään senaatille: »Minä kutsun teidät, kokoontuneet isät, todistajiksi toivomukselleni, että jälkeentulevaisetkin muistaisivat, että minä olen kuolevainen ihminen, joka teen vain ihmistekoja, ja että minä olen tyytyväinen, jos vain voin täyttää hallitsijan velvollisuuteni tarvitsematta pelätä joutua vihatuksi. Sellaisen elämäntyön muistoa minä pidän kauneimpana ja ikuisimpana temppelinä ja kuvapatsaana teidän sydämissänne; sillä kivestä tehdyt patsaat häväistään jos jälkimaailman tuomio muuttuukin vihaksi.» Lukemattomia kertoja hän vakuutti senaatille, että hän tunsi velvollisuudekseen olla koko yhteiskunnan palvelija. Tämä on, kuten Delbrück esittää, sen lauseen ensimmäinen ilmentymä, jonka Fredrik Suuri on tehnyt kuuluisaksi: että ruhtinas on valtion ensimmäinen palvelija.

Tiberius oli alamaisilleen esikuvana yksinkertaisissa elämäntavoissa. Suetonius kertoo, että hän siinä tarkoituksessa »virallisilla päivällisillä usein tarjoilutti edellisen päivän aterian tähteitä. Niinpä hän kerran tarjosi — ylhäisten roomalaisten kauhuksi — vain villisian puoliskoa ja huomautti tällöin, että puoliskosta sai aivan samanlaisia paloja kuin kokonaisestakin.»

Mutta mitäpä nämä kunnioitettavat ominaisuudet hyödyttivätkään, mitä hyötyä olikaan siitä, että hän järkkymättömän velvollisuudentuntoisesti suoritti hallitsijan tehtävänsä, että hän ahdisteli ryöväreitä ja väkivallantekijöitä ja mitä suurimmalla säästäväisyydellä käytteli valtion varoja kuitenkaan säästämättä rahaa taikka vaivoja, kun oli kysymyksessä kadon, tulipalojen tahi muiden valtiota kohdanneitten onnettomuuksien vaikutusten lieventäminen, ja että hän kaikin tavoin huolehti provinssien hyvinvoinnista! Ahneille ja nylkeville maaherroille hän esim. sanoi: »Hyvä paimen keritsee lampaansa, mutta ei nylje niitä.» Ja jos hän sallikin sellaisten hallintovirkamiesten, jotka olivat liian paljon etuansa katsovia, pitää provinssinsa, niin johtui se siitä, kuten hän tuikealla huumorilla sanoi, että

»kylläiset kärpäset eivät ime niin kiukkuisesti kuin nälkäiset».

Tiberiukselle kävi kuitenkin joka päivä yhä ilmeisemmäksi, että hän ei suinkaan saisi kiitosta osakseen huolehtivista toimenpiteistään valtion hyväksi. Hänen alamaisensa eivät nähneet karkeaa pintaa syvemmälle. He eivät voineet antaa keisarilleen anteeksi sellaisia epäroomalaisia piirteitä, kuin esim. sitä, että hän vastenmielisesti järjesti gladiaattorintaisteluja ja eläintaisteluja, ja ettei hän milloinkaan Augustuksen lailla tahtonut läsnäolollaan kohottaa tällaisten veristen kansanhuvien loistoa, kun muut niitä järjestivät. Roomastahan alkoi tulla ikävä kaupunki!

Ainoa tunne, mitä kansa ilmaisi hallitsijaansa kohtaan, oli pelko. Tiberius vastasi tähän ihmishalveksunnalla. Kuinka hän halveksikaan noita pelkurimaisia olentoja, jotka imartelivat häntä ja ryömivät hänen edessään tomussa, mutta herjasivat häntä hänen selkänsä takana! Hänellä ei ollut Augustuksen eikä Cæsarin onnellista kykyä käsitellä ihmisiä sellaisina, jollaisia he ovat. Hänen elämänkokemuksensa, etevä muinaisajantuntija Martin P:n Nilsson sanoo, »eivät opettaneet hänelle ihmistuntemusta, vaan tekivät hänet vain katkerammaksi ja vihamielisemmäksi ihmisiä kohtaan.» Hän ei voinut sovitella, ei tinkiä ajanhengen kanssa — hän oli ankara kuin itse Nemesis. Saksalainen historioitsija Peter sanoo: »Raskaana ukkospilvenä oli hänen synkkä olentonsa onnettoman Rooman yllä täyttäen kaikki tuskalla ja vavistuksella» ja kasvattaen liehittelyn ja teeskentelyn henkeä. Vain yhteen ainoaan ihmiseen Tiberius luuli voivansa luottaa. Tämän miehen nimi oli Seianus, ja hän oli keisarin henkikaartin, pretoriaanien prefekti, ylipäällikkö. Sattui kerran matkustettaessa Campanian halki, että keisari seurueineen levähti luolassa aterioidaksensa. Suuria kiviä vieri äkkiä katosta ja palvelijoita hautaantui kalliolohkareiden alle. Kaikki muut paitsi Seianus ajattelivat vain itsensä pelastamista. Tämä kumartui Tiberiuksen yli ja suojeli häntä omalla ruumiillaan. Tästä hetkestä asti keisari luotti vuorenvankasti Seianukseen. Koko avarassa maailmassa oli siis yksi ainoa mies — mutta vain yksi ainoa —,johon vanha maailmanhallitsija saattoi luottaa.

Seianus oli viekas ja liukas kuin käärme. Äänettömästi hän kietoutui uhrinsa ympärille. Yhä tiukemmiksi ja tiukemmiksi tulivat kierteet, mutta Tiberius ei tuntenut matelijan puristusta. Eikä hän sitä huomannutkaan, ennenkuin peto oli tullut täysin vakuutetuksi omasta voimastaan, tuo peto, joka vartosi vain hetkeä, jolloin voisi koota kaikki voimansa viimeiseen puristukseen uhrinsa ympäri ja musertaa sen. Sillä Seianuksen kunnianhimo oli rajaton.

Aluksi hän teki itsensä Tiberiukselle yhä enemmän ja enemmän välttämättömäksi. Hän ymmärsi muuttaa pretoriaanit vähitellen omiksi luotettaviksi välikappaleikseen. Ja aina sitä mukaa, kuin hänen vaikutusvaltansa keisariin ja kaartiin kasvoi, hän hankki itselleen ystäviä korkeista yhteiskuntaluokista puoltamalla heitä Tiberiukselle, kun virat ja maaherrakunnat olivat kyseessä.

Samalla kertaa kuin hän näin saattoi itsensä yhä enemmän ja enemmän suosituksi, hän työskenteli ruhtinaan ja kansan välisen kuilun laajentamiseksi lietsomalla kaikin voimin onnettoman erakon epäluuloisuutta ja ihmishalveksuntaa. Hänestä tuli Tiberiuksen paha henki. »Minä pitelen sutta korvista» — näin keisari tähän aikaan luonnehti suhteensa Rooman kansaan. Sudella on lyhyet korvat. Piti sen vuoksi pitää niistä lujasti kiinni, jottei itse joutuisi sen saaliinhimon uhriksi. Suojellakseen itseään villipedolta, hän kiihoitti sitä raatelemaan itseään. »Kun kaikki epäilevät toisiansa, tarttuu heihin kauhu, joka on tyrannin vahvin kilpi», Viktor Rydberg sanoo verrattomassa psykologisessa mestariteoksessaan »Rooman keisareita marmorihahmossa». »Majesteettirikosten ilmiantojärjestelmä on Medusanpää, jota tyranni käyttää suojanaan.» Tarvitsi vain arvostella jotakin keisarin lausuntoa tai tekoa, niin voi joutua jonkun vihamiehensä tai jonkun onnenonkijan ilmiantamaksi. Ja majesteettirikoksesta oli määrätty kuolemanrangaistus. »Seinillä on korvat» tuli sananparreksi Roomassa. Sattui niinkin, että ihmisiä syytettiin ja tuomittiin siitä syystä, että he olivat olleet niin epäkunnioittavia, että olivat vaihtaneet vaatteita Augustuksen kuvapatsaan edessä. Kuollut keisarihan oli jumalolento, ja ruumiinsa paljastaminen jumalan edessä oli rikollista. Nyt olivat toisenlaiset ajat kuin silloin, kuin Tiberius puhui niin kauniisti sanan ja ajatuksen vapaudesta vapaassa yhteiskunnassa. »Ilmiannon hirviö» — Viktor Rydberg jatkaa — »tunkeutui kaikkiin yhteiskuntakerroksiin ja kaikkiin koteihin. Jokaisia kuolevaista epäillään kuuntelijaksi, epäillään paulan piilevän joka sanassa ja ansan jokaisessa hymyilyssä. Isällä on syytä epäillä poikaansa, puolisolla puolisoansa.»

* * * * *

Kuta varmemmaksi Seianus tunsi asemansa keskellä loihtimaansa kauhuntunnelmaa, sitä enemmän hänen ylimielisyytensä yltyi. Mikäpä estäisi häntä, joka itsessään Rooman valtakunnan sydämessä komensi 10 000 legioonalaista, tulemasta koko tämän valtakunnan hallitsijaksikin? Multa keisarin poika Drusus oli hänen tiellänsä. Kruununperillisen oli helppo lukea kunnianhimoisen kaartinprefektin sisimmät ajatukset. Hän vihasi tuota isänsä levotonilmeistä, kylmäkatseista suosikkia. Muutamana päivänä hänen vastenmielisyytensä pääsi purkautumaan. Se alkoi sanakiistalla ja loppui siten, että Drusus antoi röyhkeälle pretoriaanille nyrkiniskun kasvoihin.

Tästä hetkestä asti Seianus ei kavahtanut mitään keinoja vihaamansa kruununperillisen pään menoksi. Ollen suuri naishurmaaja hänen onnistui luikerrella Drusuksen puolison suosioon; ja kun tämä oli menettänyt kunniansa, hän ei enää epäröinyt ottaa seuraavaa askelta. Hän valmistutti henkilääkärillään myrkkyjuoman, millä puoliso raivattiin pois tieltä.[135]

Drusuksen murhan jälkeen Germanicuksen kolme poikaa oli Seianuksen korkealle tähtäävien suunnitelmien esteenä. Heidän äitinsä, Iulian tytär, kopea ja kunnianhimoinen Agrippina, epäili myöskin, kuten yleisesti, keisaria siitä, että tämä oli murhauttanut hänen miehensä; ja ollen luonteeltaan hillitsemätön hän ei yrittänytkään salata ajatuksiaan. Tätä Seianus käytti pirullisella oveluudella hyväkseen. Hän kiihoitti intohimoista naista varomattomuuteen toisensa jälkeen ja hieroskeli tyytyväisenä käsiään nähdessään, kuinka Tiberiuksen epäluuloisuus häntä kohtaan joka kerta lisääntyi. Pian hän oli voittanut pelin. Hänen onnistuikin saada sekä Agrippina että hänen kaksi vanhinta poikaansa syytetyiksi valtiopetoksesta ja senaatin tuomitsemaan heidät joko karkoitettaviksi tai vankeuteen. Kaikki kolme kuolivat sitten nälkään pitkällisen pahoinpitelyn jälkeen.

Mutta tämän jälkeen keisarin kaikkivaltias suosikki alkoi käyttäytyä niin, että Tiberius rupesi epäilemään ja pelkäämään häntäkin. Jonkin ajan kuluttua keisarilla olikin sitten todisteet siitä, että Seianus aikoi kukistaa hänetkin. Kauheaksi tuli valtionkavaltajan kohtalo. Vanha keisari ei uskaltanut antaa loppuromahduksen tapahtua yhdellä kertaa — sehän olisi voinut aiheuttaa pretoriaanien kapinan. Ei, vähitellen vain oli kaikkivaltiaan asema miinoitettava hänen itsensä oikein tietämättä, millä puolen hänen korkea suojelijansa oikeastaan oli. Mutta sekä senaatin että kansan tuli sitävastoin alkaa ymmärtää, että Seianus ei enää ollut niin mahtava kuin ennen. Tiberius tuhlasi hänelle ylenmäärin uusia kunnianosoituksia, mutta moitti samalla kertaa tavantakaa hänen toimenpiteitään. Kaikkivaltias keisarin suosikki alkoi menettää varmuutensa; ja ne, jotka vielä äsken olivat ryömineet hänen edessään, uskalsivat nyt melkein katsoa häneen yli olkansa. Tätä juuri Tiberius oli toivonut: hän tiesi nyt, että kansa oli hänen puolellansa. Kauan valmisteltu surmaniskun antamisen aika oli tullut.

Ensiksi keisari rauhoittaa Seianuksen täydellisesti, tuudittamalla hänet siihen uskoon, että hän annattaa senaatilla kaartinprefektille tribuunin vallan tehden hänet täten kanssahallitsijakseen. Eräänä päivänä vuonna 31 huhutaan, että kirje odotettuine nimityksineen on saapunut Caprin saarelta. Eräs kaartinupseeri onkin aivan oikein saapunut keisarillinen kirjelmä mukanaan. Rajattoman tärkeytensä tunnon täyttämällä Seianus astuu senaattiin.

Uhri on mennyt satimeen.

Keisarin kirje luetaan julki. Se on loputtoman pitkä ja tyyliltään mahtipontinen, eikä kukaan voi käsittää, mihin se tähtää, ennenkuin on päästy loppuun. Siitä selvenee, että mahtava kaartinprefekti on huomattu valtiopetokseen syylliseksi ja että hänet on pantava vankilaan vartioitavaksi.

Tuntui kuin salama olisi iskenyt korkeaan kokoukseen. Seianus istui paikallaan kuin huumaantuneena. Vielä silloin, kun asianomainen konsuli tuli hänen luokseen vangitakseen hänet, hän kysyi: »Onko tosiaankin kysymys minusta?» Mutta kaikki se viha, jonka sortunut nousukas oli itseänsä vastaan herättänyt, purkautui tällä hetkellä vastustamattomalla voimalla koko senaatin taholta. Kuten aina, herjasivat nyt häntä räikeimmin ne, jotka olivat häntä ennen liehitelleet. Ja matkalla vankilaan katkeroitunut kansanjoukko heittäytyi hänen päällensä, repi rikki hänen vaatteensa ja löi häntä kasvoihin.

Kaartinupseeri, joka oli tuonut keisarin kirjeen, oli tällävälin ehtinyt ryhtyä neuvotteluihin pretoriaanien kanssa ja ilmoittanut heille, että Tiberius oli erottanut Seianuksen ja nimittänyt hänet kaartin päälliköksi. Antaakseen upseerille aikaa järjestää kukistuneen seuraajakysymyksen Tiberius oli kirjoittanut kirjeensä niin monisanaiseksi. Runsaat rahalahjukset saivat sotilaat vakuutetuiksi siitä, että sopivinta oli totella uutta prefektiä.

Jo samana päivänä senaatti julisti äsken vielä kaikkivaltiaan Seianuksen kuolemantuomion, ja hänen ruumiinsa annettiin ärtyneille kansanjoukoille, jotka kolmena päivänä laahasivat sitä ympäri Rooman katuja ja heittivät sen sitten Tiberiin.

Kaikki kuvapatsaat, jotka nöyrästi mateleva kansa oli pystyttänyt kaikkivaltiaan keisarinsuosikin kunniaksi, kumottiin ja lyötiin rikki. Iuvenalis omistaa muutamassa satiirissaan seuraavat säkeet tälle uudelle esimerkille kaiken katoavaisuudesta:

Köysin kiskotahan kumohon nyt kunniapatsaat.
Liekit hulmuavat, kun palkeet puhkuvat uuniin;
pää, jota palvottiin viel' äsken, hehkuvi, räiskyy.
Seianus suuri. Kas tuosta, mi maailmass' oli toiseks
mahtavin, tehdään pannuja nyt, pala, kolpakko, malja.

Mutta kuinka olisikaan käynyt, jos Seianuksella olisi yhäkin ollut myötäinen onni?

Mutta jos aavistamattaan surmattu keisari oisi,
Seianus oitis huudettu keisariks' ois koko kansan
riemuitessa.

Sillä tämä kansa ei ollut enää pitkään aikaan huolehtinut muusta kuin »leivästä ja miekkailuleikeistä», runoilija lisää.

Koko Seianuksen sukulais- ja ystäväpiiri tuhoutui hänen kanssansa ja hävitettiin perin pohjin. Hänen viattomat lapsensakin saivat kärsiä kuolemanrangaistuksen isän syntien vuoksi. Lastensa ruumiit nähdessään äiti joutui kuvaamattoman epätoivon valtaan. Tiberiukselle osoittamassaan kirjeessä hän tälle ilmaisi, että Seianus oli suunnitellut keisarin oman pojan murhan. Kirjoitettuaan kirjeen hän surmasi itsensä.

Tämän perästä Tiberius menetti kokonaan tasapainonsa. Oltuaan tähän asti voiman jättiläinen — hänestä tuli nyt intohimon titaani. Pitkän elämän aikana tukahdutettu ihmisinho purkautuu nyt tulivuoren voimalla levittäen ympäriinsä kuolemaa ja hävitystä. Harhakuvitelmat ja ihmishalveksunta ovat murtaneet ne padot, jotka hän on niin suurella vaivalla rakentanut huonompaa minäänsä vastaan. Nyt hän on kauhea. Nyt ei hänestä ole kukaan minkään arvoinen, ei kukaan ansaitse elää. Repikööt vain toisensa palasiksi! He ansaitsevat korkeintaan ivanaurua osaksensa. Maailmaa halveksivasta erakosta on tullut piru ihmishahmossa.

Jo viisi vuotta on nyt 72-vuotinen keisari oleskellut Caprin saarella. Tänne, Napolinlahden helmeen, hän on paennut edustusvelvollisuuksiaan, jotka hänen erakkoluonnettaan vaivasivat, paennut vallanhimoisia naisia, jotka hovissa juonittelivat, paennut ihmisiä.[136] Sen jälkeen hän ei enää koskaan kyennyt pakottautumaan astumaan Seitsemän kukkulan kaupunkiin. Valkeasta marmorihuvilastaan ylhäällä Caprin viiniäkasvavilla kallioilla on hänellä edessään maailman ihanimpia näköaloja yli kirkkaansinisen Napolinlahden Vesuvius taustanaan. Mutta tokkohan erakko tuolla ylhäällä huomaakaan luonnon kauneutta horjuessaan nyreissään ympäriinsä? Onkohan hänen sielussaan enää sijaa muulle kuin pahoille ajatuksille? Hänen käskystään keisarilliset kaleerit kiitävät Roomaan viemään uusia veriuhrimääräyksiä. Ja senaattorit tottelevat sokeasti, sillä kukin toivoo siten voivansa torjua kuoleman uhan oman päänsä päältä. Ilmiantojärjestelmä raivoaa yhä verisempänä Roomassa — yhä hurjemmin koston raivottaret repivät erakkopoloisen sielua. Kerran sieluntuskat voittavat hänenkin ylpeytensä. Hän tuntee vastustamatonta tarvetta keventää sydäntään tunnustamalla onnettomuutensa. Senaatille osoittamassaan kirjeessä hän ilmaisee seuraavanlaisena tuskanparahduksena sen, mitä tuntee mies, joka on vajoamaisillaan mielipuolisuuden pimeyteen: »Mitä minun on teille kirjoitettava, neuvosherrat, tai kuinka minun on kirjoitettava, tahi mitä minun ylipäänsä ei pitäisi kirjoittaa tänä hetkenä? Rangaiskoot minua jumalat ja jumalattaret vielä pahemmilla tuskilla kuin niillä, joihin minä nyt joka päivä tunnen menehtyväni, jos sen tiedän!» — »On, niinkuin kuulisi», Viktor Rydberg sanoo, »tuskanhuudon kadotettujen valtakunnan esikartanosta.»

»Ilmiantojärjestelmä», Viktor Rydberg jatkaa, »liikkuu — kerran hyvin käyntiin päästyänsä — itsestänsä, saatanallisena ikiliikkujana. Jos Tiberius olisi ojentanut kätensä sitä hillitäksensä, se olisi temmannut hänet hammastensa väliin ja murskannut hänet.

Sillä aikaa kuin verilöyly jatkuu Roomassa yksitoikkoisena ja kaikessa kaameudessaan väsyttävänä, sen alkuunpanija hoippuu Caprin kallioilla. Saaren rannoille on vaikea purjehtia, vain pienet alukset voivat päästä maihin. Vartijat sulkevat jokaisen maihinnousupaikan ja tutkivat jokaisen saarelle saapuneen. Kun purje lähestyy auringossa kimaltelevan lahden yli, se tuo tullessaan syytekirjelmiä tai syytetyitä, joita keisari itse tahtoo kuulustella, tahi alus on hankkija, joka on Campanian nuorison keskuudesta keksinyt uuden saaliin keisarin luonnottoman paheen tyydyttämistä varten.»

Näin väitti kaupunkijuoru, jonka uskottavuutta meillä on kuitenkin suuri syy epäillä. Kuten tietty, ei ole aihetta, jota juomaveikot ja juorusisaret niin mielellään pohtivat, kuin sukupuoliasiat. Perusteellisesti rappeutunut, siveetön kaupungin roskaväki niin ylemmistä kuin alemmistakin kansanluokista ei voinut kuvitella muuta kuin että keisari käytti hyväkseen kauniin saaren yksinäisyyttä päästääkseen valloilleen ne paheet, joiden vallassa kaupungin roskaväki itse oli. Mutta onkohan uskottavaa, että mies, joka koko edellisen elämänsä aikana oli tullut tunnetuksi nuhteettoman siveästä elämästään, olisi seitsenkymmenvuotiaana äkkiä muuttunut siveettömäksi hirviöksi.[137]

* * * * *

Kauan odotutti elämän, erakon raskaimman kuorman poistaja itseään. Tiberius oli 78 vuoden vanha, siis Augustusta kaksi vuotia vanhempi, kun hän vuonna 37 veti viimeisen henkäyksensä. Kerrotaan, että häntä jo pidettiin kuolleena, kun hän ympäristönsä hämmästykseksi jälleen heräsi, mutta että Seianuksen seuraaja syöksähti esille ja tukahdutti hänet patjoilla.

Kauhea oli tuon maailmanhallitsijan elämänkulku, jonka kuvapatsaan edessä Viktor Rydberg lausuu kuuluisat sanansa: »Edessä oleva kuva ei ole alhaisen, mutta se on syvälle langenneen hengen, ja kun kuvan näkee, johtuu ajattelemaan taivaasta syöstyä arkkienkeliä.»

* * * * *

Tacitus on kuvannut Tiberiuksen vallanhimoiseksi ja julmaksi tyranniksi, luihuksi teeskentelijäksi ja hekumoitsijaksi. Tärisyttävän tragedian tavoin vaikuttaa hänen historiansa Tiberiuksesta ja muista »mielipuolista Cæsareista». Olisi kuitenkin epäoikeudenmukaista niinkin syyllistä miestä Unin Tiberiusta kohtaan unohtaa, että juuri se historioitsija, joka on voimakkaimmin vaikuttanut yleiseen mielipiteeseen vanhemmasta Rooman keisariajasta, oli kaiken keisariuden periaatteellinen vihollinen. Tacitus kuului tasavaltalaiseen oppositioon, ja häntä hallitsivat samat yksipuoliset puoluenäkökohdat kuin muitakin Rooman kaupungin ylimyksiä. Hän piti keisariutta välttämättömänä pahana, ja hänellä ei ollut ollenkaan kykyä nähdä välttämättömyyttä huolehtia koko valtakunnan parhaasta, joka välttämättömyys oli prinsipaatin historiallinen oikeutus. Hänen psykologinen kuvaustaitonsa on ilmeinen, mutta itse asiassa henkevyydestään huolimatta ei aina vallan oikeaan osuvaa, riippuen ylimystön syvästä ennakkovastenmielisyydestä hallitsijaluonnetta kohtaan yleensä.[138]

Uudemman ajan kriitilliselle tutkimukselle on tuottanut paljon vaivaa hahmoitella oikeampi kuva keisari Tiberiuksesta. Ja joskin muuan tutkimussuunta on innoissaan joutunut Tiberiuksen historiassa ampumaan yli maalin koettaessaan palauttaa »sankarinsa» kunniaa, niin on kuitenkin historiallinen kritiikki saanut aikaan sen, että Tiberiuksen kuva esiintyy nykyisin miellyttävämpänä kuin Tacituksen kirjoittamassa elämäkerrassa. On viitattu useampiin ristiriitaisuuksiin Tacituksen teoksessa. Tiberiusta kohtaan tuntemansa inho on hänet saattanut tekemään ylimalkaisia johtopäätöksiä, jotka ovat suorastaan ristiriidassa niiden tapahtumain kanssa, joita hän itse esittää. Erittäinkin huomattava on se seikka, että Tiberius on odottamattoman useassa majesteettirikosjuttu-tapauksessa armahtanut syytetyt. Muuan Tiberius-tutkija on laskenut, että näin on tapahtunut tasan puolessa niistä tapauksista, joista Tacitus on kertonut. Näyttää suorastaan siltä, kuin ei kukaan olisi tullut tuomituksi yksistään valtiopetoksesta, vaan ainoastaan siinä tapauksessa, että hän oli tehnyt jonkin raskasluontoisen rikoksen sen ohella. Kyseenalaista on, eivätköhän useimmat syytteet majesteetinrikoksesta johtuneet matelevan senaatin alamaisesta innosta. Korkean neuvoston into — tanskalainen historioitsija Tuxen sanoo älykkäässä Tiberiuksen historian tutkielmassaan — »meni niin pitkälle, että melkeinpä jokainen ylhäistä miestä vastaan nostettu kanne oli kaunisteltava lisäsyytteellä valtiopetoksesta.»

Aivan toisenlaisen kuvan saa Tiberiuksesta, kun Tacituksen historiasta erottelee kaikki hänen väitteensä, että Tiberius ajatteli ja tahtoi niin tai näin, ja pitää yksinomaan kiinni siitä, mitä sama kirjailija kertoo hänen tosiaankin tehneen. Tacituksella on nimittäin piintynyt halu selostaa kaikki Tiberiuksen teot pahimmin puolin ja nähdä hänen parhaimmissakin teoissaan vain teeskentelyä. Lisäksi poistuu monta mustaa tahraa, jos tarpeellisen varovasti suhtautuu Tacituksen esitykseen Rooman kaupungin juoruista, mitä »uskottiin» ja mitä »yleensä puhuttiin».

On myöskin huomattava, että ne Tiberiuksen oman ajan kirjailijain todistukset, jotka ovat säilyneet, ovat Tiberiukselle yksinomaan edullisia. Tacitushan kirjoitti keisarikuvauksensa kokonaista vuosisataa myöhemmin.

Tacituksen historiankirjoitusta ylipäänsä arvosteltaessa täytyy myöskin ottaa huomioon hänen suorastaan kauhistavan terävä katseensa huomaamaan varjopuolia luonteissa ja olosuhteissa, jotka olivat hänelle outoja, kun hänellä sitävastoin ei ollut kykyä nähdä elämän valoisia puolia. Mikä perusoleellinen eroavaisuus onkaan hänen ja Liviuksen välillä historioitsijana! Livius kirjoitti suuret teoksensa ilolla. Ensimmäisestä rivistä viimeiseen hän ylpeyttä tuntien piirtelee Rooman kansan sankaritekoja ja kuvailee, kuinka valtakunnasta kehittyi maailmanvalta. Tacitus sitävastoin suorittaa historioitsijan työtänsä raskaana velvollisuutena, tuntien ilmeistä vastenmielisyyttä kuvailemaansa kehitystä kohtaan.

Hänen historiankirjoituksensa harhautui myöskin siihen yksipuolisuuteen, että hän näkee tapaukset ja henkilöt pääkaupunkilaisnäkökannalta ja osoittaa piintyneen pääkaupunkilaisen välinpitämättömyyttä »maaseutuun» ja provinsseihin nähden. Jos häntä olisi kiinnostanut tämä merkityksellinen Rooman valtakunnan osa, niin hänen käsityksensä keisariajasta olisi vallan toisenlaatuiseksi kirkastunut. Hän olisi Seitsemän kukkulan kaupungin ulkopuolella älynnyt yksinkertaisempia, turmeltumattomampia tapoja, keksinyt onnellisempia ihmisiä kuin Roomassa ja sen lähimmässä ympäristössä. Hän olisi silloin myöskin voinut antaa selityksen sille tosiasialle, että keisarius voi kestää huolimatta pitkästä sarjasta keisarihirviöitä.

Mitä taas Suetoniuksen keisarielämäkertoihin, tämän ajan historian toiseen päälähteeseen, tulee, niin ne ovat suurimmalta osaltaan vain semmoisia kaupunkijuoruja, jollaisia etelän kansat ovat kaikkina aikoina ihastuksella keksineet ja panneet kiertämään, jos juttu vain oli hauskan pisteliäs. Oliko siinä sitten hiventäkään totta, se ei merkinnyt juuri mitään.

Tiberius ei ollut julma, verenhimoinen peto, jollaisena häntä niin kauan on pidetty — hän oli päinvastoin läpeensä ankaran velvollisuudentuntoinen hallitsija. Hän ei varmastikaan ollut pohjaltaan julma eikä kova, mutta hän kuuluu sen lajin ihmisiin, joita mielellään nimittäisi kovan onnen lapsiksi, jotka levittävät ympärilleen kylmän tuntua ja huokuvat hyytä, missä esiintynevätkin. Tällaisten ihmisten jäljissä kevään kukkaset kuihtuvat ja hento oras lakastuu — kaikki elämänilo kuolee heidän läheisyydessänsä. Mitä korkeammassa asemassa he yhteiskunnassa ovat, sitä enemmän onnettomuutta tuottaa heidän pelkkä persoonallisuutensa — elähdyttivätpä heitä kuinka hyvät aikomukset tahansa. Tokkopa kukaan on innokkaammin pyrkinyt toteuttamaan sitä, mitä piti oikeana, kuin Ruotsin Kustaa IV Adolf; mutta miten voittamatonta sisäistä kylmyyttä tämä mies levittikään ympärilleen! Tyhjyyden ja ikävyyden kuilu oli aina hänen ja hänen ympäristönsä välillä, jäätävä tyhjyys, joka tunki lähimpien omaistenkin luihin ja ytimiin. Jos paisutamme tämän hänen olemuksensa puolen jättimäiseksi ja lisäämme siihen Eerik XIV:n sairaalloisen epäluuloisuuden, niin saamme kokonaiskuvan Tiberiuksen luonteesta. Kuinka raskasta oli elää hänen aikanaan, hänen tuskaa levittävän persoonallisuutensa painon alaisena, siitä on selvimpänä todisteena niiden monilukuisuus, jotka tekivät itsemurhan välttääkseen joutumasta tuomituiksi valtiopetosrikoksesta. Oikea itsemurhakulkutauti raivosi Roomassa Tiberiuksen ja hänen lähimpäin seuraajiensa aikoina.

Kenties hänen elämänsä olisi saanut kokonaan toisen suunnan, jollei häntä olisi nuoruudessaan pakotettu hylkäämään naista, jota hän rakasti. Hän ei unohtanut koskaan tätä väkivaltaista sekaantumista hänen sielunelämäänsä. Kun hän kerran kohtasi rakastamansa naisen, täyttyivät näköjään muuten niin tunteettoman miehen silmät kyynelistä.

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Edward Spencer Beesly, Catiline, Clodius and Tiberius.

L. Feytag, Tiberius und Tacitus.

Adolf Stahr, Tiberius.

Eduard Pasch, Zur Kritik der Geschichte des Kaisers Tiberius.

J.C. Tarver, Tiberius the tyrant.

S.L. Tuxen, Kejser Tiberius (Kirjallisuusviittein.)

H. Willenbücher, Tiberius und die Verschwörung des Sejan.

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

G.R. Sievers, Studien zur Geschichte der römischen Kaiser.

J.P. Weisse, Populaere Forelaesninger over Tiberius og Nero.

Dr. Wiedemeister, Der Cäsarenwahnsinn der Julisch-Claudischen
Imperatorenfamilie.

Harald Wägner, Förryckta Caesarer.

CALIGULA.

Maailma päästi helpotuksen huokauksen, kun tieto levisi, että Caprin vanha erakko oli viimeinkin eronnut maailmasta. »Leijona on kuollut», huudahteltiin, ja ilouhrit savusivat yli koko Italian. Riemu oli sitäkin suurempi, kun siihen sekoittui ilon tunne siitä, että Rooman keisariksi tuli kansalle rakkaan Germanicuksen poika. Germanicuksella ja Agrippinalla oli nimittäin kolmaskin poika ja tämä oli ymmärtänyt suhtautua Caprin kauheaan erakkoon niin hyvin, että Tiberius salli hänen elää ja tekipä hänet ottopojakseenkin. Tämä poika on tunnettu Caligulan nimellä, ja nimi merkitsee »pikku saapasta». Näin Germanicuksen leirin sotilaat häntä piloillaan nimittivät siksi, että hänen äidilleen oli johtunut mieleen pukea poika pieniin sotilassaappaisiin.

Roomalaisten hallitsijanvaihdoksesta aiheutunut ilo kesti muutamia kuukausia. Sitten he rupesivat huomaamaan joutuneensa ojasta allikkoon. Caligula oli viimeinen huonontunut vesa Julius Cæsarin sukua. Iulian ja Antoniuksen turmeltunutta verta virtasi hänen suonissaan. Hänen kalpeanlihavat, kuoppasilmäiset, velttopiirteiset kasvonsa ja päälakensa, joka tuli kaljuksi jo nuoruusvuosina, olivat kauhistavan selvä todiste veltostuneesta luonteesta ja salaisista paheista. Caprin vanha ihmisvihaaja oli nähnyt hänen lävitsensä ennustaessaan: »Tällä pojalla tulee olemaan kaikki Sullan paheet, mutta ei yhtään hänen hyveistään.» Mutta poika ryömi koiran tavoin tyrannin edessä ja vähäisintäkään mielenliikutusta tuntematta otti vastaan tiedon äitinsä ja veljiensä kauheasta lopusta — välipä muulla, kunhan hän vain itse oli pelastanut nahkansa.

Kun nyt tämä orjaluonne aivan äkkiä 25-vuotiaana pääsi maailman herraksi, hän päästi joka suhteessa ohjakset höllälleen. Säästäväinen Tiberius oli koonnut suunnattomia summia, mutta ei kuitenkaan niin määrättömästi, ettei Caligulan liene onnistunut tuhlata niitä yhdeksässä kuukaudessa.

Mutta tyranni täytti kassan jälleen säätämällä uusia veroja ja tuomitsemalla suuressa mittakaavassa rikkaita alamaisiaan kuolemaan majesteettirikoksesta. Kerran hän huvikseen julisti kuolemantuomion hetkisessä enemmälle kuin neljällekymmenelle syytetylle; ja kun hänen puolisonsa heräsi päivällislevoltaan, Caligula voi kerskailla niillä suunnattomilla summilla, jotka hän oli »ansainnut» puolison nukkuessa. Eräästä valtiopetoksesta kuolemaantuomitusta kerrotaan, että kun osoittautui, ettei mies ollut likimainkaan niin rikas kuin oli luultu, keisari sanoi: »Hän on pettänyt minua — minun puolestani hän olisi voinut elääkin.»

Caligula pysyi koko elinikänsä »häijynä poikana, joka on saanut maailman ja ihmiset leikkikaluikseen ja pitelee niitä hillittömän ilkivaltaisesti», käyttääksemme Viktor Rydbergin kuvaavia sanoja. Hän ei lyönyt laimin ainoatakaan tilaisuutta osoittaakseen, kuinka hän nautti ajatuksesta, että kaikki oli hänelle luvallista. Kun hän suuteli vaimoaan tai rakastajatartaan kaulalle, oli hänellä tapana tuumailla: »Niin ihastuttava niska! — Vain sana minulta ja se lyödään poikki.»

Kerran, kun teatteriyleisö ei osoittanut hänelle kylliksi suosiotaan, hän lausui kauniin toivomuksen, että Rooman kansalaisilla olisi vain yksi kaula, niin että hän voisi katkaista kaikilta päät yhdellä kertaa. Tiberiuksella oli ollut lapana sanoa: »Oderiut, dum probent (Vihatkoot minua, kunhan vain tunnustavat minun olevan oikeudenmukaisen)!»

Caligulan mielilause oli: »Oderint, dum metuant (Vihatkoot, kunhan pelkäävät)!» Ja peilin edessä hän harjoitteli ottamaan oikein kauhuaherättäviä ilmeitä. Tiberiuksen hirmuhallitus oli julmaa ja harkitsevaa, Caligulan ilkivaltaista. Tiberius kärsi sieluntuskia, hän oli traagillinen hahmo valtaistuimella. Caligulassa ei inhimillisyys kehittynyt koskaan niin pitkälle, että hänelle olisi juolahtanut mieleenkään tuntea minkäänmoisia omantunnon nuhteluita rikoksistaan.

Hänet valtasi rajaton ylimielisyys, jonkinlainen hulluus, jota on nimitetty »keisarihulluudeksi». Viktor Rydbergin tavoin kuitenkin kysyy, eiköhän kuritushuone pikemmin kuin sairaala olisi ollut tämän pelkurimaisen orjaluonteen hoitopaikka. Niin selvästi kuin mahdollista hän oli Tiberiuksen edessä osoittanut, että hän tosiaankin voi pitää itsensä aisoissa, jos joku kykeni pitämään häntä pelon vallassa. Niihin aikoihin oli useitakin, jotka juonittelivat kukistaakseen hänet. Seianus muiden muassa, mies, joka oli niin monelle tuottanut turmion, koetti houkutella häntä varomattomiin lausuntoihin. Mutta Caligula oli ovelampi heitä kaikkia. Se ei totta tosiaan osoita mielenhäiriötä.

Kun Caligula pääsi keisariksi, hän ei kärsinyt, että kukaan oli hänen, maailmanvaltiaan yläpuolella. Hän hakkautti päät kaikilta kuuluisilta jumalkuvilta, jotka sai käsiinsä, ja jalostutti ne sen sijaan omilla kasvonpiirteillään. Itselleen hän rakennutti loistavan temppelin, esiintyi vuorotellen Iuppiterina tai Bacchuksena, välistä Iunona tai Venuksena ja seurusteli toverillisesti ja luontevasti kaikkien jumalien kanssa. Capitoliumissa hän piti usein Iuppiterin kanssa kahdenkeskisiä salaperäisiä neuvotteluja ja antoi kaimansa uhkaavalla äänellä kuulla, että tämän herruus oli pian oleva lopussa. Vain silloin, kun jyrisi ja salamoi, hän näyttää pitäneen viisaimpana tunnustaa kilpailijansa ylivallan.[139]

Kerran hän sattui kysymään eräältä kuuluisalta murhenäyttelijältä: »Kuka sinusta on suurempi, Iuppiter vai minä?» Kun puhuteltu ei kyennyt hämmästyksissään heti vastaamaan, Caligula ruoskitutti häntä. Kun mies raukka rukoili armahdusta, keisari kiitteli hänen äänensä kaunissointuisuutta, sen ilmaistessa todellistakin tuskaa!

Olihan Caligula itse jumalallista syntyperää, koska hän äidin puolelta polveutui Æneaan pojasta Iuluksesta, jonka isänäiti oli Venus. Poistaakseen sen häpeän, minkä alhaissukuinen Agrippa oli aiheuttanut hänen sukupuulleen, sanotaan hänen väittäneen, että hänen äitinsä Agrippina oli syntynyt sukurutsauksesta Augustuksen ja Iulian kesken. Ja koska sellainen jumalten jälkeläinen kuin hän itse ei luonnollisesti voinut löytää mistään arvokasta puolisoa, niin hän Iuppiterin esimerkin mukaan eli yhdessä oman sisarensa kanssa. Faaraoitten tavan mukaan hän olisi mennyt tämän kanssa lailliseenkin avioliittoon, jollei sisar olisi äkkiä kuollut. Vainajan Caligula julistutti jumalattareksi.

Hänen länsimaisen käsitystavan mukaan luonnoton käytöksensä voi tosin yhtä hyvin johtua hänen kaiken egyptiläisen ihannoimisestaan kuin läpeensä turmeltuneesta aistillisuudestaan, kuten roomalaiset sen käsittivät. Hänen uskotuin miehensä oli egyptiläinen, ja palvelijoiksi hän valitsi pelkästään egyptiläisiä. Heti valtaistuimelle noustuaan hän liitti valtionuskontoon Isiksen palveluksen, jonka temppelin Tiberius oli hävittänyt ja kuvapatsaan heitättänyt Tiberiin. Hänen ihanteenaan oli hovinsa muuttaminen aleksandreialaiseksi hoviksi, jonka keskellä hän itse, kuten faarao, rehentelisi jumalallisena majesteettina. Caligulan käsissä prinsipaatti oli muuttumaisillaan itämaalaiseksi hirmuvaltiudeksi.

Näin Caligula jatkaa nopeasti lisäytyvää despoottiluonteiden sarjaa, jonka alkoivat Marius ja Sulla ja jota jatkoi Tiberius. »Täysvaltaisina kuten itse kohtalo», Birt sanoo, »he tahtoivat hallita maailmaa, mutta he olivat myöskin enimmäkseen oikullisia kuten kohtalo.»

Sittenkuin Caligula oli menettänyt jumalattarensa, hän vähän väliä vaihtoi puolisoa. Yhtenä vuotena hän ehti mennä kolme kertaa naimisiin ja yhtä monta kertaa erota. Hänen himokkaisuuttaan Suetonius on kuvannut tilanteessa, joka muistuttaa itämaisten sulttaanien menoja. Sellaisia naisia, joiden kanssa Caligula halusi päästä suhteisiin, oli hänellä tapana pyytää päivällisille miehinensä. »Lojuvassa asennossa hän kävelytti heitä ohitsensa ja katseli heitä tarkoin — hänellä ei ollut kiirettä enempää kuin orjien valitsijoilla. Mutta milloin tahansa hän voi jättää seuran ja kutsua kanssansa sen naisen, joka häntä eniten miellytti. Hetkisen kuluttua hän palasi ja kaikkien kuullen yksityiskohdin ylisteli kysymyksessä olevan naisen suloja tai moitti hänen puutteitaan.»

* * * * *

Kaikki miehet, jotka tavalla tai toisella olivat huomattuja, joutuivat suuruudenhullun keisarin kateuden esineiksi; useamman kuin yhden heistä oli kiittäminen vain viekkaasti suunniteltua manööveriä hengestään. Valtiomies ja filosofi Seneca sai elää vain sen vuoksi, että onnistuttiin uskotella keisarille, että hän oli viimeisellä asteella oleva keuhkotautinen. Muuan korkeassa asemassa oleva virkamies vältti mestauksen vain siten, että kun hän seisoi silmätysten maailmanhallitsijan kanssa, hän peitti päänsä merkiksi siitä, että hänen maalliset silmänsä eivät voineet kestää jumalan kasvojen säteilyä. Caligula ihastui siinä määrin, että miehestä tuli muuan hänen suosikkejaan. Ja mitä sanomme hallitsijasta, joka hovijuhlassa, jossa konsuleilla on kunniapaikka hänen vieressään, puhkeaa nauraa hohottamaan ja joka alamaisimmasti tehtyyn kysymykseen, mikä on Hänen Majesteettinsa hyväntuulen aiheena, vastaa aidolla katupoikavirnistyksellä: »Tulinpahan vain ajatelleeksi, että tarvitaan ainoastaan, että sanon sanan, ja nuo molemmat tulevat päätänsä lyhyemmiksi!» Kuinka vähän arvoa hän pani valtion korkeimpiin virkoihin, sen hän osoitti tuumailemalla nimittää lemmikkihevosensa konsuliksi. Mahdollista kuitenkin on, että totuuden siemenenä tässä historiassa on vain jokin hänen monista repäisevistä mietelmistään, jota ei ole käsitettävä aivan kirjaimellisesti, esimerkiksi tämän tapainen tuumailu: »Minä olen aikonut nimittää lemmikkihevoseni konsuliksi.» — »Miksi sitten?» »No, kun jo niin monta aasia on päässyt konsuliksi. Miksi ei jalo juoksija silloin voisi päästä siksi?» Tällä tavoin monet hullunkuriset jutut Caligulasta ovat voineet saada alkunsa.

Muutoin Viktor Rydberg huomauttaa, että »Roomassa oli ollut huonompia konsuleja, ja arvoa seuraavat virkatehtävät eivät tähän aikaan olleet niin tärkeitä, ettei lemmikkihevonen tallirengin avulla olisi voinut niitä hoitaa.»

Gladiaattorinäytäntöihin tyranni ei ollut koskaan oikein tyytyväinen, jollei areena lainehtinut verestä. Ellei ollut tarpeeksi rikollisia villipetojen revittäviksi, hän otatti kiinni katselijoita ja heitätti heidät pedoille. Hän pakotti myöskin ylhäisiä miehiä taistelemaan gladiaattoreina. Välistä maailmanhallitsija sai päähänpiston piristää mielialaa katsomossa asettamalla jätkiä hienoimmille paikoille. Sitten tuota kruunattua lurjusta huvitti suunnattomasti riita ja tappelu. Kaupungin roskaväen keskuudessa Caligula oli koko hallituskautensa ajan mitä suurimmassa määrin suosittu. Siitä oli jo pitkä aika kulunut, kun kukaan oli huvittanut kansaa gladiaattorinäytännöillä ja muilla huveilla niin runsaasti kuin Caligula.

Hänen mielettömimpiä päähänpistojaan oli teettää silta yli Napolinlahden hienosta Baiæn kylpypaikasta Puteolin kaupunkiin, lähes puolen peninkulman pituisen matkan. Aiheena ei tähän ollut ainoastaan se, että hän tahtoi ällistyttää maailmaa, vaan lienee siihen sekoittunut jonkinlaista vielä lapsellisempaa uhmaa. Tiberiuksen aikana keisarin hoviastrologi oli nimittäin ennustanut, että Caligula voi yhtä vähän tulla keisariksi kuin ratsastaa Napolinlahden yli.

No mitäpä siinä. Caligula käski, että kaikkien italialaisten rahtialusten oli kokoonnuttava Baiæseen laivasiltana käytettäviksi. Kun silta oli valmis, hän itse ratsasti, ylpeänä kuin jumala, Aleksanteri suuren panssari päällänsä, sillan yli Baiæsta Puteoliin. Ja sittenkuin hän oli päivän levännyt tästä suurteostansa, hän ajoi triumfaattorina nelivaljakolla takaisin kaartinsa ja katselijajoukkojen seuraamana. Keskellä siltaa hän pysähtyi ja nousi puhujalavalle ylistämään urotekojansa. Sen jälkeen hän vietti voittojuhlaa, joka valtavin juomingein jatkui myöhään yöhön. Ja kun päihtymys alkoi vaikuttaa, Caligula sai arvoisensa päähänpiston. Äkkiä kuuluu läpitunkevaa kirkunaa. Cæsarin viittauksesta on huvikävelyllä olijat heitetty mereen. »Kauan», Viktor Rydberg sanoo, »puhuttiin Baiæssa tästä poika-viikarikujeesta, kauemmin kuin keisarin kylvystä hyväntuoksuisissa esansseissa tahi hänen miljoonia nielevistä päivällisistään.» — On kuitenkin toinenkin esitys tästä tapauksesta, nimittäin että ne, jotka kellahtivat mereen, tekivät sen juovuspäissään. Siitähän ei voi syyttää Caligulaa, ei ainakaan suoranaisesti.

»Kerran», Viktor Rydberg jatkaa, »Caligula esiintyy uhraajana ja upotti kirveensä — uhrieläimeenkö? Ei — vaan pahaa aavistamattomaan alttaripalvelijaan, joka seisoi vieressä. Villa Borghesen Caligulan rintakuva viistoon vilkkuvine silmineen ja suun ympärystön ilkeine piirteineen näyttää hautovan mielessään yhtäläistä pilaa.»

Mitä Caligulan mieletön tuhlaus maksoi, sen Rooman kansa sai tuntea nahassaan.⁻ Hänen veronsa kohosivat ehtimiseen oikeaksi kiristämiseksi. Hänen määrätön kullanhimonsa antoi aihetta juttuihin, että hän huvitteli latomalla kultarahakasoja palatsinsa marmorilattialle ja vierittelemällä itseänsä alastomana niissä. Tämän nautinnon hekumaa hän lienee välistä tehostanut sulkemalla pakaten täynnä olevat viljavarastot ja antamalla kansanjoukkojen nähdä nälkää.

Olisi ollut luonnotonta, ellei olisi tehty salaliittoja tämän valtaistuimella olevan epäsikiön pään menoksi. Mutta kaikki yritykset epäonnistuivat pretoriaanien vartioinnin takia. Vain näiden omista riveistä pelastus voi tulla Rooman kansalle. Lopuksi muutamat kaartinupseerit tekivät salaliiton ja surmasivat tyrannin hänen palatsissaan vuonna 41 j.Kr. Hän oli silloin hallinnut vajaan neljä vuotta. Rooman roskaväki suri hänen ennenaikaista kuolemataan vilpittömästi hänen suurten, epäämättömien amfiteatteri- ja kilparata-ansioittensa vuoksi.

Ehdottoman oikeuden näkökannalta — jos nyt sellainen on mahdollista tässä vajavaisuuksien maailmassa — täytyy kuitenkin tunnustaa, että Caligula ei ollut täydellisesti kelvoton, kuten hänen paheittensa ja häpeällisten tekojensa perusteella voisi luulla. Erikoistutkija voi kyllä hyvällä tahdolla keksiä yhden ja toisen pienen valopilkun, kuten etteivät hänen kaikki kuolemantuomionsa olleet oikeudettomia, ettei hän tuhlannut kaikkia valtion varoja, vaan käytti niistä osan hyödyllisiin rakennusyrityksiin, ja ettei hän ollut aivan kelvoton ulkopolitiikan hoidossa. Mutta suorastaan mahdotonta on kruunatun lurkin muiston puhdistusyritys. Sen tekee mahdottomaksi hänen määrätön itsejumalointinsa, hänen vintiömäinen ilkeytensä, hänen hillitön tuhlaavaisuutensa ja ylipäänsä hänen täydellinen hallitsijan edesvastuuntunteen puutteensa ja hänen kyvyttömyytensä aavistamaankaan, että hänellä olisi jokin elämäntehtävä suoritettavana.

* * * * *

Meidän päivinämme Caligula on tullut »mielenkiintoiseksi» niiden suurien arkeologisten yritysten takia, jotka diktaattori Mussolini on pannut alulle, nimittäin Nemijärven tyhjäksi pumppuamisen ja sen pohjalla olevien Caligulan aikuisten keisarillisten loistoalusten kuiville saattamisen vuoksi. Pikku järven asema keskellä Albanovuorten vehreyttä, pari peninkulmaa kaakkoon Roomasta on silmiäkiehtovan kaunis. Järvi on syntynyt siten, että vanha tulivuoren aukko on täyttynyt vuorilta virtaavasta sadevedestä. Sen pyöreää, peilikirkasta pintaa, jota tuulenhenkäys tuskin koskaan panee väreilemään, sanottiin muinoin »Dianan peiliksi». Jumalattarella olikin laajalti kuulu temppeli sen rannallapa hänelle oli sekin lehto pyhitetty, jonka mukaan pieni Nemin yhteiskunta on saanut nimensä. »Lehto» on nimittäin latinaksi nemus.[140]

Muinaisajan ylhäiset roomalaiset osasivat antaa arvon seudun luonnonkauneudelle ja miellyttävälle ilmastolle. Järveä ympäröivät siihen aikaan kesähuvilat ihanine puistoineen ja puutarhoineen. Mutta ylhäisin kesävieras ei tyytynyt asumaan rannalla — hän ankkuroi huvilansa järvelle. Egyptin Ptolemaiosten ja Sisilian tyrannien tapaan sanotaan Caligulan rakennuttaneen kaksi suurta loistoalusta ja varustaneen ne uiviksi kesähuviloiksi kukkineen ja ruohokenttineen, viiniköynnöksineen ja hedelmäpuineen, vilpoisine pylväshalleineen, suihkukaivoineen ja kylpyhuoneineen.

Mutta Caligulan kauhea tarina loppui ja samoin keisarilaivojenkin. Joutui päivä, jolloin ne olivat tehneet tehtävänsä ja painuivat pienen, rauhallisen järven pohjaan. Ja vähitellen koko ihanuuden muisto unohtui. Kuitenkin se eli kansansaduissa; ja 1400-luvun alussa seudun omistaja antoi eräälle kuuluisalle teknikolle tehtäväksi tutkia, missä määrin oli perää ympäristön talonpoikien väitteessä kahdesta hukkuneesta aluksesta. Muutamien genovalaisten merimiesten avulla, jotka uivat kuin kalat, teknikon onnistui saada rautakoukut kiinni yhteen runkoon, ja kun hilattiin, seurasi osa keulaa koukuissa. Se oli tehty kolmentuuman lehtikuusilankuista ja päällystetty lyijylevyillä.

Vuosisata myöhemmin suoritettiin uusi tutkimus alkeellisen sukelluslaitteen avulla. Tällöin todettiin m.m., että laivan sisässä oli lattia karmosiinipunaisista tiilistä. Muutoin ei tämä eikä vuosisata aiemmin tehty koe tuottaneet muita huomattavia tuloksia. Omituista kuitenkin on, että tämän jälkeen oli arkeologisissa piireissä tapana kuitata puhe Nemijärven laivoista olkapäitten kohautuksella. Oli huomattuja arkeologeja Italiassa ja muissa maissa, jotka jyrkästi kielsivät niiden olemassaolon.

Sittenkin oli Roomassa eräs antiikki-intoilija, nimeltään Constanzio Mæs, mies, jolla oli Schliemannin »herkkäuskoisuus» ja innostus, joka ei antanut hänen lakata ajattelemasta uponneita aluksia. 1890-luvun alussa hän julkaisi niistä herättäviä kirjoituksia aikakauslehdissä. Muutamia vuosia myöhemmin ne tekivät vaikutuksensa. Muuan italialainen ruhtinatar omisti näihin aikoihin tilukset Nemijärven ympärillä. Työt aloitettiin Dianan temppelin kaivauksella ja arkeologiset tutkimukset ulotettiin järven pohjaankin. Tuloksena saatiin ylös komea pronssinen keulakoristepää, viisi samasta aineesta loisteliaasti tehtyä eläimenpäätä renkaat leuoissa, joukoittain rikkonaisia mosaiikkilaattoja ja lopuksi — minkä arvo ei ollut vähäisin — kaksi pitkää palasta lyijyistä vesijohtoputkea, joissa oli Caligulan nimileima. Tämän jälkeen viranomaiset kielsivät työn jatkamisen; mutta vuonna 1928, kuten sanottu, valtio ryhtyi itse siihen. Alukset ovat mittasuhteiltaan valtavia. Yksi on lähes 70 metriä pitkä, toinen viisi metriä pitempi. Loistoesineitä ei niissä kuitenkaan ole, sillä kaikki sellaiset on viety pois, ennenkuin alukset upposivat syvyyteen. Mutta laivanrakennustaidon historialle ne ovat erittäin kiintoisia, sillä ne ovat antiikin vanhimmat säilyneet laivat. Kuuluisat eläimenpäät, jotka aiemmin ongittiin ylös, osoittautuvat nyt kuuluneensa, ei aluksiin, vaan loistosiltaan, joka johti maalta lähimpänä olevaan alukseen.

Kirjallisuutta:

Hugo Willrich, Caligula (Klio 1903).

Ulrich Linnert, Beiträge zur Geschichte Caligulas.

S. Neander Nilsson, Kejsarskeppen i Nemisjön (Svensk tidskrift 1929).

James G. Frazer, Den gyllene grenen. Studier i magi och religion: 2 nid.

CLAUDIUS.

Kun roomalaiset viimeinkin olivat vapautuneet kokonaisen miesiän kestäneestä kauhun ajasta, niin senaatti suunnitteli moisten kauhujen estämistä vastaisuudessa saattamalla jälleen voimaan tasavaltaisen hallitusmuodon. Mutta pretoriaanit eivät tahtoneet olla tässä puuhassa mukana, sillä koko heidän olemassaolonsa riippui prinsipaatin jatkumisesta. Nyt oli sotilasten kuitenkin toimittava ripeästi, ennenkuin ajatus tasavallan palauttamisesta olisi ehtinyt juurtua yleiseen mielipiteeseen. Mutta mistä he saisivat sopivan keisariehdokkaan. Onni tuli heille avuksi, vaikkakin hieman omituisella tavalla.

Muutamat pretoriaanit, jotka syöksyivät keisaripalatsin läpi saadakseen kiinni Caligulan »murhaajat», huomasivat äkkiä jalkaparin, joka pisti esille erään uutimen alta. Ne näyttäytyivät olevan Caligulan sedän, Claudiuksen, joka kauhuissaan oli juossut piiloon.

Claudius oli heikko ja sairaalloinen, näöltään melkein epämuodostuma poloinen. Sitä ei huomannut niin hyvin, kun hän istui, vaikka hänen tutiseva päänsä silloinkin paljasti rappeutuneen ruumiinrakenteen; mutta, suorastaan surullista oli katsella, kun hän huojui eteenpäin säälittävän ohuilla säärillään. Hänen äitinsä Antonia, joka muutoin oli kelpo nainen, ei ollut hyvä »epäsikiö» raukalleen, kuten hän Claudiusta nimitti. Kun hän tarkoitti äärimmäistä hölmistymistä, hänellä oli tapana sanoa: »Sinä olet Claudiustakin tyhmempi!» Eikä pojan lahjakkuus suinkaan parantunut sillä, että hänelle annettiin opettajaksi raaka ja sivistymätön mies, joka käytti pääasiallisesti selkäsaunaa kasvatusvälikappaleena. Vielä vanhempanakin keisari parka värisi muistellessaan nuoruusvuosiaan.

Hänen ylpeät sukulaisensa olivat aina hävenneet häntä ja hyvin vastenmielisesti sallineet hänen näyttäytyä julkisesti. Mutta ahtaammassa perhepiirissä pidettiin julmasti hauskaa hänen tavalleen heti aterian päätyttyä vaipua uneen ja kuorsata äänekkäästi. Silloin oli tapana piristää mielialaa panemalla kengät hänen käsiinsä ja heittelemällä häntä oliivin- tai taatelinsydämillä, kunnes hän unenpöpperössä alkoi raapia päätänsä jalkineilla.

Mitä Augustus ajatteli poikapuolensa pojasta, sen voimme nähdä hänen kirjeestään Livialle, jossa hän kertoo, että hänellä on ollut vakava neuvottelu Tiberiuksen kanssa siitä, tokko Claudiuksen uskallettaisiin antaa yletä valtionpalveluksessa. Mutta he olivat tulleet siihen vakaumukseen, että hän oli »ala-arvoinen ja että häntä täytyi pitää sekä ruumiillisesti että henkisesti vajavaisena. Voisimmeko näin ollen», hän jatkaa, »antaa yleisölle aihetta ivallisesti nyrpistellä nenäänsä sekä tehdä pilaa sekä hänestä että meistä? Ei, meidän ehdoton mielipiteemme on, että hän esim. ei saa katsella sirkusnäytäntöjä keisarillisesta aitiosta. Sillä siellä hän on liian alttiina yleisön silmäyksille.» Yhtä vähän hänen tuli saada olla läsnä muissakaan juhlallisissa tilaisuuksissa. Täten piti kaikkien tällaisten kysymysten olla ratkaistut kerta kaikkiaan, »niin ettei aina ja alituisesti tarvitse pelätä, että hän häpäisee sukulaisensa.»

Kun nyt, Caligulan kuoltua, muuan sotilas älysi hätääntyneen raukan hänen piilostaan, tämä vapisi kuin haavanlehti ja oli pelosta puolikuollut, kun sotilas muutamien toveriensa avulla laahasi hänet mukanaan — mestauspaikalle, Claudius luuli, valtaistuimelle, sotilaat tuumivat. Heille sattuikin prinssin löytö — olipa hän nyt sitten millainen tahansa, juuri oikeaan aikaan. He veivät Claudiuksen riemusaatossa kaartin kasarmille ja huusivat hänet keisariksi. Vastalahjaksi Claudius antoi kaikille pretoriaaneille sievoisen rahalahjan. Tämä tapa kuului tästälähin keisarinvaalin juhlamenoihin.

Omalta osaltaan Claudiuksen suurin toive oli saada levossa ja rauhassa omistautua historian opintoihinsa. Mutta oli kyllä toiselta puolen parempi tulla pakotetuksi rupeamaan maailmanhallitsijaksi kuin laahatuksi mestauspaikalle, niin tottunut kuin hän siihen ajatukseen olikin. Veljensä pojan hallitessa hänen elämänsä oli nimittäin ollut useita kertoja hiuskarvan varassa. Hänen hengissä pysymisensä johtui siitä, että hän oli ollut kyllin viisas näytelläkseen vieläkin typerämpää kuin oikeastaan oli. Mutta niinpä oli Caligulan hovin tapoihin kuulunutkin tehdä pilkkaa hajamielisestä ruhtinaasta.

Senaatin tasavaltatuumailut hävisivät kuin tuhka tuuleen. Ei päästy koskaan sen pitemmälle, kuin että pidettiin tulisia puheita tyranniutta vastaan, jonka nyt muistettiin vallinneen tasan sata vuotta. Niin kauan oli nimittäin kulunut ajasta, jolloin Cæsar, Pompeius ja Crassus tekivät ensimmäisen triumviraatin. Sillä välin kuin korkea neuvosto piti pontevia puheita, pretoriaanit hankkivat valtakunnalle uuden keisarin, ja senaattoreilla ei ollut muuta tehtävää kuin kiittää ja hyväksyä, mitä he olivat päättäneet.

Mutta kun pretoriaanit noin vain aivan kuin pilanpäiten tekaisivat raihnaisesta, viisikymmenvuotiaasta turhimuksesta keisarin, ei kukaan luullut, että hänestä tulisi hallitsija muuta kuin nimeksi. Kysymys oli vain siitä, kenestä tulisi Rooman valtakunnan todellinen hallitsija. Tosiasiallisesti ylhäisimmät hovivirkamiehet jakoivat vallan keskenään. Kaikki nämä miehet olivat vapautettuja kreikkalaisia orjia, jotka olivat herralleen sokeasti uskollisia, koska he tiesivät, että heidän toimeentulonsa riippui kokonaan heidän herransa olemassaolosta. Ylipäänsä he hoitivat jonkinlaisina ministereinä ansiokkaasti kukin hallitushaaraansa, mutta ymmärsivät myös yhtä hyvin kuin roomalaiset maaherratkin taidon itse hyötyä valtion kustannuksella. Ja koskapa he olivat juonitteluilla päässeet valtaan, heidän täytyi käyttää samoja keinoja siinä pysyäkseen.

Kuuluisa satiirikko Iuvenalis osoittaa puoli vuosisataa myöhemmin inhoaan noita notkeita kreikkalaisia kohtaan, jotka pesiytyivät kaikkiin ylhäisiin taloihin Roomassa.

Mitäpä alaa olisi ollutkaan, johon tuollainen kuokkavieras ei ollut pystyvinään! Jok'ainoa heistä oli todellinen tuhattaituri:

reetori, oppinut mies, matemaatikko, maalari, noita,
lääkäri, auguri, klovni ja parturi — kaikkehen pystyy
nälkiynyt helleeni. Jos pyysit, lensi hän pilviin.

Mutta roomalaiset olivat kylliksi tyhmiä joutuakseen haltioihinsa kaikista näistä esityksistä, olivatpa ne kuinka kehnoja tahansa:

Kuikelokaula jo kansan on mielestä Herkules uljas,
niskassansa mi voi Antaion, maajätin, kantaa,
ääntä se kiittävi piipittäväistä, mi kiekuvi niinkuin
kukko, mi kiimassaan nokin höyhentää kanakultaa.

Kaikkein pahinta on kuitenkin, että roomalainen itse pitää näiden liehakoivien muukalaisten imartelua ja osanottoa täytenä totena. Kaikkihan on vain näyttelemistä. Kansa

ilvehtijäks on muuttunut. Nauraissas hohotellaan
vastahas, kosteat jos ovat silmäsi, itkua taasen
teeskennellään.

Roomalaiset olivat nyt siinä määrin helleeniläistyneet, että »he alati solkkasivat kreikkaa» ja rupesivat pitämään kreikkalaisia paheitakin muotiasiana.

Nähdä on sietämätön tämä helleenistynyt Rooma.

runoilija huudahtaa.

* * * * *

Tehtyämme tämän syrjähypyn palaamme jälleen Claudiuksen hoviin. Siellä tie valtaan kävi keisarin nuoren puolison Messalinan[141] kautta, sillä Claudius oli kuin vahaa hänen käsissään. Messalina on tehnyt itsensä historialliseksi kuuluisuudeksi siveettömänä hirviönä. Kaikkien kauniiden nuorukaisten, jotka hän vain keksi, täytyi myöten tai vasten tahtoaan tulla hänen rakastajikseen. Kieltäytymistä seurasi kuolema. Ainoastaan ottamalla osaa hänen orgioihinsa voi päästä valtion korkeimpiin virkoihin. Hän muutti Claudiuksen palatsin yhdeksi ainoaksi suureksi porttolaksi; vieläpä kerrotaan, että hän yöaikaan valepuvussa meni yleisiin porttoloihin ja otti siellä vastaan kenen tahansa.

Mutta vaikka koko Rooma tiesi ja puhui hänen hurjasta irstailustaan, puolisolla ei näytä olleen siitä aavistustakaan. Ken, kuten muuan kaartinprefekti, koetti avata keisarin silmät näkemään, mitä hänen loistosaleissaan tapahtui, aiheutti siten vain oman turmionsa. Sama kohtalo vartosi jokaista ylhäistä naista, jossa Messalina vainusi piilevän kilpailijan tai vastustajan. Erikoisesti hän vihasi Caligulan sisaria Agrippinaa ja Iuliaa ja kaikkein syvimmin viimemainittua siksi, että hän oli nuori ja uskalsi uhmata keisarinnaa. Hänet Messalina sai tuomituksi maanpakoon siveellisyysrikoksesta ja pian sen jälkeen raivatuksi tieltään.

Messalina edusti hovissa tahdonvoimaa. Ettei Claudiuksesta tästä huolimatta tullut täydellinen nolla, johtui hänen tarkasta säästäväisyydestään ja oikeamielisyydestään siihen määrään, mihin hänen vähäinen kykynsä riitti. Verot laskeutuivat jälleen normaalisten olosuhteiden mukaisiksi, vaikka useita suurenmoisia rakennustöitä suoritettiin, ja minkäänlaatuisista kiristyksistä ei kuultu enää puhuttavan. Miellyttävä piirre oli myöskin se, että Claudius koetti tehdä lopun druidien julmasta jumalanpalveluksesta, jossa ihmisuhrit olivat tulleet pääasiaksi. Painavin syy siihen, että keisari ryhtyi tähän asiaan oli kyllä poliittista laatua: kelttiläisen papiston vallan murtaminen. Claudius valvoi myöskin suurella mielenkiinnolla oikeudenkäyttöä ja hoiti mielellään itse korkeinta tuomio-oikeutta. Mutta hänen pahahenkensä, Messalina, peloitteli heikkoa puolisoansa ja sai hänet veritekoihin, jotka herättivät eloon muiston Caligulan julmasta hallituksesta. Messalina ymmärsi tällöin vedota eräänlaiseen julmuudenvaistoon vanhassa turhimuksessa, jota huvitti esim. tutkia kuolevien gladiaattorien ilmeilyä ja joka nautti uhriensa oikeudenkäytön pidentämisestä piinallisen pitkäpiimäisillä muodollisuuksilla.

Mutta tapahtui useita kertoja, että hän hajamielisyydessään pyysi luokseen henkilöitä, jotka hän päivää aikaisemmin oli tehnyt päätä lyhemmiksi, ja ihmetteli, miksi kutsutut olivat sellaisia unikekoja, etteivät ottaneet vaaria ajasta.

24-vuotiaana kyllästymätön Messalina rakastui todella ensimmäisen kerran elämässään. Hänen intohimonsa esine oli muuan nuori ja kaunis konsuli. Messalina ympäröi hänet ruhtinaallisella loistolla ja tahtoi välttämättömästi mennä hänen kanssansa naimisiin. Ja eräänä päivänä, jolloin Claudius oli poissa Roomasta, hän käytti tilaisuutta hyväkseen pannakseen hääjuhlallisuudet toimeen. Mutta petetty aviomies sai Ostiassa tietää, mitä oli tekeillä pääkaupungissa. Hän käsitti, että oli kysymys hänen valtaistuimestaan ja elämästään.

Äskennaineet ja heidän irstas seurueensa olivat juuri viettämässä hurjia orgioita. Bakkhanaalisessa huumauksessa keisarinna tanssii alastomana, vain pantterinnahka päällänsä, liehuvin hiuksin toisten kevytmielisten naisten ja nuorukaisten keskellä heilutellen thyrsossauvaansa vieri vierellä uuden puolisonsa kanssa, joka esiintyy Bacchuksena. Silloin kuuluu äkkiä huuto, että keisari on tulossa. Morsiuspari ja häävieraat pakenevat kauhu kasvoillansa, mutta Claudiuksen kostava käsivarsi saavuttaa heidät kaikki. Kaikkien on kuoltava, Messalinankin.

Claudius oli tällä välin alkanut vahvistaa itseään voimakkaalla aterialla. Sen kuluessa hän sai tietää, että Messalina ei enää ollut elävien joukossa. Ilmoitus ei tehnyt häneen juuri huomattavaa vaikutusta, ja sitä mukaa kuin viini alkoi vaikuttaa, hän unohti kaikki tyynni.

* * * * *

Vähän tämän jälkeen Claudius meni uudelleen naimisiin veljensätyttären Agrippina nuoremman, Caligulan kauniin sisaren kanssa, jota naista Messalina oli aina kieroon katsellut ja toivonut voivansa valmistaa tälle saman kohtalon kuin hänen sisarelleen Iulialle. Agrippina, joka oli ollut tätä ennen kaksi kertaa naimisissa, ei ollut juuri hänkään tunnettu hyveen esikuvaksi. Hänen ainoa tarkoituksensa menemällä kolmannen kerran naimisiin oli raivata tie valtaistuimelle pojalleen Nerolle, joka oli syntynyt hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Ja hän ajoikin pian tahtonsa perille — siinä kuten kaikessa muussakin. Hänen onnistui syrjäyttää keisarin oma poika Messalinan kanssa, Britannicus, joka oli saanut nimensä isänsä brittiläisistä saaman »voiton» johdosta. Agrippina käytti hyväkseen kaikkia tilaisuuksia saattaakseen Britannicuksen varjoon Neron rinnalla. Hän järjesti niin, ettei Britannicus saanut tilaisuutta näyttäytyä kansalle, niin että tuskin tiedettiin, oliko hän enää elossa. Heikkoa miestään hän hallitsi yhtä täydellisesti kuin Messalinakin oli tehnyt. Keisarin tarvitsi ainoastaan katsoa jotakin toista naista tai sanoa häntä kauniiksi, kun jo Agrippina heti käski, että tämä oli raivattava tieltä tai lähetettävä maanpakoon. Tällaista tapahtui hyvin usein, sillä valtaistuimella istuva oppinut herra oli hyvin heikko kauniille naisille, kuten jalolle viinille ja keittotaidon herkuille. Kun Agrippinan onnistui saada Nero naitetuksi Claudiuksen ja Messalinan tyttären Octavian kanssa, oli Neron asema kruununperillisenä tehty niin lujaksi, että Agrippina ei enää tarvinnut Claudiusta rinnallaan. Ja varminta oli sitäpaitsi päästä hänestä kuitiksi — voisihan hänelle muuten käydä samoin kuin Messalinallekin. Muutamat vanhan keisarin päihtyneenä lausumat vihamieliset sanat ilmaisivat, että hän alkoi katua, että Britannicus oli saanut väistyä Neron tieltä.

Myrkytetty herkkusieni-ruokalaji lienee ollut se välikappale, joka teki lopun 64-vuotiaan Cæsarin elämästä vuonna 54. Aina siitä hetkestä lähtien, jolloin hänestä tuli keisari, hän oli elänyt alituisessa tuskassa, että häntä kohtaisi Caligulan kohtalo. Ei kukaan, ei edes nainen eikä lapsi, saanut lähestyä häntä, ennenkuin hänen henkivartijansa olivat tulleet vakuutetuiksi siitä, ettei hänellä ollut tikaria vaatteisiinsa piilotettuna; eikä hän uskaltanut koskaan tulla ystäviensä kotiin, ennenkuin oli ensin tutkituttanut jokaisen nurkan talossa. Hänen onnistuikin suojella itsensä tikarilta — mutta hän kuoli myrkystä. Hän pelkäsi ja piti silmällä jokaista ihmistä, mutta hänen vaimonsa surmasi hänet!

Agrippina oli voittanut pretoriaanit Neron valtaistuimelle nousun puolelle tekemällä erään Burrus nimisen miehen kaartinprefektiksi, tietysti ei vain siitä syystä, että hän oli kelvollinen ja kunnollinen mies, vaan ennen kaikkea siksi, että hän uskoi tällä koroituksella tekevänsä hänet orjakseen. Tuskin Claudius oli vetänyt viimeisen henkäyksensä, ennenkuin Nero Burruksen seurassa astui kaartin eteen ja huudettiin imperaattoriksi sivuuttamalla Britannicus, jonka kaulaan Agrippina »hillittömässä surussaan» heittäytyi nimittäen häntä isänsä kuvaksi. Sitä ei voi juuri katsoa imarteluksi! Tällä lailla hän vehkeili ja pidätteli poikapuoltansa itkien ja hyväillen — kunnes hänen oma poikansa oli ennättänyt varmistautua pretoriaanien suosiosta. Silloin Agrippinan suru oli äkkiä poispyyhitty. Britannicuksen ystävät ja kannattajat raivattiin tieltä tai saivat käskyn surmata itsensä.

* * * * *

Ulkopoliittisesti Claudiuksen hallituskaudella on ollut se merkitys, että Britannian valloitus aloitettiin silloin. Sotatoimiin ryhtymiseen vaikutti osittain harrastus hävittää perin pohjin druidilaisuus, jolla jo vanhastaan oli juurensa juuri Britanniassa. Täällä nimittäin druidit saivat kasvatuksensa. Osittain roomalaisten kaupalliset pyyteet olivat sodan aiheuttajina. Roomalaiset liikemiehet olivat ehtineet levitä yli koko Gallian ja saaneet jalansijan Kanaalin toisellakin puolen. Siihen, että heitä nyt roomalaiset legioonat seurasivat, oli Claudiuksella omat henkilökohtaiset syynsä: hänen toiveensa saada esiintyä »sotapäällikkönä» ja voittaa »kunniaa». Triumfi oli helppo saavuttaa, sillä Britanniassa, kuten kaikkialla, keltit olivat pirstoutuneet moniksi pikkuvaltioiksi. Uskollisina vanhalle periaatteelleen »Divide et impera» roomalaiset ottivat erään heidän luokseen paenneen brittiläisen päällikön suojelemisen sodan tekosyyksi.

Britit tekivät tosin maahan tunkeutujille urhoollista vastarintaa, mutta he eivät kyenneet kauan pitämään puoliaan lujia, kiinteitä roomalaisia legioonia vastaan. Vasta kun varsinainen karkea työ oli miekalla suoritettu, keisari saapui paikalle ja oltuaan kaksi viikkoa »päällikkönä» Britanniassa hän voi palata Roomaan ja viettää sen triumfin, jota heikko ja tuskainen raukka oli halunnut enemmän kuin mitään muuta elämässään. Hänen elämänsä suurimpana ylpeytenä oli aina se, että hän oli voittanut yksitoista brittiläistä kuningasta — kuten voiton muistomerkeissä valtakunnan eri osissa saatiin lukea—ja siirtänyt Rooman valtakunnan rajat meren toiselle puolen. Messalina seurasi triumfissa »voittajaa» ja »Valtameren masentajaa» — Vestan neitsyeitten vaunuissa!

Sitten Britannian valloitus täydennettiin Thames virran pohjoispuolella oleviin seutuihin saakka. Roomalaisten linnoitusten ja sotaleirien turvin äsken voitettu alue sai tiheän asutuksen italialaisista ja roomalaisista uudisasukkaista. Se roomalaistui yhä enemmän ja ne vapausliikkeet, joita tuon tuostakin puhkesi, kukistettiin alkuunsa.

Kirjallisuutta:

Lucien Double, L’empereur Claude.

H. Lehmann, Claudius und seine Zeit.

Karl Vivell, Chronologische Untersuchungen zur Geschichte des Kaisers
Claudius.

SENECA.

Senecan elämä muistuttaa paljon Ciceron elämää. Nämä merkilliset miehet olivatkin toisilleen sukua äidin puolelta. Molemmat miehet kuuluvat siihen harvinaiseen kirjallisten henkilöitten luokkaan, joka on näytellyt suurta valtiollista osaa. Molemmat olivat ihanteellisia ja kumpaakin kiinnosti filosofia. Kumpikin on kirjeissään ja muissa kirjoitelmissaan paljastanut inhimilliset heikkoutensa. Siksipä kumpikin on joutunut yksipuolisen arvostelun kiitolliseksi aiheeksi, ja heitä on verrattu »ruokoon, jota tuuli taivuttelee sinne tänne». Mutta kumpikin on arvokkaasti ja miehekkäästi kohdannut viimeisen kohtalonsa vaiheen.

Seneca oli syntyperältään espanjalainen. Hän kuului erääseen Cordovan rikkaimpia ja huomatuimpia perheitä. Mutta kasvatuksensa hän sai Roomassa. Siellä hän kehittyi kaunopuhujaksi ja stoalaiseksi filosofiksi, mutta omistautui myöskin runoudelle. Caligulan hallituksen aikana hänen elämänsä oli uhattu, mutta hän selviytyi vaarasta, kuten olemme nähneet. Multa Claudius ajoi hänet Messalinan toimesta maanpakoon Korsikkaan, koska hänellä oli muka ollut rakkaussuhde Caligulan sisaren Iulian kanssa. Varsinainen syy oli kylläkin se, että Messalinan mielestä Seneca oli esteenä hänen häpeällisille orgioilleen ja kunnianhimoisille suunnitelmilleen.

Kun Agrippina nuoremmasta tuli keisarinna, Seneca sai palata takaisin Roomaan ja sai hyvin arvossa pidetyn aseman näihin aikoihin kaksitoistavuotiaan Neron opastajana, jonka kasvatus oli tähän asti anteeksi antamattomalla tavalla laiminlyöty.

Kun Claudius oli kuollut, Seneca purki sukkelassa satiirissa vihansa miestä kohtaan, joka oli kerran hänet ajanut maanpakoon. Vanha originaali oli kiitollinen ivailun aihe, ja Seneca tekikin sen luvattoman säädyttömässä äänilajissa. Parjauskirjoituksen — sillä sellaisena sitä täytyy pitää — nimenä on »Claudiuksen muuttuminen kurpitsaksi». Nimi on ivamukailu tavanmukaisesta otsakkeesta »Kuolleen Cæsarin muuttuminen jumalaksi». Tyhjää kalloa koomillisesti muistuttava kurpitsa oli kylläkin vain Claudiuksen tyhmyyden ja sisällyksettömyyden vertauskuva, sillä itse kertomuksessa se ei esiinny.[142] Seneca vie meidät Olympokseen, jonne Claudius kuolleena Cæsarina lähtee. Jumalat joutuvat ihmeisiinsä nähdessään eriskummallisen ilmestyksen, joka linkuttaa esiin pää tutisten ja puhuen sellaista mongerrusta, että heidän täytyy kutsua laajalti matkustellut Herkules ottamaan selkoa siitä, mikä salaperäinen olio tulokas oikeastaan on. Mutta vieläpä Herkuleellekin on vaikeata päästä selville, kuka mies on. Ylevän traagillisin säkein ja uhkaavasti nuijaansa vilkaisten hän kehoittaa Claudiusta luikertelematta sanomaan totuuden. Lopulta kuolleen onnistuu selittää hänelle, mikä korkea arvo hänellä eläessään on ollut ja saada hänet johdattamaan itsensä olympolaisten seuraan.

Täällä alkaa nyt vilkas keskustelu kysymyksestä, voidaanko tulokas ottaa jumalien joukkoon. Augustus vastustaa sitä tarmokkaasti ja saa enemmistön puolelleen. Mercuriuksen täytyy siis ottaa kuollut mukanaan manalaan. Täällä kuoro, jonka muodostavat hänen teurasuhrinsa, jotka ovat ennen häntä joutuneet manalaan, tervehtii häntä riemuitsevalla vahingonilolla. Manalan tuomarit tuomitsevat hänet orjuuteen, ja lopuksi hän joutuu komediakirjailija Menandroksen palvelukseen, hänen apulaisekseen oikeusopillisissa tutkimuksissa. Seneca viittaa siihen mieltymykseen oikeudenkäyntikohtauksiin, jota sekä komediankirjoittaja että keisari olivat osoittaneet.

Senecan teoksen lukijaan jättämä vaikutus on kovin sekalainen, jos rinnastaa kuolleen keisarin käsittelytavan tässä kirjoituksessa ja kaiken sen karkean imartelun, jota kirjailija aikaisemmin oli tuhlannut keisarille tämän elossa ollessa. Silloin hän ei ollut epäillyt vähääkään lukea Claudiusta jumalien joukkoon kuuluvaksi ja oli huudahtanut hänelle: »Cæsar, sinun kauttasi me kaikki elämme ja olemme»; ja loputonta oli hänen lempeytensä ja muiden hyvien ominaisuuksiensa ylistäminen. Mutta silloinhan Seneca vielä voi — kuten Birt tämän räikeän vastakohdan selitykseksi huomauttaa — toivoa, että Claudius voisi tulla paremmaksi, koskapa hän oli osoittautunut kyllin voimakkaaksi vapautuakseen Messalinasta.

* * * * *

Enemmän kiitosta kuin Claudius-satiirillaan on Seneca saanut laajalla filosofisella kirjailijatoiminnallaan. Tässä toiminnassaan hän esiintyy ennen kaikkea stoalaisen koulun henkisenä siveysopettajana. Mutta hän ei kuulu ankariin siveyssaarnaajiin, vaan on taipuvainen ymmärtämään inhimillisiä heikkouksia. Pääasia on — hän arvelee —, että ihminen ponnistelee lähentyäkseen yhä enemmän ja enemmän stoalaista viisauden ihannetta.

Senecan filosofisissa kirjoitelmissa tutustumme henkevään kirjailijaan ja hienoon tyyliniekkaan. Siitä huolimatta esitys kyllä välistä käy väsyttävän pitkäpiimäiseksi, mutta sitä elähdyttävät loistavat älynvälähdykset ja se on pirteillä kaskuilla höystettyä. Senecan mielipiteet ovat monin paikoin niin silmiinpistävän yhtäläisiä kristinopin kanssa, että muutamat kirkkoisät ovat väittäneet, että hän on ollut salainen kristitty. Se mies, joka olisi perehdyttänyt hänet kristinoppiin, olisi ollut apostoli Paavali, joka oli hänen aikanaan vankina Roomassa. Väitetäänpä vielä, että Seneca ja Paavali olisivat olleet kirjeenvaihdossa keskenään. Ja muutamia vuosisatoja jälkeenpäin sepitettiinkin heidän välisensä kirjeenvaihto.

Seneca on vapautunut täydellisesti kansanuskonnon monijumaluudesta ja puhuu Jumalasta kaiken luojana ja hallitsijana. »Ei kukaan, paitsi Jumala, ole hyvä», hän sanoo. Hän nimittää Jumalaa »Isäksi» ja puhuu lämmöllä Jumalan rakkaudesta niitä kohtaan, jotka tekevät hyvää. Mutta hän on myöskin perehtynyt piplian ajatustapaan, että, »jota Herra rakastaa, häntä hän myös kurittaa.» — »Minun Vakaumukseni on», hän sanookin — »että pyhä henki asuu meissä, henki, joka huomaa kaiken meissä, olipa se sitten hyvää taikka pahaa. Samalla tavoin kuin me kohtelemme hyvää henkeä, hän kohtelee myös meitä.»

Kaikkia ihmisiä, myöskin barbaareja ja orjia Seneca pitää veljinään. »Orjat», hän täysin vastoin antiikin käsitystä sanoo, »ovat ihmisiä kuten mekin. Minä pidän orjia talossani tovereina. Käyttäydy alempaasi kohtaan siten, kuten toivot, että ylempäsi käyttäytyisi sinua kohtaan! Tuo ja tuo on orja, mutta kenties hän henkisesti on vapaasukuinen. Kuinka voikaan hänen ulkonainen orjuutensa vahingoittaa hänen varsinaista olemustaan? Kuinka useita ulkonaisesti vapaissa onkaan, jotka henkisesti ovat orjia, yksi aistillisuuden, toinen ahneuden, kolmas kunnianhimon ja kaikki huolien vallassa! Ja tämä orjuus on tavallista orjuutta häpeällisempää, sillä se on vapaaehtoista.»

Seneca opettaa myöskin, ettei pahaa saa kostaa pahalla. »On parempi kärsiä kuin aiheuttaa vääryyttä», hän Sokrateen tavoin sanoo. Hänellä on myöskin jonkinlainen kristityn voimakas tunne syntivelasta, ja hän tuntee, että »liha» estää meitä siveellisestä ja uskonnollisesta elämästä. »Ei yksikään ihminen voi sanoa olevansa synnitön, hän voi vedota vain ulkonaisiin todisteisiin, ei koskaan omantuntonsa lahjomattomaan tuomioon.» Paha ei tule ulkoapäin — »se on meissä itsessämme, meidän sisällämme. Meidän tulee senvuoksi temmata irti itse sydämemme nautinnonhaluineen.»

Huolimatta ihmeellisistä yhtymäkohdista kristillisen maailmankatsomuksen kanssa ei ole kumminkaan todennäköistä, että Seneca olisi tuntenut kristinoppia. Senecan ajattelun ja kristillisen maailmankatsomuksen yhtymäkohdat ovat yksinkertaisesti selitettävissä siten, että kristityt olivat saaneet voimakkaita vaikutteita myöskin stoalaisten opista.

Seneca tahtoo mielellään uskoa sielun kuolemattomuuteen, vaikk'ei hänen uskonsa olekaan siinä suhteessa vuorenvarma. Mutta vastoin kristillistä käsitystä hänen mielestään ihmisellä on oikeus ottaa itsensä hengiltä, vieläpä hän toisten stoalaisten tavoin ihannoi itsemurhaa keinona päästä suureen vapauteen ja ikuiseen rauhaan. Elihän Seneca aikana, jolloin keisarityrannius ja ilmiantojärjestelmä aiheuttivat sen, että itsemurha oli pienempi paha kuin se tuska, jonka vallassa vähänkin etevämpien miesten täytyi päivä päivältä, tunti tunnilta olla. Vapaaehtoinen kuolema oli sellaisen ajan ihmisille ainoa vastamyrkky tyranniuden iestä vastaan. Se oli ainoa keino sorretulle ihmisraukalle uhmata maailman herraa. Olihan hänellä kuitenkin, kaikesta huolimatta, mahdollisuus vapautua keisarin vallasta, milloin vain halusi. »Se oli», Boissier sanoo, »ainoa oikeus, jonka despotismi oli jättänyt roomalaisille. Seneca puolustaakin tätä oikeutta kauhistuttavalla voimalla.»

* * * * *

Seneca on kirjoittanut myöskin murhenäytelmiä. Aiheet niihin on saatu suurilta kreikkalaisilta näytelmäkirjailijoilta, erittäinkin Euripideeltä. Seneca valitsee kamalimmat ja vertatihkuvimmat aiheet. Osittain hän nimittäin tahtoo näin saada gladiaattorinäytäntöjen koventamat roomalaiset kuuntelemaan näytelmiään, osittain hän saa täten oikein hirmuisia aiheita saarnatakseen siveysoppia. Sillä Seneca on niin suuressa määrin kaunopuhuja, että hänen näytelmänsä muodostuvat filosofisiksi keskusteluiksi ja pitkiksi, mahtipontisiksi stoalaishenkisiksi puheluiksi, vahingoksi toiminnalle ja luonnekuvaukselle.

Senecan murhenäytelmät ovat ainoat roomalaiset murhenäytelmät, jotka ovat säilyneet meidän päiviimme, ja ne eivät juuri anna edullista kuvaa lajistaan. Kuinka kaukana ne ovatkaan kouristavassa kiihoitushalussaan ja pitkäpiimäisessä lavertelussaan suurten kreikkalaisten näytelmäkirjailijoin kohtuullisuudesta, heidän yksinkertaisesta, sopusuhtaisesta kauneudestaan! Kuitenkin on kyseenalaista, kuten Birt on esittänyt, eivätkö vertatihkuvat näyttämökuvat olleet oikea tapa vaikuttaa yleisöön, jonka Seneca tahtoi herättää itsenäiseen ajatteluun. »Oman aikansa verisiä paheita hän tahtoo esittää traagillisine seuraamuksineen: veljesmurhaa, sukurutsausta, sammumatonta kannibaalista kostonhimoa. Senecan esittämät kuvat ovat kauhistuttavia ja niillä on siveellinen tarkoitusperä.» Lopuksi on myöskin otettava huomioon, että nämä kamalat näytelmät, kaikesta päättäen, eivät olleet aiotut koskaan teatterissa esitettäviksi, vaan olivat vain lukudraamoja.

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Seneca, Om livets korthet m. fl. skrifter, Johan Bergmanin ruotsinnos.

Valda skrifter af L. Annaeus Seneca. C.A. Brolénin ruotsinnos.

F. Gustafsson, Senecas bref I.

L. Annaeus Seneca, Medea, C.A. Melanderin runomittainen käännös.

Theodor Birt, Seneca (teoksessa »Aus dem Leben der Antike», suomeksi
»Antiikin elämää»).

L. Friedländer, Der Philosoph Seneca (Historische Zeitschrift 1900).

I.A. Heikel, Senecas Charakter und politische Thätigkeit.

Walter Ribbeck, Lucius Annaeus Seneca, der Philosoph.

Salomon Rubin, Die Ethik Senecas.

Michael Baumgarten, Lucius Annaeus Seneca und das Christenthum.

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

H.E. Butler, Post-Augustan poetry.

C. Martha, Les Moralistes sous l'empire romain.

M.D. Nisard, Etudes sur les poètes latins de la décadence: 2 nid.

NERO.

Hallitsijan vaihdos vuonna 54 herätti jälleen kansassa onnellisempani aikojen toivon. Olihan Nero ainoa vesa kansalle, rakkaasta Germanicuksen suvusta. Mutta hän ei ollut vielä täyttänyt edes seitsemäätoista vuotta — hän oli nimittäin syntynyt samana vuonna kuin Tiberius kuoli. Tätä tosiasiaa voi tuskin kovinkaan paljon muuttaa edes senaatin päätös antaa pojalle kunnianimi »isänmaan isä». Jostakusta muusta kuin hänestä oli tuleva oikea hallitsija. Agrippina oli aikonut itse näytellä sitä osaa, mutta hänen aikeensa tekivät tyhjäksi Burrus ja Seneca.

Nerolla oli kuten Caligulalla ja Claudiuksellakin juomarihekumoitsija Antoniuksen onnetonta verta suonissaan. Hän oli nimittäin Antoniuksen ja Octavian tyttären Antonion pojanpoika. Kuten Caligulalla oli hänelläkin siveettömän Iulian perinnöllisiä taipumuksia.[143]

Seneca oli kuitenkin saanut kevytmieliseen Neroon nähden vaikutusvallan, joka muistuttaa sitä vaikutusta, mikä Sokrateella oli Alkibiadeeseen. Filosofi oli iloinen havaitessaan, kuinka lahjakkaan nuorukaisen sielu kuvasteli kaikkea jaloa — mutta hän oli pian huomaava, että se teki sen peilin tavoin: ilman että kuvasta jää pintaan jälkeäkään.

Burruskin, joka oli yksinkertaisempi sotilasluonne, taipui kunnioittavasti filosofin tahtoon, otaksuttavasti pääasiassa siksi, että tämä filosofi ei ollut yläilmoissa leijaileva mietiskelijä, vaan ajattelija, jolla oli käytännöllistä valtiomieslahjakkuutta. Senecasta tuli siis itse asiassa Rooman oikea hallitsija Rooman kansan onneksi, niin kauan kuin hänen valtakautensa kesti.

Nuoressa keisarissa ilmeni aluksi useita miellyttäviä luonteenominaisuuksia. Hän ihasteli Hellaan kauneusmaailmaa ja tahtoi istuttaa sen Rooman maaperään. Hänellä oli nuorenrohkea usko, että hän kansan esteettisen kasvatuksen avulla voisi tehdä Roomasta uuden Ateenan. Itse keisari tahtoi olla edelläkävijänä omalla esimerkillään. Hänen kunnianhimonsa oli tulla suureksi runoilijaksi ja laulajaksi. Mutta osoittautui, että hänen kehnosta ja soinnuttomasta äänestään oli mahdotonta kehittää minkäänmoista, ja hänen runoilukokeensa antoivat sangen surkuteltavan tuloksen. Mutta tämä ei luonnollisestikaan estänyt hovia osoittamasta riemuitsevaa suosiotaan, kun häntä huvitti esiintyä, eikä se voinut koskaan saada tarpeekseen kuulla hänen »jumalaista ääntänsä», vaikka tuskin tiettiin, pitikö nauraa vai itkeä. Pian suurempikin yleisö sai taiteelliselta näkökannalta epäilyttävän huvin nähdä keisarinsa esiintyvän traagillisena näyttelijänä ja loistavan naisosissakin[144], ja sirkuksessa hän näytti eteviä kilpa-ajajan ominaisuuksiaan. Varsinaisen elämäntehtävänsä; maailmanvaltakunnan hallitsemisen, hän yhä enemmän ja enemmän unohti.

* * * * *

Yhä yltyvällä katkeruudella Agrippina oli sillävälin nähnyt vallan ohjien luisuvan käsistään. Hän ei ollut työskennellyt, ponnistellut ja murhannut sitä varten, että toiset saisivat nauttia vallan makeudesta. Hän peloitteli Neroa Britannicuksella ja lienee uhannutkin kehoittaa pretoriaaneja huutamaan nuorukaisen keisariksi. Saisipa Nero nähdä, mihin Germanicuksen tytär kykenisi! Seuraus tästä oli se — ainakin se näyttää seuraukselta —, että Britannicus muutamana päivänä keisarillisen aterian kestäessä kaatui kuolleena maahan. Puhuttiin myrkkyjuomasta, jonka hänen veljensä olisi hänelle valmistuttanut. Mutta Nero loikoi edelleen tyynenä pöydän ääressä ja selitti, että se oli vain kaatuvataudin kohtaus. Ja niin jatkettiin pöydän tarjoamia nautintoja — samassa ruokasalissa, missä Claudius viimeisen kerran elämässään söi herkkusieniä.

Tällä kuolemantapauksella voi olla toinenkin selitys; mutta eräästä toisesta, vielä kauheamman rikoksen syytöksestä Nero ei voi vapautua. Joskin on epävarmaa, oliko hän veljensurmaaja, niin on sitävastoin varmaa, että hän oli äidinmurhaaja. Nero oli alkanut yhä enemmän ja enemmän vapautua Senecan vaikutusvallasta. Pian tulivat kättentaputukset ja nautinnot »himojen pantterivaljakon vetämän uuden Dionysoksen» ainoiksi johtotähdiksi. Toisten irstasten vekkulien kanssa hän öisin harhaili ympäri Rooman katuja, melusi, hyökkäsi yksinäisten kulkijain päälle ja häpäisi vastaantulevia naisia. Kun hänet sitten valtasi mieletön intohimo erääseen Rooman pahamaineisimpaan naiseen, kauniiseen, mutta sydämettömään Poppæa Sabinaan[145], hänen äitinsä asettui poikkiteloin tielle. Poppæa oli viekas ja laskeva olio. Hän ei ollut koskaan niin tyhmä, että olisi antautunut intohimonsa valtaan. Hänessä ei ollut Messalinaa. Hänen, kuten Agrippinankin suurin intohimo oli kunnianhimo. Hän antoikin Neron selvästi ymmärtää, että hän ei aikonut tyytyä olemaan hänen rakastajattarensa —, mutta jos hän tahtoi tehdä hänet keisarinnaksi, niin…

Agrippina tiesi liiankin hyvin, että jos viekkaasta Poppæasta tulisi keisarinna, niin hänen oma vaikutuksensa poikaan olisi täydellisesti lopussa. Hän ponnisti senvuoksi kaikki voimansa tehdäkseen tyhjäksi kilpailijattarensa kunnianhimoiset suunnitelmat. Kun Nero pääsi tästä selville, hän vihastui niin kovin äitiinsä, että päätti raivata hänet tieltä. Mutta äidin ei pitänyt aavistaa mitään. Ja hänen piti kadota jäljettömästi.

Poppæasta oli tulemaisillaan Neron paha henki, joka oli muuttamaisillaan luonteettoman miehen roistoksi.

Keisari pyysi siis Agrippinan juhlaan huvilaansa Baiæseen. Äidin ja pojan välit eivät olleet koskaan olleet niin hyvät. Päivä ei tahtonut riittää pojan hellyydenosoituksiin. Vasta yön tullen hän kykeni riistäytymään äidin syleilyistä, ja tämän lähtiessä hän lainasi hänelle loisteliaasti koristellun aluksen. Hiljaa alus liukui kuun valaisemalle merelle. Silloin äkkiä kauhun kirkuna rikkoi yön hiljaisuuden. Alus oli rakennettu niin, että se sai vuodon muutamien minuuttien perästä — jos niin tahdottiin.[146]

Mutta Agrippina oli oiva uimari, ja hänet pelastettiin toiseen alukseen.

»Mitähän nyt tapahtuu?» Nero arveli, kun hän sai kuulla, että hänen äitinsä oli vielä hengissä. »Luonnollisesti hän matkustaa Roomaan yllyttämään kansaa äidin murhaajaa vastaan», hän ajatteli. Hän lähettää erään kätyrinsä roistojoukon kanssa siihen taloon, jonne Agrippina oli asettunut. Miehet tunkeutuvat taloon sisälle ja lyövät Agrippinan kuoliaaksi.

Mutta siitä päivästä lähtien Nerolla ei ollut enää levollista hetkeä. Tosin hän voi senaatille ja yleiselle mielipiteelle teeskennellä, että hän oli itse pelastunut salahankkeista henkeänsä vastaan, tosin hän kulki Roomaan kuten triumfaattori saadun voiton jälkeen ja toimitti jumalille kiitosuhrin Capitoliumilla. Tosin hän sai myöskin useita todisteita siitä, kuinka vihattu Agrippina yleisesti oli. Mutta omantunnon tuskilta hän ei kyennyt itseään varjelemaan. »Hän kutsutti», Viktor Rydberg sanoo, »noitia Itämailta loihtimaan ja lepyttämään murhatun varjoa, mutta kauheat unet karkoittivat unen hänen vuoteeltaan. Uskotuilleen hän kertoi, että hän nukkuessaan ja valvoessaan näki raivotarten palavin soihduin heiluttelevan ruoskiaan. Baiæseen hän ei palannut enää koskaan. Hän ei voinut kestää niiden rantojen näkemistä, missä rikos oli suoritettu.

Tämän jälkeen Neron kaikissa teoissa on jotakin pingoittunutta, kuumeista. Hänen huvituksensa tulevat yhä hillittömämmiksi.» Ja vuonna 62 murtuivat viimeiset hänen sielussaan piilevää petoa pidättelevät kahleet. Silloin Burrus kuoli, ja hänen seuraajakseen tuli Tigellinus, mies, joka oli kasvanut siveettömyyden loassa, heittiö, »jonka voima oli yksinomaan hänen paheissaan» — toistaaksemme Tacitusta —, alhainen roisto, joka voi ryhtyä mihin rikokseen tahansa, jos vain siitä voi olla etua saatavissa.

Nyt Senecakin jätti hovin ja vetäytyi yksityiselämään. Nero koetteli pidätellä häntä; syleili ja suuteli häntä hovinsa nähden. Mutta Seneca tiesi liiankin hyvin, kuinka paljon arvoa moisille hellyydenosoituksille oli pantava. Hän tiesi, että niin kauan kuin hän oli elossa, Nero epäilisi häntä ja kadehtisi hänen mainettaan ja rikkauttaan.

Kuuluisan stoalaisen ei kyllä yksityisihmisenäkään tarvinnut alistua minkäänmoisiin kieltäymyksiin, sillä hän oli hallituskautenaan koonnut itselleen suunnattomat rikkaudet. Tämähän voi antaa tietysti aihetta ihmettelyyn, olikohan filosofin hyveen vaippa koskaan ollutkaan muuta kuin pukeva verho hienosti sivistyneelle maailmanmiehelle. Senaatissa kuultiin kerran tehtävän seuraava kysymys: »Minä haluaisin hyvin mielelläni tietää, minkälaatuisella filosofisella toiminnalla tämä mies on neljässä vuodessa koonnut 300 miljoonaa sestertiä!»

Seneca tunnusti itsekin, että se elämä, jota hän loistohuvilassaan vietti, monessa suhteessa oli jyrkän vastakkaista sille yksinkertaisuudelle ja kieltäymykselle, jota hän stoalaisena filosofina saarnasi. »Mutta», hän huomautti, »viisas ei kiinnitä sydäntänsä rikkauteen — hän pitää sitä vain kurjuutta parempana. Minun puolestani saa rikkauteni kernaasti huveta — minä en sen mukana menetä mitään oleellista. Minä en tunne itseäni kuitenkaan köyhtyneeksi, sillä köyhä ei ole se, jolla on vähän, vaan se, joka himoitsee enempää. Jos sinä sitävastoin menetät rikkautesi, niin sinä tuijotat kauhuissasi, aivan kuin olisit itsesi hukannut. Lyhyesti sanoen: minä olen rikkauteni herra; sinä omaisuutesi orja. Minulle rikkauteni on sivuasia, erittäinkin siksi, että se suo minulle suuremmat mahdollisuudet tehdä hyvää, mutta sinulle on rikkaus sinänsä pääasia.»

Hyväntekeväisyyttä taas tuskin kukaan on kykenevämpi harjoittamaan oikeammalla tavalla kuin mies, joka itse pyrkii viisauteen, Seneca arveli. »Hänen kukkaronsa on helppo avata, mutta siinä ei ole reikää pohjassa. Siitä otetaan paljon, mutta siitä ei saa mitään pudota. Sillä huonosti suunniteltu lahja on hävettävä tappio.»

Hillitty suhtautuminen tämän maailman hyvyyteen on, Seneca arvelee, arvokkaampaa kuin painostaa vapautuneisuuttaan »käymällä huolimattomasti puettuna, antamalla hiusten kasvaa niin pitkiksi kuin kasvavat, kuljeksimalla parta vanukkeisena ja hoitamattomana, makaamalla paljaalla maalla ja tekemällä kaikkia tyhmyyksiä, mitä filosofinen turhamaisuus voi keksiä osoittaakseen kaikelle maailmalle rahan halveksuntaansa. Filosofia vaatii itsehillintää, mutta ei itsekidutusta.» Ja kenestä on enemmän käytännöllistä hyötyä, Seneca kysyy, siveysopettajastako, joka vakuutettuna omasta rajattomasta ylemmyydestään eristäytyy tavallisista ihmisistä puutteineen ja vikoineen, vai sellaisestako, joka elää ihmisten keskellä, oppii tuntemaan heidät perin pohjin ja karaistuu joutuessaan alituisesti tekemisiin niiden epäkohtien kanssa, joita hän pyrkii poistamaan? »Vasta myrskyssä perämies osoittaa, mihin hän kelpaa», sanoo filosofimme. »Etsikäämme siksi myrskyä! Antakaamme haaste vihollisten aseille, kuten voimailija uhmailee haavoja!» Seneca oli toimen mies, ei maailmasta poissa oleva filosofi — sen hän on itse nimenomaan meille sanonut. Hän oli aina nuoruudestaan saakka taittumattoman työteliäs kansalainen, joka ei koskaan suonut itselleen loma-aikoja.

Yleensä Seneca vastasi niihin moitteisiin ylellisyydestä, joita häneen kohdistettiin, tunnetulla lauseella: »Elä kuten opetan, äläkä niin kuin minä elän! Minä en ole suinkaan täydellisen viisas; minä tyydyn siihen, että tulen päivä päivältä hiukkasen paremmaksi, mutta päämäärää ei voi koskaan asettaa liian korkealle.» Kuitenkin huomaa, kuinka häntä itseään painaa se, ettei hänen ollut onnistunut oikein hyvin selvittää elämänsä ja oppinsa vastakohtaisuutta.

Monessa suhteessa Seneca oli kuitenkin elämäntavoissaan aito stoalainen ylellisyytensä keskelläkin. Hän oli koko elämänsä ajan äärimmäisen kohtuullinen sekä ruoassa että juomassa, ajoittain suorastaan askeettikin. Hän nukkui hyvin kovalla vuoteella ja karkaisi itseänsä kylmillä kylvyillä, mutta vältti lämpimiä, joita piti veltostuttavina.

Seneca ei ollut kylläkään suurmies, mutta hän oli, heikkouksineenkin, hyvä ihminen, joka tahtoi koettaa nostaa kanssaihmisensä liejusta, siinä määrin kuin se oli mahdollista siveellisesti syvälle vajonneena aikakautena; hän tahtoi antaa heille jotakin, minkä puolesta elää — tahi ainakin kuolla.

Vain kolme vuotta hän sai elää syrjässä yksityismiehenä, ja näinäkin vuosina häiritsi hänen rauhaansa tietoisuus siitä, että pyövelinmiekka häilyi hänen päänsä päällä. Sillä Poppæa ja Tigellinus vihasivat häntä. Nämä tekivät kaikkensa yllyttääkseen epäluuloista Neroa häntä vastaan ja herättääkseen hänen himoaan Senecan rikkauksiin. »Etkö näe», he sanoivat keisarille, »kuinka hän tekee itsensä tärkeäksi kirjoillaan ja kuinka hän tahtoo esiintyä ensimmäisenä miehenä valtiossa, samalla kuin hän tekee pilaa kaikesta, niihin sinä ryhdyt!» Kun filosofin veljenpojan huomattiin olevan sekaantuneen salaliittoon keisaria vastaan, se oli myöskin Senecan loppu. Armona Nero salli hänen päättää itse päivänsä. Seneca avasi suonensa ja kuoli verenvuotoon. Rauhallisena, oikean stoalaisen arvokkuudella tuo lähes seitsemänkymmentä vuotta vanha mies erosi elämästä. Hänen nuori vaimonsa tahtoi seurata häntä kuolemaan, mutta hänet estettiin siitä vastoin hänen tahtoansa. Hän eli vielä muutamia vuosia; mutta kuin varjo hän liikkui ympäriinsä. »Hän oli», Tacitus sanoo, »niin kalpea ja vähäverinen, että oli päivän selvää, että hänen elinvoimansa olivat murtuneet.»

* * * * *

Kun Seneca jätti hovin, Nero hylkäsi jalon, kaikkien pitämän Octavian, ja meni naimisiin Poppæan kanssa, joka pian voi iloita nähdessään Octavian irti hakatun pään. Kaikista Neron rikoksista hänen puolisonsa murha oli inhoittavin. Tietysti Agrippinan surmaaminen oli kauhea, mutta hän oli kuitenkin rikoksellinen nainen. Octavia kuoli sitävastoin nuorena ja viattomana, kavalien juonien uhrina menettäen elämänsä, joka ei koskaan ollut tuottanut hänelle iloa, ja sittenkuin hän oli saanut nähdä, kuinka hänen äitinsä, isänsä ja veljensä oli surmattu.

Nyt Nero oli kokonaan Poppæan ja Tigellinuksen vaikutuksen alainen. »Pretoriaanien prefekti», Viktor Rydberg sanoo, »järjesti hurjia yöllisiä juhlia, jolloin tuhansien soihtujen loimussa kiihdytetyt ja valloilleen päästetyt himot heittivät kaikki ikäkaudet, yhteiskuntaluokat ja sukupuolet toistensa syliin. Tigellinus järjesti myöskin ne häpeälliset hääjuhlat, joissa keisari, morsiushuntuun puettuna, meni naimisiin erään Pythagoras nimisen nuorukaisen kanssa.»

Vertauskuvana keisarin paheellisesta elämästä, »helvetinliekkeinä synninsuon yllä», puhkesi Roomassa vuonna 64 se raivoisa tulipalo, joka on lähtemättömästi liittynyt Neron muistoon. Liekit raivosivat kuusi päivää tiheimmin rakennetuissa kortteleissa ja muuttivat puolen kaupunkia tuhkaksi. Korvaamattoman kallisarvoisia taideaarteita, joita roomalaiset valloittajat olivat keränneet kolmesta maanosasta, tuhoutui. Sen päivän vuosipäivänä, jolloin gallialaiset polttivat Rooman, suuri osa maailmankaupunkia sortui toisen kerran sora- ja tuhkaläjiksi. Kauhea oli ihmisten tuskankirkuna heidän menettäessään kaiken, mitä omistivat. Monet paloivat rakennuksiin tai tukehtuivat savuun, luhistuvat muurit löivät toisia kuoliaiksi, toisia tallattiin tungoksessa hengettömiksi; Muutamat syöksyivät mielettömässä kauhussa liekkeihin. Monien kodittomien raukkojen täytyi etsiä katto päänsä päälle hautakammioissa ja mausoleumeissa. Sillä Neron rakennuttamat hätäasumukset eivät riittäneet kaikille.

Neron kerrotaan korkeasta tornista nauttineen loistavasta näytelmästä ja huomanneen tilaisuuden sopivaksi osoittaa taiteellista lahjakkuuttaan laulamalla lyyran säestyksellä laulun Troian palosta. Hänen uskomattomalta tuntuva esiintymisensä synnytti huhun, että hän oli itse sytyttänyt tulipalon. Merkilliseltä näyttääkin, että se leimahti toisen kerran liekkiin Tigellinuksen puutarhoissa. Kaiken todennäköisyyden mukaan Nero on kuitenkin viaton tähän tapaukseen, mutta toiselta puolen ei ole epäilystäkään, etteikö hän olisi voinut tehdä tätäkin rikosta.

Olipa nyt itse syyllisyyskysymyksen laita miten tahansa, Nero käytti hyväkseen kaupungin hävitystä toteuttaakseen houreensa keisarilinnasta, jonka veroista maailma ei ollut vielä koskaan nähnyt. Hän rakennutti itselleen palatsin, jonka seinät ja katto loistivat kullasta ja olivat mielettömän ylellisen täynnä helmiäis- ja jalokiviupotteita. Ruokasalien katot oli verhottu norsunluulevyillä, jotka voitiin avata, niin että kukkia ja hyvän hajuisia tuoksukkeita ateriain aikana satoi vierasten päälle. Linnaa sanottiin »Neron kultaiseksi taloksi.» Palatsin edustalla oli 36 metrin korkuinen kuvapatsas kullasta, hopeasta ja pronssista esittäen Neroa auringonjumalana. Puutarhoineen, lehtoineen ja lammikoineen tämä hienostuneen ylellisyyden luomus käsitti kolme Rooman seitsemästä kukkulasta. »Nyt minä voin viimeinkin asua ihmisten lailla», Nero sanoi, kun tämä keisariasunto vihittiin. Mutta kansan ääni puhui niissä kirjoituksissa, joita töhrittiin muureihin ja talojen seiniin. »Rooma», niin sanottiin kirjoituksissa, »on muuttunut yhden ainoan miehen asunnoksi. Kansalaiset, on tullut aika muuttaa Vejiin — jos ei Vejikin tule kuulumaan Cæsarin kultaiseen taloon.»

Suuresta tulipalosta ei tullut kuitenkaan yksistään välikappaletta loistonhaluisen keisarin rakennustaiteelliselle hurjistelulle, siitä tuli myöskin perimmältään hyvä työ itseään roomalaisia kohtaan. Erinomainen hallintokoneisto, jonka Augustus oli luonut, suoritti nyt ihailtavan työn muuttaessaan Rooman terveellisemmäksi ja kauniimmaksi kaupungiksi. Tosinhan Augustus oli ylistänyt itseään siitä, että hän oli ottanut vastaan tiilisen kaupungin ja jättänyt jälkeensä marmorisen. Se kiitos ei kylläkään ole aiheeton, mutta on kuitenkin liioiteltu. Sillä Augustuksen ajoista alkaen Forum ja Marskenttä kiiltelivät tosiaankin marmorista, mutta kukkuloiden vanha Rooma pysyi suunnilleen samanlaisena. Vasta häikäilemätön esteetikko Nero uudenaikaistutti varsinaisen Rooman. Missä talot olivat ennen olleet yhteen kasattuina ahtaitten kujien varsille, sinne avattiin leveitä katuja; ja järjestelemällä aukeoita ja toreja pidettiin lisäksi huolta siitä, että maailmankaupunki sai valoa ja ilmaa. Talojen alin kerros rakennettiin yleisesti kivestä, ja katetut pilarikäytävät pitkin katuviertä suojasivat sateelta ja etelän polttavalta auringolta. Näin kasvoi uusi pääkaupunki, joka oli maailmanvaltakunnalle arvokkaampi kuin vanha Rooma tulenarkoine puu- ja savirakennuksineen. Uusimistyö suoritettiin nyt suuremmassa mittakaavassa ja upeilevampaan tyyliin kuin Rooman hellenistisellä ajalla. Roomasta oli tosiaankin tullut keisarikaupunki. Antiikin Rooma, sellaisena kuin me nyt sitä katselemme raunioina, on pääasiallisesti keisariajan Roomaa, Neron ja hänen seuraajiensa luomaa. Mutta silloin tällöin muinaistutkijat kaivavat esille myöskin jonkin rakennustyön hellenistiseltä ajalta.

* * * * *

Kääntääkseen itsestään epäluulot oman pääkaupunkinsa tuleen sytyttämisestä Nero lykkäsi, Tacituksen mukaan, syyn Rooman kristittyjen niskoille. Oli helppoa kiihoittaa mielialaa näitä itämaalaisia vastaan — kristittyjen enemmistönä olivat nimittäin vielä kreikkalaiset ja juutalaiset. Halveksivathan ja pilkkasivathan nämä omituiset ihmiset niitä jumalia, jotka vuosisatojen kuluessa olivat suojelleet Rooman valtiota ja tehneet siitä maailman mahtavimman valtakunnan. Sen sijaan kristityt palvelivat juutalaista valtionkavaltajaa, joka oli julistautunut kuninkaaksi ja joutunut senvuoksi ristiinnaulituksi. Mitähän mahtoivatkaan nämä epäilyttävät oliot puuhailla salaperäisissä yöllisissä kokouksissaan? Senhän voi jo lapsikin ymmärtää, että niissä harjoitettiin jotakin sellaista, joka ei sietänyt päivänvaloa! Sellaista joukkoa voi epäillä mistä tahansa, murhapoltostakin. Hehän olivat ennustaneet tulesta, joka lankeaisi taivaasta ja tuhoaisi pakanallisen maailmankaupungin, »suuren porton» paheineen! Ja palon jälkeen he olivat kylliksi varomattomia väittääkseen, että palo oli kohdannut pakanoita Jumalan rangaistuksena heidän syntiensä vuoksi.

Kiduttamalla onnistuttiin saada muutamia tunnustuksia tapahtuneesta murhapoltosta. Ja niin puhkesi korkeamman uskonnon ja siveellisyyden viattomain tunnustajain vaino. Keisari ristiinnaulitutti muutamia; toisia ommeltiin villipetojen nahkoihin ja verikoirat yllytettiin repimään uhrit kappaleiksi. Toiset taas pistettiin piellä siveltyihin säkkeihin, ripustettiin sitten nuo onnettomat pylväisiin ja sytytettiin tuleen valaisemaan Neron puutarhoja hänen yöjuhlissaan. Patarumpujen ja symbaalien pauhuun hukkuivat uhrien tuskanhuudot.

Tuntuu omituiselta ajatella, että nämä kauhunäytelmät luultavasti pantiin toimeen nykyisen Pietarinkirkon edustalla olevalla torilla. Se obeliski, joka nyt koristaa aukeata, oli alkujaan pystytetty keskelle matalaa muuria, joka jakoi Neron kilpa-ajoradan kahteen puoliskoon.

Siitäkö syystä vain, että kristittyjä epäiltiin murhapolttajiksi, Neron vainoihin ryhdyttiin, vai oliko kysymys myös heidän uskonnostaan, siinä suhteessa tutkijain mielipiteet ovat erilaiset. Eduard Meyer on sen mielipiteen kiivain kannattaja, että jo ensimmäinen vaino oli luonteeltaan uskonnollis-valtiollinen. Se oli hänen mielestään valtionuskonnon puolustusta ja tuli siten myöskin olemaan itsensä valtion puolustustoimenpide. Raskauttavaksi kohdaksi kristittyjen syntiluettelossa tulivat lisäksi ne julmuudet, joita heidän uskottiin harjoittavan jumalanpalveluksessaan. Niiden lopettamista pidettiin valtion velvollisuutena yhtä hyvin kuin ihmisuhrien lopettamista druidien ja pohjois-Afrikan foinikialaisten keskuudessa.

Muutoin roomalaiset olivat, kuten tulemme näkemään, uskonnollisessa suhteessa erittäin suvaitsevaisia ja ottivat yleensä mielellään vierasten kansojen jumalat omiensa joukkoon. Ei kristityltäkään olisi kielletty tuomasta uutta jumalaa Roomaan — sehän oli ollut aivan tavallista viimeisten miespolvien aikana —, mutta siinä tapauksessa vaadittiin vastavuoroisuutta. Roomalaiset eivät voineet mukautua siihen, että uuden jumalan tunnustajat kieltäytyivät puolestaan uhraamasta roomalaisten jumalille. Kummasteltiin ja oltiin närkästyneitä siitä, että kristittyjen jumala kieltäytyi sijoittumasta toisten jumalien joukkoon roomalaisten Pantheoniin. Boissier sanoo: »Taipumaton itsepäisyys eristäytyä muusta maailmasta, säilyttää uskonsa puhtaana kaikista vieraista vaikutteista, selittää ennen muuta niiden vainojen väkivaltaisuuden, joiden alaisiksi kristityt kolmen vuosisadan aikana joutuivat kansan taholta, joka niin ennakkoluulottomasti oli ottanut vastaan kaikki muut uskonnot.» Voimakkaasti vaikuttava syy kansanjoukkojen vihaan oli myöskin se, että kristityt vastustivat antiikin pidetyimpiä kansanhuveja: verisiä gladiaattorinäytöksiä.

Neron vainojen uhreja olivat tarun mukaan myöskin apostolit Paavali ja Pietari. »Rooman muurien sisällä oli samaan aikaan sellaisia miehiä kuin Tigellinus, Nero, Seneca ja Paulus tarsoslainen, inhimillisen luonteen eri vivahduksia saatanallisesta nautinnonpalvojasta aina orjantappurakruunuisen ihanteen palvojaan saakka. He ovat voineet samalla hetkellä polkea Forumin kivitystä», Viktor Rydberg huomauttaa. — Kun Pietarin tuli kärsiä ristinkuolema, kerrotaan hänen pyytäneen, että hänet naulittaisiin pää alaspäin, sillä hän piti liian suurena kunniana kuolla samassa asennossa kuin hänen Vapahtajansa. Kristittyjen inhon julmaa vainoojaa kohtaan arvellaan kajastuvan Ilmestyskirjan sanoissa »suuresta villipedosta», jonka »luku» on 666. Tämä luku saadaan, jos Neron Kaisar kirjoitetaan heprealaisilla kirjaimilla ja näiden kirjaimien lukuarvot lasketaan yhteen. Heprealaisia kirjaimia käytetään nimittäin, kuten kreikkalaisiakin ja osittain roomalaisia, merkitsemään myöskin numeroita.

* * * * *

Mutta Nero ei raivonnut kuten peto ihmishaamussa yksinomaan kristittyjä vastaan. Ilmiantojärjestelmä pääsi taas vauhtiin, ja keisarin tarkoituksena näyttää olleen perin juurin tuhota Rooman ylhäisimmät suvut. Katala Tigellinus oli kaikessa hänen paha henkensä ja väsymätön veritekojen avustaja.

Niinpä ihmispelko, tuo keisarien kirous, oli saanut valtoihinsa Neronkin. »Kesken pöydän ilojen», Weisse sanoo, »nämä maailmanhallitsijat ovat tuskan vallassa peläten ruokaan ja juomaan sekoitetun myrkkyä. Kun he istuvat kuuriassa tai käyskentelevät ympäriinsä omassa palatsissaan, he pelkäävät salamurhaajan tikaria, kun he puhuvat pretoriaaneilleen, he pelkäävät näitten huotrien peitossa olevia miekkoja. Juuri tuo alituisesti kalvava väijyvien vihollisten pelko tekee Tiberiuksesta niin hirmuisen Rooman ylimystön vitsauksen. Murhaajan tikarin pelko saa Caligulassa esiintymään vainohulluuden kamalat ilmenemismuodot ja tekee sekopäisestä miehestä pyövelin. Peloittelemalla Messalina, Agrippina ja muutkin pakottivat Claudius raukan julistamaan kuolemantuomioita, jotka hän seuraavana päivänä unohtaa. Ja pelosta lopulta Nerokin murhaa.

* * * * *

Tragikomedia »Nero valtaistuimen a» oli huippukohdassaan vuonna 66. Nero päätti silloin lähteä kauan suunnittelemalleen taidekiertueelle Kreikkaan. Sillä helleenit olivat, hän arveli, kuitenkin ainoa kansa, joka ansaitsi saada nauttia hänen taiteellisista esityksistään. Varmuuden vuoksi hän kuitenkin kaikissa tapauksissa vei mukanansa useita tuhansia omia kättentaputtajiaan, jotka olivat hyvin harjaantuneita hänen esiintyessään Roomassa ja muuallakin.

Melkein jokaisessa kreikkalaisessa kaupungissa keisarillinen diletantti kiusasi aamusta iltaan Sophokleen jälkeläisiä ja Euripideen maanmiehiä perin kehnoilla laulaja-, kitaransoittaja- ja näyttelijäesityksillään. Etevämpi hän oli sitävastoin kilpa-ajajana. Ajoipa hän Olympiassa kymmenvaljakkoakin, joka koe kuitenkin oli vähällä viedä häneltä hengen. Hän suistui nimittäin vaunuista siksi pahoin, ettei kyennyt jatkamaan ajoa. Mutta voittajan palkinnon hän sai kaikissa tapauksissa.

Kaikki suuret panhelleeniset kisat siirrettiin täksi vuodeksi, ja kaikkialla — Olympiassa, Delphoissa, Korinthoksessa ja muuallakin — oltiin pakotettuja seppelöimään mielipuoli keisari voittajana. Mutta niinpä palkintotuomarit tiesivätkin, että heidät palkittaisiin ruhtinaallisesti![147]

Viivyttyään puolitoista vuotta poissa maailman suurin Olympiavoittaja palasi riemukulussa Roomaan tuoden mukanaan lähes pari tuhatta voitonseppelettä. Helleenisen voittokulkunsa kestäessä hän oli saanut yhä uudistettuja kehoituksia Roomasta, että hänen pikainen paluunsa olisi mitä suurimmassa määrin toivottava levottomuuttaherättävien ilmiöiden vuoksi. Hän vastasi: »Paljon tärkeämpää kuin pikainen paluuni kotiin on se, että palaan tavalla, joka on Nerolle kyllin arvokas.»

Ja sen hän nyt tosiaankin teki. Kuten taistelun voittaja suuri taiteilija seisoi triumfivaunuissa purppuraviittaan pukeutuneena, olympialainen laakeriseppele päässä ja delphoilainen oliiviseppele kädessä; ja triumfinviettäjän perästä seurasi keisarillinen käsientaputtaja-joukko roskaväen parveillessa ympärillä ja huutaessa niiden paikkojen nimiä, joissa tämä uusi Apollon oli ihanat voittonsa saavuttanut. Tosiaankin kaunis Apollon, tuo ellottava hirviö ihmishahmossa, jolla oli lihava, mässäyksestä ja juopottelusta paisunut ruumis, kasvot, joihin kaikki paheet olivat painaneet leimansa, ja katse tylsä kuin eläimellä!

* * * * *

Todistuksena siitä, kuinka läpeensä turmeltuneeksi pääkaupungin väestön suurin osa oli tullut, on se, että sellaiset häpeälliset tapahtumat kuin Neron julmuudet, irstailut ja hullut päähänpistot voivat jatkua vuosi vuoden perästä. Valtaistuimella vallitsevat paheet herättivät tuskin vastavaikutusta väestössä — se tunsi niissä omat alhaiset taipumuksensa. Ja kuinka hyvin tämä maan isä huolehtikaan siitä, että Rooman roskaväki sai huvitteleida ja että toisen ja kolmannen luokan näyttelijät ja sirkustaiteilijat saivat työtä! Hän suorastaan syyti heille juomarahoja. Ja juhlatilaisuuksissa teatterissa voi hänen päähänsä pälkähtää heittää yleisön joukkoon maksuosoituksia, joilla sai ruokatavaroita; vaatteita, jalokiviä ja helmiä, orjia, ratsuja ja kesytettyjä petoeläimiä, vieläpä laivoja, taloja ja maatilojakin. Ja ylhäällä aitiossaan istui — tai useimmiten lojui laiskasti sohvalle oikaiseutuneena — maailman herra julkea ilme monokkelin koristamilla kasvoillaan[148] ja katseli tyytyväisenä alhaalla olevia alamaisiaan, kun he siellä tulisesti ottelivat siitä, mitä Hänen Majesteettinsa suvaitsi viskellä heille. Olihan tämä aika kuitenkin ihanaa aikaa yhteiskunnan pohjasakalle, nyt kuten Caligulankin päivinä!

Mutta on olemassa kuitenkin raja kaikelle tässä maailmassa. Neron häpeällisten tekojen vastustus alkoi Galliasta, missä muuan maaherra kohotti kapinalipun. Hurjia huhuja, jotka ovat kuvaavia siitä, mitä keisarista uskottiin, alkoi nyt liikkua Roomassa. Milloin kerrottiin, että hän aikoi pistää pääkaupungin uudestaan tuleen ja ärsyttää amfiteatterin villit pedot hyökkäämään kansanjoukkojen kimppuun, milloin taas, että hän oli raivauttanut tieltä koko senaatin ja kaikki kapinallisten sukulaiset. Juomaveikoilleen hän lienee sanonut: »Minä matkustan Galliaan. Siellä asetun aseetonna legioonain eteen ja vain itken. Silloin legioonat alkavat katua ja seuraavana päivänä voin, iloisena iloisten joukossa, laulaa voittolauluja — niitä minä nyt aion ryhtyä säveltämään.» Suetonius, joka näin kertoo, sanoo myöskin, että Nero aikoi muodostaa amatsonikaartin portoista, jotka hän varusti mitä siroimmilla sotakirveillä ja kilvillä.

Neron horjuvaisuus ja päättämättömyys pilasi häneltä kaiken. Ja kun sitten sellainen jobinposti saapui, että koko Gallia oli kapinassa ja että Espanjan maaherra oli liittynyt kapinallisiin, tuo mitätön mies menetti kokonaan ryhtinsä. Tällöin hänen ystävänsäkin ja suosikkinsa pettivät hänet. Tigellinus etunenässä he luopuivat hänestä pitäen hänen asemaansa toivottomana.

Pretoriaanit luopuivat. Viktor Rydberg kertoo: »Kun Nero eräänä yönä herää, hänen palvelijansa ovat poissa, tervehtijät poissa, hovimiesten huoneet tyhjinä, eikä minkäänmoista vartiostoa palatsin ympärillä. Ukkonen jyrisee ja sataa. Nero rientää takaisin makuuhuoneeseensa ja etsii myrkkyrasiaansa, mutta sitä ei löydy.» Pretoriaanit Tigellinus etunenässä ja germaanilainen henkivartiosto ovat luopuneet. Rotat ovat jättäneet uppoavan laivan. Vain neljä uskollista oli jäänyt keisarin luo. Yksi näistä on Sporos. Nämä miehet ottavat keisarin mukaansa ja pakenevat erääseen Rooman lähistön huvilaan. Täällä Nero saa tiedon, että senaatti on julistanut hänet henkipatoksi ja tuominnut hänet alhaisen murhaajan häpeälliseen kuolemaan, s.o. kuoliaaksi ruoskittavaksi. Mielettömässä kuolemantuskassa hän mumisee alituisesti mietelmiä näyttelijäosistaan. Mutta kun hän kuulee niiden ratsumiesten hevosten kavionkapseen, jotka nelistäen saapuvat häntä vangitsemaan, hän rohkaisee itsensä niin paljon, että muutaman uskollisen palvelijan avulla pistää tikarin kurkkuunsa. Viimeisinä hetkinään hän oli lukemattomia kertoja kyynelet silmissä valittanut: »Minkä suuren taiteilijan maailma minussa menettää!» Draaman viimeinen näytös oli tuon turhamaisen narrin arvon mukainen, narrin, jonka ensimmäisinä kasvattajina olivat olleet parturi ja tanssimestari. »Orjana, joka silloin tällöin olisi saanut perin pohjin selkäänsä, hänestä olisi kenties tullut hyödyllinen yhteiskunnan jäsen», on lopputulos, jonka Harald Wagner tekee omaperäisesti kirjoitetussa kirjassaan »Hourupäiset Cæsarit».

Näin päättyi vuonna 68 neljätoista vuotta kestänyt hallitus, josta Tacitus on antanut sellaisen arvostelun, että se näytelmien paljous ja rahalahjojen runsaus, joka kaupungin roskaväelle tuhlattiin, ja se löyhyys, jolla tätä yhteiskuntaluokkaa kohdeltiin, oli »totuttanut suuren osan Rooman kansaa rakastamaan hallitsijani paheita yhtä paljon, kuin ennen kunnioitettiin heidän hyveitään.»

Nero oli kuollessaan 30 vuoden vanha. Hänessä sammui Juliusten suku. Eivät koskaan olleet myrkky ja tikari tehneet niin paljon tuhojaan kuin tämän hallitsijasuviin keskuudessa.

* * * * *

Niitä ei ole monta, jotka ovat koettaneet puhdistaa Neron mainetta, mutta on kuitenkin olemassa kirja, jonka nimi on »Nero, dargestellt als guter Mensch und vortrefflicher Regent (Nero, hyvä ihminen ja kelpo hallitsija)».[149] Englantilainen Neron elämäkerran kirjoittaja Henderson on myöskin mennyt pitkälle yrityksissään puhdistaa sitä kuvaa, minkä Tacitus on Nerosta antanut. Tietysti täytyykin tätä tarkoitusperäisyyteen taipuvaista historioitsijaa ankaran arvostelevasti käyttää hyväkseen, kun on kysymyksessä Neron samoinkuin Tiberiuksenkin historia. Mutta se ero näissä elämäkerroissa on kuitenkin otettava huomioon, että Nerosta oli jo aikaisemmin niin vakiintunut käsitys kehnona ihmisenä ja huonona hallitsijana, että Tacituksen ei tarvinnut liioitella niin paljon, kuin mitä hän teki kuvatessaan Tiberiusta. Tacituksen iäkkäämpi aikalainen, juutalainen historioitsija Josephus, joka oleskeli kauan Roomassa ja tunsi Neron henkilökohtaisesti, sanoo esim. teoksessaan juutalaisten sodasta roomalaisia vastaan: »Minä voin jättää kertomatta, että Nero tuli mielipuoleksi ja ylimieliseksi, että hän surmasi veljensä, vaimonsa ja äitinsä ja sitten raivosi Rooman huomatuimpia miehiä vastaan, koskapa nämä tapahtumat ovat yleisesti tunnettuja tosiasioita.»

Neron paheita ja rikoksia ei voida selittelemällä tehdä olemattomiksi. Sitä Henderson ei ole yrittänytkään mielenkiintoisessa, perinpohjaisia yksityiskohtaisia tutkimuksia todistavassa teoksessaan, mutta hän on hyvin auliisti soveltanut lausetta »Tout comprendre c'est tout pardonner».[150] Hän selittää keisarin turmeltuneen luonteen aiheutuneen perinnöllisyydestä ja ajan hengestä sekä hänen laiminlyödystä kasvatuksestaan, ennenkuin Seneca sai hänet kasvatettavakseen. Yhtä vähän kuin Henderson salaa keisarin paheita, yhtä vähän hän kieltää, että Neron hallituksen muistoon liittyy kauheita rikoksia, valtion onnettomuuksia ja turmiollinen vaikutus roomalaiseen kansallisluonteeseen. Mutta hän tahtoo mielellään vapauttaa Neron henkilökohtaisesta syyllisyydestä. Veljen ja äidin murhat olivat muka esim. oikeutettuja siksi, että ne olivat valtiollisesti välttämättömät. Ja valtion hallintoon nähden Henderson kasaa sankarilleen niin suuria ansioita, että ne suuresti ylittävät hänen rikoksensa. Tosiasia onkin, että keisari Traianus nimittää Neron hallituskauden ensimmäistä viittä vuotta onnellisimmiksi koko keisarikaudella. Kunnia tästä on kuitenkin yleisesti suotu Senecalle ja Burrukselle, mutta Henderson on taipuvainen pitämään sitä Neron oman hallitsijalahjakkuuden ansiona, joka lahjakkuus ilmeni hänen kyvyssään keksiä oikeat miehet erilaisiin valtion virkoihin, erittäinkin siinä, että hän antoi rajain puolustuksen kyvykkäiden sotapäälliköiden tehtäväksi, miesten, jotka kykenivät pitämään yllä Rooman asekunniaa. Mahdollistahan onkin, että suunnilleen niin paljon voidaan kirjoittaa Neron ansiopuolelle[151], mutta…

Sitävastoin on mahdollisimman selvää, että Nero hutiloimalla täydellisesti pilasi erään Rooman ulkopolitiikan suuripiirteisimmistä suunnitelmista, jonka hänen neuvonantajansa ollen kaukokatseisempia kuin hän itse, olivat panneet alulle. Koska juuri tämä tapaus Neron aikaisesta ulkopolitiikasta on meille tunnetuin, voinee olla kiintoisaa selostaa sitä hieman tarkemmin.

Aina siitä lähtien, jolloin Pompeius muutti Syyrian Rooman maakunnaksi, oli Rooman naapurina ollut voimakas parthialaisvaltio, muinoisen Persian valtakunnan ydinmaa. Parthian hallitsijasuku piti itseään Kyyroksen ja Dareioksen seuraajana. Nämä hallitsijat ottivat itselleen suurkuninkaan arvonimen ja panivat jälleen käytäntöön vanhat persialaiset hovitavat. Parthialainen ylimystö käytti persialaista vaateparttakin ja omisti itselleen persialaiset tavat. Valtakunnan hallinto annettiin jälleen satraappien huoleksi.

Tämän näin uudelleen syntyneen Persian valtakunnan naapuruus asetti roomalaisen valtiotaidon hoidettavaksi itämaisen kysymyksen, kysymyksen, joka aiheutti alituisia huolia. Itäinen vaara oli sitäkin uhkaavampi, kun Eufrat sotilaalliselta näkökannalta oli hyvin sopimaton raja.

Ne valtiomiehet, jotka johtivat Rooman kohtaloita Neron aikana, olivat ensiksi Seneca ja Burrus vuoteen 62, sitten toiset miehet, joita saamme nähdä vain vilahdukselta. Näille miehille itämainen kysymys oli mitä tärkeimmän arvoinen asia, eikä vain valtiolliselta, vaan myöskin kaupalliselta kannalta. Muistammehan, kuinka tärkeää osaa parthialaiset näyttelivät Rooman ja Kiinan välisessä kauppayhteydessä. Rooman suurvallan etuihin kuului aivan luonnollisesti näiden välikäsien riippuvaisuudesta vapautuminen.

Samat näkökohdat olivat tärkeitä Rooman Intian kauppaan nähden. Rinnan Rooman ylellisyyden kanssa kasvoi nimittäin häiritsemättömän kauppavaihdon tarve niin Intian kuin Kiinankin kanssa. Sekä maamatka Kiinaan että meritie Intiaan oli roomalaisten senvuoksi välttämättömästi turvattava, ja moniin toimenpiteisiin kummassakin suhteessa ryhdyttiinkin Neron aikana. M.m. Rooman hallitus huolehti siitä, että kaakkoisessa Arabiassa hankittiin tapulipaikkoja Egyptin ja Intian välistä meriliikennettä varten. Augustuksen hallituksen alussa roomalaiset sotaväenosastot olivat herättäneet kauhun roomalaisnimeä kohtaan n.s. onnellisessa Arabiassa. Nyt sekä pantiin toimeen sotilaallisia valtauksia että solmittiin ystävyyssopimuksia sikäläisten mahtimiesten kanssa. Täten hankitut maailmankaupan tukikohdat olivat Rooman maailmanvaltakunnalle aikanaan samanarvoiset kuin samoilla tienoin sijaitsevan Adenin omistus Brittien valtakunnalle meidän aikanamme. Aden oli jo aikaisin kehittynyt kukoistavaksi kauppakaupungiksi, ja siitä tuli roomalaisille tärkeä satamapaikka. Sen sopimuksen mukaisesti, joka avasi roomalaisille tien Adeniin, kaupunki sai roomalaisen linnaväen. Adenin yläpuolella olevilla kukkuloilla on vieläkin roomalaisen linnoituksen jäännöksiä.

Näistä hallituksen toimenpiteistä saatiin nauttia hedelmiä jo Neron aikana. Suora kauppayhteys voitiin avata Egyptin ja Intian välille. Eskaadereittain roomalaisia aluksia läksi joka vuosi Etu-Intian länsirannikolle ja ne toivat tullessaan intialaisia ylellisyystavaroita, jotka tuottivat uskomattoman suuren voiton. Intialaisten merirosvojen takia täytyi roomalaisten alussa pysytellä yhdessä; mutta pian koitti aika, jolloin roomalaiset merenkävijät tunsivat itsensä yhtä kotiutuneiksi Intian valtamerellä kuin Välimerelläkin. Aluksi roomalaiset vain toivat maahansa intialaisia tavaroita, mutta vähitellen kehittyi myöskin molemminpuolinen vienti. Erittäinkin Välimerenmaiden viinistä tuli tärkeä roomalainen vientitavara.

Vielä kolmannellakin taholla Idässä huomattiin, että Rooman valtakunnan kaupallinen imperialismi oli saanut ilmaa siipiensä alle, nimittäin Aithiopiassa. Täälläkin hallitus huolehti suoranaisen kauppavaihdon elvyttämisestä. Aithiopiassa suuntautui yritteliäisyys etupäässä norsunluun kauppaan. Ja Octavianuksen aikana, vähän hänen Aktionin voittonsa jälkeen, oli Egyptin maaherra vienyt Rooman voittoisat sotajoukot aina Aithiopian pääkaupunkiin asti, lähes 80 peninkulmaa eteläänpäin ensimmäiseltä putoukselta. Neron aikana lähetettiin pretoriaaniretkikunta vielä paljon kauemmaksi etelään Nubian hallitsijani luokse.

Näin Neron aikainen idänpolitiikka on aina Senecan ja Burruksen ajoista asti ollut pyrkimystä luoda välittömät suhteet tuottajien kanssa ja välttää välikäsiä.

* * * * *

Tärkein itämainen kysymys oli kuitenkin suhtautuminen parthialaisiin. Sodat heidän kanssansa kestivät suurimman osan Neron hallituskautta. Ensimmäisinä vuosina oli riidanaiheena Armeenia, Tigraneen muinoinen maa. Tietön alppimaa, Eufratin ja Tigriksen lähdeseutu, oli nimittäin paras hyökkäysportti sekä roomalaisten että parthialaisten alueelle. Milloin roomalaisten, milloin parthialaisten vaikutusvalta oli siellä ollut määräävänä. Claudiuksen hallituksen aikana, jolloin ulkopolitiikka oli suuntautunut melkein yksinomaan Britannian valtausajatukseen, Rooman vastustuskyky idässä heikkeni. Parthian suurkuninkaan nuorempi veli käytti silloin tilaisuutta hyväkseen anastaakseen Armeenian valtaistuimen.

Tällainen oli tilanne Neron noustessa valtaistuimelle. Kun sitten armeenialainen lähetystö ilmestyi Roomaan ja pyysi apua vallananastajan karkoittamiseksi, Seneca ja Burrus olivat hyvin taipuvaisia siirtämään ulkopolitiikan painopisteen valtakunnan itärintamalle tarkoituksenaan päästä siellä lopulliseen ratkaisuun. Rajamaakuntain roomalaiset maaherrat saivat käskyn vallata takaisin Armeenian. He onnistuivat, ja maasta tuli roomalainen alusvaltio. Roomalaiset olivat täten saaneet vahvan tukikohdan hyökkäystä varten parthialaisten maahan, jos nämä milloin, kuten oli odotettavissa, rikkoisivat rauhan. Roomalaisten hyökkäysasema parani lisäksi sen kautta, että hyrkaanit, Kaspianmeren kaakkoisrannikolla asuva kansa, olivat parthialaisten vaarallinen vihollinen. Hyrkaaneista saivat roomalaiset arvokkaan liittolaisen.

On mielenkiintoista seurata, kuinka Rooman hallitus käyttää hyväkseen sitä väliaikaa, joka itärintamalla seuraa Armeenian valloitusta, esiintyäkseen toimeliaampana Britanniassa, tehdäkseen siellä uusia valtauksia ja kukistaakseen vaarallisen kapinan. Mutta niin pian kuin idän merkit alkavat ennustaa lähestyvää sotaa parthialaisten kanssa, Rooman hallitus erottaa silloisen sotaisen Britannian maaherran vastoin hänen tahtoaan ja antaa viran sopuisammalle miehelle, joka on nähtävästikin saanut hallitukselta käskyn lempeydellä vaimentaa myrskyn jälkimainingit. Niinpä näemme, kuinka maailman politiikan johtolangat aina Eufratista Tay'iin asti keskittyvät Roomaan, Senecan ja Burruksen käsiin. Siellä löysätään vuorotellen vasenta, vuorotellen oikeaa ohjasta.

Odotettu sota parthialaisten kanssa puhkesi vuonna 61. Roomalaisilla oli varmastikin osuutensa sodan puhkeamiseen. Partioretkeä, jonka armeenialainen alakuningas silloin teki erääseen parthialaisten alusmaahan, hän ei varmaankaan olisi uskaltanut tehdä yksinomaan omin luvin.

Parthialaiset vastasivat hyökkäämällä Armeeniaan, karkottamalla roomalaisen alakuninkaan sekä tekemällä itsensä maan herroiksi. Mutta toiselta puolen oli Rooman sotavoimat Eufratilla tehty niin voimakkaiksi, että parthialaiskuningas piti rauhallista ratkaisua viisaimpana. Hän vaati, että roomalaiset tunnustaisivat hänen veljensä Armeenian kuninkaaksi, mutta suostui siihen, että hän sai vastaanottaa kruununsa Roomassa, keisarin omasta kädestä. Näillä ehdoilla solmittiin rauha vuonna 64. Niin hyvin Seneca ja Burrus kuin heidän seuraajansakin ulkopolitiikan johdossa pitivät lujasti kiinni Augustuksen ohjelmasta, jonka mukaan Rein, Tonava ja Eufrat olisivat Rooman valtakunnan rajajoet. He pitivät rauhallista ratkaisua naapurin kanssa edullisempana kuin arveluttavan laajaksi käypää sotaa. Näin raivattaisiin — toivottiin — varmimmin tietä aikakaudelle, joka toisi mukanaan siihen asti ennen näkemättömän aineellisen ja henkisen elpymisen, minkä Augustus oli määritellyt keisariutensa päämääräksi. Roomalaisten suorittamaa Armeenian valtausta näyttää pidetyn vain väliasteena, jonka tarkoituksena oli antaa roomalaisille valtti käteen aseellisessa voimainmittelyssä parthialaisten kanssa, jonka arveltiin täytyvän tapahtua, ennenkuin pysyväinen rauha voitaisiin saada aikaan. Kun aika oli kypsä sellaiselle rauhalle, roomalaisilla ei ollut mitään sitä vastaan, että suurkuninkaan veli sai takaisin Armeenian kruunun, kunhan hän vain tunnusti Rooman yliherruuden. Mutta sen täytyi tapahtua juhlallisesti sitovin muodoin, kuten kunnia tervehdysmatkoin Roomaan ja siihen kuuluvin alistumisjuhlamenoin.[152]

Ajatuksena oli, sittenkuin tämä oli tapahtunut, vähitellen viisaalla ystäyyyspolitiikalla saada vasallikuninkaan velikin, suurkuningas, tunnustamaan Rooman ylivalta. Tämänsuuntaisia suunnitelmia voi huomata siinä, että Nero tuon tuostakin pyyteli suurkuningasta tulemaan käynnille Roomaan, jonne vieraat kuninkaat eivät miesmuistiin olleet tulleet muuten kuin joko alaruhtinaina tai vankeina. Suurkuningas oli kuitenkin liian viisas lähteäksensä liukkaalle jäälle.

Silloin Neron lähimpien miesten keskuudessa heräsi suunnitelmia tehdä Rooma täydellisesti riippumattomaksi parthialaisvaltakunnasta kauttakulkumaana. Olihan se jo puolittain tehtykin avaamalla meritse suora yhteys Intian kanssa. Nyt aiottiin tehdä samoin maitse silmällä pitäen kauppaa Kiinan kanssa. Neron viimeiset hallitusvuodet osoittavat, että jälleen tartuttiin Cæsarin viimeiseen suureen sotasuunnitelmaan. Nyt se ei kuitenkaan suuntautunut suoraan parthialaisia vastaan, mutta kyllä epäsuorasti. Tarkoituksena oli avata ja turvata uusi, parthialaisten maan kiertävä kauppatie. Sen tuli kulkea parthialaisten maan pohjoispuolitse, pitkin Kaspianmeren eteläistä rannikkoa. Roomalaiset aikoivat tässä hyötyä hyrkaanien vihamielisestä suhtautumisesta parthialaisiin. Tällä tavoin piti käydä myöskin mahdolliseksi tarpeen tullen hyökätä parthialaisten niskaan selkäpuolelta.

Rooman Idässä olevia sotavoimia vahvistettiin osaksi uusien joukkojen muodostamisella, osaksi siten, että useita legioonia länsirintamalta ja vahva osasto pretoriaaneja Roomasta vietiin sinne. Joukkojen vahvuus oli nyt 75 000 miestä, eli enemmän kuin kaksi kertaa niin paljon kuin ennen Neron aikaa. Nykyaikaiset tämän alan tutkijat arvelevat, että Neron Kreikan matkan olivat hänen paljon laajakatseisemmat neuvonantajansa panneet toimeen ensimmäisenä itään tehtävän suuren sotayrityksen renkaana. Samanaikaisesti oli tarkoituksena lähettää suurehko retkikunta pitkin Niiliä etelään.

Mutta kaikki raukesi Neron kelvottomuuden vuoksi, hänen kyvyttömyytensä takia pysytellä vain varsinaisessa tehtävässään Kreikanmatkallaan. Taiteilijaturhamaisuutensa pani hänet vallan pyörälle. Kotona odottavien olympialaistriumfien takia katosi hänen näköpiiristään hänen matkansa varsinainen tarkoitus. Ainoa, mikä suurista kaupallisista suunnitelmista tuli suoritetuksi, oli se, että pretoriaanit odoteltaessa sopivaa aikaa retkikunnan täytäntöönpanolle saivat alkaa kaivaa keisarin suunnittelemaa Korinthoksen kanavaa.

Pian se laajakantoinen idänpolitiikka, jota oli Neron nimissä harjoitettu, oli menevä hänen kanssaan hautaan. Vasta puolivuosisataa myöhemmin keisari Traianus sen jälleen omaksui.

* * * * *

Joka kerta, kun ottaa seuratakseen roomalaisten kohtaloita hourupäitten keisarien aikana, joka kerta yhä uudestaan hämmästyy monia ilmeisiä todistuksia keisariuden hyväätekevästä vaikutuksesta provinsseissa. Seikkahan oli aivan yksinkertaisesti se, että kaikkien niiden erilaatuisten yhteiskuntien, jotka oli liitetty Rooman maailmanvaltakuntaan, oli pakko pysyä rauhassa toistensa kanssa ja ne saivat olla rauhassa italialaisilta anastajilta, ainakin paljon paremmin kuin ennen. Jälkimmäisestä seikasta ovat todistuksena Neron ensimmäisinä hallitusvuosina vireille pannut tavattoman monilukuiset oikeudenkäynnit hallinnollisten virheiden ja laiminlyöntien johdosta. Uusien teiden tekeminen on myöskin edistänyt maakuntien taloudellisten edellytysten kehittämistä. Hyvää vaikuttava oli myöskin kunnallinen itsehallinto kansankokouksineen, kunnallisine neuvostoineen ja kansan valitsemine uskottuine miehineen, joista Rooman keisarit aina Augustuksen ajoista asti antoivat alamaistensa iloita. Kaiken kaikkiaan provinssien asukkailla oli täysi syy olla kiitollisia. Verres oli nimi, jota ei aivan pian unohdettu.

Neron ajalta on useita vastaansanomattomia todistuksia siitä, kuinka provinssien asukkaiden hyvinvointi oli kohonnut ja sen mukana itsetunto sekä maaherraa että senaattia kohtaan. Tacitus kertoo esim., että Neron aikana aivan alituisesti valitettiin sitä, kuinka kopeiksi ja pöyhkeiksi osa maakuntain asukkaista oli tullut. Eräs sellainen mahtava herra Kreetassa antoi jokaisen, joka vain halusi kuulla, tietää, että saaren roomalaiset maaherrat olivat vähintään yhtä paljon riippuvaisia hänestä kuin hän heistä. Kun tämä tuli senaatin tietoon, oli eräästä sen jäsenestä sopiva tilaisuus muistuttaa, kuinka ennen koko provinssi vapisi roomalaisen maaherran tuomiota. »Nyt sitä vastoin», hän jatkoi, »me teemme aivan liian suurta melua näistä maaseutuasukkaista ja liehakoimme heitä sillä seurauksella, että he pian ovat valmiit yhden ja toisen viittauksesta esittämään valituksia. Minulla ei ole mitään sitä vastaan, että he saavat esittää mielipiteensä, mutta heidän imartelunsa ja liehakointinsa olkoon yhtä sopimatonta kuin häijyys ja julmuus heitä kohtaan. Usein tehdään suurempi virhe osoittautumalla liian myöntyväiseksi kansaa kohtaan kuin loukkaamalla oikeutta.»

Neron ajan terveellisistä uudistuksista on huomattava myöskin pyrkimys suurentamaan maanviljelyksen satoa jakamalla suurtilat pienemmiksi tiloiksi, joita voitiin huolellisemmin hoitaa.

Mutta koko ajan on mielessä kysymys: Kuinka moni näistä valtioita hyödyttävistä toimenpiteistä on alkuisin Nerosta itsestään? Siihen ei voi kukaan nykyisin antaa aivan varmaa vastausta. On kuitenkin hyvin vaikeata ajatella, että tämä yleisesti tunnettu tuhlari olisi hyviin tuloksiin vievien taloudellisten uudistusten aloitteentekijä. Ja ylipäänsä ei ole muuta mahdollisuutta saada minkäänmoista sovittavaa piirrettä tämän valtaistuimella istuneen ihmiskunnan hylkiön vastenmieliseen kuvaan kuin tuo tavallinen viimeinen keino, kun on kysymys suurista roistoista: syyntakeettomaksi julistaminen.

Useammin, kuin kerran on osoittautunut, että historian mustien lammasten perinnäiskuvat oikeudenmukaisuuden kannalta tarvitsevat puhdistusta. Mutta tämä puhtaaksipesu voi olla vain osittaista, jos »terve järki» saa olla määräämässä. Yksi ja toinen juttu asianomaisesta voi olla liiaksi väritetty ja perintätieto on voinut hänen huonoja puoliaan liioitella, mutta tuskin vain muistotieto sepittää kokonaisen sarjan kaskuja henkilön luonteesta ja ominaisuuksista, joita hänellä ei ole ollenkaan ollut. »Kenties» — kuuluisa englantilainen historioitsija Freeman sanoo eräässä historiallisessa kirjoitelmassaan — »Nero ei ole ollut niin perin huono, kuin miksi yleinen käsitys on hänet tehnyt —, mutta kaikissa tapauksissa on olemassa riittävästi todistuksia siitä, että hän oli hyvin huono.»

Kirjallisuutta tähän kappaleeseen:

Herman Schiller, Geschichte des römischen Kaiserreichs unter der
Regierung des Nero.

Bernhard W. Henderson, The life and principate of the emperor Nero
(Laajoine kirjallisuusluetteloineen).

A.H. Raabe, Geschichte und Bild von Nero.

Philippe Fabia, Neljä kirjoitelmaa Revue de philologic'ssa 1895—1898
Neron toisesta ja kolmannesta avioliitosta.

C. Franklin Arnold, Die neronische Christenverfolgung.

Ernest Renan, L'antichrist.

Werner Schur, Die Orientpolilik des Kaisers Nero (Klio 1923).

Alarik Hallström, Nero redivivus.

Tähän ja seuraavaan kappaleeseen:

Paul Allard, Histoire des persécutions pendant les deux premiers siècles.

Ivar A. Heikel, De kristna och den antika hedendomen.

Samuel Dill, Roman sociely from Nero to Marcus Aurelius.

Victor Chapot, La frontière de l'Euphrate de Pompée à la conquête arabe.

ROMAANI JA SATIIRI HOPEA-AJALLA.

Augustuksen aikaista kulta-aikaa seurasi roomalaisessa runoudessa n.s. hopea-aika, jonka lasketaan kestäneen keisari Traianuksen v. 117 tapahtuneeseen kuolemaan asti. Hirmuvallan ja ajan repivien ristiriitaisuuksien painostuksesta kulta-ajan optimistinen mieliala ja luomisilo muuttuu yhä enemmän ja enemmän ontoksi retoriikaksi, jollaisena sen olemme nähneet Senecan draamoissa. Tahi ajan henki kuvastelee skeptisismissä, joka on joko veltostelevaa ja kaikista korkeammista arvoista välinpitämätöntä, kuten romaanikirjailija Petroniuksella, tahi muuttuu toivottoman katkeraksi yhteiskunnan arvosteluksi, kuten useimmilla Horatiuksen jälkeisillä satiirikoilla.

ROMAANI.

Romaani, laajahko, eepillinen suorasanainen kertomus lienee kreikkalaista alkuperää. Vanhimmassa muodossaan romaani oli ihanteellinen rakkausromaani. Realistiseksi se kaikesta päättäen muuttui vasta Roomassa keisariajalla. Mestaruuden luonnehtimisessa ja elämänkuvauksessa saavutti silloin Neron suosikki ja makutuomari Petronius, ensi luokan elostelija, joka »käytti päivänsä nukkumiseen ja yönsä liikeasioihin ja huvituksiin» — se on Tacituksen miehestä antama luonnekuva. Taitonsa takia elää ylellisesti Petronius oli saanut tavattoman suuren vaikutusvallan Neroon. Mikään ei ollut kyllin hienoa, ennenkuin Petronius oli antanut armollisen hyväksymisensä. Hänen tuli järjestää kaikki juhlat. Mutta siksi tuli Tigellinuskin hänelle kateelliseksi. Kaartinpäällikkö ja yliseremoniamestari ei kärsinyt, että toinen sekaantui hänen ammattiinsa. Hänen onnistui saada kilpailijansa epäluulonalaiseksi salahankkeista keisarin henkeä vastaan, ja eräänä päivänä Petronius äkkiä asetetaan silmäkkäin kuoleman kanssa samalla tavoin kuin Seneca vuotta aikaisemmin. Mutta viimeiseen asti hän pysyy samana kevytmielisenä nautintoihmisenä kuin ennenkin. Hän antaa avata suonensa, mutta sitoa ne jälleen, antaa veren taas juosta ja pysäyttää sen jälleen juoksussaan. Näin hän jatkaa elämänsä viimeisinä tunteina useita kertoja leikkimistään kuoleman kanssa, samalla kuin hän iloisten ystävien seurassa nauttii loistavaa juhla-ateriaa. Sillä aikaa kuin hän huvittelee, kuolema saa odottaa, »aivan niinkuin urheilukalastaja huvitettuna mukautuu lopulta kuitenkin hänen omaksensa joutuvan saaliin oikkuihin» — eihän liene tarpeellista lisätä, että vertauskuva on englantilaisen kirjailijan.[153]

Mieliala päivällispöydässä oli korkealla ja rivoja sukkeluuksia sateli sekä säkeinä että suorasanaisina. Lopuksi isäntä kirjoitti purevan satiirin Neron mitoittavista paheista. Omantunnontarkasti hän rekisteröi ne kaikki, ilmoittaen niiden nimet, jotka olivat olleet osallisina hänen paheissaan, sinetöi sen jälkeen kirjelmän ja lähetti sen keisarille. Tyrannin naama lienee venähtänyt pitkäksi, kun hän mursi kirjelmän sinetin, jonka hän luuli olevan testamentin[154], ja saikin sen sijasta lukea pitkän syntiluettelonsa. Petkuttaakseen Neroa perinnön suhteen Petronius lyötätti rikki kallisarvoisen kristallimaljakon, josta hän oli maksanut 500 000 markkaa. Muutamille orjilleen hän antoi muistolahjoja, toisille annettiin keppiä. Näin hän kuoli, kepeästi ja leikitellen kuten oli elänytkin, kuten aidon epikurolaisen tuleekin.

Pää asiallisimman osan elämänkokemuksiaan hän oli kirjoittanut suureen seikkailu- ja taparomaaniin. Suurin osa tästä on hävinnyt, mutta säilynyt on ilmielävä kuvaus Trimalchion pidoista. Isäntä on rikas, rehentelevä nousukas, ja vieraat ovat täysin hänen arvoisiaan, nautinnonhaluisia, poroporvarillisia kuokkavieraita.

Ei ole loppuakaan herkuilla, joita tarjotaan — on salvukukkoja, on sian nisiä, on harvinaisia kaloja kallisarvoisissa kastikkeissa ja paistettuja pähkinähiiriä hunajassa, siroiteltuna valmunsiemenillä, ja kukapa tiesikään kaikkea, mitä hemmoiteltu kurkku voi keksiä. Yllätyksiä itse tarjoilussa on legioittain. Niinpä esimerkiksi suuri metsäsika tuodaan esille ja sitä leikattaessa pikkulintuja lehahtaa sen sisältä lentoon. Erikoiset orjat pyydystävät sitten niitä liimasaitalla ja pian niitä paistettuina tarjoillaan. Kaikki huuhdotaan alas falernumviinillä, jonka leimaan on merkitty »satavuotista». Pohatta isäntä luonnollisestikaan ei jätä vielä painostamatta juoman kalleutta huudellessaan vierailleen kehoituksiaan: »Antakaa kalan uida!» tai muuta siihen tapaan. »Jumalille olkoon kiitos», hän ruikutellen lisää, »minun ei tarvitse nykyisin ostaa viiniäni, muutoin hienointa, mitä on saatavissa, sitä kasvaa maatilallani kaupungin edustalla. Minä en ole vielä käynyt siellä, mutta sen pitäisi rajoittua Terracinan[155] ja Tarentumin seutuvilla oleviin tiluksiin!. Minä ajattelen ostaa myöskin Sisilian, niin että voin matkustaa yksinomaan oman alueeni halki, jos milloin haluan mennä Afrikkaan.»

Koko ajan tämä poroporvari yrittää ja yrittää, kuten hän sanoo, »osoittaa sivistystään, myöskin kun syö»; ja yhä uudelleen hän tekee tyhmyyksiä. Hän tietää, kuinka tuo viekas lurjus Hannibal käyttäytyi Troian valtauksessa, ja paljon muuta samanlaista. Hänen vieraansa, jotka ovat samalla sivistystasolla, taputtavat käsiään ja kirkuvat »hyvä!» Yleisenä pöytäkeskusteluna ovat kehnoimman laatuiset juorut, kalliin ajan valittelut, panettelut ja raakuudet.

Kun pöydät on viimeinkin musiikin kaikuessa raivattu pois, tulee aivan äkkiarvaamatta kolme sikaa kävellen ruokasaliin. Isäntä kysyy vierailtaan, minkä he näistä tahtovat valmistettavan ruoaksi. »Kokkini ovat tottuneet panemaan kokonaisia vasikoita pataan», hän vakuuttaa.

Tuskin on ehditty määrätä, minkä sioista tulee uhrata elämänsä, kun se jo tulee kokonaisena paistettuna takaisin, vaikka vielä suurempana kuin äsken elävänä. Yleisesti ihmetellään keittiömestarin joutuisuutta. Mutta isäntä katselee paistia lähemmin ja huudahtaa, kokkiin kääntyen: »Mitä tämä tahtoo sanoa? Sinä olet unohtanut ottaa pois sisälmykset. Tee se heti!» Kokki tottelee ja ulos vierähtää höystöjä ja verimakkaroita.

Sitten Trimalchio loputtomasti kehuskelee rikkauksiaan ja taideteosten tuntemustaan. Silloin tällöin tulee kuitenkin sen lajin ihmisille kuvaava keskeytys: »Minä en sano sen enempää, sentähden, että minä en ole kehuskelija.» Mielialaa kohottavat kehnot akrobaattiesitykset, perin huono laulu ja sen semmoinen.

Viini alkaa kuitenkin vaikuttaa, ja syntyy yleinen rähinä ja riita. Isäntä käyttäytyy niin huonosti, että hänen vaimonsa haukkuu hänet pataluhaksi. Mies päihtyy yhä enemmän, ja kun hän on elukan asteella, vieraat hiipivät tiehensä.

* * * * *

Petronius tunsi ihmiset. Hän oli itse avoimin silmin tyhjentänyt elämän pikarin pohjasakkaan saakka. Sivistyshistorioitsijalle hänen kirjansa on korvaamaton Neron ajan elämän tietolähde. Hänen luonnekuvansa on tarkasti piirretty ja hänen ajankuvansa on höystetty huumorilla ja hienolla ironialla. Mutta niin rikaslahjainen kuin hän onkin, hänellä ei ole lainkaan siveellistä ryhtiä. Hänen kirjansa on, kuten Boissier sanoo, »enemmän opettavainen kuin siveellinen» — opettavainen sivistyshistoriallisena asiakirjana.

HOPEA-AJAN SATIIRIKOT.

Horatiuksen hupaisan ymmärtäväisellä satiirilla ei ole ollenkaan kaikupohjaa niiden miespolvien keskuudessa, jotka elivät Tiberiuksen ja hänen seuraajiensa rikkirepivänä aikana. Satiirirunoilu muuttui yksinomaan pilkaksi ja parjaukseksi tai pöyhkeileväksi siveyssaarnaksi. Viimeksi mainittua lajia ovat Persiuksen satiirit. Harvoin runous on siinä määrin alentunut ontoksi retoriikaksi kuin tällä rikkaalla ja ylhäisellä runoilijanuorukaisella. Synnynnäinen heikkous ja horjuva terveys estivät häntä ottamasta osaa toverielämään ja hän pysyi kilttinä mammanpoikana, joka eli yksinomaan äitinsä, sisarensa, tätiensä ja kumpaakin sukupuolta olevien siveyssaarnaajien ympäröimänä ja muutoinkin saaden elämäntuntemuksensa kirjoista. Hänen runoistaan tuli tällaisissa olosuhteissa vain säkeisiin puettuja stoalaisia siveyssaarnoja. Oikeaa runoutta ne eivät ole. Niissä ei huomaa koskaan vähintäkään sovittavan huumorin tajua eikä ylimalkaankaan leikillisyyttä, mutta sitäkin enemmän mahtipontista sanahelinää. Silloin tällöin hän saa hyvän aatteen, mutta tärvelee sen säännöllisesti sietämättömällä lukupuikollaan ja mutkallisilla käänteillään. Kun hän esim. tahtoo saada sanotuksi: »Ianus, minä kadehdin sinua siksi, ettei kukaan voi ilvehtiä selkäsi takana», niin se ei käykään noin vain yksinkertaisesti. Siihen tarvitaan kokonainen sarja teennäisiä esimerkkejä siitä, mistä kaikesta ylenkatseesta jumala pääseekään kiitos kaksille kasvoillensa. Persius käsittelee kaikkea aivan liian raskaasti. Häneltä puuttuu Horatiuksen kepeä miellyttäväisyys. Lopuksi saa sen tunteen, että hänen ainoa kiitettävä ominaisuutensa on vain hänen hyvä tarkoituksensa. Mutta satiirirunoilijalle ei riitä se, että on hyvin kasvatettu ja täynnä rehellistä pyrkimystä — runoilija on kaikissa tapauksissa sietämättömän pikkuvanha, jos häneltä kuten Persiukselta »neitseellisessä häveliäisyydessään» puuttuu sen elämän todellista tuntemusta, jota hän ruoskii. Persius kuoli 28 vuotiaana oppimatta koskaan tuntemaan elämää.

Kaikesta huolimatta ihastuksen täyttämät stoalaiset kuitenkin ylistivät häntä pilviin asti ja pitivät häntä yhtenä parhaimmistaan. Siksipä onkin oikeudenmukaista, että tarkastelemme hiukan parhainta, minkä hän kykeni saamaan aikaan — häneltä on nimittäin pari kolme hyvää palasta. Esitämme suurimman osan suorasanaisena, sillä runomuodossa on runoilijamme useimmiten liian vaikeatajuinen.

Ihmisluonnetta kuvatessaan Persius valaisee räikeästi perintöä ahnehtivaa, joka temppelissä rukoilee jumalia: »Antakaa minulle lahjakkuutta, hyvä maine ja luotettavaisuutta!» — »Näin puhutaan ääneen», runoilija sanoo, »että edes naapurit sen kuulisivat. Mutta itsekseen mumistaan syvällä suun sisässä: 'Oi että näkisin rikkaan setäni hautajaiset kaikessa loistossaan ja komeudessaan!' tahi: 'Oi, että voisin saada testamentista poistetuksi holhottini nimen, jonka jälkeen minä olen lähinnä vuorossa! Sappitauti ja paisumiahan hänellä on, jumalan kiitos!!»

Draamallisen eloisa on runoilijan kuvailu voitonhimon ja nautinnonhalun välisestä taistelusta ihmissielussa. Näin se kuuluu: »On aamu. Sinä makaat vuoteessasi ja laiskana kuorsaat. 'Ylös', Voitonhimo huudahtaa, 'ylös ja pue päällesi!'

Sinä kieltäydyt.

'Ylös vain!' Voitonhimo huutaa vielä kerran.

'Minä en jaksa.' — 'Ylös!' —: 'Mitäpä se hyödyttäisi?'

— 'Ja sitä sinä vielä kysyt! Tuodaksesi herkullisia kaloja Pontoksesta, käsitätkös, viedäksesi kotiin majavanhaustaa, hamppua, eebenholtsia, suitsutusaineita ja Kos saaren kevyttä viiniä. Pura ensin pippurikuorma janoavan kameelin selästä! Tee sitten vaihtokauppoja, petä ja vanno väärin, jos niin tarvitaan!'

'Mutta Iuppiterhan kuulee sen!'

'Sinä pölhö! Jos haluat elää Iuppiterin ystävänä, silloin saat tyytyä koko elämäsi iän nuolemaan suolakuppiasi. Lähde matkaan alukselle!'»

Mutta silloin Nautinnonhalu saapuu omine mielipiteineen: »'Minne sinä töytäät, hullu? Mihinkä aiot ryhtyä? Sinäkö läksisit merelle! Sinäkö söisit ruokasi ankkurinköysikasalla istuen ja joisit Vejin karkeaa viiniä, joka haisee hartsille! Ei,

hauskaks päiväsi tee, sen riemuja nauti, kun vielä
maill' elon oot; pian liet sa jo tuhka ja varjo ja haave.
Teet mitä? Koukkua kaks sua tempoo suuntahan kahteen.
Kumpaa seuraatkin, saat herraa kahta sa kuulla;
vuoroon onnistut, taas vuoroon erhetyt tuossa.
Kerta jos uhmaillut olet, ollut tottelematta
käskyä, kahlehias älä katkenneiks sano vielä!
Koirakin rynnistää voi ketjun poikki, mut kun se
juoksee pois, pala kahletta kaulassa vain yhä painaa.»

* * * * *

Samaan aikaan eli Roomassa toinen satiirikko, espanjalainen Martialis, joka oli omaperäisen lahjakas runoilija keskellä retoriikan turmelemaa runoilijapolvea. Hän oli joka suhteessa Persiuksen vastakohta. Kuokkavieras ja tyranni-imartelija hän tosin oli, mutta kaikissa tapauksissa hänen säkeensä olivat oivallisia osuvassa ihmiskuvauksessaan ja pursuvan raikkaassa huumorissaan. Tuntuu siltä, kuin astuisi luostarin kopista äkkiä ulos maailmanvilinään, kun lukee häntä Persiuksen jälkeen.

Martialiksen surkeata henkilöllisyyttä arvosteltaessa on otettava huomioon se lieventävä asianhaara, että hän köyhänä kaksikymmenvuotiaana nuorukaisena tuli Roomaan varmaankin toivoen, että hänen maanmiehensä Seneca tukisi häntä. Mutta vähän aikaa hänen Roomaan tulonsa jälkeen odotettu suojelija joutui Neron epäluuloisuuden uhriksi. Martialiksen täytyi silloin koettaa hankkia itselleen toisia mesenaatteja, sillä muuten hän oli tuomittu sortumaan — kirjailijapalkkioita ei nimittäin saatu aikana, jolloin kirjat levisivät ainoastaan jäljennöksinä eikä ollut ajatustakaan suojella lailla kirjailijaoikeuksia. Nuorukaisen oli sen vuoksi pakko viettää kauan tilapäisrunoilijan ja aina nälkäisen kulkurin elämää. Sovittavalta vaikuttaa se, että hän suhtautui kaikkeen raikkaalla huumorilla. Kerjätessäänkin hänessä on, kuten Schück sanoo, katupojan julkeuden ohella myöskin hirtehishuumoria. Hänen raikas elämänhalunsa on tosiaankin tarttuvaa. »Sinä sanot» — hän kirjoittaa eräälle ystävälleen — »että tahdot alkaa elää elämää huomenna. Miksi ei tänä päivänä? Vaikka sekin on jo liian myöhäistä. Todellisesti viisas on se, joka aloitti elää elämän jo eilen.»

Martialiksen vahvin puoli on ennen kaikkea kompia sisältävä epigrammi. Hän on ainoa roomalainen, joka on päässyt kreikkalaisten esikuvien tasolle taidossa muutamin harvoin sanoin osua iskemään naulan päähän ja antamaan terävän luonnekuvauksen. »Jumalat varjelkoot meitä», hän sanoo, noista sietämättömän pitkistä sankarirunoelmista, joissa kymmenessä tuhannessa säkeessä runoillaan Medeian ja Agamemnonin kohtaloista, tuollaisista kirjoista, joita teeskennellään ihailtavan, kun ollaan suuressa seurassa, mutta jotka paukautetaan kiinni, niin pian kuin ollaan yksin». Kouluissa on lapsille kauhistus, kun opettaja rämeällä äänellään niitä saarnaa. »Lukekaa tällaisten pöyhistelevien tyhmyyksien sijasta sellaisia kirjoja, joissa itse elämä puhuu, sellaisia kuin minun! Niissä ei ole enemmän kentaureja kuin raivottariakaan, mutta joka sivulla kohtaat eläviä ihmisiä.» Varmalla kädellä, ilman ainoatakaan liikaa sanaa, Martialis piirtää erilaisia tyyppejä suurkaupungin elämästä, sellaisia, joita voi joka päivä tavata: kaikenkaltaisen pikkurihkaman myyjän ja miehen, joka tarjoili suolattua kalaa, lämpimiä herneitä tai keitettyä makkaraa. Hänen runoissaan vilisee kaikenlaisia kerjäläisiä aina pienestä juutalaispojasta asti, jonka mammansa on harjoittanut oikein kauniisti rukoilemaan almua, haaksirikkoiseen raukkaan asti, joka surkealla äänellä kertoo myrskystä, jossa hän oli ollut vähällä hukkua, ja joka varmuuden vuoksi näyttelee taulua, mikä kuvaa tuota kauheaa tapausta. Näin runoilija monin elävin pikkupiirtein antaa monipuolisen kokonaiskuvan jokapäiväisestä elämästä suurkaupungin kaduilla ja toreilla. Kuvakokoelma on melkein loppumaton. Luonnollisesti siitä ei juuri puutu myöskään ajalle perin tyypillistä perinnöntavoittelijaa:

Gemellus naisi Maronillan mielellään,
hän pyytää, mairii, ahdistaa, tuo lahjoja.
Hän on siis sulo kaunotar? Ei, rumilus.
Mi lemmen nostaa sitten? —Yskä tehoisa.[156]

Martialiksen kuvakokoelmassa tapaamme myöskin miehen, joka ymmärtää hyötyä ystävistään teeskentelemällä kymmenen kertaa vuodessa sairastavansa vilutautia. Itse hän ei kärsi sairaudestaan, mutta hänen ystävänsä kärsivät siitä sitä enemmän, sillä toipumusaikana heidän täytyy lahjoitella toipilaalle valitun herkullisia kaloja ja vanhaa falernumviiniä. Muuan toinen samanlainen herra keksii samankaltaisista syistä viettää syntymäpäiväänsä neljä kertaa vuodessa. Me saamme myöskin tutustua kuokkavieraaseen, joka henki kurkussa juoksee ympäri kaupunkia ahnehtiessaan itselleen päivälliskutsua. On tuiki mahdotonta välttää häntä. Jos olet urheiluharjoituksissa Marskentällä, hän on mukana siellä. Jos menet kylpylään, hän on sielläkin ja kiittelee sinun erinomaisen hienoa kylpyliinaasi, olipa se kuinka likainen tahansa. Hän häärii puuhakkaana ympärilläsi, hän imartelee sinua ja jatkaa, kunnes sinä täydellisesti uupuneena sanot: »Tule syömään.» — Toinen vaivalloinen tyyppi on epäonnistunut runouden harrastelija, joka kiusaa vieraansa puolikuolleiksi lukemalla heille runojaan.

Aivan uusi roomalaisen yhteiskuntaelämän tuote — salonkielämän, pitäisi kai ennemminkin sanoa — on petit-maître, jota kuvataan seuraavasti: »Petit-maître on mies, jolla on huolellisesti jaetut hiukset, joka aina tuoksuu hajuvesille, joka hyräilee egyptiläisiä ja espanjalaisia lauluja ja samalla kertaa heiluttelee käsivarsiaan rytmillisessä tahdissa, joka päivät pitkät käy tervehdyskäynneillä naisten luona ja jolla aina on jotakin kuiskattavaa heidän korvaansa, joka lukee heille ne kirjeet, joita he ovat saaneet eri tahoilta ja ottaa kirjoittaakseen vastaukset. Petit maître tietää kaikki kaupungin juorut ja voi sanoa teille sen naisen nimen, joka sillä ja sillä on rakastajattarena. Hän juoksee kaikissa juhlissa ja voi luetella ulkoa kuuluisan ravurin koko sukutaulun.»

Martialis tekee pilkkaa myöskin asianajajien halusta lyödä suurta rumpua ja deklamoida juhlallisesti vähäpätöisimmissäkin, jonninjoutavissa oikeusjutuissa, joissa ei kannattaisi ruveta värisevällä rintaäänellä puhumaan Hannibalin sodasta ja puunilaisen uskottomuudesta, Mithradateen viekkaudesta ja triumvirien verisestä taistelusta.

Aikaansa kuvaava on kylläkin, jumala paratkoon, myöskin seuraava ahneelle Candidukselle omistettu epigrammi:

Candidus, sun omanas on maatilas, on rahas myöskin,
sun ovat kalleules, myrrhasikin ovat sun.
Massicus-mahlat on sun, on kuulut Caecubus-viinis,
sun omas on sydämes niinkuin järkesikin.
Kaikki on sun, ei sentään, tahdon mä väittää:
Vainiokin sulla on, mut — kaikkien yhtehinen.

Originellin päätelmän monien muiden joukossa, jotka ansaitsevat säilyä jälkimaailmallekin, runoilija tekee seuraavassakin epigrammissa:

Faunius vainoojaa paeten oman henkensä riisti.
Kuoloa välttääkseen hupsua kuollahan on.

Vastenmielisiä ovat ne monet säädyttömyydet, joita Martialis siroittelee ympärilleen, erittäinkin kun häntä ei vetänyt tämänlaatuiseen runoiluun vastustamaton intohimo, vaan ainoastaan paljas koirankurisuus tai huomion herättämishalu. Mutta toiselta puolen täytyy sanoa, että jos hän paljastaakin sellaista, jonka yli säädyllisyydellä on tapana vetää huntu, hän ei kuitenkaan ole epäsiveellinen siinä mielessä, että hän tarkoituksellisesti ravitsisi siivotonta mielikuvitusta maalailemalla paheet joiksikin kirpaiseviksi ja houkutteleviksi teoiksi.

Mautonta on myöskin Martialiksen jokaisen imartelu, joka vain palkitsi häntä aterialla, uudella togalla tahi rahakolikolla. Erittäin äiteliä ovat hänen suitsutusrunonsa keisari Domitianukselle. Tuo inhoittava tyranni komeilee Martialiksen runoissa maailman jaloimpana maanisänä, jota kiitolliset alamaiset sydämestään rakastavat. Kuitenkin on muistettava, että Domitianuksen aikana oli joko imarreltava tai vaiettava.

Kuokkavierasrunoilu ei ajan pitkään ollut niinkään kannattamatonta. Niinpä Martialiskin äkkäsi kerran olevansa maatilan ja jonkin ajan perästä myöskin Roomassa olevan pienen talon omistaja ja sotatribuunin arvonimen kantaja. Ja lopuksi muuan rikas ja ylhäinen ihailijatar lahjoitti hänelle ihanan maatilan hänen kotiseudullaan. Täällä entinen kerjäläisrunoilija vietti vanhuutensa päivät miellyttävässä mukavuudessa. Nyt hänen ei tarvinnut juosta tervehdyskäynneillä eikä tungeskella toisten onnenonkijain joukossa niukan leipäpalan takia. Mutta samallapa hänen runoutensa lähteensilmä — suurkaupungin onnenkilvoittelu ja -takaa-ajo — olikin kuivunut. Hänen viimeisinä elinvuosinaan oli hänen tuotantonsa laihaa. Hän kuoli pari vuotta vuosisadan vaihteen jälkeen.

* * * * *

Flaviusten ajan jälkeen Roomalla on ollut vain yksi merkittävä runoilija, nimittäin Iuvenalis, joka syntyi vähän Neron valtaistuimelle nousemisen perästä ja eli yli seitsemänkymmentä vuotta. Elämä teki hänet katkeraksi ja vihamieliseksi, sillä hänen ei onnistunut koskaan saavuttaa sitä yhteiskunnallista asemaa, jota hänen kunnianhimonsa oli hänelle uskotellut. Hän oli, kuten Horatiuskin, vapautetun orjan poika; ja itse hän oli toivonut pääsevänsä yhtä korkealle kuin tämäkin. Hän oli koettanut puhujana vetää huomiota puoleensa, mutta epäonnistunut. Tämä oli hänelle toivottoman selvää, kun hän noin vuonna 100 lähes viisikymmenvuotiaana alkoi kirjoittaa runoja. Siksipä näistä runoista tulikin satiireja, mutta ei rakastettavan rupattelevia kuten Horatiuksen runot, joissa on huumorin sovittava piirre, vaan sapekkaita, katkeria ja kyynillisiä. Iuvenalis oli kehittynyt tarkkanäköiseksi, kun oli kysymyksessä mahtavien paheet ja virheet, erittäinkin heidän ylimielinen kopeutensa yhteiskunnan vähäväkisiä kohtaan, mutta mateleva alamaisuutensa valtaistuimen edessä. Kaikkein syvimmin hän kuitenkin kadehti niitä, joiden päinvastoin kuin hänen itsensä oli onnistunut kohota halvasta asemastaan: »Kun näkee parturin, jonka veitsen edessä minun nuori partani muinoin rätisi, kilpailevan koko patriisisäädyn kanssa rikkaudessa, kun näkee alhaisinta roskaväkeä olevan egyptiläisen, Kanōpoksesta olevan orjan, käyskentelevän ja ylvästelevän purppuraviitassaan,

Kun kesäsormukset käsiss' siirtelehtii hikisissä
— suuremmat kivineen näet helteell’ ois kovin raskaat —
vaikea jättää on tekemätt' ivavärssyjä. Ken tään
Rooman nurjuudet terästyneenä, kylmänä kestäis,
kunniatuolissaan pönäkästi kun istuvi Matho,
suurkäräjöitsijä? Yhtä on sietämätöntä, kun tiellään
tölmäisee sinut nuo, jotk' uurastaa perijöiksi
yön häpeässä ja tietä nyt suorinta nousevat onneen:
rikkaiden akanluuskien lemmentarvetta palvoin.

»Katsokaa», hän huudahtaa, »kuinka oikeamielistä kiitetään — ja kuinka hän näkee nälkää!» Tosiaankin
ken runoniekaks syntynyt ei, siks kiukusta muuttui.

Mutta miksi ei paeta suurkaupungin kilpajuoksusta ja epäterveellisestä elämästä, kun maaseutukaupungista voi ostaa itselleen mitä oivallisimman talon puutarhoineen hinnalla, jolla Roomassa voi vuodeksi vuokrata kehnon asuntorähjän melkein luhistumaisillaan olevassa vuokrakasarmissa, jossa on joka hetki vaarassa saada tulipalossa surmansa! Ainoa turva tulenvaaraa vastaan on maata öisin valveillaan:

Niin kadunkulmien ahtaiden jyry, pauhu,
kaikuu huudot soi ajajain, vetojuhtien, että
siitä jo Claudiuskin heräjäis, merilehmäkin nousis.

Öisin ulkona ahtailla kujilla ei ole sen parempi:

Muistaos kaikkia vaarojakin, jotk' öin sua uhkaa:
helposti korkeiden talojen katolt' irtoavaiset
tiilet rikkovat pääs; useastipa ikkunan tietä
astiat särkynehet ulos viskatahan, kiveyskin
jolta jo naarmuttuu sekä särkyy. Testamentista
jollet huolehdi, kun sinä kutsuihin menet, ootpa
kelvoton houkkio; niin monet kuolemat näät sua uhkaa
öin kuin mont' avonaista on tielläsi ikkunanreikää.
Toivosi harras siks' ain olkoon, että sun ylles
tyydyttäis tilavat yöastiat tyhjentämään vain.

Jos voit näin ollen välttyä siltä, ettei päihtynyt tappelupukari pieksä sinua pahanpäiväisesti tai joku roisto pistä sinua veitsellä, saat olla kiitollinen.

Tällaista jatkuu melkein yhtä toivottoman katkerassa sävyssä, käsittelipä Iuvenalis mitä aihetta tahansa. Vain harvoin hän iloisesti pilailee ilman purevaa sivumakua, kuten silloin, kun hän laskee leikkiä jumalien olosta vanhaan, oikein vanhaan hyvään aikaan. Kuinka paljon kunniallisempia, hän sanoo, olivatkaan kaikki

siihen aikaan kuin oli Junokin tyttönen vielä,
muina kun miehinä vie!' eli Juppiter onkaloss' Idan.[157]
Vie!' ei taivaiset kemuelleet pilvien yllä,
ei Ganymedes, ei Herakleen viehkeä vaimo
juomia kantanut, ei Vulkanus, vasta mi viinin
jälkeen kuivailee kädet mustunehet noest' Etnan.
Söi kotonaan kukin. Toisenlainen ol' jumalparvi
kuin nyt: taivas kun vähin vallitsijoin tuli toimeen,
harteill' Atlaankin polon köykäisemp' oli taakka.

Siihen aikaan ei puhuttu Plutonista eikä hänen puolisostaan.
»Kuolleitten valtakunnassa oltiin iloisia», satiirikkomme pilaillen
lisää, »olihan päästy kuninkaista.» Tämän enemmän kunnioitusta ei
Iuvenaliksella ollut kansanuskon jumalia kohtaan.

* * * * *

Erikoisella mieltymyksellä Iuvenalis syventyy rumiin ja vastenmielisiin piirteisiin aikansa kasvoissa. Hänen tapojen kuvauksensa ovat siinä määrin siivottomia, että ne eivät voi olla tosia. Hän on jossakin määrin henkistä sukua Tacitukselle, joka olikin hänen aikalaisensa. Molempien silmissä varjopuolet himmentävät hyvän elämässä. Iuvenaliksessa katkeruus kuitenkin kohosi vallan tolkuttomaksi ja luonnottomaksi. Hän oli ihminen, joka oli täydellisesti menettänyt tasapainonsa, kun sitävastoin Tacitus, senaattori ja konsuli, ei menettänyt koskaan ylhäisen roomalaisen ylvästä rauhallisuutta. Ryhdiltään arvokkaana, jalon ylimyksen tavoin — Birt sanoo — historioitsija kulkee tietänsä, kun taas satiirikko, joka koettaa päästä pinnalle kansan syvistä kerroksista, huutaa itsensä käheäksi ja puristaa kätensä nyrkkiin vihasta vääntynein kasvoin. Yhtymäkohdista huolimatta on siis ero näiden kahden miehen välillä melkoinen. Kuinka mustalla Tacitus maalanneekin, hän on kuitenkin säilyttänyt klassillisen kohtuuden. »Hän on vanhan ajan viimeisiä suuria kuolemattomia, viimeinen auringon valaisema huippu klassillisen ajan alppimaailmassa. Hän on eniten roomalainen kaikista historioitsijoista, mies, joka ei koskaan salli hymyn liukua piirteittensä yli.»

Muutoin ei voi koskaan tutkittaessa jonkin aikakauden siveellisiä oloja kyllin voimakkaasti huomauttaa, että ne, jotka kiinnittävät itseensä tapojen kuvaajain huomion, eivät ole maan hiljaisia, eivät niitä monia, jotka elävät hyvin ja kunnioitettavasti elämänsä, vaan niitä, jotka irstailuillaan ja hullutteluillaan, rikoksillaan ja paheillaan erottautuvat suuresta joukosta. »Ja jos me», Deissman sanoo, laskeudumme kansan syvien kerrosten keskuuteen ja kuuntelemme heitä heidän työskennellessään pellolla, työpajoissa, Niilin aluksessa tai viljalla lastatussa Roomaan purjehtijassa, niin täytyy tosiaankin olla sokea voidaksensa olla huomaamatta paljon kuntoa, ahkeruutta ja rehellisyyttä näissä piireissä, olla näkemättä, että perherakkaus ja ystävyys liittivät yhteen yhteiskunnan vähäväkiset ja antoivat heille yksimielisyyden voiman.» Tästä ovat todisteina lukemattomat papyruskirjeet, hautakirjoitukset ja muunkin lajiset muistomerkit näiden yhteiskuntaluokkien elämästä, jotka vasta myöhemmällä ajalla ovat joutuneet tutkimuksen esineiksi.

Mutta tapojen kuvaajille on kaikkina aikoina ollut tapana tuomita omaa aikaansa sen pahan eikä sen hyvän perusteella, jota se kantaa helmassaan. »Yksi ainoa häväistysjuttu, josta kauan puhutaan, hävittää helposti satojen kunniallisten arkipäiväisten perheiden jättämän vaikutelman, joista ei huomata olevan aiheita mainita, juuri siksi, että ne eivät herätä huomiota», Boissier sanoo. »Tällä tavoin joutuu epäsiveellisyys näyttämään säännöltä, silloinkin kun se on poikkeus.»

Parhaan oikaisun Iuvenaliksen liioitteluille saa, jos lukee Plinius nuoremman kirjeitä. Voi tuskin uskoa, että nämä kirjailijat ovat eläneet samaan aikaan — siinä määrin yhteensoveltumattomia ovat heidän kuvauksensa omasta ajastaan. Ja kuitenkaan Plinius ei ole suinkaan sokea kanssaihmistensä vioille, heidän valtiolliselle välinpitämättömyydelleen, heidän taikauskoisuudelleen ja ylimystön pintapuoliselle hääräilylle sisällyksettömässä seuraelämässä. Hän esittelee meille yläluokan, jonka näköpiiri on sangen rajoitettu, mutta kunniallista se siitä huolimatta näyttää olevan. Jollei tietäisi, ei voisi ajatellakaan, että se on samaa kansaa, jota Iuvenalis niin ilkeästi ruoskii huudahtaen, että »Roomassa ei ole useampia rehellisiä ihmisiä kuin Niilin virralla suuhaaroja.» Ja kuitenkaan ei meillä ole aihetta epäillä, ettei ne tapaukset, jotka Iuvenalis mainitsee, olisi otettu elävästä elämästä. Mutta ne ovat vain yksityistapauksia. Hänen aikanaan, kuten kaikkina aikoina, oli sekä hyviä että pahoja, mutta Iuvenalis näki ja kuuli vain pahaa.

Puhujan tottumus pauhata mahtipontisesti ja ylitsevuotavaisesti ihmisten pahuudesta on runoilijassa jäljellä vielä niiltä ajoilta, jolloin hän kilpaili kaunopuheisuuden kilpakentällä. Mutta Iuvenaliksen lausunnot eivät ole tyhjää ja onttoa kuten Persiuksen — »hänen hehkuvassa, voimakkaassa vihassaan», Schück sanoo, »on kieltämättä jotakin suurenmoisuutta ja sen vuoksi hänen satiirinsa kaikuvat melkein kuin sielukellot tuolle itsekkäälle Roomalle, missä voimakkaampi aina häikäilemättömästi sortaa heikompaa. Totta on, että purkaus tapahtuu aikana, joka on onnekkaimpia Rooman historiassa, mutta siihen on patoutuneena kaikki se viha, mitä plebeiji polvi polvelta on koonnut ja kätkenyt sydämeensä.» Iuvenaliksessa eivät värise vienot kielet, hän ei tunne myötätuntoa — hän on karkea; hän piirtää roomalaisen voimakkaalla realismilla.

Ja vielä eräs toinen seikka. Olemme nyt kuulleet niin paljon roomalaisten runoilijain karkeasta realismista ja rivosta sävystä, että joudumme ihmettelemään, eiköhän olisi oikein, että katselisimme asiaa toisilla silmillä kuin omillamme, toisin sanoen heidän oman aikansa silmillä. Ateenassa Aristophaneen komediain henkilöt käyttivät hirmuisen karkeaa kieltä, ja hänen näytelmissään kohtaukset menivät usein paljon pitemmälle, kuin mitä me pidämme säädyllisenä. Mutta kuitenkaan ei kuulla koskaan puhuttavan, että kukaan olisi siitä loukkaantunut. Koko ajan henki oli suunnattomasti vähemmän hienotunteinen, mutta myöskin vähemmän hienostunut kuin meidän, ja itsetiedottomasti hyväksyttiin lause »Naturalia non sunt turpia.» Selvimpänä todisteena siitä on, että vieläpä sellainenkin kirjailija kuin Persius, tuo »neitseellisen kaino» nuorukainen, jonka sielun hienotunteiset naiset ja siveyssaarnaajat olivat muovailleet, jonka siveys ja ajankuvauksien puhtaat tarkoitusperät ovat yläpuolella kaiken epäilyksen, on kertonut siinä määrin säädyttömiä ja vastenmielisiä asioita, että nykyaikainen kirjailija ei voisi sellaista painattaa.

Tällaiset tosiasiat ovat siksi painavia, ettei niitä voi olla huomioon
ottamatta, kun arvostellaan roomalaisten kirjailijain sarjaa aina
Horatiuksesta — sillä hänkin on kirjoittanut muutamia rivouksia —
Iuvenalikseen asti.

* * * * *

Rooman kolmen tunnetuimman satiirikon keskinen eroavaisuus on saanut klassillisen muotonsa sanoissa: »Horatius hymyilee, Persius ivaa, Iuvenalis ruoskii.» Rooman viimeinen suuri satiirikko muistuttaa suuresti Rooman ensimmäistä satiirikkoa, Luciliusta.

Kirjallisuutta:

Petronius, Trimalkios middag, latinasta ruotsintanut E. Weer.

Ludwig Friedlaender, Petronii Cena Trimalchionis.

A. Collignon, Étude sur Pétrone.

Persii Flacci Satirae. Ruotsintanut Henrik Ragnar Törnebladh.

M. Valerii Martialis Epigrammaton libri: Einleitung von Ludwig
Friedlaender.

Martialis Epigranunata. Ruotsintanut valikoiden Bernhard Risberg.

M. Valerii Martialis Epigrammata selecta. Ruotsintanut valikoiden
Gustaf Andersson.

G.E. Lessing, Zerstreute Anmerkungen über das Epigramm.

Gaston Boissier, Le poète Martial.

Carl von Friesen, M. Valerius Martialis.

Juvenalis' satirer, ruotsintanut Erland Lagerlöf.

E. Neissner, Horaz, Persius, Juvénal.

Edouard Bertrand, Juvénal.

Auguste Widal, Juvénal.

ENSIMMÄISET KRISTITYT.

Tacituksen kertomuksessa Neron kristittyjen vainoista saamme muinaisajan historioitsijoilta kristinuskosta vanhimman tiedon, minkä tunnemme. Se on peräisin noin vuodelta 100 ja alkaa näin: »Kääntääksensä itsestänsä epäluulot, että olisi pannut toimeen Rooman palon, Nero syytti ja mitä harkituimman julmalla tavalla teloitutti häpeämättömien tekojensa[158] tähden yleisesti vihatuita ihmisiä, joita nimitettiin kristityiksi. Kristusta, jonka mukaan kristityt olivat saaneet nimensä, oli maaherra Pontius Pilatus Tiberiuksen aikana rangaissut kuolemalla.»

Syynä siihen, ettei vanhempia historiallisia kertomuksia siitä valtavasta liikkeestä, joka oli kerran uudelleen luova maailman, ole meille jäänyt, ei ole yksistään ajan tuhoava hammas, vaan yksinkertaisesti se tosiasia, että kristinusko oli kauan ulkonaisesti vähäpätöinen uskonnollinen liike, jota tuskin ne, joilla oli valta täällä maailmassa, edes huomasivat. Olivathan sen kannattajat vain köyhiä kalastajia ja muuta alhaista kansaa, joka ei ollut tottunut käyttämään kynää. Ensimmäisillä kristityillä sukupolvilla säilyi heidän oppinsa ja seurakuntahistoriansa yksinomaan suullisena perintötietona. Kun nämä kertomukset viimeinkin merkittiin muistiin, se tapahtui, kuvaavaa kylläkin kristinopin alkuperälle, suurin piirtein yleisellä kreikan kansankielellä eikä oppineiden ja sivistyneiden kirjakielellä. Pakanalliset kirjailijat puhuivatkin sen vuoksi halveksien kristillisten alkukirjojen »merimieskielestä».

Uuden Testamentin kansanomainen muoto on todettu evankeliumien kielen perinpohjaisella vertaamisella kivi- ja saviliuskoissa esiintyviin sekä papyruskirjoituksiin, joita yhä suurenevin määrin kaivetaan päivänvaloon Itämailla.[159] Vasta I:sen vuosisadan lopulta olevissa kirjoituksissa, kuten Heprealaiskirjeessä, on kristinoppi pukeutunut ajan kirjakieleen. Se on todiste siitä, että se on alkanut ulottaa vaikutuksensa yhteiskunnan sivistyneisiinkin piireihin. »Uusi Testamentti on kokonaisuudessaan kansankirja» — tähän tulokseen kuuluisa saksalainen teologi Deissman päätyy tehtyään tällä alalla laajaperäisiä tutkimuksia. Vahvistaahan sen kansanomaisuutta myöskin konkreettinen, kuvarikas kieli evankeliumien kertomuksissa Jeesuksen julistuksesta. Se on niin korutonta, niin kuvaavaa, että yksinkertaisinkin voi sen ymmärtää. Aikojen kuluessa on kansankirjasta tullut kaikkien kansojen kirja johtuen juuri sen kansanomaisuudesta.[160]

Edellä mainittujen muinaislöytöjen merkitys meidän Uuden Testamentin käsittämisellemme ei kuitenkaan rajoitu tähän — vaan on se paljon laajakantoisempi. Niistä saadut todistukset antiikin ihmisten sielunelämästä auttavat nimittäin meitä ymmärtämään useita muuten hämäriä ilmaisutapoja ja omituisia kielellisiä käänteitä Uudessa Testementissa sekä käsittämään sitä maailmaa, joka ei ollut vain Rooman ja Hellaan, vaan josta tuli myös Betlehemin seimen lapsen maailma.

* * * * *

Se evankeliumi, jota Jeesus nasaretilainen keisari Tiberiuksen aikana julisti hartaasti kuunteleville ihmisjoukoille Gennesaretin järven rannalla, julistus valtakunnasta, joka ei ollut tästä maailmasta, vaan joka kokoaisi kaikki maan kansat henkiseen veljeyteen — tämä evankeliumi oli ehtinyt saapua Seitsemän kukkulan kaupunkiin jo muutamia vuosia Mestarin kuoleman jälkeen, jonka luullaan tapahtuneen noin vuonna 30. Näin elinvoimainen oli julistus »Ihmisenpojasta», joka lausui tuomionsa fariseusten ja kirjanoppineiden uskonnollisesta ylvästelystä, mutta puolsi syvimminkin langenneita ja seurusteli »publikaanien ja syntisten kanssa», kuten ihminen ihmisen kanssa.

Julmuutta janoavan ja ihmiselämää, etenkin orjien ja gladiaattorien elämää halveksivan maailman halki kaikui äkkiä ääni, joka julisti: »Rakasta lähimmäistäsi niinkuin itseäsi!» ja »Mitä te rikotte yhtä vastaan näistä vähimmistä veljistänne, sen te olette rikkoneet myöskin minua vastaan.»

Kukapa olisi aavistanutkaan, että köyhien kristittyjen »turmiollinen taikausko», kuten Tacitus sitä nimittää, tulisi kerran valtaamaan melkein koko roomalaisen maailman ja luomaan uuden aikakauden maailmanhistoriassa! Kauan aikaa vielä kristinusko oli roomalaisille yleensä vain yksi niistä monista itämaisista uskonnoista, jotka seurasivat Italiaan tunkeutuvaa hellenismiä — tuota helleenisyyden ja itämaalaisuuden sekasivistystä — ja olihan lisäksi kristinusko vähimmän huomattu niistä kaikista.

Se itämaalainen uskonto, joka ensiksi ehti Seitsemän kukkulan kaupunkiin, oli verinen Kýbelén palvelus, tuon »suuren äidin», joka vertauskuvallisesti esitti luonnon hedelmällisyyttä ja luomisvoimaa. Kybelen palvelus tuli Fryygiasta ja voitti roomalaisten keskuudessa jalansijaa kauhun mielialan vallitessa toisen puunilaissodan loppupuolella. Jumalatarta juhlittiin meluisilla orgioilla. Uskovia pirskoteltiin uhrieläinten verellä, millä toimituksella luultiin olevan voiman puhdistaa synnistä ja antaa kuolemattomuus. Kamalan kuuluisuuden Kybelen papit saavuttivat vertatihkuvien haavojensa ja jäsentensilpomisiensa takia, joita he uskonnollisessa hurmiossa aiheuttivat itselleen suurissa vuotuisissa juhlissa jumalattaren kunniaksi. Kybeleä edusti meteorikivi, joka oli ensiksi Voiton temppelissä Palatinuskukkulalla, mutta sai pian oman temppelinsä. Senaatti alkoi kuitenkin pian vieroksua Kybelen palvelusta ja päätti, ettei kukaan roomalainen saisi ottaa siihen osaa.

Yleisemmäksi tuli Dionysoksen palvelus, bakkanaaliat. Se tuli Kreikasta, ja sen kannattajat laskettiin pian tuhansissa. Mutta tässä jumalanpalveluksessa oli niin säädyttömiä menoja, että vanhoillisemmat vuonna 186 saivat aikaan senaatinpäätöksen, joka kielsi sen valtiolle vaarallisena.

Vähän tämän jälkeen egyptiläinen Isiksen palvelus saapui Roomaan ja sai puolelleen lukuisasti kannattajia loistavilla juhlakulkueillaan, haaveellisella hurmiotilallaan ja katumuksenharjoituksillaan autuuden saavuttamisen keinona. Tämän jumalanpalveluksen keskipisteenä oli suuri äitijumalatar Isis poikansa Osiris helmassaan.

Myöhemmin, erittäinkin kolmannella vuosisadalla salaperäinen persialainen Mithraanpalvonta sai lukuisasti kannattajia. Mithras, valon jumala, oli voimakas taistelija maailman pahoja henkivaltoja vastaan, joita symboloi maailmansonni, jota Mithraan onnistui lopuksi tarttua sarvista kiinni ja surmata se tikarillaan. Urotöittensä takia hänet oli otettu taivaaseen ja hän oli tullut välittäjäksi Ormuzdin ja ihmisten välillä. Mithraan kannattajat olivat velvolliset ottamaan alituisesti osaa taisteluun Ahrimanin valtakuntaa, pahuuden edustajaa vastaan. Heidän täytyi erikoisin vihkimyksin kohota pyhyyden eri arvoihin, kunnes sielu ruumiista vapautuneena voi nousta taivaan valtakuntaan ja katsella autuaitten asuntoja. — Mithraan, voittamattoman nuoren sankarin uskonto oli sotilaille soveltuva taistelu-uskonto. Naiset olivat siitä pois suljetut. Rooman legioonat tätä uskontoa tehokkaimmin levittivätkin, ja se juurtui voimakkaimmin Reinin ja Tonavan varsien varusväkiin.

Mysteeriouskontojen saama suuri kannatus saa selityksensä siitä vanhan roomalaisen uskonnon horjuttamistyöstä, jota samanaikaisesti skeptikot ja muut filosofit, erittäinkin epikurolaiset ja stoalaiset suorittivat. Vieläpä niinkin oikeauskoinen vanhanajan roomalainen kuin Cato Censorius saattoi epäkunnioittavasti sanoa: »Minua ihmetyttää aina, että ennemerkkien selittäjä voi pysyä vakavana, kun hän näkee virkatoverinsa.»

Mysteeriouskontoihin liittyi alituisesti uusia joukkoja uskonnollisen kaipauksen pakottamina, jota valtion uskonto ja jumalanpalvelus ei enää tyydyttänyt. Sen suurin puute oli, lyhyesti sanoen, ettei se ollut sydämen ja tunteen uskontoa. Itämaisissa jumalanpalveluksissa osanottajat sitävastoin tunsivat mystillistä mielen ylennystä, joka välistä muuttui hurmiotilaksi, kielilläpuhumiseksi ja ennustamiseksi. Rukouksien, laulun ja muiden jumalanpalvelusmenojen avulla tunnettiin tultavan läheiseen yhteyteen jumaluuden kanssa. Tavallaan nämä mysteeriouskonnot ovat valmistaneet maaperää kristinuskolle, vaikkakin niistä toiselta puolen myöhemmin tuli sen jyrkkiä vastustajia. Mithraan palveluksesta tuli kolmannella vuosisadalla kristinuskon pahin vihollinen. Sen heikkona puolena oli eetillisten käskyjen puute. Sen vuoksi se olikin voimaton hillitsemään antiikin siveetöntä elämää. Aivan toisin oli kristinopin laita, joka oli Mooseksen uskonnon ankarien vanhurskausvaatimusten perijä.

Mysteeriouskonnot voivat tosin suoda rikkirevityille ja raskautetuille sieluille hetkiseksi lohtua ja mielenylennystä, mutta niiden vaikutus ei kyennyt ulottumaan jokapäiväiseen elämään. Niin kauan kuin jumalanpalvelusta kesti, vihitty tunsi itsensä vapaaksi ja onnelliseksi, mutta uutta mieltä ja voimaa vaikuttamaan tässä maailmassa hän ei saanut. »Uskonnolla ei», kuten liian aikaisin kuollut ruotsalainen uskonnontutkija Wetter on esittänyt, »ollut mitään tekemistä tavallisen porvarillisen elämän kanssa. Mysteeriouskontojen hengestä ei siksi tullut uuden ajan luojaa.» Se tehtävä kuului uskonnolle, jolla ei ollut vain kykyä ylentää mieltä ja antaa murtuneelle lohdutusta, vaan joka myöskin vaati puhdasta ja vanhurskasta elämää.

Tämä Jeesuksen julistuksen vaatimus ei pysähtynyt ulkonaiseen velvollisuuksien täyttämiseen, kuten kirjanoppineiden ja fariseusten käskyissä — se tunkeutui paljon syvemmälle, itse mielenlaatuun. »Olette kuulleet sanotuksi isille: 'Älä tapa', ja: 'joka tappaa, hän on vikapää oikeuden edessä!' Mutta minä sanon teille: 'Jokainen, joka vihastuu veljeensä, on vikapää oikeuden edessä.' Olette kuulleet sanotuksi: 'Älä tee aviorikosta.' Mutta minä sanon teille: jokainen, joka katsoo naista himoiten häntä, on jo tehnyt aviorikoksen hänen kanssansa sydämessään.'» Lisäksi Jeesus ei pysähtynyt kielteiseen käskyyn »Älä», vaan hän vaati paljon enemmän. Hän sanoi: »Rakastakaa vihollisianne, tehkää niille hyvää, jotka teitä vihaavat, siunatkaa niitä, jotka teitä sadattelevat, rukoilkaa niiden edestä, jotka teitä parjaavat ja vainoavat!»

* * * * *

Mestari oli itse saanut kärsiä ristinkuoleman uskonsa vuoksi. »Puhtaimmalle, syvimmin tuntevalle, lämpimimmän ihmisrakkauden läpitunkemalle olennolle, mikä on milloinkaan näyttäytynyt maan päällä, ei ollut sijaa silloisessa maailmassa», Leopold von Ranke sanoo. »Jeesus oli aavistanut kuolemansa, mutta hän tiesi, että hänen oppinsa tulisi siten todistetuksi ja pysyväiseksi.» Mutta kuinka mahdottomilta sellaiset ajatukset näyttivätkään tavallisesta ihmisjärjestä. Jeesuksen ristinkuolemassahan näytti, kuten Eduard Meyer sanoo, »hänen elämäntyönsä olevan tuhottu. Hänen kannattajansa hajaantuivat kaikkiin suuntiin. Oli odotettavissa, että hän olisi muutamien vuosien perästä joutunut unohduksiin. Vieläpä Pietarikin oli hänet heikkona hetkenä kieltänyt. Ei kukaan ihminen voinut kuvitella, että itse asiassa, kuten Johannes oli julistanut, 'kirves oli pantu puun juureen', eikä vain juutalaisuuden puun, vaan koko pakanallisen maailmankatsomuksen ja samalla kaikkea hallitsevan maailmanvaltakunnan puun juureen.»

Jeesuksen oppilaat läksivät juutalaiskansan ja pakanain keskuuteen julistamaan hänen kuolemaansa ja ylösnousemistansa. Pääasiallisimpana syynä kristinuskon ihmeellisen nopeaan leviämiseen oli sen ainutlaatuinen kyky suoda lohdutusta kuolinhetkellä. Monissa tuhansissa myöhäisantiikin pakanallisissa hautakirjoituksissa, jotka nykyisin tunnemme ja joiden lukumäärä päivittäin lisääntyy, saamme todisteita läpi luiden ja ytimien käyvästä kauhusta kuolemanvaltakunnan salaisuutta kohtaan ja katkerasta toivottomuudesta kuoleman lähestyessä. Jo tämä seikka selventää tarpeeksi, miksikä sakramentilliset uskonnot, kuten Mithraan palvonta ja kristinoppi voivat saada niin paljon kannattajia keisariajan roomalaisista. Eräs viime aikoina esiin kaivetuista hautakirjoituksista — ensimmäiseltä kristinuskon vuosisadalta — on runomuotoinen vuoropuhelu ennenaikojaan kuolleen Iulius Faustus nimisen nuorukaisen ja hänen äitinsä välillä.

»Oi Fortuna, sinä, joka ohjaat ihmisten epävarmoja kohtaloja, miksi sinä olet riistänyt Iulius Faustuksen minulta?» äiti kysyy. »Pöydässä lyyran kielet soivat hänelle suloisesti. Nyt Kerberos höristää korviaan onnettomalle.»

Poika rukoilee: »Oi äiti, jos sinä hurskautesi voimalla kykenet, niin auta minua onnetonta pois Tartaroksen syvyyksistä!»

Mutta äiti ei voi mitään taipumattomalle kuolemalle. Ja kirjoitus loppuu näillä kuolleen liikuttavilla sanoilla: »Manalan kolkot torventoitotukset kutsuvat jo minua muuttumaan tomuksi. Klotho lahjoitti minulle elämän kahdeksikymmeneksiseitsemäksi vuodeksi. Kohtalottaret antoivat minulle tällaisen lopun osakseni.»

Kenties uudessa uskossa mikään ei vaikuttanut mieliin niin vastustamattomalla voimalla kuin ikuisen autuuden lupaus niille, jotka seurasivat Jeesuksen jälkiä. Suurempi merkitys, kuin nykyisin voidaan kuvitellakaan, on sen ohella varmasti ollut uskolla Jeesuksen pikaiseen palaamiseen tuomitsemaan maailmaa. Evankeliumien kertomusten hehkuvan varma usko siihen ja Johanneksen ilmestyksen näkyjen voima ovat saattaneet vanhimmat kristityt sukupolvet hurmiotilaan, joka on auttanut heitä kestämään tämän maailman monet vaivat. Tätä uskonnollisen hurman mielialaa pidettiin yllä sakramenteilla. Kasteen ja ehtoollisen kautta uskovaiset tunsivat pääsevänsä persoonalliseen yhteyteen jumaluuden kanssa ja täyttyvänsä »pyhän hengen, voimasta». Ja näiden, uskonnollisen mystiikan läpitunkemien seremonioiden avulla kristinoppi oli yksinkertaisten ihmisten silmissä saanut yhtä voimakkaan turvan kuoleman kauhuja vastaan kuin Kybelen ja Mithraan palvonta. Kristushan oli itse laskeutunut kuolemanvaltakuntaan ja »polkenut rikki käärmeen pään». Mitäpä voivatkaan silloin kaikki pahat henget häneen uskoville!

Merkillistä on, että kristinopin kiihkoisimmasta vastustajasta, ankarasta vanhajuutalaisesta Saulus nimisestä fariseuksesta salaman tavoin iskenyt ilmestys hänen sieluunsa teki kristinopin innokkaimman julistajan. Paavali nimisenä kulkien lähetysmatkoillaan Kyprokseen, Vähän-Aasian eri osiin, Makedoniaan ja Kreikkaan, kenties myöskin Kreettaan ja Espanjaan hän vaikutti enemmän kuin kukaan muu kristittyjen seurakuntien perustamiseksi paikkoihin, jonne kristinuskon vaikutus kylläkin jo aikaisemmin oli kulkeutunut kaupan ja liikeyhteyden välityksellä.

Deissman on vakuuttavalla lämmöllä esittänyt, että »Paavalin suurin merkitys ei ole teologian, vaan uskonnon alalla», että apostolin oikea paikka kristinuskon historiassa ei ole järjestelmällisten dogminlaatijoiden joukossa, johon kuuluvaksi monet ovat tahtoneet lukea miehen, joka on jättänyt jälkeensä kuolemattomat sanat: »Kirjain kuolettaa, mutta henki tekee eläväksi.» Tämä yksinkertainen käsityöläinen, joka lähetysmatkoillaan elätti itseään telttakankaan kutomisella, oli itse asiassa — Deissman sanoo — ennen kaikkea välitön, hehkuva uskonsankari. Ihailtava on tämän tulisieluisen miehen voima, joka teki hänen heikon ja raihnaisen, sairauksien riuduttaman ruumiinsa kykeneväksi suorittamaan suurtöitä ja kestämään kaikki suuren asian vuoksi. Liikuttava on hänen kertomuksensa toisessa korinttilaiskirjeessä siitä, mitä hän on kestänyt: »Juutalaisilta olen viidesti saanut yhtä vailla neljäkymmentä lyöntiä.[161] Kolmesti olen saanut raippoja, kerran minua kivitettiin, kolmesti olen joutunut haaksirikkoon. Olen ollut vaaroissa virtain vesillä, vaaroissa rosvojen keskellä, vaaroissa heimoni puolelta, vaaroissa pakanain puolelta, vaaroissa kaupungeissa, vaaroissa erämaassa, vaaroissa merellä, vaaroissa viekasten veljien keskellä — työssä ja vaivassa, valvoessani, nälässä ja janossa, paastotessani, kärsiessäni vilua ja alastomuutta.»

Hellenistisessä maailmassa kristinusko saa toisen luonteen kuin Palestiinassa. Juutalaiskristittyjen pieni, ahdas piiri oli uuteen uskoonsakin sovittanut rajoittavan juutalaisen käsityksen Jumalan omasta kansasta. He kieltäytyivät tunnustamasta kääntyneitä kreikkalaisia ja roomalaisia oikeiksi veljikseen, elleivät nämä ottaneet noudattaakseen kaikkia juutalaisten lakimääräyksiä ja seremonioita, ennen kaikkea ympärileikkausta. Mutta kristinuskon oma sisäinen voima vaikutti kuten uusi viini vanhoihin leileihin. Se särki itsestään juutalaisen messias-lahkolaisuuden vanhan astian. Vain sellaisena ja siten siitä voi tulla se usko, joka voitti maailman.

Siitä seurakunnasta, jonka Paavali oli perustanut Korinthokseen, tuli Rooman kristillisen yhdyskunnan äiti. Seitsemän kukkulan kaupunki oli nimittäin vilkkaassa kauppayhteydessä Korinthoksen kanssa. Paavali oli kirjoittanut Roomalaiskirjeensä Tiberin rantojen uskon veljille, ennenkuin hän vielä oli tullut persoonalliseen kosketukseen heidän kanssansa. Roomaan, hän tuli tutkintovankina. Jerusalemissa olivat ankaran oikeauskoiset juutalaiset uhanneet kivittää hänet siksi, että hän oli vienyt pakanoita temppeliin ja siten saastuttanut pyhän huoneen. Mutta kaupungin roomalaiset viranomaiset puuttuivat asiaan ja lähettivät hänet viimein Roomaan keisarin tuomioistuimen tuomittavaksi. Minkälainen tuomio oli, sitä emme tiedä. Paavali katoaa ainaiseksi historiasta. Siinä kirjeessään, jonka hän kirjoitti Philippoin seurakunnalle, hän lausui toivovansa saada »lähteä matkalle ja olla Kristuksen luona.» Luultavasti tämä toivo pian toteutuikin. Taru kertoo, että sekä hän että Pietari saivat kärsiä marttyyrikuoleman Roomassa. Mutta heidän työnsä jäi pysyväiseksi.

Aluksi uusi usko juurtui pääasiallisesti köyhien ja sorrettujen keskuuteen. Muuan Ephesoksen seurakunnan luettelo sisältää esim. melkein yksinomaan orjien nimiä. Jumalanpalveluksissa ja seurakuntaelämässä orja raukat saivat kenties ensimmäisen kerran elämässään tuntea itsensä ihmisiksi. Siellä ei ollut eroa herran ja orjan välillä. Rooman jumalien yhteydestä orja oli suljettu: hänellähän ei ollut omaa kotiliettä eikä hän voinut sentähden harjoittaa minkäänlaista jumalanpalvelusta. Hän sai pitää uskontonsa — jos hänellä sellaista lainkaan oli. Roomalaisten uskonnollisessa elämässä oli sama ylipääsemätön rajamuuri kuin yhteiskunnallisessakin. Kasteen kautta sitävastoin orja astui samaan yhteyteen ja veljeyteen Kristuksen kanssa kuin vapaakin mies. Kristinusko antoi orjalle lohdutuksen, että hänen sielunsa oli aivan samanarvoinen kuin valtaistuimella olevan hallitsijankin. Tämä tietoisuus antoi hänelle voimaa kärsiä uskonsa tähden. Kun häntä tahdottiin pakottaa hylkäämään tämä usko, hän tunsi itsensä kohotetuksi pyöveliensä yläpuolelle; ja huulet, joilla siihen asti »ei ollut koskaan ollut oikeutta sanoa ei» — kuten Seneca sanoo — voivat ilmaista melkein yli-inhimillistä lujuutta kieltäytyessään kieltämästä Herraansa ja vapahtajaansa. Sellaisena hetkenä sorretut ihmis-raukat voivat viimeinkin suuren kirkkoisä Ambrosiuksen tavoin sanoa: »Ketä ei voida pakottaa siihen, mitä hän ei tahdo, hän ei ole enää orja.» Marttyyrikuolemasta tuli näille koko elämänsä ajan halveksituille ja sorretuille raukoille oikea riemun hetki. Sen uskon täyttäminä, josta oli tullut heidän kaikkensa, he voivat olla kuuroja ja sokeita ulkomaailmalle. Ilo, että saivat kärsiä Kristuksen kanssa ja hänen tähtensä ja päästä ikuiseen autuuteen, teki heidät tunteettomiksi kidutuksille.

Näin uusi usko kykeni tekemään ihmeitä, sillä ihmehän on, että eläimen asteelle kidutettu ja sorrettu olento muuttuu jälleen itsenäisesti toimivaksi ihmiseksi. Sellaisilla esimerkeillä osoittautui myöskin olevan ihmeellinen kyky vaikuttaa pakanoihin. »Marttyyrien veri oli kirkon paras kylvö.»

Kristillisen kirkon vaikutus ei kuitenkaan ajan oloon rajoittunut vain siihen, että se antoi orjillekin päämäärän, minkä puolesta elää ja kuolla, vaan se pyrki murtamaan raja-aidat vapaiden ja orjien väliltä. Paavali ja muutkin vanhimmat kristityt opettajat eivät kuitenkaan ole edes ajatelleet orjuuden poistamista — niin syvälle tämä yhteiskunnallinen epäkohta oli juurtunut sen ajan käsityskantaan. Uusi usko ei vaatinut yhteiskunnallisten erotusten kumoamista, vaan ainoastaan orjan tasa-arvoisuutta vapaiden kanssa Jumalan edessä ja hänen seurakunnassaan. Alussa kristinusko ei myöskään ollut kyllin voimakas niin vallankumoukselliseen toimenpiteeseen kuin orjuuden perinpohjaiseen poistamiseen, vaan sen oli tyytyminen siihen, että se kehoitti kohtelemaan orjia hyvin, huolehtimaan heistä sekä ruumiillisesti että henkisesti sekä vapauttamaan heitä mahdollisimman suuressa määrässä. Viimeksi mainittua tekoa alettiin aikaisin pitää parhaimpana kaikista hyvistä töistä. »Harvoin», ranskalainen kirkkohistorioitsija Allard sanoo merkillisessä teoksessaan kristityistä orjista, »kristitty erosi tästä maailmasta vapauttamatta ennen kuolemaansa muutamia orjiaan. Toivottiin, että siten oli helpompi avata itselleen taivaan portti.»

Kirkonopettajat ovat väsymättömiä myöskin tuomitessaan avioliiton ulkopuolisia suhteita isännän ja orjattarien välillä, joita pakanat pitivät aivan moitteettomina ja luonnollisina. Kristityn velvollisuus on, kirkkoisät opettivat, kunnioittaa orjienkin aviosuhdetta samalla lailla kuin vapaiden miesten ja naisten avioliittoa.

Kirkko on myöskin harjoittanut siunauksellista toimintaa käymällä käsiksi sen yhteiskunnallisen paheen juuriin, joka aiheutui äskensyntyneitten lasten heitteille jättämisestä. Löytölapsista tuli melkein aina orjia, ja se kohtalo, joka silloin odotti heitä, oli inhoittavia, ihmisarvolle kaikkein sopimattomin: prostituoitujen kohtalo. Sama osa kohtasi usein niitäkin pienokaisia, jotka köyhien vanhempien oli pakko myydä voidakseen elättää itseään ja toisia lapsiaan. Kirkko koetti niin paljon kuin mahdollista ehkäistä tätä tapaa ja lieventää sen vaikutuksia esittämällä ihmisrakkauden nimessä ostajan velvollisuuksia pienokaisia kohtaan ja koettamalla saada hyviä ihmisiä ottamaan heitä kasvateikseen ja siten pelastamaan heidät orjuuden kirouksesta.

Näin kristillinen kirkko työskenteli väsymättömästi ja kärsivällisesti, ei siinä mielessä, että olisi saattanut orjayhteiskuntaluokan yht'äkkiä vallankumoukselliseksi — niillä olisi aiheuttanut kauhean verenvuodatuksen —, vaan tehdäkseen tavat lempeämmiksi ja tasoittaakseen orjien ja vapaiden välistä vastakohtaa. Eikä kirkko tehnyt tätä käyden suoraan orjalaitoksen kimppuun, vaan yksinomaan puhumalla yleisestä ihmisrakkaudesta. Tämä julistus oli pisara, joka koversi kiven. Vasta sitten, kun kristillisestä kirkosta oli tullut voimakas yhteiskunnallinen tekijä, se voi saattaa päätökseen orjuuden täydellisen kumoamisen. Sitä ei toteutettu ulkonaisella väkivallalla, vaan paljon voimakkaammin sisäisin keinoin: ihmisrakkauden ja vakaumuksen voimalla. Melutta ja elkeittä tämä elävä voima tunkee olemuksen läpi, mutta se luo uudestaan maailman, ja sen teot ovat ainoat, jotka jäävät pysyväisiksi.

Orjain lukumäärän vähittäinen pieneneminen on tosiasia. Kuitenkaan ei pidä luulla, että tämä johtui yksinomaan kristinuskon vaikutuksesta. Voimakas siihen vaikuttava syy oli suurien valloitussotien loppuminen. Tästä oli nimittäin se seuraus, että uuden orjakannan hankkiminen melkein kokonaan lakkasi.

* * * * *

Kristinuskon toivoa antavasta opista epätoivoiset ja velkaantuneet saivat lohdutusta. Ja kun tiedetään, kuinka syvälle vajonneita nämä kurjat yhteiskuntakerrokset erittäinkin Itämailla olivat, ei voi kylliksi ihmetellä uudessa opissa piilevää voimaa, joka kykeni antamaan onnettomille korkeamman elämänkatsomuksen ja suomaan heille päämäärän, minkä puolesta sekä elää että kuolla. Kristinuskon mukana seurasi myöskin vapautus demoniuskon kauhutunnelmasta, kuoleman ja kadotuksen pelosta, ja sitä seurasi myöskin vähitellen kyky hillitä aistillisuuden tuhoavia voimia, joille pakanalliset uskonnot antoivat vapaat ohjat. Se ihmisystävällisyys ja keskinäinen auttavaisuus, jota uuden uskon tunnustajat harjoittivat, tekikin pakanoihin voimakkaan vaikutuksen. »Katsokaa, kuinka kristityt rakastavat toisiansa!» he sanoivat.

Rikkaat ja ylhäiset vieroksuivat sitävastoin kauan kristinuskoa. Heille ei ylimalkaan ollut lainkaan houkutteleva käsky: »Rakasta lähimmäistäsi niinkuin itseäsi!» Ainoastaan sielullinen muutos kykeni herättämään eloon tällaisen yleisen ihmisrakkauden ja saattamaan heidät myötätuntoisiksi sellaisen opin syvälle totuudelle, että halvimmankin orjan ja päiväpalkkalaisen sielu on Jumalan silmissä yhtä suurenarvoinen kuin mahtavimman hallitsijan.

Ajan etsivillä hengillä oli edellytykset tällaiselle läpikotaiselle sielulliselle muutokselle. Luonteeltaan ankara, kylmähkö ja juhlallinen vanha roomalainen kansanuskonto soveltui sotaiselle valloittajavaltiolle, mutta ei tyydyttänyt suinkaan syvempiä sielullisia tarpeita. Se ei kyennyt suomaan onnettomille lohdutusta ja vapautusta syyllisyyden tunnosta, ei antamaan tulevan, onnellisemman elämän toivoa. Kuinka lohduttomalta näyttikään pohjaltaan syvällisemmistä, epäilyksen rikkiraastamista sieluista sekin elämänkatsomus, jota ajan kehittyneimmät pakanat tarjosivat! Jos Senecalta kysyttiin, mitä köyhän ja raskautetun olisi tehtävä, niin hän vastasi: »Kuoltava oman käden kautta», ja jos Iuvenalikselta kysyttiin, niin saatiin vastaukseksi »Hänen pitää muuttaa maasta. Se olisi kaikkien köyhien roomalaisten pitänyt tehdä jo kauan sitten.»

Nämä molemmat suuret henget näkivät kirkkaan selkeästi sen yhteiskunnallisen pahan, mistä aikakausi kärsi. Molemmat he ottivat sen tyylillisten mestariteostensa aiheeksi, käsittelivät sitä kuten huvitetut katselijat kylmin päin: »Molemmat he ajattelivat, puhuivat, kirjoittivat, niinkuin maailma loppuisi heidän kanssansa», ranskalainen kirjallisuushistorioitsija Nisard sanoo. »Tulevaisuudelle he eivät omistaneet ajatustakaan, eivät maininneet koskaan edes sen nimeäkään. He huomasivat, että ihmiset olivat joutuneet kuilun partaalle. Mutta sen sijasta, että olisivat antaneet katseensa liukua yli toiselle puolelle, he asettuivat juhlallisen vakavina kuilun reunalle ja analysoivat sen syvyyttä tuntematta huimausta. Omaan näköpiiriinsä suljettuina, kykenemättä parantamaan olevia oloja he olivat ottaneet tehtäväkseen — kirjailla kaikesta ja nähdä ihmisten kilvoittelussa ja taistelussa vain kirjallisia aiheita.

Missä olivat sitten ne, jotka tiesivät jotakin tulevaisuudesta? Pienessä, mitättömässä ihmisjoukossa, joka alkoi siitä, mistä kaiken eteenpäinpyrkimisen täytyi alkaa, s.o. yksilöiden siveellisyyden uudistamisesta saadakseen siten aikaan yleisen siveyden uudestisyntymisen. Sen sijasta, että olisivat esittäneet voimattomia vastalauseita ajan henkeä vastaan, he tekivät työtä omien pahojen himojensa masentamiseksi, ja korviensa sulkemiseksi kuulemasta häpeällisiä sanoja. Ja kun heitä käskettiin uhraamaan keisarille, he ojensivat kaulansa vastaanottamaan kuoliniskua, sillä heillä ei ollut älyä avata suoniansa — se oli liian harkittu, liian teatraalinen kuolema näistä yksinkertaisista ihmisistä.

* * * * *

Veisi aivan liian pitkälle koettaa selostaa sitä innokasta, erilaisiin käsityksiin vienyttä tutkimustyötä, jota nyt lähes kokonaisen vuosisadan ajan on jatkunut ja joka koskee Jeesuksen henkilöllisyyttä ja Uuden Testamentin kirjoituksia.[162] Kaikki kannat ovat näissä tutkimuksissa edustettuina, toiselta puolen vakaumuksellinen usko pyhän sanan innoitukseen ja toiselta puolen käsitys, että evankeliumien kertomukset ovat vain uskonnollista runoilua: ikivanhat myytit on Uudessa Testamentissa puettu historialliseen muotoon.[163]

Kirjallisuutta:

David Friedrich Strauss, Leben Jesu.

Ernest Renan, Jesu levnad. Ranskasta ruotsintanut Algot Ruhe. —
Apostlarne. Gust. Thomée'n ruotsinnos. — Rom och kristendomen. A.R.
Åkerbergin ruotsinnos.

F.W. Farrar, Jesu lif. Englannista ruotsintanut Fr. Fehr.

Bruno Bauer, Christus und die Cæsaren.

Arthur Drews, Die Christusmythe.

Adolf v. Harnack, Kristendomens väsende. Ruotsinnos saksasta.

Albert Schweitzer, Geschichte der Leben-Jesu Forschung.

Wilhelm Schubart, Das Weltbild Jesu.

Erik Stave, Jesu liv och verksamhet.

Adolf Kolmodin, Inledning till Nya testamentets skrifter. — Grunddragen i Jesu liv.

Paul Wernle, Jesus.

Rud. Bultmann, Jesus. Saksasta ruotsintanut August Carr.

G. Dupont, Le Fils de l'homme.

Alf Ahlberg, Har Jesus levat, och vad kunna vi veta om honom?

Georg Grupp, Kulturgeschichte der römischen Kaiserzeit: 2 nid.

Gaston Boissier, La religion romaine d'Auguste aux Antonius: 2 nid.

Franz Cumont, Les religions orientales dans le paganisme romain.

Gillis P:son Wetter, Det romerska världsrikets religioner
(Kirjallisuusviittein). — Kristendomen och hellenismen. — Hellenismen.

Hans Achelis, Das Christentum in den ersten drei Jahrhunderten.

Adolf Deissmann, Licht vom Osten (Laajoin kirjallisuusviittein). — Die
Urgeschichte des Christentums im Lichte der Sprachforschung. — Paulus.

A.B. Drachmann, Christendommens Oprindelse.

Andreas Duhm, Gottesdienst im ältesten Christentum.

Johannes Geffken, Das Christentum im Kampf und Ausgleich mit der griechisch-römischen Welt.

Adolf von Harnack, Die Mission und Ausbreitung des Christentums in den ersten drei Jahrhunderten: 2 nid.

Karl Kautsky, Der Ursprung des Christentums.

Eduard Meyer, Ursprung und Anfänge des Christentums: 3 nid.

Gunnar Rudberg, Hellas och Nya testamentet (Kirjallisuusviittein).

H. von Soden. Geschichte der christlichen Kirche: 2 nid.
(Kirjallisuusluettelo.)

Paul Wendland, Die hellenistisch-römische Kultur in ihren Beziehungen zu Judentum und Christentum.

F.W. Farrar, Aposteln Paulus. Ruotsinnos englannista: 2 nid.

Sven Lönborg, Paulus.

Uskonnonhistoriallisia kansankirjoja.

Eduard Sehwartz, Paulus (Charakterköpfe etc. II).

Paul Allard, Les esclaves chretiens.

Theodor Zahn, Sklaverei und Christentum in der alten Welt.

FLAVIUS-SUKUISET KEISARIT.

Kun Nerosta oli vapauduttu, seurasi Roomassa vuoden ajan vallanperimyssotia ja levottomuuksia. Valtakunta ehti tänä lyhyenä aikana nähdä neljä uutta keisaria, joista kaksi murhattiin ja yksi surmasi itsensä. Kohtalokkainta näissä kumouksissa oli, kuten Tacitus sanoo, »että tultiin huomaamaan, että keisari voitiin tehdä muuallakin kuin Roomassa.» Maakuntain sotajoukkojen esiintyminen valtiollisella näyttämöllä on se suuri uutuus, se kauhea todellisuus, joka tuo uuden vaiheen Rooman valtakunnan historiaan.

Olosuhteet saatiin vakiinnutetuiksi vasta silloin, kun idässä olevat legioonat huusivat keisariksi neljännen järjestyksessä uusista Cæsareista, urhoollisen sotapäällikön,

FLAVIUS VESPASIANUKSEN
hänen ollessa matkalla kukistamaan juutalaisten kapinaa. Flavius Vespasianus oli silloin kuudenkymmenen vuoden ikäinen, mutta vielä täysin voimissaan.

Uudella keisarilla ei ollut korkeita esi-isiä. Hänen isänsä oli publikaani, mutta oli tehnyt itsensä tunnetuksi siinä määrin huomiota herättävällä rehellisyydellään, että muutamat Vähän-Aasian kaupungit olivat säilyttäneet kiitollisen muiston hänestä pystyttämällä hänelle kunniapatsaita muistokirjoituksineen. Vespasianus oli Claudiuksen hallituksen aikana hoitanut päällikkyyttä Britanniassa voimakkaasti ja ankarasti. Neron aikana hän oli ollut menettämäisillään päänsä. Hän oli nimittäin mukana keisarin seurueessa hänen kuuluisalla taiteilijakiertueellaan Kreikassa, mutta sattui kerran tai kenties useamminkin — voi häpeää ja kauhistusta! — uinahtamaan, juuri kun laulava keisari liverteli kaikkien ihanimpia satakielensäveliään. Vespasianus sai tosin pitää henkensä, mutta hänen täytyi siitä lähtien piilottaa kasvonsa jumalaiselta hallitsijalta ja viettää elämäänsä pienessä maaseutukaupungissa. Mutta kun juutalaiset alkoivat käydä vaivalloisiksi pitää kurissa, korotettiin hänet jälleen huomaamattomasta asemastaan, ja hänelle uskottiin juutalaisia vastaan tehtävän sotaretken päällikkyys. Ja kun tämä oli parhaillaan käynnissä, tuli hänestä, kuten sanottu, keisari ja hänen täytyi palata Roomaan.

Vespasianus ei ollut saanut korkeampaa sivistystä, mutta hän oli luonnostaan viisas ja teräväpäinen ja ponnisteli kunniallisesti tehdäkseen parhaansa. Jo yksistään se seikka, että oli saatu hyväluontoinen ja rauhallinen hallitsija, oli kuvaamattoman suuri onni kansalle, joka oli saanut kärsiä niin paljon hillitsemättömien hallitsijainsa oikuista. Miellyttävä piirre oli hänessä sekin, ettei hän ollut lainkaan ylpeä eikä hänellä ollut nousukkaan elkeitä. Hän ei välittänyt komeudesta eikä loistosta. Hän eli mieluimmin kaukana hovin loistosta pienessä, yksinkertaisessa maatalossa. Hän keskeytti Neron kultaisen talon rakennustyöt. Uudella keisarilla ei ollut halua anastaa puolta kaupunkia omiin nimiinsä.

Säästäväisyys valtion varojen hoidossa olikin tarpeen, sillä Neron mieletön tuhlaavaisuus oli vienyt valtionvarat perin pohjin rappiotilaan. Mutta Vespasianus kehitti säästäväisyyden aina saituuteen ja kovakätiseen verojenkiristykseen saakka. »Raha ei haise», hänellä oli tapana sanoa puolustukseksi häikäilemättömälle menettelytavalleen.

Vespasianuksen säästäväisyydestä huolimatta hänen nimensä on kuitenkin säilynyt jälkimaailmalle useiden komeiden rakennusyritysten yhteydessä, joista kuuluisin on amfiteatteri lähes 90 000 katsojalle, jota hän aloitti rakennuttaa Neron puutarhojen alueelle. Tämän keisariajan uljaimman rakennuksen valtavat rauniot, jotka on tunnettu Colosseumin nimellä, ovat Rooman merkillisimpiä nähtävyyksiä.

Yhtä vaikea tehtävä kuin raha-asioiden järjestykseen saattaminen oli kurin palauttaminen armeijaan, sillä viimeisinä vuosina sotilaat olivat tottuneet esiintymään valtakunnan herroina ja »heidän röyhkeytensä oli rajaton», kuten Suetonius sanoo. Mutta Vespasianus oli ensimmäisen luokan kurinpitäjä. Mihin useimmissa muissa ei ollut ollut miestä, siinä hän onnistui. Hänellä oli verraton tapa kohdella kansaa ylevän rauhallisesti. Muutaman tunnetun vastustuspuolueen miehen, kyynillisen porunpitäjän, jonka Vespasianus oli ajanut maanpakoon, hän kohtasi kerran matkalla ollessaan. Mies ei taipunut tervehtimään keisaria eikä edes nousemaan ylös. Vespasianus viittasi silloin jääkylmästi miehen filosofiseen uskontunnustukseen: »Sinä teet», hän sanoi, »kaikkesi, saadaksesi minut surmauttamaan itsesi, mutta koiraa ei lyödä kuoliaaksi siksi, että se haukkuu.»

* * * * *

Siihen aikaan, jolloin Vespasianus nousi valtaistuimelle, roomalaisten oli taisteltava kahdella rintamalla kapinoitsijoita vastaan. Reinin suistomaassa, nykyisessä Hollannissa, olivat näet Neron kuolemanjälkeiset levottomat olot tiheine hallitsijavaihdoksineen houkutelleet batavialaisen germaaniheimon kapinaan hallitusta vastaan, jonka luotettavana turvana se oli ollut Drusuksen ajoista asti. Kapinan johtaja oli ylhäinen, Iulius Civilis niminen batavialainen. Aluksi hän käytti taitavasti hyväkseen Rooman valtataisteluita. Julistamalla taistelevansa Vespasianuksen puolesta hänen onnistui naamioida todelliset aikeensa ja nostattaa puolelleen germaanilaiset naapurikansatkin. Hän suostutteli kannattajiaan antamalla näiden hyökätä roomalaisten kauppiasten kimppuun ja ryöstää heidän tavaravarastonsa.

Suurin roomalaisia uhkaava vaara oli kuitenkin se, etteivät heidän omat joukkonsa olleet enää oikein luotettavia. Germaanit olivat nimittäin aina Cæsarin ajoista asti yhä suuremmassa määrin liittyneet palkkasotureina Rooman armeijaan. Kesken taistelua saattoi tapahtua, että kokonaiset batavialaiskohortit menivät kapinallisten veljiensä puolelle. Näin Civiliksen joukot lisääntyivät päivä päivältä. Hänen menestyksensä houkutteli muitakin gallialaisia ylimyksiä kiihkomielisten pappien avulla tekemään samansuuntaisia kokeita. Mahtipontisin sanoin kuulutettiin Gallian vapautta ja kuolemaa kaikille roomalaisille. Luonnollisesti kapinalliset saivat paljon kannattajia herkästä gallialaisesta väestöstä, ja roomalaistenkin legioonain luotettavaisuus horjui.

Asiat alkoivat käydä roomalaisilta hullusti, ja koko joukon heidän
Reinin varrella olevia linnakkeitaan Colōniasta[164] (Köln) aina
Mogontiācumiin (Mainz) asti kapinalliset linjoittivat maan tasalle..

Civilis ja hänen germaaninsa luulivat jo ikuisiksi ajoiksi selvittäneensä välinsä roomalaisten kanssa ja alkoivat suunnitella pääsemistä gallialaisten liittolaistensa herroiksi. Eräs vaikutusvaltainen kelttiläinen ennustajatar hyödytti heidän aikeitaan ennustuksillaan germaanilaisesta maailmanvaltakunnasta, jonka hallitsijoina olisivat Civilis ja hänen batavialaisensa.

Mutta gallialaisille tämä ei ollut suinkaan suloinen sanoma. Heille oli mieluista haaveksia vapausunelmia, mutta he eivät toki toivoneet itselleen toisia herroja; ja yksi germaanien kärsimä tappio oli kylliksi palauttamaan vaihemieliset keltit järkiinsä ja huomaamaan mahdottomaksi taistella maailman herroja vastaan. Kaikista Rooman valtakunnan osista olikin legioonia tulossa tekemään pikaisen lopun vapauden unelmista. Saatuaan tiedon tästä kapinalliset legioonat tulivat sillä kertaa jälleen uskollisiksi roomalaisille, ja kelttiläinen nosto väki ei yksinään voinut mitään harjoitetuille joukoille. Gallialaisten ei auttanut muu kuin alistua vanhaan »sortoon».

Eivät batavialaisetkaan kyenneet ajan pitkään pitämään puoliaan hyvin harjoitettuja roomalaisia legioonia vastaan. He voivat kyllä tehdä rohkeita ja voimakkaita hyökkäyksiä, mutta jos odottamaton tappio sattui, he joutuivat epäjärjestykseen. Taas germaanit kukistettiin ja batavialaiset pakotettiin kuuliaisuuteen. Civiliksestä tuli koditon pakolainen, jonka roomalaiset kaikesta päättäen kuitenkin viimein armahtivat.

* * * * *

Samoihin aikoihin, jolloin batavialaiset kukistettiin, riistettiin toisellakin vapautta rakastavalta kansalta sen kansallinen olemassaolo.

Aina Caligulan päivistä asti oli kuohuntaa ollut havaittavissa Israelin kansan keskuudessa. Kun juutalaiset kieltäytyivät lankeamasta maahan ja rukoilemasta keisarin kuvapatsasta, tuo jumalaton vekara oli pannut toimeen vainoja heitä vastaan. Ja kun he siitä huolimatta uskalsivat häntä uhmailla, hän oli käskenyt Syyrian maaherran pakottaa heidät sallimaan itselleen pääsyn Jerusalemin temppeliin ja pystyttää keisarin kuvapatsaan Kaikkein pyhimpään. Mutta juutalaiset kerääntyivät taajoin joukoin yhteen jyrkästi päättäen mieluummin kuolla kuin sallia sellaisen häväistyksen tapahtua. Yksin roomalainenkin hämmästyi tällaista jarkähtämättömyyttä ja viivytteli ratkaisua. Hän pani tällä menettelyllään henkensä vaaraan ja saikin keisariltaan käskyn tehdä itsemurhan. Mutta myrskyt viivyttivät tämän käskyn perille saapumista, ja kun se viimeinkin tuli perille, kuolemaantuomittu oli saanut tietää, että Caligula oli muuttanut toiseen maailmaan. Juutalaisten pyhättö oli välttynyt tulemasta tahratuksi mielipuolen keisarin kuvalla.

Mutta tämän jälkeen israelilaiset olivat lujasti vakuutettuja siitä, ettei kaivattu Jumalan valtakunta maan päällä toteutuisi, niin kauan kuin pakanat hallitsivat Jumalan omaa kansaa. Muukalaiset täytyi karkoittaa Herran ja Gideonin miekalla; ja uskovaisten toivo Messiaan, vapahtajan tulosta ja avusta kasvoi päivä päivältä. Pahansuopaisten roomalaisien maaherrojen uudet väkivaltaiset ja loukkaavat toimenpiteet valoivat Claudiuksen hallituskaudella öljyä tuleen. Zeloottien yltiöpäinen lahko otti johdon käsiinsä. Talonpoika jätti auransa ja työnsä viinitarhassa ja tarttui miekkaan. Juudean tiettömien vuoristojen onkaloissa ja luolissa sissit majailivat, ja roomalainen toisensa jälkeen sai pimeässä yössä surmansa heidän kostavista miekoistaan, ilman että onnistuttiin saamaan selville teon tekijöitä. Sama kohtalo kohtasi israelilaisiakin, jotka olivat laimeita uskossaan. Tuntui siltä, kuin Jahve itse olisi toiminut tämän salaperäisen voiman välityksellä; ja se usko tuli yleiseksi juutalaiskansan keskuudessa, että pelastus oli tuleva näiden vapaaehtoisten joukkojen taholta.

Aavikon kristallinkirkas ilma, sen ihmeelliset kangastukset ja sen suuri hiljaisuus ovat erikoisesti omiaan virittämään mielen hartauteen, kohottamaan sen korkeampiin avaruuksiin ja täyttämään sen ilmestyksillä yliaistillisesta maailmasta. Ja aavikon henki leijaili senkin aution, auringonpolttaman maan yllä, joka viettää Jerusalemista kohti Kuollutta merta.

Tarvittiin ainoastaan satunnainen aihe, että jännittynyt mieliala, joka oli vallannut koko kansan, purkautuisi. Tämä sattuikin, kun uskottomat — ne syyrialaiset, jotka puhuivat kreikkaa ja nimittivät itseään helleeneiksi — alkoivat häiritä juutalaisten jumalanpalvelusta ja häväistä heidän synagoogiensa sisäänkäytäviä pakanallisilla eläinuhreilla. Syntyi melskeitä ja verisiä katutaisteluita. Ja mieliala tuli vieläkin uhkaavammaksi, kun roomalainen maaherra tahtoi pakolla maksattaa itselleen 17 talenttia temppeliveroista juutalaisten pyhässä kaupungissa. Kun hän luonnollisesti sai vastaukseksi yksimielisen kiellon, hän antoi sotilaidensa hyökätä pappien ja kansan kimppuun. Muukalaisviha purkautui silloin ilmi täydellisenä kapinana. Tämä tapahtui vuonna 66, Neron hallituksen viimeisinä aikoina. Verisissä taisteluissa roomalaiset sotilaat surmattiin viimeiseen mieheen asti. Uusia, vahvoja roomalaisia sotajoukko-osastoja lähetettiin Palestiinaan, mutta ne eivät saaneet kiihkomielisiä vihollisiaan talttumaan. Viimein Vespasianus saapui valtavan sotavoiman kansaa, mutta hänestä ei kuitenkaan ollut viisasta käydä suoraan Jerusalemin kimppuun, vaan hän rajoitti sotatoimet suunnitelmalliseen hävityssotaan avoimen maan väestöä vastaan. Näin hän vähitellen kukistikin sen täydellisesti; ja Jerusalem oli yksin jäljellä, kun Vespasianus sai tiedon Neron kuolemasta. Nyt hänellä oli tärkeämpiäkin asioita hoidettavina kuin juutalaisten pääkaupungin valloittaminen.

Kun Vespasianus oli tullut keisariksi, hänen poikansa Titus otti suorittaakseen Jerusalemin piirityksen. Mutta juutalaiset, joita elähdytti usko Jahveen ja Messiaan pikaiseen sekaantumiseen asiain kulkuun, tekivät itsepintaista vastarintaa. Vielä silloinkin, kun nälänhätä oli kaupungissa tullut niin suureksi, että äidit söivät omia lapsiaan, juutalaiset kieltäytyivät hyväksymästä Tituksen antautumisehdotusta.

Jerusalemin lujiin muureihin murtui roomalaisten piirityskoneiden voima.

Ainoastaan sytyttämällä tuleen yksi kaupungin portti roomalaisten onnistui raivata itselleen tie kaupunkiin. Titus tahtoi säästää ihanan temppelin, mutta taisteltaessa niitä juutalaisia vastaan, jotka hyökkäsivät ulos pyhätöstä, muuan roomalainen sotilas sinkautti palavan tulisoihdun rakennukseen, joka oli pian hulmuavana tulimerenä. Viimein, itsepintaisen taistelun jälkeen, kukistui myöskin lujasti varustettu linnoitus Sionin vuorella.

Viisikuukautisen piirityksen jälkeen Jerusalemin perikato oli varma.
Sen rakennukset tasoitettiin melkein täydellisesti maan tasalle. Näin
juutalaisten pyhä kaupunki sai saman kohtalon kuin Ninive, Tyros,
Persepolis ja Karthago.

Jerusalemin vuonna 70 suoritettua surullista hävitystä juhlittiin Tituksen Roomaan palattua suurella triumfilla, jolloin seitsenhaaraista kynttiläjalkaa kannettiin voittajan vaunujen edellä. Tämän tapauksen ikuiseksi muistoksi rakennettiin Via Sacralle Forumin reunaan Pentelikonin[165] marmorista n.s. Tituksen kaari, johon oli hakattu kohokuvia Tituksesta ja hänen triumfistaan. Erääseen toiseen triumfikaareen piirretty kirjoitus kertoo, että Titus voitti Juudan kansan ja hävitti Hierosólyman kaupungin, jonka piiritystä sotapäälliköt, kuninkaat ja kansat aina tähän asti olivat turhaan yrittäneet.

Yhtä vastenmieliseltä kuin vaikuttaa se, että näkee maailmanvallan ylvästelevän sillä, että on tuhonnut pienen, vapauttarakastavan kansan, yhtä omituiselta tuntuu, että näytetään unohdetun, että Pompeius aikaisemmin, vuonna 133 oli valloittanut Jerusalemin.

* * * * *

Isänmaaton juutalainen on tyyppi, joka useinkin tavataan silloisessa roomalaisessa kirjallisuudessa. Iuvenalis luo eräässä satiirissaan karkean irvikuvan omaisuuskansan kuuliaisuudesta Mooseksen lakimääräyksille:

Joille kohtalo suonut on sabbatinviettäjä-taaton,
pilviä yksistänsä he palvovat, mahtia taivaan.
Ihmisten, sikojen liha yhdenlaista on heistä,
sill' isä ei sitä syö; pian ympärileikkaus tehdään.
Halveksuttavat myös ovat mielestään la'it Rooman;
Juudean kansan lainpa he taitavat, täyttävät pelvoin,
kaiken, kerta min sääs, salakirjoituksina Mooses.
Mut vika taaton on tää: joka seitsemäs päivä hän herkes
laiskuriks, askartaan ei hoitanut einehen vertaa.

Ennen kaikkea on kuitenkin kiintoisaa kuulla, mitä Tacituksella on kerrottavaa juutalaisista. »Useimmat historioitsijat», hän sanoo, »ovat yksimielisiä siitä, että kun tarttuva ja rumentava sairaus puhkesi Egyptissä, kuningas Bokkhoris kääntyi Amonin oraakkelin puoleen ja rukoili jumalalta apua tätä sairautta vastaan. Jumala oli silloin käskenyt häntä puhdistamaan valtakuntansa ja ajamaan sellaiset kansat, joita jumalat vihasivat, pois toisiin maihin. Niin tapahtui, ja paljon ihmisiä kerättiin joukkoihin, jotka vietiin pois maasta ja jätettiin sitten oman onnensa nojaan erämaihin. Kaikki itkivät ja olivat epätoivoissaan, mutta muuan pakolaisista, nimeltään Mooses, nousi ja puhui heille.» Hän antoi heille uutta rohkeutta ja sai heidät seuraamaan itseänsä.

Mutta vedestä oli kova puute. Yksi toisensa jälkeen sortui väsymyksestä. »Silloin tuli villi aasilauma laukaten eräälle puita kasvavalle kalliolle. Mooses seurasi laumaa. Maan rehevästä ruohonkasvusta hän päätti, että siellä täytyi olla lähteensilmä; ja hän löysikin vettä, niin että kansa voi sammuttaa janonsa ja sai uusia voimia. Vaellettuaan yhteen menoon kuusi päivää he maanpakolaisina tulivat viljeltyyn maahan, karkoittivat sen asukkaat ja rakensivat itselleen kaupungin ja temppelin.

Mooses tahtoi vastaiseksikin varmentaa käskijävaltansa kansansa keskuudessa ja pani senvuoksi käytäntöön uudet uskonnolliset tavat, jotka olivat päinvastaiset kuin kaikilla muilla ihmisillä. Kaikki, mikä meistä on pyhää, on tästä kansasta häpeällistä; mutta toiselta puolen heille on sellainen sallittua, joka meistä on syntiä. He eivät syö sianlihaa, koska heihin on tarttunut samanlaista ihottumaa, jota sioissa voi olla. Pitkällisen nälän muistoksi, jota he kerran saivat kokea, he pitävät toistuvia paastoja, ja heidän happamaton leipänsä muistuttaa, että heidän täytyi kerran varastaa jyviä maasta.

Keskenään nämä ihmiset ovat horjumattoman uskollisia ja armeliaita, mutta toisia kansoja he vihaavat kuin vihollisia. Tunnusmerkikseen he ovat omaksuneet tavan ympärileikkauttaa itsensä. Heistä on synti surmata vastasyntynyt ja he uskovat, että niiden sielut, jotka kaatuvat sodassa tahi joutuvat uskontodistajina teloitetuiksi, ovat kuolemattomat. Tästä johtuu, että he mielellään tahtovat saada lapsia eivätkä pelkää kuolemaa. Juutalaisilla ei ole lainkaan jumalankuvia, vaan he muodostavat vain ajatuksissaan jumaluuden kuvan eivätkä tunne kuin yhden jumalan.» Ne kokeet, jotka kuningas Antiokhos kerran teki »parantaakseen, juutalaiset heidän taikauskostaan ja antaakseen heille kreikkalaiset tavat» olivat epäonnistuneet näiden sitkeän vastarinnan vuoksi.

* * * * *

Vespasianus kuoli vuonna 79 ollessaan 69 vuoden vanha. Hän on ensimmäinen Rooman keisari Augustuksen jälkeen, josta varmasti tiedetään, että hän kuoli luonnollisen kuoleman. Kun hän tunsi lopun lähestyvän, hän yritti nousta ylös kuolinvuoteeltaan sanoen: »Sotapäällikölle soveltuu kuolla vain pystyssä.» Ja niin hän veti viimeisen henkäyksensä. Hän jätti jälkeensä muiston, että terve ja luonnollinen ihminen oli istunut valtaistuimella, jolla ennen häntä oli ollut pitkä sarja enemmän tahi vähemmän mielenvikaisia, rappeutuneita tyranneja. Sellainen hallitsija vaikuttaa jo esimerkillään erittäin kasvattavasti kansaansa silloinkin, kun häntä ei voi pitää suurena hallitsijana.

TITUS.

Titus seurasi isäänsä valtaistuimelle oltuaan jo Vespasianuksen hallituksen alusta asti hänen kanssahallitsijanaan ja tukenaan. Hän oli runsaslahjainen sekä ruumiillisesti että henkisesti ja hänellä on historiassa kaunis nimi »ihmiskunnan rakkaus ja ihastus». Hän oli niin myötätuntoinen onnettomia kanssaihmisiään kohtaan, että hänen ajatelmanaan pidetään lausetta: »Päivä, jolloin minulla ei ole ollut tilaisuutta tehdä jollekulle hyvää työtä, on hukkaan mennyt päivä.» Ja kuitenkin hän oli kasvanut Neron siveettömässä hovissa Britannicuksen leikkitoverina eikä ollut voinut olla saamatta vaikutteita hovissa vallitsevista tavoista. Roomalaiset pelkäsivätkin pahinta, kun hänen rakastajattarensa hänen sotapäällikköajoiltaan Itämailla, kaunis juutalainen prinsessa Berenike, tuli Roomaan toivoen saavansa elää uudelleen muinaiset rakkauden hetkensä. Mutta Berenike oli nyt lähes viisikymmenvuotias, ja Titus oli oppinut voimakastahtoisen isänsä johdolla hillitsemään intohimojaan ja hänet oli terästänyt se edesvastuu, minkä hänen uusi asemansa häneltä vaati. Hän lähetti Bereniken takaisin omaan maahansa ja vapautti siten roomalaiset uuden Kleopatran pelosta.

Augustuksen tavoin Tituskin on kaunis esimerkki siitä, kuinka valta voi kasvattaa herättämällä edesvastuuntunteen, täysin vastakkainen näyte kuin Caligula ja Nero. Hänen huolenpitoaan kansan hyvinvoinnista todistavat vielä tänäkin päivänä suurenmoisten yleisten kylpyläin, hänen rakennuttamiensa Tituksen thermien rauniot. Voi hyvin käsittää, miten suuri merkityksellistä oli kansan terveyden kannalta, että köyhinkin voi niissä maksutta saada lämpimän kylvyn.

Kansanjoukkojen ihastus ei kuitenkaan koskaan muulloin kohonnut niin korkealle kuin vuonna 80, jolloin Titus vihki Vespasianuksen amfiteatterin. Sata päivää kestävien juhlallisuuksien loisto saattoi varjoon kaiken sen, mitä tämäntapaista oli milloinkaan nähty. Saatiin nähdä ihmeellisiä asioita: nainen, joka surmasi leijonan, sarvikuono taistelussa karhun kanssa, tiikerin palasiksi repimä leijona. Kansantaru kääpiöitten taistelusta muuttui todellisuudeksi kääpiöitten ja kurkien taistellessa toistensa kanssa. Sitten täytettiin koko näyttämö vedellä ja järjestettiin meritaistelu pienoiskoossa. Eräänä päivänä usutettiin 5 000 villiä eläintä areenalle ja katsojien ihastuksella ei ollut lopulta rajoja, kun he saivat tapella joukoittain heidän keskeensä viskatuista lappusista, jotka olivat raha- tai arvoesinemaksuosoituksia.

Näin Vespasianuksen säästäväisyys oli tehnyt pojalle mahdolliseksi eri tavoin osoittaa anteliaisuuttaan kansalle

* * * * *

Tituksen onnellista hallituskautta himmensi kuitenkin kauhea luonnonmullistus, Vesuviuksen purkaus vuonna 79 j.Kr., jolloin m.m. vuoren juurella sijaitsevat Pompejin ja Herculanaeumin kaupungit hautaantuivat kokonaan hohkakivi- ja laavakerrosten alle, jotka tulivuori syöksi aukostaan. Samaan aikaan useat muut Campanian kaupungit kärsivät maanjäristyksestä.

Onnettomuus tapahtui äkkiarvaamatta. Tosin sen edellä oli huomattu toistuvia maantärähdyksiä, mutta sellainen oli Campaniassa niin tavallista, ettei siihen kiinnitetty huomiota, jolleivät tärähdykset olleet niin voimakkaita kuin kuusitoista vuotta aikaisemmin, jolloin useita rakennuksia Pompejissa sortui raunioiksi. Luultavasti tiedettiin myöskin, että Vesuvius oli tulivuori, mutta ei kukaan voinut kuvitellakaan, että purkaus oli odotettavissa, sillä aukko ei ollut toiminut miesmuistiin. Viini- ja hedelmätarhoja oli pitkin sen sivuja melkein aina tulivuoren huipulle asti, ja vuoren juurella oli lukuisia kukoistavia kaupunkeja, kyliä ja loistohuviloita. Tämä viinin ja ruusujen elämäniloinen seutu, missä kesät olivat viileitä ja talvet leutoja, oli roomalaisten mieluisa lepopaikka.

Muutamissa tunneissa tämä ihana seutu ja sen mukana sukupolvien työn tulokset olivat tuhotut ja tuhannet ihmiset menettäneet henkensä.

Sydämeen käyvällä tavalla Martialis on eräässä epigrammissaan ilmaissut tunteensa nähdessään tämän hävityksen kauhistuksen. Runo on luultavasti sepitetty kesällä 88, jolloin runoilija oleksi Napolinlahden rantamalla. Nähdessään tuon viininjumalasta äskettäin niin rakkaan vuoren rinteitten kauhean hävityksen pusertuu häneltä huuto: »Jumalain olisi pitänyt toivoa, etteivät he olisi kyenneet aikaansaamaan tällaista hävitystä.»

Kristityt ovat epäilemättä olleet näkevinään Vesuviuksen purkauksessa, kuten Rooman palossakin, Jumalan rangaistuksen. Siitä ovat todistuksena erään Pompejin talon seinään piirretyt kaksi sanaa, kaksi paljon puhuvaa sanaa »Sodoma Gomorra». Kenties joku kristitty tai juutalainen, joka purkauksen jo alettua on etsinyt talossa suojaa tuhkasadetta vastaan ja ollut vaipuneena tuskantäyteiseen rukoukseen Korkeimman puoleen, on ne seinään piirtänyt.

Henkiin jääneet saivat osakseen Tituksen alkuunpanosta suurenmoista avustusta.

* * * * *

Liian lyhyt oli kuitenkin ihmisystävällisen keisarin elämänura. Jo vuonna 81, vain 40 vuoden vanhana, hän kuoli kuumetautiin, jonka hän kenties olisi voinut voittaa, jolleivät hänen nuoruuden päiviensä voimakkaat intohimot olisi saaneet häntä viettämään elämää, joka turmeli hänen ruumiinsa. Kaikki surivat syvästi hänen kuolemaansa paitsi hänen kunnianhimoinen veljensä Domitianus, joka oli juonitteluillaan tehnyt vainajan elämän raskaaksi ja joka nyt kiirehti ottamaan vallan haltuunsa.

DOMITIANUS.

Kauheata taantumusta Vespasianuksen ja Tituksen siunaukselliseen hallitukseen verraten merkitsi Domitianuksen hallitsijaksi tulo. Uusi keisari oli kymmenen vuotta veljeään nuorempi. Hänen kasvatuksensa oli päinvastoin kuin Tituksen suuressa määrin lyöty laimin, sillä hän jäi nuorena äidittömäksi ja isä oli enimmäkseen poissa kotoa sotaretkillä. Osan lapsuusvuosistaan hän sai viettää isänsä luona sotaleirissä, ja sellaisen lapsuuden aikaansaaman tuloksen tunnemme Caligulasta, joskin tällainen tulos on luonnollisesti vain osittain näin selitettävissä.

Vespasianuksen hallituskautena nuorempi poika oli tuntenut itsensä syrjäytetyksi ja hautonut hyvin korkealentoisia suunnitelmia. Hän osoitti aikaisin, ettei häneen ollut luottamista. Hän tuli myöskin tunnetuksi suurena naisten viettelijänä. Mutta kun isä ilmaisi tyytymättömyytensä häneen, tiikeri veti kyntensä piiloon ja koetti näytellä siivoa. Sillä välin hän juonitteli isänsä ja veljensä selän takana niin paljon, kuin vain uskalsi. Muutoin hänen kerrotaan viettäneen osan vapaata aikaansa seivästämällä kärpäsiä kirjoituspuikollaan. Sellainen antaa aavistuksen häkissä olevasta, luihusta petoeläimestä.

Kun hän nyt Tituksen kuoltua sai käsiinsä sen vallan, jota hän oli niin kiihkeästi himoinnut, hän osoittautui kuitenkin olevansa voimakas mies, joka ei suvainnut mielivaltaisuutta oikeudenkäytössä eikä vallattomuutta hallinnossa ja joka tarmokkaasti jatkoi isänsä ja veljensä rakennustoimintaa ja harjoitti suurin piirtein menestyksellistä ulkopolitiikkaa.

Mutta hänen hyvät puolensa jäivät yhä enemmän varjoon hänen huonojen ominaisuuksiensa rinnalla. Kaikkien täytyi ryömiä tomussa hänen edessään. Hoviaterioilla hän istui ylhäisen yksinäisenä erikoisessa pöydässä, ja hänen vieraitaan oli ankarasti kielletty lausumasta sanaakaan. Hän oli valinnut esikuvakseen Tiberiuksen, tuon ihmishalveksunnan ja kaikkiin kohdistuvan epäluulon ruumistuman. Mutta esikuvastaan eroten hän piti jäykästi kiinni jumaluudestaan ja vaati, että häntä puhuteltiin arvonimellä: »Herra ja jumala». Toisessakin suhteessa Domitianus epäedullisesti erosi esikuvastaan; hän tunsi todellista mielihyvää julmuudestaan.

Hän epäili kaikkia vähänkin etevämpiä henkilöitä. Lapseton keisari vainusi jokaisessa merkkimiehessä kruununtavoittelijaa, ja jokainen rikas mies oli hänelle mieluinen saalis. Urkkijoita ja ilmiantajia hiipi ympäriinsä kaikkialla.

Domitianus ei ollut milloinkaan vaarallisempi kuin silloin, kun hän vasten tapaansa näytti ystävälliseltä. Uhrillaan leikittelevä kissa! Sellainen on se kuva, jonka saa Tacituksen lausunnoista, jotka kumminkin ovat senaatin puolueen mielipiteen ilmauksia vihatusta vihollisesta. Appensa, sotapäällikkö Agricolan elämäkerrassa Tacitus toteaa, että tyrannin viisitoistavuotisena hallituskautena paljon ihmisiä on kuollut — »ja juuri toimintatarmoisimmat — keisarin julmuuden uhreina Meitä on», hän sanoo, »jäljellä vain joitakuita harvoja. Ja mekin olemme hirmuvallan aikana olleet kuin kuolleita, koska emme ole saaneet vapaasti lausua mielipiteitämme, vaan meidän on täytynyt vaieta. Viisitoista parhaista vuosistamme on siten mennyt hukkaan. Kypsyneet miehet ovat tällä aikaa ehtineet tulla vanhoiksi ja vanhukset ehtineet melkein elämän äärimmäiselle rajalle.»

Kerta toisensa jälkeen koetettiin tehdä loppu hirmuhallituksesta raivaamalla Domitianus tieltä. Mutta tuloksena oli vain joukkoteloituksia, jotka vuorostaan aiheuttivat uusia salaliittoja teloitettujen ystävien ja sukulaisten kesken. Näin jatkui alituisesti tämä hirveä vuoroittelu. Eivät edes hirmuvaltiaan sukulaiset olleet varmat hengestään. Hänen vaimonsa sai sattumalta tietää, että Domitianus oli salassa päättänyt surmauttaa hänet ja hänen uskottunsa. Silloin tekivät kuningatar ja toisetkin, joiden henki oli vaarassa, salaliiton kaartin ylipäällikön ja muutamien muiden virkamiesten kanssa ja poistivat tyrannin maailmasta vuonna 96.

Kuvaavaa siitä, kuinka vihattu Domitianus oli, on muuan Plinius nuoremman kertoma kasku. Kun Plinius tuli kerran tervehtimään erästä Rooman ylhäisimpiä miehiä, nimeltään Corellius, hän tapasi tämän kauheissa luuvalon vaivoissa. »Minkä vuoksi luulet minun», sairas sanoi, »kestävän näitä inhoittavia tuskia? Ainoastaan siksi ja senvuoksi, että eläisin kauemmin, joskin vain yhden päivän, kuin tuo verenimijä valtaistuimella. Muuten minä olisin kuolemalla vapautunut kurjuudestani.» Ja tosiasia on, että heti kuin Domitianus oli murhattu, Corellius alkoi paastota, kunnes kuoli.

Myöskin kristityt saivat kärsiä keisarin julmuudesta ja epäluuloisuudesta. Verinen vaino puhkesi; ja se ei, kuten kenties Neron aikainen vaino, rajoittunut Rooman muurien sisäpuolelle, vaan levisi suurimpaan osaan valtakuntaa, etenkin Vähään-Aasiaan. »Johanneksen ilmestyksen» arvellaan olevan tältä ajalta ja kirjoitetun Neron ja Domitianuksen kristittyjen vainojen vaikutuksesta. Rooma kuvataan siinä »suureksi portoksi, joka on juopunut pyhien ja Jeesuksen uskontodistajien verestä. Voi, voi sinä Babylon, sinä suuri kaupunki, sinä vahva kaupunki!» kirjailija huudahtaa. »Pian on nyt sinun tuomiosi tullut.»

* * * * *

Domitianuksen ulkopolitiikka oli, kuten sanottu, suurin piirtein menestyksellistä. Tonavan varsilla hän taisteli monta veristä sotaa toisella rannalla asuvien kansojen kanssa aina Böömistä virran suulle asti. Roomalaiset kärsivät näissä taisteluissa kuitenkin useita huomattavia tappioita; ja ne voitot, jotka saatiin, eivät korvanneet vastoinkäymisiä. Sitävastoin laajennettiin valtakunnan aluetta kahdella muulla taholla, nimittäin Britanniassa ja Germaaniassa.

Britanniassa jatkoi Claudiuksen ajan valtauksia sikäläinen maaherra, äsken mainittu Agricola. Taistellen Verisiä taisteluita sekä maalla että merellä hän levitti Rooman vallan yli koko varsinaisen Englannin — ei kuitenkaan Walesiin, missä ei ole tavattu jälkeäkään roomalaisista — sekä yli eteläisen Skotlannin Tay virtaan asti pohjoisessa. Mutta Domitianus keskeytti Agricolan voittokulun kutsumalla hänet kotiin. Syynä ei kylläkään ollut niin paljon kateus, josta Tacitus syyttää tyrannia, vaan varsinainen syy oli se, ettei köyhien skotlantilaisten ylänkömaiden vuoksi kannattanut uhrata enemmän verta ja varoja. Tärkeämpää oli keskittää ponnistus rajaseutuihin, Reinin ja Tonavan varsille.

Siellä täydennettiin Domitianuksen aikana se Rooman alueen laajennus jokirajain toiselle puolen, jonka Vespasianus oli aloittanut. Vallattiin näet kolmionmuotoinen alue Tonavan, Reinin ja Mainin välillä, siis nykyinen Baden sekä osia Württembergistä, Hessenistä ja Baierista. Täten saavutettiin se etu, että entinen mutkitteleva raja sangen huomattavassa määrässä lyheni. Uusi rajalinja, kuuluisa roomalainen limes, ulottui Regensburgin tienoilta lähelle Coblenzia, 55 peninkulman matkan. Sitä vartioivat joukko-osastot, jotka oli sijoitettu satakuntaan linnakkeeseen ja yli tuhanteen vartiotorniin, joista vartiostoja vähäisemmin kenttävarustein oli sijoitettu sinne tänne varustettuina merkinantomastoilla tahi muilla merkkilaitteilla uhkaavan vaaran varalta. Majoituspaikkojen välisen yhteyden helpottamiseksi tehtiin limes koko pituudeltaan sotatieksi, ja sen turvaksi rakennettiin ajan pitkään paalutuksia, muureja tahi valleja kaivannot edessään. Näiden laitosten päätarkoituksena ei ollut olla puolustuslaitteina vihollisen hyökkäyksiä vastaan, vaan estää germaaneja kulkemasta rajan yli muissa paikoin, kuin missä se voi tapahtua roomalaisten tarkastuksen alaisena. Linnakkeet oli nimittäin rakennettu sellaisiin paikkoihin, joihin suuret sotatiet sisä-Germaaniasta johtivat.[166]

Äsken hankittu maa-alue oli viime aikoina ollut germaanien hylkäämä. Nyt aikansa palvelleet roomalaiset legioonalaiset ja gallialaiset uudisasukkaat sen kansoittivat. Nopeasti roomalainen sivistys tunkeutui sinne erinomaisia sotateitä, joita roomalaiset tavoilleen uskollisina tekivät. Täällä, kuten kaikkialla maailmanvaltakunnan rajojen sisällä, roomalainen tieverkosto oli vaikuttava tekijä sivistyksen, liikenneyhteyden, tavaranvaihdon ja asutuksen kehityksessä. »Näiden valtavien rakennustöiden säilyneet jäljet julistavat vielä tänäkin päivänä kaukaisimmissakin erämaissa hautaraunioiden ja orjantappurain peitossa Sierra Morenassa ja Eifelissä, Skotlannissa ja Siebenbürgenissä, Eufratin varsilla ja Ison Syrtinlahden rannoilla vaeltavalle tutkijalle kulumattomin monumentaalisin piirtein roomalaisnimen suuruutta» muuan tämän alan etevimpiä tuntijoita sanoo.

Roomalaisten legioonain leireistä ja linnoituksista tuli tärkeitä sivistyskeskuksia. Naineista sotilaista tuli ajan pitkään seudun vakinaisia asukkaita, ja leirien ääreen kasvoi kylä tai kokonainen kaupunki, jonne käsityöläisiä ja kauppiaita asettui asumaan. Roomalaisen kylpemishalu seurasi häntä tännekin kuten yli koko maailman. Jokaisella roomalaisella linnakkeella ja legioonan leirillä oli roomalainen kylpylänsä. Bailussa etelä-Britanniassa roomalaiset käyttivät hyväkseen lämpimiä lähteitä samalla ihastuksella kuin läntisessä Germaaniassa Baden-Badenissa, Wiesbadenissa, Emsissä ja Aachenissa, Galliassa Vichyssä ja Aiz-les-Bains'issa, Pyreneillä, Karpaateilla ja Algeriassa.

Ja mitä valtavia töitä roomalaiset ovatkaan suorittaneet hankkiessaan kaupunkeihinsa raitista vettä! Suurenmoisena esimerkkinä tästä ovat roomalaiset kaupungit Reinin seuduilla. Kölnillä oli esim. 8 peninkulmaa pitkä, suurimmaksi osaksi maanalainen vesijohto, joka toi kaupunkiin mainiota vettä Eifelistä. Ja Lyonilla oli melkein yhtä pitkän johtonsa ansiosta raikasta vuoristovettä. Syvien laaksojen poikki sitä johdettiin pitkin korkeita, sikamaisia vesijohtoja. Vielä tänä päivänä näiden rakennustöiden jätteet ovat epäämättömänä todisteena roomalaisen sivistyksen suurenmoisuudesta.

Parhain tilaisuus tutkia tämänaikaista roomalaista linnoitusta on Saalburgissa, Homburgista pohjoiseen, missä sellainen laitos nyt laajojen kaivaus- ja korjaustöiden perästä antaa harvinaisen mielenkiintoisen kuvan Rooman valtakunnan ja roomalaishengen levenemisvoimasta.

Kirjallisuutta:

Bernhard W. Henderson, Civil war and rebellion in the Roman empire A.D. 69—70.

Lucien Double, L'empereur Titus.

Ernest Renan, Histoire du peuple d'Israēl; nid. 5.

Flavii Josefi, Historia om judarnes krig mot romarne, toimittanut N.J.
Thunblad.

Jean Juster, Les juifs dans l'empire romain: 2 nid.

Emil Schürer, Geschichte des jüdischen Volkes im Zeitaller Jesu
Christi: 3 nid (Laaja kirjallisuusluettelo).

S. Herrlich, Die Antike Ûberlieferung über den Vesuv-Äusbruch im Jahre 79 (Klio 1904).

Stephane Gsell, Essai sur le règne de l'empereur Domitien.

Albert Imhof, T. Flavius Domitianus.

J.M. Sundén, Härskardyrkan under den romerska kejsartiden.

Cornelius Tacitus, Agricolas lif och vandel i svensk tolkning. Vilh.
Lundström.

Tacitus, Agricola. Ruotsintanut Per Persson (Tacituksen pienempiä kirjoitelmia).

Edward Conybeare, Roman Britain. (Kirjallisuusluettelo.)

F. Haverfield, The roman occupation of Britain.

Franz Franziss, Bayern zur Römerzeit.

Friedrich Wagner, Die Römer in Bayern.

Oscar von Sarwey, Felix Hettner und Ernst Fabricius, Der obergermanisch-Raetische Limes des Römerreichs: ilm. 45 nid.

Friedrich Koepp, Die Römer in Deutschland.

Carl Blümlein, Bilder aus dem römisch-germanischen Kulturleben
(Kirjallisuusluettelo).

Franz Cramer, Deutschland in römischer Zeit.

H. Dragendorff, Westdeutschland zur Römerzeit.

L. Jacobi, Das Römerkastell Saalburg: 2 nid. — Führer durch die
Saalburg und ihre Sammlungen.

Tacitus, Germania, suomentanut K.J. Hildén.

POMPEJISSA JA HERCULANEUMISSA.

Kaksi kuuluisaa miestä näki Vesuviuksen ensimmäisen tunnetun purkauksen. Toinen heistä oli suuressa arvossa pidetty luonnontutkija Plinius vanhempi, joka tapahtuman aikana oli laivasto-osaston kanssa Napolinlahdella. Kun hän meni maihin viemään apua ja tekemään tieteellisiä huomioita, hän tukehtui myrkyllisiin kaasuihin ja tuhkasateeseen. Hänen sisarensa poika Plinius nuorempi, joka katseli luonnonmullistusta matkan päästä, on jättänyt jälkeensä mieltä kiehtovan kuvauksen purkauksen suurenmoisuudesta ja sen kauhuista. Purkaus alkoi siten, että valtava savupylväs kohosi kraatterin suusta ja levisi vähitellen niin, että se muistutti pitkärunkoista pinjapuuta. Pian alkoi sataa tuhkaa peninkulman laajalti vuoren ympärille ja verhota koko seudun pikimustaan pimeyteen. »Kuultiin naisten kirkuvan, lasten itkevän ja miesten voihkivan tuskissaan. Toiset huusivat vanhempiaan, toiset lapsiaan tai puolisoitaan.» Kaikki, jotka voivat, pakenivat pois tästä kauhun paikasta. Kolme vuorokautta kesti, ennenkuin päivänvalo alkoi jälleen kajastaa. Päivänpaiste oli kuitenkin kauan verhottua kuten auringonpimennyksessä. Koko seutu oli aivan muuttunut, paksun tuhkakerroksen peitossa.

Pompejissa satoi ensiksi hohkakiviä, joiden suuruus vaihteli herneen suuruisista kananmunan suuruisiin. Tämän metrinpaksuisen kerroksen päälle laskeutui sitten melkein yhtä paksu tuhkakerros. Sitten seurasi ankara maanjäristys, joka syöksi kumoon tai vahingoitti useimpia rakennuksia. Arvioidaan, että kaupungin 20 000 asukkaasta pari tuhatta tuhoutui itse Pompeijin kaupungissa. Kuinka paljon menehtyi paon aikana, siitä ei ole aavistustakaan.

Eräälle rikkaalle viinikauppiaalle kuuluneessa komeassa, kolmikerroksisessa huvilassa kaupungin ulkopuolella tavattiin kokonaista 34 ihmisen luurankoa. Osa omistajan perheestä ja palvelijoista oli paennut kellariin, sillä välin kun omistaja itse erään uskotun palvelijansa avulla koetti viedä turvaan rahoja ja arvoesineitä. Mutta tuhkasade yllätti ja tukahdutti kummankin miehen. 1700 vuoden perästä löydettiin heidän luurankonsa. Niiden vieressä oli kulta- ja hopearahoja, ja perheen isäntä puristi kovasti oikeassa kädessään taidokkaasti tehtyä portin avainta. Mutta alas kellariinkin oli tuhka tunkeutunut ja tukahduttanut kaikki ne onnettomat, jotka olivat paenneet sinne, 18 aikaihmistä ja kaksi lasta. Viimeiseen asti he olivat koettaneet suojella itseään kavalaa vihollista vastaan verhoamalla päänsä vaatteillaan, minkä näköisiä muutamat vainajat olivat. Tuhkakerros, johon he hautaantuivat, puristui nimittäin vähitellen kokoon ja kovettui. Ajan pitkään muuttui kuollut vaatteineen tomuksi ja näin syntyi tuhkakerroksen sisälle onkalo, jossa oli vain luuranko. Tällaisia koloja on meidän päivinämme täytetty juoksevalla kipsillä; ja kun kipsi on jäykentynyt, on voitu ikäänkuin valumuotista kuoria esille valelma kuolleesta. Kahlekoirakin on onnistuttu tällä tavoin kuvaamaan.

* * * * *

Kun vulkaaninen purkaus oli ohi, henkiinjääneet luonnollisesti palasivat kaupunkiinsa. He huomasivat pian toivottomaksi koettaa kaivaa sitä esiin, mutta he pelastivat, mitä oli pelastettavissa, rahoja, koristeita, taideteoksia ja muita kalleuksia, vieläpä talojen marmoripäällystänkin, missä siihen pääsi käsiksi. Vuosien kuluessa ympärillä asuva väestö käytti kaiken, mikä pisti esille tuhkakerroksesta, rakennusaineeksi. Sitten kaupungin päällä oleva tuhkakerros kasvoi uusista purkauksista ja ylimmäksi pinnalle muodostui viljava maakerros, josta viiniköynnökset ja hedelmäpuut puhkesivat jälleen kasvamaan. Näin ihmiset vähitellen unohtivat, että mullan alla oli kokonainen kaupunki haudattuna. Vasta 1700-luvun puolivälissä Pompeji jälleen löydettiin. Ne kaivaukset, joihin siellä silloin ryhdyttiin, olivat kuitenkin huolimatonta ryöstöä. Vasta vähän kauemmin kuin vuosisata tämän jälkeen vieläkin jatkuva tieteellinen tutkimustyö alkoi. Kaksi kolmasosaa kaupungista on nyt saatu päivänvaloon.

Meidän päivinämme voi taasen tulla Pompejiin yhden kaupungin portin kautta ja eläytyä siellä kaksi tuhatta vuotta sitten elettyyn elämään. Kadut on siellä, kuten meidän päiviemme Napolissakin, tehty suurista laavaliuskoista, mutta ne eivät ole hauskoja rankkasateessa, sillä katuojiani ole. Asuinhuoneet vaikuttavat ulkonaisesti synkiltä, melkein vankiloilta, riippuen siitä, että siihen aikaan ei vielä käytetty ikkunaruutuja. Kauniita lasiastioitahan oli jo kauan kyetty valmistamaan, mutta ikkunalasi oli vielä hyvin harvinainen ylellisyys. Yleisemmäksi se tuli vasta keskiajalla. Roomalaistalon huoneet eivät senvuoksi saaneet päivänvaloansa kadulta, kuten meidän huoneemme, vaan — kuten Itämaiden talot vielä tänäänkin, rakennuksen keskellä olevasta hallista. Tässä huoneessa, n.s. atriumissa, oli suuri neliskulmainen reikä katossa, josta sekä päivänvalo että sadevesi virtasi sisään. Vesi virtasi keskellä lattiaa olevaan vesisäiliöön, joka hienommissa taloissa tavallisesti oli myöskin suihkukaivo. Ei näet koottu ainoastaan sadevettä, vaan oli myöskin saatavissa raikasta juomavettä Vesuviuksen pohjoisrinteiltä tulevasta vesijohdosta, josta myöskin Herculaneum näyttää saaneen vettä. Lyijyputken palaset, joita on löydetty sieltä täältä raunioiden keskeltä, ovat sen jäännöksiä.

Roomalaisen asuintalon suuren hallin ympärille ryhmittyivät pienemmät ikkunattomat huoneet, joihin johtavat korkeat ovet oli tapana pitää päivisin avoinna. Tavallisesti atriumin ja sen ympärillä olevien huoneitten takana oli toinen suuri avonainen huone ympärikiertävine pilarikäytävineen, joka huone mielellään muutettiin puutarhaksi, niissä siellä täällä oli suihkulähteitä ja kuvapatsaita. Hienommissa taloissa oli lattiat laskettu mosaiikilla[167] ja seinät maalauksin koristettu. Napolin kansallismuseossa on suurenmoisen runsas kokoelma seinämaalauksia, jotka on pelastettu hävinneistä Campanian kaupungeista, ennen kaikkea Pompejista. Niitä on noin 3 000 kappaletta. Ylipäänsä näissä nyt jo hävinneissä yhteiskunnissa on käytetty niin runsaasti taiteellista koristelua, että me, kahdennenkymmenennen vuosisadan lapset, joudumme ihmetyksiimme. Ja kuitenkin on tällöin kysymys vain muutamista suhteellisen vähäpätöisistä maaseutukaupungeista. Kuinka suunnattoman paljon voimakkaampi vaikutelma olisikaan ollut, jos meidät olisi viety suuriin taidekeskuksiin niiden loistopäivinä! Ovathan antiikin taideaarteet glyptoteekeissämme vain sen runsaan taiteen vähäpätöisiä pirstaleita, joka kerran teki kauneuden maailman jokapäiväiseksi leiväksi ei vain, kuten meidän päiviemme suurkaupungeissa, muutamille harvoille valituille, vaan kokonaisille kansoille.

Melkein kaikkialla kiintyy katseemme vaeltaessamme Pompejin katuja pitkin kauppapuotien ja ravintolain ovien päällä oleviin ilmoituksiin. Kummankinlaisia huoneistoja on paljon. Viinitupa on melkein jokaisessa kadunkulmassa. Muutamassa on jalon juoman eri lajien hinnat ilmaistu seuraavin sanoin: »Täällä saa juoda assin[168] edestä. Kaksoisassilla saa parempaa viiniä ja neljällä assilla juodaan falernumilaista.» Että viini voi olla voimakasta, ilmenee erään ravintolan seinälle piirretyistä kaksimielisistä sanoista. Epävarmalla kädellä ravintolan vieras on koettanut ilmaista, mitä hänen yhtä epävarma kielensä jokelteli. Se on saanut seuraavanlaisen muodon: »Kaikki mitä — kaikki mitä viinistä syntyy — kaikki, mikä — kaikki, mikä syntyy viinistä…» Pitemmälle ei kirjailijamme päässyt ajattelussaan.

Toisessa kapakassa voimme taas kuvitella kuinka tyytyväinen suunnilleen oli vieras, joka kirjoitti pilariin seuraavat sanat isännästä: »Sinä olet valehtelija: sinä myyt vettä ja itse juot sekoittamatonta viiniä.»

Paikoitellen koristavat seiniä seuraavantapaiset vuokrailmoitukset: »Vuokrattavana Arrius Pallion tontilla ensimmäisestä päivästä heinäkuuta: kauppapuoteja niihin kuuluvine parvekehuoneineen ja loistohuoneita yksi kerros ylempänä kuin myöskin kokonainen talo. Halukkaat vuokraajat kääntykööt Primuksen Nigidiuksen orjan puoleen.» Hotelli Elefantti — se komeilee nimittäin elefantinkuvalla kilvessään — houkuttelee tiedonannollaan: »Täällä voi saada asunnon, jossa on ruokapöytäsohva ja kolme vuodepaikkaa.» Muutamassa toisessa paikassa on pidetty tarpeellisena ilmoittaa: »Eräästä kauppapuodista kadotettu kupariastia. Se, joka voi hankkia sen takaisin oikealle omistajalleen, saa 65 sestertiä. Se, joka voi ilmiantaa rosvon, saa…» (loppu epäselvää) Erittäin lukuisia ovat gladiaattorinäytöksien ilmoituslehtiset. Toimeenpanijat ilmoittavat, että telttakatos viritetään areenan ylle suojaamaan auringonpaisteelta, aivan samoin kuin meidän päivinämme ja ilmastossamme ilmoitetaan: »Sirkus on hyvin lämmitetty.»

Toisenlaatuisia ovat ne kirjoitukset, joita enemmän tai vähemmän ilkivaltaisesti on kirjoituspuikolla tai jollakin terävällä esineellä tehty talojen seinien kalkkirappaukseen. Ne voivat olla Vergiliuksen, Propertiuksen tahi Ovidiuksen säkeitä ja osoittavat siis, että nämä runoilijat olivat Pompejissa hyvin tunnettuja. Toinen laji seinätöherryksiä todistaa kirjoittajansa leikillisyyttä, kuten silloinkin, kun muuan koiranleuka mitä juhlallisimpaan sävyyn piirtää ilmoituksen, että hänelle on 6. p:nä kesäkuuta vuonna 29 syntynyt aasinvarsa. Mutta paljon useammin kirjoitukset ovat ivallisia. Muuan ilkeä ihminen ivailee esim. lenkosääristä Miccio raukkaa piirtämällä seinälle X:n allekirjoituksin: »Katsokaa Miccion kuvaa!» Ei ole myöskään mahtanut olla hauskaa tungettelevasta Tertiuksesta lukea jumaloimansa Virgulan lopullinen selitys: »Sinä olet aivan liian kuivakiskoinen.» Yhtä epäystävällisesti on kirjoitettu sen talon seinään, jossa Verus asuu. Verus merkitsee »totinen», ja se on antanut aihetta seuraavaan sanansutkaukseen: »Täällä, missä Verus asuu, ei tunneta totuutta.» Täysin selvä on myöskin seuraava avonainen kirje: »Samnius tervehti Corneliusta: Mene ja hirtä itsesi!»

Ettei osa tällaisia julkisia tiedoituksia ja kehoituksia ole jäänyt asianomaisilta itseltään huomaamatta, voidaan päättää siitä, että vihaisella kädellä on vedetty viiva niiden yli.

Eräs ilkeämielinen henkilö on tullut häirityksi, juuri kun hän oli töllöttämässä talon seinään pahoja toivotuksiaan vihamiestään kohtaan. Hän ei ehtinyt pitemmälle kuin sanoihin: »Agaton, Herenniuksen orja, rukoilee Venusta…» Sitten tuli toinen ja täydensi lauseen: »että hän itse tulisi kirotuksi.» Työssään keskeytetyksi on tullut myöskin se mustasukkainen nainen, joka alkoi kirjoittaa seuraavia varoituksen sanoja kilpailijattarelleen: »Nicerate, sinä irstas emäsika, joka keimailullasi houkuttelet Felicion portillesi, ajattele kuitenkin…»[169]

Kun toisessa paikassa lukee sanat »Alas Nucerialaiset!» näkee heti
mielessään sen suuren tappelun, joka noin vuonna 60 j.Kr. puhkesi
Pompejin amfiteatterissa kaupungin oman väestön ja naapurikaupungista
Nuceriasta tulleiden katselijani välillä ja josta oli seurauksena, että
Nero kymmeneksi vuodeksi kielsi kaikki esitykset teatterissa.

Sitävastoin tuntuu oikein sydäntä lämmittävältä lukea, mitä rakastavan naissydämen on ollut pakko uskoa mykälle seinälle näillä sanoilla: »Methe rakastaa Chrestusta sydämestänsä. Olkoon Venus, Pompejin suojelusjumalatar heille suosiollinen, ja eläkööt he aina sovinnossa!» Kenties tätä kirjoitusta voidaan pitää jonkinlaisena kihlausilmoituksena ajalla, jolloin ei ollut sanomalehtiä, missä niitä julkaista. Sitävastoin on varmastikin yksinomaan lemmensairaan nuorukaisen sydämen huokaus, joka panee hänet antamaan Augustinalleen nimen Aphrodite, joka vastannee nykyaikaista »Augusta, oma enkelini!» Näin meneteltiin yksinkertaisten ihmisten kesken. Sen sijaan, että olisi lähetetty rakkauskirjeitä, mentiin rakastetun asunnolle ja kirjoitettiin kaihoisa rakkaudentunnustus seinälle.

* * * * *

Nämä katsaukset kansansielun komeroihin pyrkivät korvaamaan jossakin määrin sitä, että kirjalöytöjä ei ole lainkaan tehty Pompejissa. Siellä koottujen seinäkirjoitusten luku sitä vastoin nousee useampiin tuhansiin. Ei tarvinne sanoakaan, että suuri osa niistä on sellaisia, joita ei sovi kääntää. Sen ajan jätkillä oli sama halu töhriä seinille rumia sanoja kuin meidänkin aikanamme.

* * * * *

Kierrellessämme ympäri Pompejissa on meillä tilaisuus todeta, että siellä oli runsaasti verstaita ja tehtaita, erittäinkin nahkurinverstaita, kutomoita, villakankaiden vanutuslaitoksia ja värjäämöitä. Eräässä vanutuslaitoksessa on vielä jäljellä kolme suurta ammetta, joissa vanuttajat polkemalla muokkasivat villakangasta, kunnes siitä tuli kiinteätä ja pehmyttä huopaa.

Pompejissa on ollut kolme yleistä thermiä ja pari pienempää yksityistä kylpylaitosta; ja sehän on 20 000 asukkaan suuruiselle kaupungille kunnioitettava saavutus. Muuan kaupungin omista rakennuksista oli luovutettu urheilu- ja aseharjoituksia harrastavalle nuorisokerholle. Sisäänkäytävän seiniin on maalattu voitonmerkkien ja gladiaattorivarustusten kuvia. Muita julkisia rakennuksia ovat teatterit, amfiteatteri ja temppelit, jotka ovatkin kaupungin kauneimmat koristukset. Amfiteatterin miekkailijat asuivat erikoisessa gladiaattorikasarmissa kopeissa, ulkomaailmasta eristettyinä, aivan kuin vankilassa. Muuatta koppia on selvästi käytetty rankaisukoppina. Sieltä on nimittäin löydetty jalkarauta ja jonkinlainen jalkapuu, jossa on sijaa useammallekin rangaistavalle.

Kaupungin sydän on luonnollisesti sen forum, uskonnollisen ja valtiollisen kuten liike-elämänkin keskipiste. Vähäisen mielikuvitusta avuksi ottaen voimme siellä kulkiessamme asettua keskelle sitä elämää, joka kaksi vuosituhatta sitten vallitsi torilla ja sen ympärillä olevissa julkisissa rakennuksissa, kauniiden pilarikäytävien reunustamissa kauppahalleissa ja suuressa basilikassa. Tämän rakennuksen toisessa päässä tuomioistuin korokkeellaan ratkaisi oikeusjuttuja, samalla aikaa kuin suuren huoneiston toisissa osissa kansa kerääntyi ryhmiin vaihtamaan uutisia, pohtimaan valtiollisia ja kunnallisia kysymyksiä tai tekemään kauppaa keskenään.[170]

Kunnallisen elämän harrastuksen vilkkauden, ainakin vuosittain uusiintuvien pormestarin ja muiden luottamusmiesten vaalien aikana, voimme nähdä niistä monista ponnekkaista vaalikehoituksista, jotka punaisella värillä on laadittu talojen seiniin, muureihin ja pilareihin. Sekä yksityiset henkilöt että kokonaiset järjestöt harjoittavat tällä tavoin vaalikiihoitusta ehdokkaidensa puolesta ja ylistävät heidän rehellisyyttään, lahjomattomuuttaan j.n.e. Puusepillä on ehdokkaansa, värjäreillä, kultasepillä omansa; kalastajat ja hedelmäkauppiaat, ajurit ja kantajat — kaikki kiittelevät omia ehdokkaitaan. Venuksen papitkin harjoittavat vaalikiihoitusta, Isiksen papit samoin. Leipurit suosittelevat erästä Julius Polybiusta miehenä, joka »huolehtii siitä, että saadaan hyvää leipää» ja muulinajajat ovat päättäneet yksimielisesti äänestää Crispius Pansaa. Naisetkin ovat mukana ja antavat suosittelujaan. Tekee miellyttävän vaikutuksen, ettei näe ollenkaan vastustajien mustaamista, mikä välttämättömästi kuuluu nykyaikaisen vaalitaistelun menettelytapoihin. Sitävastoin on välistä käytetty pilaa apuna.[171] Epämieluista ehdokasta vastustetaan antamalla »juhlajussien veljeskunnan» suorittaa kiihoitusta hänen hyväkseen. Toinen vastaehdokas tehdään naurettavaksi ilmoittamalla, että »kaikki unikeot äänestävät Vatiaa» ja saman ehdokkaan puolesta annetaan »kaikkien hirtehisten» mennä tuleen.

* * * * *

Pompejin onnettomuustoverista Herculaneumista on vasta vain pieni osa kaivettu päivänvaloon johtuen siellä suoritettavien kaivausten vaikeudesta. Osaksi on nimittäin uusi kaupunki Résina, jossa on yli 20 000 asukasta, kasvanut hautautuneen muinaisajan kaupungin päälle, osaksi oli Herculaneumin peittänyt tuhkakerros aluksi niin vahvasti sateen liottamaa, että se muuttui liejumassaksi, joka on sitten ajan pitkään kovettunut karstakiven tapaiseksi aineeksi.[172] Tämän 20—30 metrin vahvuisen kerroksen läpi on hyvin vaikea tunkeutua. Mutta vastapalvelukseksi se on muodostanut mitä parhaimman suojan muinaisjäännöksille; ja äskettäin käyntiin pannut tieteelliset kaivaukset lupaavat senvuoksi kauniin sadon taideaarteita, joita jo nyt saa ihailla Napolin museossa. Erittäinkin toivotaan tehtävän runsaita papyruslöytöjä.

Nykyisin ei onneksi tarvitse pelätä sellaisia tuloksia kaivauksista kuin 1700- ja 1800-luvuilla: että Herculaneumin pronssipatsaat saivat vaeltaa sulatusuuniin ja että Resinan lapset pelasivat keilaa maanalaisen aarrekammion marmoripäillä.

Odotettavien löytöjen herättämää innostusta on kuitenkin hillitsemässä se tosiasia, että Herculaneum oli vain pieni, vähäpätöinen kaupunki, jonka asukasluku oli korkeintaan kymmenes osa Pompejin asukasluvusta.

Näiden seutujen kaivauksista ovat hyvin huomattavia nekin, joita on tehty Boscorealen kylässä, kolmen kilometrin päässä Pompejista. Siellä on eräässä muinaisroomalaisessa huvilassa löydetty hämmästyttävän runsaasti koristuksia ja kultarahoja sekä luultavasti suurin antiikkinen hopea-aarre, mitä milloinkaan on tavattu. Kuivan hohkakivimassan suojaamina nämä esineet ovat kärsineet pienempiä vaurioita kuin Hildesheimin astiat, jotka olivat alttiina maan kosteudelle. Suurin osa Boscorealen kalleuksista ostettiin tuota pikaa Louvre'in museon laskuun — noin 4 000 000 markasta, sanotaan. Kuitenkin British museum ja toisetkin kilpailijat olivat sitä ennen ehtineet saada osan löydöstä haltuunsa. Maanomistaja, joka itse suoritti kaivaukset, teki niin hienon kaupan, että hänestä tällä tempulla tuli miljonääri.

Myöhemmin on Boscorealessa kaivettu esille vieläkin paremmin säilynyt roomalainen huvila, jossa on tavattoman mielenkiintoisia seinämaalauksia.

Kirjallisuutta:

Wilhelm Engelmann, Neuer Führer durch Pompeji.

Albert Ippel, Pompeji.

August Mau, Pompeji in Leben und Kunst.

Johan Bergman, Pompeji (Kirjallisuusluettelo). — Upptäckterna i
Boscoreale vid Pompeji.

Gaston Boissier, Promenades archéologiques. Rome et Pompéi.

A.B. Drachmann, Fra den romerske Keisertid.

Friedrich von Duhn, Pompeji, eine hellenistische Stadt in Italien.

August Mau, Geschichte der decorativen Wandmalerei in Pompeji.

Rudolf Röding, Pompeji.

Franz Winter, Die hellenistische Kunst in Pompeji: bd IV von Erich
Pernice.

Ernst Ziegler, Aus Pompeji.

E.R. Barker, Buried Herculaneum.

Charles Waldstein and Leonar Schoobridge, Herculaneum past, present & future (Laaja kirjallisuusluettelo).

S. Neander Nilsson, Historien om Herculaneum (Svensk tidskrift 1930).

KEISARIKUNNAN SUURUUSAIKA.

NERVA JA TRAIANUS.

Harvinaisuuden vuoksi Domitianuksen kuoltua senaatti määräsi vallanperimyksestä. Se valitsi nyt cæsariksi yhden omista jäsenistään, Nervan. Hän oli yli 60-vuotias ja oli aina kuulunut maan hiljaisiin. Hän ei ollut koskaan voinut uneksiakaan tällaisesta koroituksesta. Yleinen kunnioitus, jota hän tuomarina nautti — hän oli nimittäin ammatiltaan lakimies — aiheutti hänelle nyt tämän kunnian. Mutta voimamies hän ei suinkaan ollut eikä senaatti kyennyt jatkuvasti antamaan uudelle keisarille sitä tukea, jota hän tarvitsi, sillä kaikki huomattavat senaatin jäsenet Domitianus oli raivannut pois tieltä. Ja pretoriaanien mielestä ei niin epäsotilaallinen cæsar kuin Nerva, ollut minkään arvoinen. Ettei olisi voimaton sotilaita vastaan, uusi keisari otti senvuoksi ottopojakseen erään aikansa arvossapidetyimpiä sotapäälliköitä, Traianuksen, ja nimitti hänet kanssahallitsijakseen. Nämä kaksi erinomaista miestä hallitsijoinaan Rooman kansa kulki onnellisempaa aikaa kohti. Nerva pani toimeen mitä ankarimman järjestyksen ja säästäväisyyden hallinnossa ja hovielämässä. Hovin loistoesineitä myytiin, ja oman suuren yksityisomaisuutensa keisari auliisti uhrasi valtion hyväksi. Hänen esimerkkinsä innosti monta yksityistä henkilöä toimimaan yleisen hyvän eduksi.

Kahden vuoden perästä Nerva kuoli ja Traianuksesta tuli yksin valtion päämies.

* * * * *

Traianus oli ensimmäinen provinssin asukas Rooman keisarinistuimella. Hän oli syntynyt Espanjassa, mutta kuului roomalaiseen sukuun, joka oli aikoinaan sinne muuttanut. Espanjalaisen tulo Rooman keisariksi osoittaa, kuinka suuresti maakunnat jo prinsipaatin tasoittavasta vaikutuksesta olivat kehittyneet yhdenarvoisiksi Italian kanssa.

Traianus oli voimaihminen, jolla oli terve halu kaikkiin elämän nautinnoihin, mutta myöskin harvinaisen kirkas käytännöllinen järki, Iulius Cæsar pienemmässä mittakaavassa, ritarillinen, miellyttävä ja täynnä intoa käyttää rikkaita luonnonlahjojaan kansansa parhaaksi. Hän teki ripeästi päätöksensä ja osasi varmalla kädellä naulan päähän. Hän oli myöskin oikeudenmukainen ja inhimillinen kaikissa töissään ja toimissaan. Cæsarin hengen mukaisia olivat myöskin ne sanat, jotka hän lausui saapuessaan juhlallisesti Roomaan, kun hän keisarinvaltansa vertauskuvana ojensi miekkansa kaartinpäällikölle: »Jos minä hoidan virkani hyvin, niin käytä sitä minua palvellaksesi, mutta jollen, niin käännä se minua vastaan!»

Traianus tahtoi aloittaa uuden, onnellisemman ajan keisarikunnan historiassa. Vertauskuvallinen on senvuoksi hänen tapansa kohdella Domitianuksen aikaisia ilmiantajia. Hän lastasi koko höskän laivoihin ja päästi ne sitten myrskyn aikana ajelehtimaan merelle.

Maakuntalaisena uusi keisari luonnollisesti tunsi erittäin hyvin provinssien asukkaiden tarpeet ja toivomukset. Hän huolehtikin innokkaasti heidän eduistansa ja saattoi loppuun sen emämaan kanssa yhtäläistyttämisen, joka oli jatkunut Cæsarin ajoista asti. Väestö osoittikin kaikissa maanäärissä kiitollisuuttaan keisarin valtakuntaa hyödyttävästä toiminnasta pystyttämällä hänelle riemukaaria.

Huolenpito provinsseista ei kuitenkaan suinkaan tehnyt Traianusta sokeaksi huomaamaan, että itse Italia kärsi sille erikoisesta sairaalloisuudesta: luonnottomasti vähentyneestä syntyväisyydestä, jonka ilmiön olemme aikaisemmin todenneet vaivanneen toista vanhaa sivistysmaata, nimittäin Kreikkaa. Roomalaisissa kalmistoissa ja kirjallisuudessa kuullaan näihin aikoihin hyvin harvoin puhuttavan useammasta kuin 2—3 lapsesta samassa perheessä. Augustus oli turhaan lainsäädännöllä koettanut vastustaa lisääntyvää lapsettomuutta johtavissa yhteiskuntakerroksissa. Nerva alkoi käyttää toista menettelytapaa, nimittäin antaa valtionavustusta köyhien lasten kasvattamiseksi. Traianus jatkoi näitä toimenpiteitä suuressa mittakaavassa. Kaksi vielä säilynyttä piirtokirjoitustaulua hänen ajaltaan ovat siitä todisteina. Toinen on peräisin pienestä pohjoisitalialaisesta kaupungista, jolle keisari lahjoitti yli miljoonan sestertiä, jonka summan korot piti käyttää kuukausittain avustukseksi noin 300:lle aviolapselle. Toinen kirjoitus ilmaisee, että keisari kymmenessä eri tilaisuudessa oli määrännyt rahoja samaan tarkoitukseen eteläitalialaiselle Beneventumin kaupungille. Roomassa hän kustansi valtion varoista elatuksen 5 000:lle köyhälle pojalle. Monet Traianuksen seuraajat menettelivät samoin ja rikkaat yksityiset miehet seurasivat keisarien esimerkkiä. Niinpä Plinius nuorempi lahjoitti puoli miljoonaa sestertiä synnyinkaupungilleen, muuan rikas nainen lahjoitti Terracinan kaupungille Latiumissa miljoonan sestertiä, jonka summan koroista sata lasta sai vuotuista avustusta, ja muuan pohjoisafrikkalainen kaupunki sai eräältä rikkaalta mieheltä rahat 500 lapsen elatukseksi. Kunnat hoitivat lahjoituksia keisarillisen valvonnan alaisina. Niin suurenmoisia olivat ne summat, jotka uhrattiin tämänlaatuisiin hurskaisiin tarkoituksiin, että niitä on pidetty kuuluvina suurimpiin yhteiskunnallisiin toimenpiteisiin, mitä maailmanhistoria tuntee.

Onnetonta kuitenkin oli, että nämä lahjoitukset olivat riippuvaisia rahan arvosta. Kun rahan arvo kolmannella vuosisadalla yhä ja yhä laski, niin pääoma suli yhä enemmän ja enemmän kokoon, ja vuosisadan keskivaiheilla, jolloin rahan arvo oli laskenut 1/40 osaan normaalisesta, nielivät hoitokustannukset lahjoituspääomat täydellisesti.

Traianuksen huolehtiminen kasvavasta sukupolvesta aiheutti toisenkin, ajanhengen humaanisen kehityksen mukaisen toimenpiteen, nimittäin sen vallan rajoittamisen lapsen elämään nähden, jonka vanharoomalainen oikeus soi perheen isälle. Traianus antoi määräyksen, että se, joka jätti lapsensa heitteille tai kohteli häntä pahoin, menetti isänvaltansa lapseen nähden.

Toinen Italiaa vaivaava yhteiskunnallinen pulma oli kukoistavien, viljaa tuottavien maakuntain kilpailusta aiheutunut maanviljelyksen ahdinkotila. Sitä vastaan niin Traianus kuin toisetkin keisarit turhaan työskentelivät.

Elävän kuvan keisari Traianuksen uupumattomasta työstä hallitsijana antaa hänen kirjeenvaihtonsa Plinius nuoremman kanssa tämän ollessa Bithynian maaherrana Mustanmeren etelärannikolla. Keisari itse ratkaisee vähäpätöisimmätkin maakunnan hallinnon yksityisseikat sillä oikeaanosumisvarmuudella, joka oli hänelle ominaista. Nämä kiintoisat kirjeet levittävät myöskin valaistusta Rooman hallituksen suhtautumiseen kristityitä kohtaan. Pliniuksella on heistä oikeastaan vain hyvää kerrottavana. Joka sunnuntaiaamu he kokoontuvat yhteiseen hartaushetkeen. He »laulavat Kristuksen ylistystä ja sitoutuvat valalla olemaan varastamatta, ryöväämättä, murhaamatta, aviorikosta tekemättä, sanaansa syömättä ja uskottua tavaraa hukkaamatta.» Heillä oli tapana myöskin pitää yhteisiä aterioita. Nyt olivat — Plinius ilmoittaa — nimettömät ilmiantajat ilmoittaneet useita henkilöitä kristityiksi. Muutamat olivat maaherran edessä osallistuneet Rooman jumalien palvelukseen, uhranneet keisarin kuvalle ja »kironneet Kristuksen». Ei ollut siis syytä rangaista heitä valtion jumalien halveksimisesta. Mutta mitä oli tehtävä niille, jotka itsepintaisesti kieltäytyivät luopumasta kristinuskosta?

Traianuksen tahto on, että pitää välttää tarpeetonta verenvuodatusta. Hänen tarkkanäköisyytensä ja lakoninen tyylinsä leimaavat nämäkin hänen ohjeensa. »Kristityitä», hän kirjoittaa, »ei pidä etsiskellä; mutta jos heitä ilmiannetaan ja syyte toteennäytetään, tulee heitä rangaista. Kuitenkin saakoon se, joka kieltää olevansa kristitty ja todistaa väitteensä rukoilemalla meidän jumaliamme, anteeksiannon, olipa hän kuinka epäluulonalainen tahansa.» Nimettömiä ilmiantoja ei pidä ottaa huomioon. »Ne antavat mitä huonoimman esimerkin ja ovat meidän ajallemme arvottomia.»

Siis ei voi suinkaan puhua Traianuksen toimeenpanemasta kristittyjen vainosta, kuten Neron ja Domitianuksen aikaisista vainoista. Mutta itse asiassa meidän täytyy, kuten Mommsen sanoo, puolentoista vuosisadan aikaa pitää yhtäjaksoisena kristittyjen vainon aikana, jolloin kristittyjä vainottiin valtion vihollisina. Vainon ankarammuus tai lievemmyys riippui asianomaisen virkamiehen innosta tai kansan mielialasta. Vasta Deciuksen hallituskautena, kuten Neron ja Domitianuksen aikoina, voimme todeta, että keisari itse panee toimeen vainon.

* * * * *

Traianus oli kuitenkin ennen kaikkea soturi. Hän suojeli voimallisesti valtakunnan rajoja. Vaarallisimmat viholliset Euroopassa olivat silloin daakialaiset, jotka asuivat alisen Tonavan pohjoispuolella suurella, kolmionmuotoisella alueella, joka lännessä rajoittui Tonavan sivujokeen Tiszaan, idässä Prutiin ja pohjoisessa Karpaatteihin. Daakialaisten varsinainen kantamaa oli alueen keskustassa Siebenbürgenin vuoristossa. Suurikasvuiset, jäntevät daakialaiset näyttivät hirvittäviltä tuuheine partoineen ja pitkine liehuvine hiuksineen. Puettuina paksuihin sarkavaatteisiin, jotka suojelivat heitä jonkinlaisen panssarin tavoin, he taistelivat äärimmäisen kiukkuisesti jalkaisin lyhyin miekoin ja pyörein kiivin. Mutta Traianus voitti heidät sitkeän vastarinnan jälkeen perin pohjin, ja heidän kuninkaansa surmasi itsensä. Daakiasta tuli nyt puoleksitoista vuosisadaksi Rooman valtakunnan äärimmäinen etuvarustus pohjoisia barbaarikansoja vastaan. Siebenbürgen muutettiin yhdeksi ainoaksi suureksi vuoristolinnoitukseksi. Vielä tänä päivänä on siellä lukuisia linnakkeiden ja muiden varustusten jäännöksiä roomalaisajalta. Daakian alkuperäinen väestö oli suuresti huvennut sodassa ja osittain myöskin tehty orjiksi. Nyt sinne muutti Rooman valtakunnan muista osista siirtolaisia, joita houkutteli osittain tasangon viljava maanlaatu — mutta ennen kaikkea Siebenbürgenin kultasuonet. Daakia roomalaistui niin perin pohjin, että siellä vielä tänäänkin puhutaan yhtä romaanilaista pääkieltä, romaaniaa, joka on italian-, espanjan- ja portugalinkielen sisarkieli. Romaanialainen nimittää ylpeästi itseänsä roomalaiseksi ja suuren keisari Traianuksen muisto elää vielä talonpoikien keskuudessa. He puhuvat Traianuksen valleista, Traianuksen linnakkeista ja linnoista ja linnunrataa he nimittävät »Traianuksen tieksi».

* * * * *

Sotapäällikkö, joka oli voittanut daakialaiset, tahtoi kukistaa myöskin parthialaiset. Vanhoilla päivillään hän ryhtyi toteuttamaan Cæsarin viimeistä sotasuunnitelmaa, jonka Nero olisi voinut toteuttaa, jollei olisi ollut niin kunnoton kuin oli. Traianus tunkeutui voittoisasti halki Armeenian ja Mesopotamian, kulki Tigriksen yli ja valloitti Assyrian sekä teki kaikki kolme maata roomalaisiksi maakunniksi. Eufratin asemesta tuli Iraanin reunavuorista valtakunnan itäinen raja.

Juuri kuin Traianus oli äsken voitettujen alueiden olosuhteiden järjestelypuuhissa ja hillitsemässä syntyneitä kapinoita, kohtasi häntä vaikea sairaus, mikä pakotti hänet luopumaan päällikkyydestä. Hän luovutti sen sukulaiselleen Hadrianukselle, jonka hänen sitten kuolinvuoteellaan kerrotaan ottopojaksi ottamalla valinneen seuraajakseen. Itse aikoi Traianus lähteä Roomaan, mutta matkalla sinne hän kuoli Kilikiassa vuonna 117 kuudenkymmenenkahden vuoden ikäisenä. Hän oli viimeinen suuri roomalainen valloittaja. Hänen toimestaan Rooman valtakunta oli saavuttanut suurimman laajuutensa. Ei kuitenkaan mikään tämän suurisuuntaisen hallitsijan elämän työssä tee valtavampaa vaikutusta kuin ne yksinkertaiset, mutta oivallisen rakennustapansa vuoksi monumentaaliset leirilinnoitukset, joita hän rakennutti valtakunnan äärimmäisille rajoille erämaan reunaan roomalaisten sotilas- ja kauppateiden suojaksi, joita hän tunnetulla tarmollaan piti kunnossa tai uudelleen rakennutti. Valtavaa ja tukevaa on ylipäänsä kaikki, mitä Traianus on rakentanut. Hänen foruminsa, jolla hänen valtavan suuri ratsaspatsaansa on ja jota Italian nykyinen hallitus parhaillaan koettaa panna kuntoon, tekee kaikista Rooman keisaritoreista valtavimman vaikutuksen. Ylväs oli myöskin se riemukaari, jonka kautta tie sinne johti. Ja roomalaisen taiteen suuripiirteisimmän muistomerkin, Traianuspylvään kohokuvat kertovat keisarin urotöistä ja vaivannäöistä Daakiassa. Roomalaisen sotalaitoksen valtavasta ja monipuolisesta koneistosta saa näistä kuvista voimakkaan vaikutuksen. Mutta Traianuspylväs on myöskin sivistyshistoriallinen kuvakirja, josta saamme mielenkiintoisia tietoja Tonavan eri kansojen elämästä.

Kaikessa, mitä Traianus on luonut, ilmenee hänen suuripiirteisen henkilöllisyytensä, mutta myöskin maailmanvaltakunnan mahtavuus. Hänen suuruutensa oikea tausta on kuitenkin vasta hänen ylevä lempeytensä, joka on tehnyt hänestä kaikkien aikojen hallitsijain esikuvan. Hänen jälkeensä senaatti tervehti jokaista uutta princepsiä onnentoivotuksella: »Tule vielä onnellisemmaksi kuin Augustus, vielä paremmaksi kuin Traianus!»

HADRIANUS.

Hadrianus, josta tuli kasvatusisänsä seuraaja, oli hänkin syntyperältään espanjalainen. Hänen isänsä oli keisari Traianuksen serkku.

Vain suuresti epäillen lienee kuitenkin Traianus kuolinvuoteellaan päättänyt valita Hadrianuksen seuraajakseen, sillä hän aavisti Hadrianuksesta tulevan oman valloituspolitiikkansa vastustajan. Tosin uusi keisari oli näyttäytynyt olevan kelvollinen sotapäällikkö, mutta hän ei halunnut sodan laakereita. Sen sijasta hänestä hänen elämäntehtävänsä oli saattaa valtakuntansa kukoistukseen sen entisten rajojen sisällä. Hadrianus huomasi itsellään olevan kylliksi huolestuttavia tehtäviä ilmankin, että hänen olisi tarvinnut jännittää valtakunnan voimia äärimmilleen koetettaessa säilyttää Traianuksen valtauksia idässä. Oli huomattavissa kuohuntaa usealla taholla valtakunnassa, ja sekä etelässä että pohjoisessa barbaarikansat heti tarttuivat aseisiin, kun huomasivat, että valtakunnan sotavoimien päävoima oli viety Aasiaan. Hadrianus seurasi Augustuksen Varuksen tappion jälkeen antamaa esimerkkiä ja jätti oman onnensa nojaan Eufratin takaiset vallatut alueet välittämättä niiden tuomiosta, joiden mielestä oli epäroomalaista antaa legioonain kotkien perääntyä. Keisari kieltäytyi harkiten myöskin triumfista, jota senaatti oli hänelle kuolleen kasvatusisän puolesta tarjonnut. Hadrianus panetti juhlallisuudet toimeen, mutta hän ei seisonut, triumfivaunuissa itse, vaan niissä ajoi hänen suuren edeltäjänsä kuvapatsas voitonseppele päässänsä.

Ei vain Idässä, vaan Britanniassakin Hadrianus veti puolustuslinjaa takaisinpäin. Hän siirsi sen pohjois-Englantiin ja rakennutti poikki saaren, Tynen suusta idässä, linnakkeita täynnä olevan suojamuurin, uuden limesin. Vallin eteläpuolella oli useita lujia leirejä, jotka oli tarkoitettu suuremmille joukko-osastoille. »Hadrianuksen vallin» ja siitä vähän pohjoiseen Skotlannissa olevan vallin jäännöksiä, jolla vallilla Antoninus Pius[173] vahvisti Hadrianuksen linnoituksia, on vielä jäljellä.

Myöskin tässä kaukaisessa keisarikunnan osassa roomalaiset olivat aikana, joka oli kulunut Claudiuksen päivistä, antaneet näytteen heikkenemättömästä levenemisvoimastaan. Roomalainen sivistys oli hämmästyttävän nopeasti juurtunut Britanniaan. Täällä, kuten kaikkialla, oli sen levenemistä edistänyt monihaarainen tieverkosto, jonka roomalaiset levittivät saarelle. Siitä alkuasukkaat saivat kouriintuntuvan todisteen edusta olla Rooman alamainen. Useimmat roomalaiset sotaleirit olivat kasvaneet tai olivat kasvamassa suuriksi kaupungeiksi, joissa oli roomalaisia temppeleitä, kuurioita ja teattereita. Melkein kaikista Englannin kaupungeista on meidän aikanamme löydetty roomalaisia rahoja ja muita roomalaisajan muinaisesineitä. Britannian suurin kaupunki oli Lontoo, joka jo silloin oli kehittynyt huomattavaksi kauppa- ja merikaupungiksi täynnänsä brittiläisiä ja roomalaisia tuotteita. Druidien verinen jumalanpalvelus oli perin juurin hävitetty.

Hadrianuksen valli on kuvaannollinen suuren rakentajan ulkopolitiikalle. Hadrianus ei rikkonut koskaan rauhaa naapurien kanssa, vaan piti parempana ratkaista välinsä heidän kanssansa kaikessa sovussa. Mutta samalla kertaa hän huolehti siitä, että hänellä oli voimaa sanansa takana, kun tarvittiin. Hän ei rakennuttanut ainoastaan »Hadrianuksen vallia», vaan lisäsi myöskin limeslinnoituksia Reinin ja Tonavan välille. Daakiaa suojeltiin Karpaattiensolat sulkevilla linnakkeilla, Syyria sai arabialaisen limeksen suojaksi beduiinien hyökkäyksiä vastaan, ja Atlas-vuoriston pääsolaan perustettiin sulkulinnaksi Lambæsis[174] Saharan erämaanheimoja vastaan. Joka suunnalla valtakunta panssaroituu hyökkäyksiä vastaan. Huomaa selvästi, että Rooman valloituspolitiikan aika on ohi. Nyt on vain kysymys entisten alueiden puolustamisesta. Kaikkialle pitkin rajalinjoja on legioonia sijoitettu vartioimaan. Synkimmissäkin metsissä ja erämaissa roomalainen sotilas käsi alati miekankahvassa vartioi valppaasti »barbaareja». Sillä hän tietää tunnossansa, että hänen keisarinsa pitää vuorostaan häntä silmällä ja voi tulla milloin tahansa tarkastuskäynnille. Silloin on tiukat paikat.

Tämä hyvin järjestetty vartiointi turvasi roomalaisen sivistystyön. Tämä ja Hadrianuksen vakaa rauhantahto hankkivat keisarille niin suuren vieraiden ruhtinasten arvonannon, että he pyysivät häntä keskinäisten riitojensa välittäjäksi.

* * * * *

Traianus oli ollut ihanneroomalainen. Hadrianus oli enemmän kreikkalainen ja maailmankansalainen kuin vanhanlaatuinen roomalainen. Siksipä kreikkalaiset riemuitsivatkin saadessaan tiedon hänen valtaistuimelle nousustaan. Ja heillä olikin siihen syytä. Hadrianus on tehnyt enemmän kuin kukaan muu Rooman keisari lähentääkseen henkisesti toisiinsa Hellaan ja Rooman, antiikin maailman molemmat puoliskot, ja asettaakseen ne saman arvoisina toistensa rinnalle. Hänen aikanaan tapahtuu valtakunnan läntisessäkin puoliskossa lopullinen helleeniläistyminen. Hadrianus rakasti yli kaiken Platonia ja hänen unelmanaan oli toteuttaa suuren kreikkalaisen ajattelijan ihannevaltio, jossa hallitsijana olisi filosofi ja jossa koko yhteiskunta, virkamiehet etunenässä, olisivat ihanteellisen velvollisuudentunnon läpitunkemia ja pyrkisivät tekemään oikeutta kaikille. Hadrianus oli kiitollisempi Platonin kuin Dionysios tyrannin oppilas.

Ei kukaan Rooman keisari ole niin perin pohjin tuntenut 80 miljoonaa alamaistaan kuin Hadrianus. Suurimman osan hallitusajastaan hän oli matkoilla. Hänen ilonsa ja riemunsa oli matkustella ympäriinsä, oppia tuntemaan erilaisia maita, ihailla niiden luonnonkauneuksia ja sivistysaarteita sekä katsella historiallisesti huomattavia paikkoja kuten Plataian ja Mantineian taistelukenttiä tahi Miltiadeen, Epaminondaan ja Alkibiadeen hautoja. Kun Hadrianus tuli Trapezuntiin Mustanmeren rannalle, hänen piti päästä selville paikasta, missä »kymmenentuhatta» päästivät ilmoille ilonkirkunan, kun he ensimmäisen kerran saivat jälleen nähdä meren. Tällä »kaikkien salaisuuksien ja ihmeellisyyksien tutkijalla», kuten kirkkoisä Tertullianus häntä nimittää, oli suunnaton tiedonhalu. »Kaikki paikat, joista hän oli lukenut, hän tahtoi nähdä omin silmin», hänen muinoinen elämäkerran kirjoittajansa sanoo. Luultavasti myöskin jonkinlainen hermostunut levottomuus pakotti hänet aina olemaan liikkeessä. Roomassa hän ei koskaan viihtynyt oikein hyvin. Roomalaiset olivat liian raskasverisiä hänen eloisalle luonteelleen.

Hadrianuksen matkat käsittivät koko roomalaisen maailman aina kaukaisimmasta, lännestä, Britanniasta ja Herkuleen patsaista Syyrian ja pohjois-Arabian erämaihin, etäisimpään itään. Kreikassa hän viipyi kauan romanttisen haaveen lumoissa herättää Hellaan kunniakas muinaisuus jälleen eloon. Siinä tarkoituksessa hän ryhtyi lopettamaan temppelien ja muidenkin rakennusten valmistamistöitä, jotka olivat vuosisatoja olleet puolivalmiina, siksi että ne aikoja sitten olivat menettäneet alkuperäisen tarkoituksensa. Hän koetti myöskin elvyttää eloon kansanjuhlia, jotka osanottajien puutteesta olivat kuolleet vuosisatoja aikaisemmin. Tulos tästä oli kuitenkin vain teatteria.

Kerran kotimatkallaan Roomaan Hadrianus kulki Sisilian, toisen muinaiskreikkalaisen sivistysalueen halki. Täällä hän nousi Pindaroksen ylistämälle Etnalle. Kelpo työ viisikymmenvuotisen miehen tekemäksi, sillä vuori on 3 300 metriä korkea. Siltä kraatterilta, jolla filosofi Empedokleen sanotaan keksineen elämän arvoituksen, Hadrianus ihaili auringonnousua.

Mutta varsinainen Kreikka kuten Sisiliakin olivat ja pysyivät vain helleenisinä museoina. Suurempi menestys oli kreikkalaismielisellä keisarilla yrityksissään puhaltaa uutta elämää kreikkalaiseen sivistykseen Vähän-Aasian kukoistavissa hellenistisissä kaupungeissa.

Käydessään pyramidien ihmemaassa Hadrianusta kohtasi suuri suru, joka vaikutti koko hänen elämänkäsitykseensä. Kaunis ja rakastettava nuori bithynialainen paimen, nimeltään Antinous, johon keisari oli sydämestään kiintynyt, hukkui Niilin virtaan vuonna 130. Sanottiin, että hän oli vapaaehtoisesti käynyt kuolemaan herransa edestä. Erään ennustuksen mukaan näet Hadrianuksen elämä oli pelastettavissa vain siten, että joku vapaaehtoisesti uhraisi itsensä hänen edestään. Vainajan ylistykseksi keisari rakennutti temppelin ja pystytti kuvapatsaita sekä perusti erikoisen jumalanpalveluksen hänen kunniaksensa. Antinous-patsaat ovat myöhäisantiikin kauneimpia ja vaikuttavimpia taideteoksia. Niiden haaveellisia kasvoja varjostaa surumielisyys. Se on nuoruuden surua siitä, että kuolema korjaa satonsa elämän keväälläkin. »Tämän ihmeellisen kauniin nuorukaisen muodoissa» — kuuluisa norjalainen taidehistorioitsija Dietrichson sanoo — »ilmenee ensi kerran antiikin taiteessa surumielisyys ja haavemieli sanan varsinaisessa merkityksessä. Antinouskuva saa meidät aavistamaan enemmän, kuin mitä se ilmaisee. Se loihtii silmiemme eteen kukoistavan nuorukaisen, mutta samalla kertaa me kuulemme valitusvirren ja kumean kuolonsoiton hänen paariensa ääressä. Tämä Antinous tuntee itse kuolon toukan kalvavan hänen nuoruuttaan ja kauneuttaan. Siksi tämä taideteos on perikatoon tuomitun roomalaisen maailman oman kuolonaavistuksen ilmaus. Tässä viimeisessä ihannehahmossa antiikin taide astuikin hautaansa.»

* * * * *

Puolet hallitusajastaan Hadrianus vietti matkoilla. Mieluimmin hän matkusti jalkaisin ja teki kernaasti peninkulmanpituisia syrjämatkoja omin päin vain muutamia miehiä matkassaan. Hän oli maailmanhistorian ensimmäinen matkailija. Olisi kuitenkin väärin väittää, että hän matkusti vain huvin vuoksi. Kaikkialla, missä kulkikin, hän otti selon, millaiset olot kansalla oli, ja teki paljon työtä parantaakseen, mitä oli parannettavaa. Suurenmoinen hyväntekeväisyys ja ankara tarkastus kävivät tällöin käsi kädessä.[175] Hänen matkansa olivat samalla kertaa sekä matkailu- että tarkastusmatkoja, jollaisia ei kukaan muu Rooman keisari Augustuksen ajoista asti ollut tehnyt. Niistä kävi ilmi, että kaikki valtakunnan osat olivat yhtä likellä keisarin sydäntä. Kaikkialle, missä hän matkusti, hän jätti jälkeensä pysyväisinä muistomerkkeinä suurisuuntaisia rakennuksia. Hän perusti uusia kaupunkeja, m.m. hänen itsensä mukaan nimensä saaneen Hadrianópoliksen (Adrianopoli). Hän perusti satamia sekä rakensi siltoja ja teitä laajan valtakuntansa kaikkiin osiin. Ja tuskin oli kaupunkia, joka ei olisi saanut kiittää häntä vesijohdosta, teattereista, temppeleistä, kirjastoista, basilikoista, kylpylöistä tahi muista yleisistä rakennuksista. Ei yksikään Egyptin faarao, ei yksikään assyrialainen tai babylonialainen suurkuningas ole rakentanut niin paljon kuin Hadrianus. Hän on varmasti kaikkien aikojen suurin rakentaja. Matkoillaan hänellä oli aina mukana insinöörijoukkoja ja teknillisesti sivistyneitä työnjohtajia, niin että hän voi heti panna käyntiin ne työt, jotka hän tahtoi suorittaa. »Hadrianus oli myöskin verrattomasti suurin taiteenedistäjä kaikista valtaistuimella istuneista», Dietrichson sanoo.

Koskaan ei provinsseissa ollut vallinnut niin hyvät olot kuin »rauhanruhtinaan» niistä huolehtiessa. Silloin oli ilo elää. »Koko maailma on paratiisin kaltainen», huudahtaa ylenmäärin ihastuksissaan kuuluisa Aristeides niminen smyrnalainen kaunopuhuja, joka eli 2:sella vuosisadalla j.Kr. »Sodan», hän sanoo, »tunnemme nykyisin vain kuulopuheista tahi valtakunnan äärimmäisillä rajoilla, sen jälkeen kuin kansat ovat saaneet rauhan alituisista valtataisteluista, kaikesta vallanhimoisesta eri valtioiden keskisestä kilpailusta, josta kaikki sodat muinoin aiheutuivat. Surkuteltavia ovat vain ne ihmiset, jotka asuvat Rooman valtakunnan rajojen ulkopuolella ja joiden senvuoksi täytyy olla vailla tämän valtakunnan suomaa siunausta.» Voitettujen joukkoon kuuluvan miehen oikea kiitoshymni voittajalle, kiitos, jota ei lainkaan häiritse menneitten helleenisten suuruusaikojen katkera muisto! Ja toinen kreikkalainen kaunopuhuja, joka eli Ateenassa 3:nnella vuosisadalla, huudahtaa: »Rooman valtakunnan rajojen ulkopuolella ei ole elämää. Se, joka ei näe valtakuntaa, se ei näe aurinkoa.»

Mutta kauniilla taululla oli tahransa, ja ne johtuivat keisarin omasta luonteesta. Hadrianuksella ei ollut mielen tasapainoa, joka oli Traianuksen suuruuden edellytys. Rajaton valta teki hänet usein kohtuuttomaksi ja luonteeltaan ärtyiseksi. Erittäinkin hän oli hyvin arka arvostaan, kun oli arvosteltava kirjallisuutta ja taidetta. Tällöin oli aina viisainta olla vastustamatta keisaria. Eräästä kuuluisasta kaunopuhujasta kerrotaan, että hän meni aina naurettavuuden rajoille taidossa sulattaa korkean diletantin omapäisiä kirjallisia arvosteluja. Mutta kun hänen ystävänsä moittien kysyivät häneltä, kuinka hän voi siinä määrin häväistä itsensä paremman minänsä edessä, hän vastasi: »Onhan toki selvää, että se, joka vallitsee yli kolmeakymmentä legionaa, on oppineempi kuin kaikki muut!»

Hadrianuksen kärsimättömyys voi joskus muuttua julmuuksiksi, jotka ovat tahranneet hänen muistonsa. Ei ainoastaan yksi ja toinen yksityinen henkilö saanut kokea hänessä piilevän julmuuden purkausta — kerran hänestä tuli kokonaisen kansan pyöveli. Asianlaita oli niin, että Hadrianus oli perustanut roomalaisen siirtolan Jerusalemin raunioille ja rakennutti Iuppiterin temppelin sille paikalle, missä Jahvella oli ollut pyhättönsä. Se oli isku vasten kasvoja kaikille mooseksenuskolaisille. Mieslukuisina he nousivat erään miehen johdolla, joka ilmoitti olevansa Messias ja nimitti itseään »Tähtien pojaksi».

Sotaa käytiin rajulla kiihkolla, ja se ei päättynyt vähemmällä kuin että koko juudankansa Palestiinasta perinjuurin hävitettiin. On totisesti historian suurimpia ihmeitä, että juutalainen rotu siitä huolimatta, ollen hajallaan ympäri koko maailman, on kyennyt lähes kahden tuhannen vuoden ajan säilyttämään kansallisuutensa ja uskonnolliset perintätapansa.

Tuskallista sairautta, joka samaan aikaan kohtasi Hadrianusta, Israelin lapset pitivät Jahven oikeudenmukaisena rangaistuksena. Se synkensi hänen viimeiset neljä elinvuottansa. Kaikki maailman ihanuus ei kyennyt keventämään hänen tuskiansa. Turhaan hän keräsi ympärilleen kaikkea ihmeellistä, jota rikkaus ja taide kykenivät luomaan, ainutlaatuisen suurenmoiseen Tivolin likellä olevaan rakennukseen, nimeltään »Hadriani villa». Tämä loistelias ihmelaitos saattoi varjoon vieläpä Neron kultaisen talonkin. Huvilinnat niihin kuuluvine puistoineen ja rakennuksineen olivat kokonainen maailma pienoiskoossa, ja niiden sisälle mahtui kaikki, mikä vain voi tehdä elämän kauniiksi ja juhlalliseksi: lorisevia puroja ja vesiputouksia, kukkaspuutarhoja suihkulähteineen, pilarikäytäviä, stadion ja kylpylä, kirjasto, teatteri, sirkus ja temppeli. Täällä taidetta palvova ja luontoa rakastava romantikko vietti viimeiset elinvuotensa. Kun sairaus ja heikkous estivät häntä enää matkustamasta, hän tahtoi tehdä matkansa mielikuvituksen maailmassa ja jäljennytti siksi pienoiskoossa ne rakennukset ja näkemänsä paikat, jotka olivat tehneet häneen syvimmän vaikutuksen. Siellä vanha matkailija istui ja uneksi olevansa jälleen rakkaan Hellaansa notkoissa ja idyllisissä seuduissa. Täällä olivat taas Platonin Akademein, Aristoteleen Lykeion ja monet muut muistorikkaat paikat hänen rakkaasta Ateenastansa. Täällä hänellä oli Tempelaakso ja taidokkaasti valmistetun kanavan varrella oli egyptiläinen huvikaupunki Kanopos, jonne hän voi kulkea gondolissa ja nauttia virvokkeita rannalla olevassa ravintolassa. Kuvitelmaa, että oltiin Egyptin maaperällä, vahvistivat sfinksit ja jumalankuvat mustasta marmorista ja punaisesta graniitista sekä temppeli hieroglyfikirjoituksineen.

Vastavaikutuksen takia Hadrianuksen kerrotaan rakennuttaneen sekä
Elysionin että Tartaroksen, mutta millaisia ne olivat, sitä emme tiedä.
Tartaros oli luultavasti löyhkäävähöyryisten rikkilähteiden luona,
joilla vieläkin on nimenä Lago di Tartaro.

Hallitsijan viittauksesta voi lehdoissa ja laaksoissa syntyä elämää ja niihin ilmestyä Olympoksen jumalmaailma; bakkanttijoukkoja parveili Tempelaaksossa, ja roomalaisen tarumaailman varjot vaeltelivat ympäriinsä Elysionissa ja Tartaroksessa.

Hadrianus keräsi huvilaansa taideteoksia kaikista maailman maista. Paikasta on senvuoksi tullut rikkain antiikin kuvapatsaiden löytökaivos, mitä tunnetaan. Miltei kaikki Euroopan museot ovat saaneet osansa Hadrianuksen huvilan taideaarteista, ja kuitenkin on niitä äärettömän paljon tuhottu aikojen kuluessa. Huolimattomat maanomistajat ovat m.m. poltattaneet kalkiksi joukoittain marmorikuvapatsaita ja marmoripylväitä.

Onnettomalle Hadrianukselle tuli taivaan valtakunnasta, jonka hän oli yrittänyt luoda maan päälle, kuitenkin helvetti. Ruumiin ja sieluntuskat tekivät hänen luonteensa hänen ystävilleen ja lähimmilleen melkein sietämättömäksi. Epätoivon hetkinä hän voi pyytää lääkäreitään antamaan hänelle myrkkyä tahi rukoilla orjiltaan armoniskua. Tautivuoteella hyökkäsivät hänen kimppuunsa epäluuloisuuden pahat hengetkin ja saivat hänet langettamaan pari epäoikeudenmukaista kuolemantuomiota.

Vuonna 138 rauhaton vaeltaja viimeinkin vapautui vaivoistaan 62 vuoden ikäisenä. Viimeinen, mikä tiedetään Hadrianuksen kädestä lähteneeksi, on muuan pieni runo, jonka hän kirjoitti kuolinvuoteellaan ja omisti omalle levottomalle hengelleen — oivallinen itsekuvaus: Tämän harvinaisen kaiukkaan ja herkkäilmeisen runon, jossa on m.m. käytetty runsaasti puolisointuja ja vastoin antiikkista tapaa joskus puhtaita riimejäkin, voisi suomentaa seuraavasti:

Sieluni, loppuiko lento?
Veikko sa heikko ja hento,
tunne en, kunne sa kuljet.
Silmäs, jo suljet,
kalvas oot, kylmä ja paljas,
lakkas sun leikkis ja naljas.

Kaihoisia rivejä, jotka ilmaisevat hänen aidon helleenisen elämänrakkautensa, mutta samalla kertaa myös hänen tietoisuutensa kaiken mitättömyydestä! Askelen suureen tuntemattomaan hän on valmis astumaan arastelematta, vain kummastellen, kuulustellen.

ANTONINUS PIUS JA MARCUS AURELIUS.

Hadrianus oli lapseksiotolla seuraajakseen valinnut hyvän ja hurskaan Antoninuksen ja samalla kertaa antanut tämän vuorostaan ottaa lapsekseen seitsentoistavuotiaan Marcus Aureliuksen. Hadrianus oli nimittäin sydämestään kiintynyt tähän jaloon nuorukaiseen, jonka nimi Verus (rehellinen) hänellä oli tapana tarkoituksellisesti muuttaa superlatiiviksi Verissimus. Heti kuin Marcus oli tullut täysi-ikäiseksi, hän tuli kasvatusisänsä kanssahallitsijaksi. Hänen kanssansa nousi taas filosofi valtaistuimelle, apostoliluonne, jota elähdytti stoalaisen opin toteuttamisen vakava pyrkimys. Aina lapsuudestaan asti hän oli hurskaan äitinsä vaikutuksen alainen, äidin, joka kasvatti häntä hyvyyteen toisia kohtaan. »Hän kehoitti minua myöskin», hän kertoo omaelämäkerrallisissa muistiinpanoissaan \ »pidättäytymään ei ainoastaan pahoista teoista, vaan myöskin pahoista ajatuksista ja rakastamaan yksinkertaista elintapaa, mutta inhoamaan rikkauden paheita.» Lämpimin kiitollisuuden tuntein kaikista hyvistä vaikutteista — Marcus Aureliuksen miellyttävimpiä luonteen piirteitä hän ylistää onneansa, että on jo aikaisin saanut oppia »huomaamaan, että hovissakin voidaan olla ilman henkivartioita, loistavia pukuja, soihtuja, kunniapatsaita ja sensemmoista turhamaisuutta ja että siellä voi elää melkein kuin yksityishenkilö, ilman että hallitustehtävien täyttäminen senvuoksi kärsisi vähintäkään haittaa.» Ja kaksitoistavuotiaana Marcus Aurelius teki itselleen lupauksen elää stoalaisten periaatteiden mukaan. »Jo lapsena hän saavutti niin täydellisen itsensähillitsemisen taidon», eräs hänen elämäkerrankirjoittajistaan sanoo, »että hänen kasvojensa ilme ei koskaan muuttunut, ei ilosta eikä surusta.» Hän kantoi mieluummin yksinkertaista »filosofinvaippaa» kuin keisarillista purppuratogaa. Hän nukkui paljaalla lattialla, niin että hän oli vähällä turmella luonnostaan heikon terveytensä. Ainoastaan hänen äitinsä tarmokas asiaan puuttuminen sai hänet lieventämään tapojaan niin paljon, että hän otti yösijakseen puulavitsan eläimennahka allansa. Hän seurusteli kernaimmin filosofien kanssa. Ensimmäisen konsulin viran, jonka hän määräsi, hän antoi filosofian opettajalleen, ja tätä nimitystä seurasi pian useita toisia samanlaisia.

Marcus Aurelius ei ollut kuitenkaan niitä, jotka kerskuivat stoalaisella hyveellisyydellään ja nyrpistivät nenäänsä niille, jotka eivät olleet »viisaita» ja oikeauskoisia. Hän liittyi kaikesta sielustaan siihen stoalaisen opin jalostettuun suuntaan, joka oli saanut alkunsa jalosta fryygialaisesta Epiktetoksesta, »raajarikosta orjasta», jota hänen raaka herransa kidutti, kunnes hänen toinen säärensä murtui ja hän tuli rammaksi ainaiseksi. Kun hän ei nyt enää näin ollen kyennyt työhön, hänet vapautettiin.

Mutta Epiktetoksen tulisielu voitti kaikki ruumiin raihnaisuudet. Hän läksi vaeltamaan ihmisten keskuuteen ja julisti oppiansa. Maailman pääkaupungissakin hän sai kiitollisia kuulijoita. Mutta tyranni Domitianus karkoitti hänet Roomasta. Hän sai sitten turvapaikan Epeiroksessa, jonne hän keräsi uskolliset oppilaansa ympärilleen. Hautakirjoituksekseen hänen kerrotaan laatineen seuraavan epigrammin elämästä köyhyydessä ja kärsimyksissä:

Orja Epiktetos olen, ruumiiltain rujo, raihnas,
Mieronkiertäjä, vaan lempinä oon jumalain.

Epiktetos on voimakkaammin kuin kukaan muu pakanallinen ajattelija Länsimaissa saarnannut yleistä veljesrakkautta. Hän opetti, että kaikki ihmiset, kansallisuudesta huolimatta, ovat veljiä ja että tulee rakastaa myöskin vihollisiansa. Hän on tässä suhteessa »kerettiläiskuningas» Ekhnatonin länsimainen vastine.

Epiktetoksen sanat kaikuvat melkein kuin kristillinen saarna, kun hän puhuu siitä, millainen sen miehen tulee olla, josta on tuleva »ihmiskunnan opettaja». Hänen on itsensä täytynyt voittaa halunsa ja himonsa, täytynyt tulla puhtaaksi, niin että hänen oma esimerkkinsä voi vaikuttaa kuin parhain saarna. Köyhille ja onnettomille, jotka valittavat kohtaloaan, hänen tulee voida sanoa: »Katsokaa minua: minulla ei ole isänmaata, ei kotia, ei tavaraa eikä orjia kuten ei ole teilläkään. Minä nukun paljaalla maalla. Minulla ei ole vaimoa eikä lapsia — minulla ei ole muuta kuin maa ja taivas ja yksi viitta.» Epiktetos sanoo myöskin: »Filosofi voi aasin tavoin saada ruoskaa ja kuitenkin koko ihmiskunnan isän tai veljen tavoin rakastaa vieläpä lyöjiänsäkin.» Todellista vääryyttä ei nimittäin ole olemassakaan. Vääryys ei ole siinä, että joku loukkaa meitä, vaan omassa mielikuvituksessamme, että meitä on loukattu. Älä sentähden vihastu siihen, joka aiheuttaa sinulle jonkin n.s. vääryyden! Älä koskaan kuohahda! Älä luovu koskaan suuresta, ylevästä rauhallisuudesta! Vahingoittaahan paha ja ilkeä enimmän itseään ja hänen rangaistuksensa on se itsehalveksunta, joka aina seuraa syntiä. Asiat ja tapahtumat itsessään eivät tee meihin mitään vaikutusta, vaan ainoastaan se kuvittelu, mikä meillä on asioista ja tapahtumista.» Sama ajatussuunta kuin elealaisilla Parmenideella ja Zenonilla ja sofista Protagoraalla . Epiktetos kehittelee tätä ajatustaan edelleen käytännölliseen suuntaan ihailtavaksi, aito stoalaiseksi oppilauseeksi: »Älä pelkää sairautta, äläkä kuolemaa, äläkä köyhyyttä, mutta pelkää näiden pelkoa!» Muistuu mieleen, mitä Cicero kertoo opettajastaan, stoalaisesta filosofi Poseidonioksesta. Kun tämä kärsi mitä tuskallisimpia leinin kipuja, hän vain sanoi: »Ei auta yhtään, sinä tuska! Kuinka ponnistelletkin, en minä koskaan eläessäni myönnä, että sinä olet pahasta.»

Huolimatta niistä voimakkaista sukulaisuuspiirteistä kristinuskon kanssa, jotka ovat Epiktetoksen elämänkäsitykselle tunnusmerkillisiä, oli kuitenkin olemassa selvä oleellinen ero näiden kahden maailmankatsomuksen välillä. Epitetoksen lähimmäisenrakkaus on enemmän passiivista kuin aktiivista. Eroavaisuus esiintyy voimakkaana myöskin silloin, kun vertaa toisiinsa kristityn ja stoalaisen kantaa moraaliseen pahaan nähden: kristityn taholla leimuava siveellinen närkästys ja taistelu siveellistä turmelusta vastaan, stoalaisella ylväs, mutta passiivinen levollisuus, millä siveellisesti kehittyneempi korkeuksistaan katselee ihmisten hullutuksia. Stoalaisen mielestä on viisaudelle tunnusmerkillistä ymmärtävä alistuvaisuus pahaan nähden. Taisteleminen on tuloksetonta, sillä kaiken mikä tapahtuu, on järkkymätön kohtalo edeltäkäsin määrännyt.

Tuskin missään pistää vastakohtaisuus kristittyjen ja stoalaisten välillä kuitenkaan selvemmin silmiin kuin ajateltaessa Jeesuksen sanoja: »Tulkaa lasten kaltaisiksi!» ja verrattaessa noihin sanoihin stoalaisten ylenkatsetta ymmärrykseltään kehittymätöntä ja siveellisiä periaatteita vailla olevaa lapsenmieltä kohtaan. »Mitä onkaan lapsi?» Epiktetos huudahtaa. »Pelkkää tietämättömyyttä ja tyhmyyttä!» Lapsipsykologiksi häntä tuskin voi sanoa! Ylipäänsä vaivaa stoalaista siveysoppia Epiktetoksellakin jonkinlainen vastenmielinen pikkumaisuus, jokapäiväinen siveellinen äksiisi, jollaisesta totinen kristillisyys on niin ihanan vapaa. Stoalaisten hyvekandidaatin täytyy suorittaa erikoisia itsehillinnän ja kaikenlaisen siveellisen hyvyyden kursseja ja sitten laskea yhteen esimerkiksi ne päivät, jolloin hänen on onnistunut pidättäytyä vihanpurkauksista.

Epiktetoksen oppilas Marcus Aurelius oli itse filosofinen kirjailija ja kirjoitti kreikaksi omaelämäkertakirjan nimeltään »Itsetutkisteluja», jonkinlaisen päiväkirjan sisäisestä elämästään, mietteistään maailmasta ja ihmisistä. Tätä kirjaa on sanottu maailman ensimmäiseksi pakanalliseksi hartauskirjaksi. Ankara roomalainen velvollisuudentunto on siinä yhtynyt korkeaan, epäitsekkääseen päämäärään pyrkivään harrastukseen. Meidän ei pidä — keisarillinen kirjailija sanoo — himoita maallista hyvyyttä, vaan tahtoa persoonallisesti jalostua ankaran siveellisen elämän avulla. Sisäinen elämä on yksin pysyväistä olemassaolossa. Mitä hyödyttää juoksennella alituisesti milloin sinne, milloin tänne huvituksia etsimään, pyrkiä maaelämän rauhaan, merelle tahi vuoristoon! Vetäydy sen sijaan omaan itseesi! Siellä on sinulla rauhallisin pakopaikka, minkä ihminen voi löytää, jos hän nimittäin syventyy sellaisiin ajatuksiin, jotka palauttavat sopusoinnun hänen olemukseensa. Jos teet näin, voit ylevän rauhallisesti ottaa vastaan yhtä hyvin onnen vaihtelut kuin ihmisten ilkeydenkin, joka todellisesti johtuu vain mielettömyydestä. Silloin myöskin voit voittaa kaipuusi ulkonaiseen kunniaan ja muuhun turhuuteen. Ennen pitkäähän sinä olet tomua ja tuhkaa, vain tyhjä nimi, kenties et edes sitä. Makedonian Aleksanteri ja hänen muulinajajansa ovat joutuneet kuoltuaan saman kohtalon alaisiksi. Joki, kuohuva virta on aika: tuskin on jotakin sukeltanut esille, kun se jo huuhtaistaan pois, ja toista työntyy esille — tullakseen vuorostaan poishuuhdotuksi.

Kuinka vähän näin ollen merkitseekään, mitä ihmiset meistä pitävät ja arvelevat? »Usein», Itsetutkistelujen kirjoittaja sanoo, »olen ihmetellyt, että ihminen, joka kuitenkin rakastaa itseään enemmän kuin kaikkia muita, panee vähemmän painoa omaan kuin toisten arvosteluun itsestänsä.» Ei, katso sisäänpäin! Siellä on hyvän lähde, lähde, joka ei koskaan kuivu. Salli sisälläsi olevan jumaluuden neuvoa sinua, niin sinusta tulee oikea mies. Silloin sinä alistuen suhtaudut kärsimykseen, sillä sekin tulee kaikkihyvältä kaitselmukselta, joka yksin tietää, mikä meille on parasta. Levollisena otat vastaan kuolemankin, »sillä hän, joka kutsuu meidät pois, on lempeä ja rakastavainen. Meidän tulee erota täältä iloisin mielin, kuten kypsä oliivi, joka vielä pudotessaankin siunaa puuta, joka sen on tuottanut, ja oksaa, joka on sitä kantanut. Ainoastaan ymmärtäväisille olennoille on suotu onni vapaaehtoisesti taipua kaikkiin kohtaloihin. Täytyyhän kaikkien sitävastoin niihin alistua. Se, joka suree tai on jostakin syystä tyytymätön, on uhriporsaan kaltainen, joka potkii ja kirkuu teurastuspenkillä. Kun onnettomuus kohtaa sinua, älä siis sano: 'Kuinka onneton olenkin, että tämän piti minulle sattua!' Ei, ei niin, vaan: 'Kuinka olenkin onnellinen, että minä tästä huolimatta voin pysyä rauhallisena ja huoletonna, että nykyisyys ei minua murra enkä ole tuskissani tulevaisuudesta!'»

Lempeällä ja alistuvaisella katseella valtaistuimen filosofi katselee elämää ja ihmisiä. Hänen stoalaisuutensa ei ole tuota kylmää, kerta kaikkiaan valmista lajia, joka pöyhistelee sillä, kuinka paljon on kilvoittelevien ihmisten yläpuolella. Ei, lukiessaan Marcus Aureliuksen Itsetutkisteluja tuntee koko ajan olevansa herkkätunteisen luonteen seurassa, joka taistelee keskeytymätöntä taistelua omia heikkouksiaab ja suuren tuntemattoman tuottamaa tuskaa vastaan, joka on meidän kaikkien edessämme. Siksipä hän omalta kohdaltaankin tarvitsee kaikki ne lohtuperusteet, kaiken sen voiman, minkä hänen kehittynyt luonteensa ja ajatusvoimansa filosofian avulla voi hänelle hankkia. Todellisesti nöyrä sielu on tällä maailmanhallitsijalla. Koko hänen elämänsä on senvuoksi rehellistä pyrkimystä korvata paha hyvällä. Hänen mielilauseitaan on: »Jos sinä huomaat jonkun olevan aikeissa tuottaa sinulle jotakin pahaa, niin sano rakkaudella ja lempeästi ilman koulumestarimaisuutta: 'Ei niin, lapseni! Minua sinä et tosin tällä vahingoita, mutta sinä vahingoitat itseäsi.' Jos joku halveksii minua», hän jatkaa, »niin se on hänen asiansa. Minun asiani on katsoa, etten minä tee enkä sano mitään, joka on halveksittavaa. Jos hän minua vihaa, niin on sekin hänen asiansa, minun asiani on sitä vastoin olla rakastavainen ja hyväntahtoinen kaikkia kohtaan. Eiväthän kuolemattomat jumalatkaan tuskittele, että heidän on pakko ikuisesti olla tekemisissä huonojen ihmisten kanssa — päinvastoin he huolehtivat heistä kaikin tavoin. Mutta sinä, jonka itsesikin on pian täältä erottava, väsyt, vaikka itse olet yksi huonoista. On naurettavaa olla omaa vikaansa korjaamatta, jonka voi tehdä, mutta koettaa välttää toisten vikoja, joka on mahdotonta.» Kullakin meistä on varmasti tekemistä niin suurien omien heikkouksiemme kanssa, että meillä ei ole niinkään moista oikeutta ylpeillä olevamme kanssaihmistemme yläpuolella. Ilkeät ihmiset ovat vain surkuteltavia, sillä paha johtuu tietämättömyydestä.

Ja kun me luulemme, että joku ihminen on rikkonut meitä vastaan, kuinka usein teemmekään itsemme vikapäiksi väärään tuomioon! Paljonhan voi riippua olosuhteista, joita me emme tunne. »Ja ylipäänsä täytyy olla hyvin perehtynyt olosuhteisiin voidakseen langettaa perustellun tuomion kanssaihmisemme menettelytavasta.»

Keisarillisen stoalaisen elämänviisaus pohjautui hyväntahtoisuuteen koko maailmaa kohtaan, totiseen ihmisrakkauteen, jonka hän keisariksi tultuaan toteuttikin harvinaisen inhimillisessä lainsäädännössä orjien, lapsien ja heikkojen parasta silmällä pitäen. Alamainen oli hänelle aina ennen kaikkea kanssaihminen, yksilö, ei koskaan vain osa suuresta persoonattomasta valtiokoneistosta. Hän ei katsellut, kuten niin monet muut hallitsijat, alamaisiansa vain valtion hyödyn abstraktiselta näkökannalta.

Mutta koskaan hän ei tehnyt hyvää kiitoksen toivossa, »sillä sehän olisi», hän sanoo, »samaa, kuin jos silmä pyytäisi palkkaa siitä, että se näkee, tai jalat siitä, että ne käyvät. Ihminen on tullut tänne tehdäksensä hyvää. Kun hän toimittaa jotakin yleishyödyllistä, saa hän senvuoksi siinä samassa myöskin palkkionsa.»

Marcus Aurelius oli siis useissa kohdin, Senecan ja Epiktetoksen tavoin, likellä kristillistä maailmankatsomusta. Ja kuitenkin hän oli, kuten Traianuskin, niin järkkymättömästi juurtunut antiikin ajatusmaailmaan ja aitoroomalaiseen patriotismiin, että hän pysyi uuden uskonnon taipumattomana vastustajana. Keisarina hän ei kumonnut Traianuksen säätämiä kristittyjen kohtelua käsitteleviä määräyksiä. Päinvastoin hän oli kaiken tarpeettoman julmuuden vastustaja toisen uskon kuin hänen omansa tunnustajia kohtaan. Mutta hänen oli tällöin taisteltava syvälle juurtunutta kansallista taikauskoa vastaan, joka jokaisen nälänhädän, jokaisen tulvan, jokaisen ruton aikana ilmeni yleisenä huutona: »Kristityt leijonille!» Eiväthän he tehneet mitään torjuakseen kunnon kansalaisten tavoin tällaisia valtion onnettomuuksia, sillä heidän oikea isänmaansa ei ollut Rooman valtakunta — heidän oikea kotinsa oli taivaassa. Täällä alhaalla maan päällä he olivat vain muukalaisia, joiden hartain toivo oli niin pian kuin mahdollista saada jättää tämä paha maailma. Onnettomuuksissa, jotka kohtasivat pakanoita, he näkivät Jumalan oikeudenmukaisen rangaistuksen. Ja kristittyjen jokapäiväisessä esiintymisessä oli jotakin härsyttävää. Olihan aito roomalaisesta kuohuttavaa nähdäkin, kuinka kristityt tekivät ristinmerkin Rooman jumalien temppelien ja kuvapatsaiden edessä ikäänkuin torjuaksensa jotakin pahaa. Nämä jumalathan olivat kuitenkin luoneet Rooman suuruuden! Mutta kaikkein julkeimmalta näytti siitä, joka ei nähnyt syvemmälle, marttyyrien uhmaileva ja riemuitseva tapa mennä kuolemaan. »Ylimielisiä kiihkoilijoita!» tällainen katselija arveli. Hillityistä stoalaisista oli »galilealaisten» kopeus erittäin vastenmielistä, ja Marcus Aurelius puhuu »Itsetutkisteluissaan» hyvin paheksuvasti siitä.

* * * * *

Mieluimmin hallitsijafilosofi olisi tahtonut pysyä yksinomaan filosofina koko elämänsä ajan. Mutta velvollisuus kutsui häntä. Vuonna 161 kuoli koko kansansa kaipaamana Antoninus, liikanimeltään Pius[176] hallittuaan rauhaisasti ja onnellisesti. Silloin oli nelikymmenvuotiaan Marcuksen vuoro tulla hänen seuraajakseen. Vaikka tehtävä tuntui raskaalta, niin olihan se kaikkiviisaan jumalan hänelle määräämä. Ja keisarinvalta soi hänelle sitäpaitsi suuremmat mahdollisuudet tehdä hyvää. Hallitsijaesikuvakseen hän otti suuresti ihailemansa kasvatusisänsä. Molempien rakkaimpia tehtäviä oli jatkaa Traianuksen ja Hadrianuksen hyväntekeväisyyttä ja ihmisystävällistä hallitustapaa.

Mutta toisiakin Traianuksen hengen mukaisia velvollisuuksia oli keisarifilosofin hartioilla, velvollisuuksia puolustaa valtakunnan rajoja. Idässä sota parthialaisten kanssa leimahti jälleen liekkiin. Se saatiin kuitenkin hyvin pian onnelliseen loppuun, ilman että Marcus Aureliuksen tarvitsi siihen henkilökohtaisesti puuttua. Paljon vaarallisempi oli tilanne Tonavalla, missä Rooman valtakuntaa uhkasi uusi kansainvaellus, joka muistutti kimbrien ja teutonien vaellusta tai suurta germaanilaisten hyökkäystä Cæsarin ja Ariovistuksen aikoina. Aina Tonavalta kauas pohjois-Saksaan asti germaanit olivat Böömin markomannien johdolla tehneet lujan liiton, ja heidän tarkoituksenaan oli nyt, kuten kimbriläisvaaran aikoina, anastaa itselleen uusia asuinsijoja Rooman valtakunnan alueella. Sinne he kaipasivat, aurinkoisempaan ilmanalaan, viljavampaan maahan, sillä kotona heillä oli vaikea elättää nopeasti lisääntyvää väestöä. Germaanien maanviljelys oli vielä alkuperäisellä asteella ja senvuoksi suuresti säistä riippuvaista; ja kun he eivät ymmärtäneet lannoittaa maata, se oli pian loppuun imetty.

Germaanien liikehtimisen aiheuttajina lienee tällä kertaa pidettävä slaavilaisia kansoja, jotka ahdistivat idästä päin. Germaanilaisen kansainvaelluksen takana voimme havaita siis slaavilaisen vaelluksen. Monien hyvintunnettujen germaanilaisheimojen nimien joukkoon ilmestyy nimittäin tämän ajan historiallisissa lähteissä paljon uusien kansojen nimiä, jotka näyttävät asuneen Weickselin varrella sekä Karpaateilla ja olleen slaaveja. Kuvaavaa on myöskin, että siinä voitonpylväässä, jossa näitä germaanilaissotia ylistetään, esiintyy epäämättömästi slaavilaisen rodun tyyppejä.

Se seikka, että germaanit heittäytyivät Tonavan rajoja vastaan, johtui siitä, että roomalaisten täytyi viedä sieltä useampia legioonia itärintamalle, minkä rintaman joukot nyt kuten aina olivat veltostuneet ja olivat liian heikkoja tehokkaaseen rajanpuolustukseen parthialaisia vastaan.

Markomannien johdolla siis germaanit vuonna 167 murtautuivat Pannoniaan, nykyiseen Unkariin, ja tuottivat Rooman armeijalle suuren tappion. Sitten he kulkivat edelleen lounaaseen päin, menivät Alppien yli ja tunkeutuivat pohjois-Italiaan. _Markomannilais_sodat alkavat.

Heti kuin germaanilaisjoukot olivat murtautuneet rajalinnoitusten läpi, maa oli heille avoinna, sillä kaikki roomalaiset joukko-osastot, jotka olisivat jotakin merkinneet, olivat tällöin sijoitetut rajoille ja siviiliväestö oli jo aikoja sitten menettänyt kykynsä puolustaa kotia ja kotiliettä, sitä mukaa kuin Rooman armeija oli muuttunut ammattiarmeijaksi. Ainoastaan elvyttämällä eloon roomalaisten muinoinen asekuntoisuus, yleisen asevelvollisuuden jälleen toimeenpanemisella Rooman valtakunta olisi ajan mittaan voitu pelastaa.

Kauhua, minkä eteenpäinryntäävät germaanit herättivät kansan keskuudessa, joka ei 270 vuoteen ollut nähnyt ulkoista vihollista rajojensa sisällä, on helpompi ajatella kuin kuvailla.

Marcus Aureliuksen täytyi itsensä lähteä sotaan. Ja vaikka hän oli ruumiiltaan heikko, hän täytti tunnustusta ansaitsevalla tavalla sotapäällikönkin tehtävät. Nämä tehtävät tosin helpottuivat, kun hän sai aikaan rauhan parthialaisten kanssa. Silloin voitiin Tonavan legioonat kutsua kotiin uudelle sotanäyttämölle; ja heti kuin nämä joukot oli ehditty laivata Italiaan, keisari itse läksi niiden etunenässä tunkeilijoita vastaan, ajoi heidät Alppien yli ja valloitti takaisin Pannonian. Mutta kaksitoista vuotta yhdeksästätoista hallitusvuodestaan hänen täytyi viettää telttaleirissä torjuakseen niitä kansanaaltoja, jotka yhä uudelleen tekivät ryntäyksiään. Saadakseen varoja pitkäaikaiseen sotaan hänen täytyi pantata vieläpä kaikki ne loistavat kulta- ja hopea-astiat ja muut kalleudet, joita Augustuksen ajoista asti oli koottu keisarilliseen talouskalukamariin.

Näinä koettelmusten vuosina filosofiset mietiskelyt pitivät hänen sieluansa tasapainossa. Kuinka mitättömältä näyttikään hänestä sotainen kunnia tähän itseensä syventymiseen verraten! »Mitäpä ovatkaan», hän huudahtaa, »Aleksanteri, Cæsar ja Pompeius Diogeneen, Herakleitoksen ja Sokrateen rinnalla? Nämä tutkivat olioita sekä niiden syitä ja ainesosia ja noudattivat omaa järkeään. Edellisillä taasen — miten moninaisia huolia ja monenlaista orjuutta!» Filosofoivan keisarin »Itsetutkistelut» alkoivat syntyä näihin aikoihin sodan melun hänelle suomina rauhallisina välihetkinä. 1600 vuotta myöhemmin toinen voimakastahtoinen ruhtinas sai voimaa ja tukea Marcus Aureliuksen miehekkäästä elämänviisaudesta vastoinkäymisen ja yksinäisyyden raskaina hetkinä. Tämä ruhtinas oli Fredrik Suuri.

Tämän stoalaisen keisarin uhrimieli ja luottamus kannustivat hänen sotureitaankin uusiin miehuuden ja kestävyyden osoituksiin. Nämä hänen ominaisuutensa merkitsivät enemmän kuin hänen sotilaallinen kykynsä. Sitä monet upseerit eivät hänellä tunnustaneetkaan olevan. He puhuivat halveksien keisarista, joka menetti aikaansa niin hyödyttömiin puuhiin kuin kirjoitelmien laatimiseen leirissä, ja arvelivat, että valtakunta tarvitsisi sotilaskeisarin.

Viimein Marcus sai sodan siirretyksi markomannien omalle alueelle ja valloitti heidän pääkaupunkinsa. Silloin useimmat näiden liittolaisista luopuivat, ja toisia kohtaan keisari käytti sekä voimaa että lempeyttä.

Mutta oli vaikeata saada aikaan pysyvää rauhaa. Kesken uusia varusteluja markomanneja vastaan jalo Marcus Aurelius kuoli kansansa onnettomuudeksi vuonna 180 pitkälliseen, kiduttavaan kulkutautiin, jonka aikana vain hänen erinomainen velvollisuudentuntonsa oli pitänyt hänet pystyssä. Hän oli silloin leirissä Vindobonan, nykyisen Wienin luona. Stoalainen keisari tervehti kuolemaa vapauttajanaan. Kuolinvuoteellaan hän puheli ystäviensä kanssa hänelle ominaiseen keveään sävyyn kaiken mitättömyydestä ja lopetti sanoen, ettei kuolemasta senvuoksi ollut välitettävä. Kun kaikki puhkesivat itkuun, hän sanoi: »Miksikä itkeä? Ajatelkaa sen sijaan armeijan pelastamista! Minähän menen vain ennen teitä kaikkia. Hyvästi!»

Historian Pantheonissa ei ole monta esimerkkiä niin kauniista inhimillisen nöyryyden ja ylevän kuninkaallisuuden yhtymisestä, kuin millaisena se esiintyy Marcus Aureliuksessa. Täydellä syyllä ja sanan kauneimmassa merkityksessä häntä voi nimittää pakanuuden pyhimykseksi, mutta pyhimykseksi, joka ei vain syventynyt omaan parempaan minäänsä, vaan myöskin miehekkäästi täytti velvollisuutensa tässä pahassa maailmassa. Voi vain, kuten Renan niin hienolla ymmärtämyksellä sanoo, aavistaa, »mitä hänen raadeltu sydän parkansa on kärsinyt, aavistaa kaiken sen hillityn mielipahan, joka kätkeytyi hänen kalpeiden kasvojensa, hänen rauhallisen hymynsä taakse. Hän on koko elämällään todistanut, että viisauden alku on sanoa onnelle jäähyväiset ja varmin tie löytää oikea onni. Ei ole ihanampaa iloa kuin se, joka jälleen palaa, sittenkuin on luovuttu maallisista iloista.»

* * * * *

Uskollisemmin kuin kukaan muu muinaisajan ylevistä hengistä aina Sokrateen ja Platonin ajoista asti Marcus Aurelius, jalosti Epiktetoksen kanssa kilvoitellen, on elämässään seurannut antiikin korkeita ihanteita. Siksipä tuntuukin syvältä historialliselta tragiikalta, että hänen aikanaan alkaa antiikin sivistyksen suuri hajoamisprosessi. Se onnellinen ajanjakso Rooman keisarikunnan historiassa, joka oli alkanut Vespasianuksen noustessa valtaistuimelle ja oli kestänyt — Domitianuksen hirmuhallituksen keskeyttämänä — yhteensä lähes vuosisadan, oli nyt peruuttamattomasti lopussa. Hallitsijasarja, jonka veroista historia ei kykene esittämään, on loppunut, loppunut myöskin se Augustuksen valtaistuimelle noususta alkanut 200-vuotinen ajanjakso, jolloin yleensä vallitsi rauha. Markomannilaissodat ovat vain alkunäytös siihen yhä voimakkaammaksi käyvään rynnäkköön valtakunnan rajoja vastaan, joka viimein saa lopullisen muotonsa suuressa germaanilaisessa kansainvaelluksessa. Markomannilaissodat ovat myrskynpuuskia, jotka ennustavat hirmumyrskyä. Ponnistukset suojella valtakunnan rajoja vaativat tämän jälkeen valtakunnan voimien äärimmilleen jännittämistä. Se on mahdollista ainoastaan sotilasitsevallan avulla, joka raskaana painaa kaikkea yksilöllistä vapautta ja lopuksi muuttuu vielä suunnattoman paljon pahemmaksi sotilasanarkian tilanteeksi. Rooman kansa ei tahdo taikka ei kykene nostamaan käsivarttansa itsepuolustukseen. Se on luovuttanut elinvoimaisemmista barbaarikansoista kootuille palkkasoturijoukoille kodin ja kotilieden puolustamisen samoihin barbaariheimoihin kuuluvia maahan tunkeutuvia joukkoja vastaan. Siksipä tämä kansa itse ensiksi muuttuukin välttämättömien puolustusmenojen passiiviseksi imukohteeksi ja sen jälkeen palkkasoturien ryöstönhalun ja mielivallan turvattomaksi uhriksi. Sellaisessa turtumuksen ja sorron ilmapiirissä kuihtuvat myöskin kukkaset sivistyksen puusta. Mutta runko elää — tulee vain istuttaa se uudelleen voimakkaampaan maaperään.

Uusi vaihe ihmiskunnan historiassa on tulossa. Marcus Aureliuksen jälkeen, kuten muuan nykyaikainen ranskalainen historioitsija on sanonut, »keisarikunta on saanut valmistusaikaa keskiajalle.»

Kirjallisuutta:

C. De la Berge, Essai sur le règne de Trajan.

Heinrich Francke, Zur Geschichte Trajans und seiner Zeitgenossen.

Johan Bergman, Plinius den yngre.

A. Linsenmayer, Die Bekämpfung des Christentums durch den römischen
Staat.

Victoria Vaschide Histoire de la conquête romaine de la Dacie (Laajoin kirjallisuusluetteloin).

A.D. Xénopol, Histoire des roumains de la Dacie Trajane. 2 nid.

Karl Lehmann-Hartleben, Die Trajanussäule: 2 nid.

Ferdinand Gregorovius, Der Kaiser Hadrian.

E. Kornemann, Kaiser Hadrian und der letzte grosse Historiker von Rom.

Bernhard W. Henderson, The life and principate of the emperor Hadrian
(Laajoine kirjallisnusluetteloineen).

A. Ræder, Keiser Hadrian.

Otto Th. Schulz, Leben des Kaisers Hadrian.

Wilhelm Weber, Untersuchungen zur Geschichte des Kaisers Hadrianus.

Thomas Codrington, Roman roads in Britain.

R.G. Collingwood, Hadrian's Wall. — Roman Britain.

T. Haverfield and George Macdonald. The romanization of roman Britain.

Gerge Macdonald. The roman wall in Scotland.

Jessie Mothersole, Hadrian's wall.

John Ward, The roman era in Britain.

L. Dietrichson Antinoos.

Viktor Rydberg, Antinous.

Hermann Winnefeld, Die Villa des Hadrian.

Otto Th. Schulz, Das Kaiserhaus der Antonine und der letzte Historiker
Roms.

Epicteti Enchiridion, ruotsintanut C.F. Hamilton.

Adolf Bonhöffer, Epictet und die Stoa. — Die Ethik des Stoikers
Epictet. — Epictet und das Neue Testament.

Th. Colardeau, Étude sur Épictete.

Marcus Aurelius, Självbetraktelscr. E. Weerin ruotsinnos.

Einar Löfstedt, Marcus Aurelius och hans tid (Verdandis småskrifter n:r 201).

Ernest Renan, Marc-Aurèle et la fin du monde antique.

LUKIANOS, ANTIIKIN VIIMEINEN SUURI KIRJAILIJA.

Näyttämönä on Olympos, jonne filosofi Kyniskos[177] on uskaltautunut hieman hävyttömin aikein tunnustella itsensä jumalien isän suonta. »Kuulepas Zeus», hän sanoo, »tarkoituksenani ei ole häiritä sinua rukoilemalla rikkautta tahi valtaa tahi jotakin muuta samanlaista, koska sinusta on kiusallista sellaista antaa. Kysymys on vain pienestä, turhanpäiväisestä asiasta, jonka suvainnet minulle suoda.»

Zeus: Annapa sitten kuulla pyyntösi, Kyniskos! Se hyväksytään, jos se on niin vaatimaton, kuin miltä kuulostaa.

Kyniskos: Vastaa vain minulle yksinkertaiseen kysymykseen! Varmasti olet sinäkin perehtynyt Homerokseen ja Hesiodokseen. Sano minulle sitten, onko totta, mitä nämä miehet kertovat Kohtalosta ja Moirista[178] että sellaiseksi kuin nämä kerran ovat kehränneet kunkin naisesta syntyneen elämänlangan, sellaiseksi sen sitten täytyy välttämättömästi tulla.

Zeus: Ei mikään ole varmempaa kuin se.

Kyniskos: Hyvä! No entä sitten Sallimus ja Sattuma, jotka myöskin ovat kuuluja auktoriteetteja, mitä ne sitten ovat? Ovatko ne Moiren kanssa samanarvoisia vai hieman ylempiä? Sillä yleinen käsityshän on se, että mikään ei merkitse mitään Sallimuksen ja Sattuman rinnalla.»

Nyt Zeus tulee hämilleen ja vastaa samoin kuin vanhemmilla on tapana vastata samanlaisessa tapauksessa koettaessaan selviytyä liian tiedonhaluisista lapsista: »Ei ole sallittu saada kaikkea tietää, Kyniskos.»

Kyselijä ei kuitenkaan anna tämän vaikuttaa itseensä, vaan jatkaa: »Mutta jos nyt Moirat hallitsevat kaikkea eikä ole ketään, joka voi kumota, mitä he kerran ovat päättäneet, niin mitä hyödyttääkään silloin, että ihmiset uhraavat teille jumalille ja tuovat teille kokonaisia hekatombeja, että Te kuulisitte heidän rukouksensa?»

Tällä tavoin Kyniskos solmeilee jumalien isän kysymyksillään niin julkeasti, että Zeus kiemurtelee kuin mato hänen säälimättömän logiikkansa edessä. Hän koettaa livahtaa kuin koira veräjästä selittämällä: Moirat järjestävät kaikki meidän jumalien välityksellä.

Kyniskos: Minä ymmärrän: te jumalat olette vain työkaluja kohtalottarien käsissä, aivan niinkuin kirves ja kaira kirvesmiehellä.

Zeus: Kuulepas, ajattele, että minä istun tässä salama kädessäni!

Kyniskos: Salamoitse sinä vain, Zeus! Kohtalo se kumminkin määrää sattuuko vasamasi minuun vai ei. Mutta sano minulle ensin eräs asia: Minkä ihmeen vuoksi sinä sallit temppelinryöstäjien ja ryövärien kuljeksia vapaina, sillävälin kuin sinä joka päivä annat salamasi iskeä tammiin ja kiviin ja alusten purjeisiin, jotka eivät ole tehneet mitään pahaa, vieläpä välistä hiljaisiin ja siivoihin vaeltajiin? Sinä et vastaa Zeus. Kenties minä en saa sitäkään tietää?

Zeus: Et, sitä sinä et saa, Kyniskos. Minulla ei ole mitään sanomista sellaiselle tungettelevalle vintiölle kuin sinulle.

Sepä ikävää — Kyniskos arvelee — »sillä minun pitäisi tehdä vielä pari kysymystä. Minä olisin mielelläni tahtonut päästä selville siitä, kuinka Moirilta voi riittää aikaa kaikkeen, pienimpiinkin asioihin, vaikka heitä on vain kolme. Enpä minä vain tahtoisi olla heidän asemassaan ja päivät pitkät istua ja kehrätä värttinällä, jossa on liiankin paljon törkyä ja sitten vielä kaupan päällisiksi pitää silmällä kaikkea. Mutta jos sinun, Zeus, on vaikeata vastata näihin kysymyksiini, niin on minun tyytyminen siihen, mitä jo olen saanut tietää. Sillä olenhan saanut ainakin hieman valaistusta kyselyyni Sattumasta ja Sallimuksesta. Ja tietystihän on jo kauan sitten määrätty, että minä en tule saamaan selkoa lopuskasta.»

Menettelytapa on tuttu. Se on sama vähitellen kumoava kyselytapa, jota Platonin dialogeissa Sokrates käyttää, kun hän panee sofistat ahtaalle. Se mies, joka dialogissaan »Zeus pulassa» on näin heittänyt harteilleen Platonin viitan, on syyrialainen Lukianos Samosatan kaupungista Eufratin varrelta. Hän syntyi noin vuonna 125. Hän oli aloittanut elämänuransa kaunopuhujana. Kaunopuhujana hän oli esiintynyt melkein kaikissa Rooman valtakunnan maissa ja saanut suurta suosiota osakseen. Mutta ontto retoriikka oli oikeastaan vain hänen elinkeinonsa. Kun hän oli koonnut suunnilleen niin suuren omaisuuden, että voi sillä elää, hän asettui asumaan Ateenaan, maailman kirjalliseen pääkaupunkiin ja antautui kirjailijauralle, jolla hän on tehnyt nimensä kuolemattomaksi. Hän oli niihin aikoihin nelikymmenvuotias mies.

Esikuvanaan hän piti platonilaista dialogia; mutta Lukianoksesta ei ollut syvämietteisiin filosofisiin tutkisteloihin — hän teki dialogissaan yksinomaan henkevää pilaa, mielellään parodiatyyliin. Hän piteli erittäin pahoin kansanomaisia kuvitelmia jumalmaailmasta, jonka monia vajavaisuuksia Ksenophanes ja Herakletos jo 700 vuotta aikaisemmin olivat ivailleet ja joista Aristophanes myöhemmin oli tehnyt pilaa näyttämöllä. Lukianos menee pitemmälle oppi-isänsä jälkiä seuratessaan. Hänestä Zeus on lörpöttelevä Don Juan, Mercurius yksinkertainen rosvo, Bakkhos auttamaton juoppo, joka tuoksuu viinille jo aikaisin aamulla, ja Hephaistos on ainakin kaikkea muuta kuin kadehdittava olio. Tosin hänellä on kaunis rouva, mutta tämähän pettää häntä Areen kanssa, ja »mitäpä ontuva nokinen seppäraukka voikaan niin korealle miehelle, joka on vielä sotilas kaupan päällisiksi?» Mutta Lukianoksella on vielä rikkaampi kuvakokoelma käytettävänään egyptiläisissä, syyrialaisissa ja muissa itämaisissa jumalissa ja pahoissa hengissä, jotka nyt vaativat osuuttansa vanhojen Olympoksen jumalien nektari- ja ambrosia-annoksista. Eikä sovi ihmetelläkään, ettei Zeus ilokseen näe koirankasvoisen Anubiksen ja Memphiksen härän tunkeutuvan korkean ylhäiseen olympolaiseen seuraan!

Kohtaloaan ei kiittele Hermeskään, kun hän joutuu kahden kesken mammansa kanssa ja saa tilaisuuden purkaa sydämensä. »Minullahan on aivan hullun paljon tekemistä» — sellainen on hänen sisunpurkauksensa sisällys. »Ei ole toista jumalaa koko taivaassa, jonka pitää riehua ja raataa niinkuin minun. Aikaisin aamulla ylös ruokasalia lakaisemaan ja asettamaan tyynyjä paikoilleen. Kun minä juuri ja juuri olen saanut kaikki järjestykseen, minun on jo ilmoittauduttava Zeukselle ja saan sitten pitkin päivää juoksennella ympäriinsä ristiin ja rastiin hänen asioillaan. Ja kun minä viimeinkin tulen takaisin tänne ylös, niin minä tuskin ehdin pudistella tomun päältäni, ennenkuin jo ambrosia on asetettava pöydälle. Eikä edes yölläkään minulla ole rauhaa. Minä olen lopen väsynyt koko hommaan.»

Pariksen tuomio dialogissa ylenkatse olympolaisia kohtaan muuttuu täydelliseksi pilaksi. Näytelmä — tekisi mieli sanoa — alkaa Zeuksen sanoilla Hermeelle: »Ota tämä omena ja riennä alas Fryygiaan ja etsi Priamoksen poika, härkäpaimen — hän käy Ida vuorella ja paimentaa laumaansa — ja sano hänelle näin: Kuulehan, Paris! Zeuksen tahto on, että sinä, joka olet kaunis mies ja lisäksi hyvin perillä rakkausasioissa, ratkaiset näiden kolmen jumalattaren keskisen riidan siitä, kuka heistä on kaunein. Kauneuspalkintona on omena.»

Kolme jumalatarta, joita kauneuskilpailussa on arvosteltava, saavat sen rauhoittavan tiedon, että paimennuorukainen »on kuninkaallista sukuperää, mutta samalla kertaa vain tuollainen turmeltumaton vuoriston lapsi, jota tuskin kukaan voi pitää arvottomana katselemaan niin paljoa naiskauneutta.»

Mutta kopeasti niskojaan nakaten Aphrodite selittää, että hän sitten vasta ei pelkää minkäänmoista palkintotuomaria. »Sillä mitäpähän voi olla minua vastaan huomauttamista?» Terävästi Hera sinkauttaa: »Emme mekään pelkää, Aphrodite, jos vaikka itse omalle Areellesi olisi uskottu päätösvalta asiassa.» Pallas Athene sitävastoin punastuu tyttömäisen häveliäästi.

Hermes: Ja nyt suoraan Fryygiaan — minä näytän tietä. Pysytelkää aivan perässäni! Eikä minkäänmoista hermostumista! Minä tunnen Pariksen: hän on nuori ja kaunis ja naistenmies ja oikea asianymmärtäjä tämänluontoisissa asioissa, niin että kyllä hän tulee olemaan hyvä tuomari.

Aphrodite: Tuohan kuulostaa hyvältä ja erittäinkin minä olen mielissäni siitä, että hän on oikeudenmukainen tuomari. Mutta sano minulle, onko nuori mies naimaton vai onko hänellä jonkinlainen vaimo?

»Mitä te supattelette?» Athene keskeyttää epäluuloisesti.

Hermes: Hän vain kysyi minulta, onko Paris poikamies.

Athene: No, mitä se häntä liikuttaa?

Hermes: Sitä en tiedä. Hänen oli vain jotakin kysyttävä eikä tarkoittanut sillä mitään, hän sanoo.

Athene: No, entäs sitten? Onko hän naimaton?

Hermes: Ei, eipä kyllä.

Athene: Hyvä! Onko hänessä vähääkään sotilasainesta? Onko hänellä sotaista kunnianhimoa, vai eikö hän ole muuta kuin paimen?»

Nyt Aphrodite keskeyttää keskustelun huomauttamalla, että hän nyt ei ainakaan ole sellainen, joka vihastuu siitä, että Hermes on syrjässä keskustellut hänen kilpailijattarensa kanssa. »Sellainen soveltuu huonoille luonteille, mutta ei koskaan Aphroditelle.»

Mutta nyt on saavuttu perille Ida vuorelle. Hera käyttää tilaisuutta hyväkseen pistelläkseen Aphroditea: »Sinä saat käydä edellä ja näyttää tietä», hän sanoo, sillä sinunhan pitäisi olla perehtynyt tähän seutuun niinä aikoina, jolloin sinä aikaisin ja myöhään teit kuuluisia vierailujasi Ankhiseen[179] luona.» — »Ei, nyt minä näytän teille tietä», Hermes sanoo ja niin hän sitten esittelee kolme ylhäistä naista paimennuorukaiselle, joka kauan seisoo typertyneenä niin suurenmoisen kauneuden edessä. Heidän tapansa siepata sana toistensa suusta ja piikiteliä toisiansa ei suinkaan helpota hänen tehtäväänsä. Hänen täytyi arvostella jokaista erikseen. Silloin näyttäytyy pian, minnepäin tuomio kallistuu. »Minä en ole sellainen, joka otan vastaan lahjuksia», hän ilmoittaa Heralle, kun tämä koettaa houkutella häntä koko Aasian herruudella: mutta kun Aphrodite lupaa kauniin Helenan rakkauden, niin lahjomattomuus sulaa kuin vaha.

* * * * *

Lukianoksen satiiri saa toisen, katkeramman, tummemman soinnun, kun hän vie meidät manalaan. Sille hän on omistanut kuuluisan dialogisarjansa »Kuolleitten keskusteluja», joissa kauttaaltaan värähtelee voimakas tunne kaiken mitättömyydestä. Muuan parhaimmista näistä dialogeista kuvaa matkaa Kharonin lautalla. Se alkaa näin:

Kharon: Tässä ei ole helppo selviytyä, sen saatte uskoa. Lauttahan on, kuten näette, pieni ja sangen kehno ja vuotava hieman joka paikasta. Jos se kallistuu, niin se menee kumoon samassa. Ja kuitenkin te tulette tänne suurissa joukoissa yhdellä kertaa ja laahaatte mukananne paljon tavaroita. Jos kaikki tuo kama otetaan mukaan, niin minä pelkään, että te saatte katua, ainakin uimataidottomat. Tässä ei auta muu kuin jättää kaikki tarpeeton tavara rannalle ja sitten käydä lautalle alastomina.

Hermes saa seista ääressä ja pitää silmällä, että matkustajat luopuvat kaikesta, mitä he ovat laahanneet mukanaan viimeiseen asti: kauneudesta, kunniasta, rikkaudesta j.n.e. Hän on jo vapauttanut pari haamua kaikista liiallisista matkatavaroista. Silloin saapuu siihen kolmas, jolta hän kysyy: »No entäs sinä siellä, jolla on purppurainen juhlapuku ja diadeemi, sinä, joka näytät niin korskealta, mikä sinä olet miehiäsi?

Lampikhos: Lampikhos, Gelan ruhtinas.

Hermes: Mitä sinä luulet tuolla kaikella koreudella täällä tekeväsi? Heitä se päältäsi!

Lampikhos: Kas siinä ovat sitten rikkauteni.

Hermes: Anna turhamaisuutesi ja ylimielisyytesikin tehdä niille seuraa, Lampikhos! Jos ne otetaan mukaan, tulee lautalle aivan liiaksi painoa.

Lampikhos: Mutta diadeemin ja purppuraviitan sinä kuitenkin antanet minun pitää, vai kuinka?

Hermes: Ei millään ehdolla. Pois vain nekin!

Lampikhos: Jääkööt sitten! Voitko sinä vielä enemmän vaatia? Kuten näet, minä olen nyt luopunut kaikesta.

Hermes: Ei, vielä on sinulla jäljellä julmuutesi ja hulluutesi ja julkeutesi ja vihasi. Niistäkin on sinun luovuttava.

Lampikhos: Tässä minä nyt sitten seison ilkialastomana.

Hermes: Nyt saat nousta lautalle.»

Nyt saapuu paikalle tavattoman suuri sotilas.

Hermes: Varjelkoon! Varustuksissa kiireestä kantapäihin! Mikä on aikomuksesi ja mikä on tarkoitus tuolla voitonmuistomerkillä, jota kannat?

Soturi: Että minä olen voittanut taistelun ja tehnyt itseni huomatuksi urhoollisuudestani, niin että valtio on tahtonut kunnioittaa minua.

Hermes: Jätä sinä vain muistomerkki ylhäälle maan päälle! Manalassa vallitsee rauha, eikä siellä tarvita aseita.

Mutta tuo suurieleinen — joka pöyhistelee kuin lintu ja rypistelee silmäkulmiaan ja näyttää niin syvämietteiseltä —, mikähän otus se on. Niin, minä tarkoitan tuota, jolla on pitkä, hoitamaton pukinparta.

Menippos: (Lukianoksen ihailema kyynillinen filosofi ja satiirikko 3:nnelta vuosisadalta e.Kr.): Se on olevinaan filosofi, Hermes, mutta on itse asiassa petturi ja suurveijari. Anna hänen vain riisua vaatteensa, niin saat nähdä, kuinka paljon turhamaisuutta kätkeytyykään sen viitan alle!»

Tällöin näyttäytyy, että — kuten Hermes sanoo — filosofin kaikki vastenmieliset ominaisuudet tuskin mahtuisivat viisisoutuun. Hänen täytyy luopua kaikista niistä, vieläpä raskaasta, takkuisesta pukinparrastaankin.

Lopultakin ollaan lähtökunnossa. Matkalla kuolemanvaltakuntaan kuullaan ylhäältä maan päältä moniäänistä sorinaa. Ne ovat jäljelle jääneitä, jotka ilmaisevat suruaan tai iloaan viimeisten kuolintapausten johdosta.

»Mutta sinua», Hermes Menippokseen kääntyen sanoo, »sinua ei itke kukaan, vaan sinä saat levätä siellä yksin ja rauhassa.»

Menippos: Eikö mitä. Varro vain, niin kuulet kohta koirien ulvovan surkeasti tähteni ja korppien siipien viuhinan, kun ne ottelevat keskenänsä pitäessään huolta hautaamisestani.

Hermes: Sinä olet miesten mies, Menippos.»

* * * * *

Toinen, joka viihtyy oikein hyvin manalassa, on köyhä suutari Mikyllos. Hän on niin innokas pääsemään lautalle, että tuskin pysyy nahoissaan, ja ylistää itseään onnelliseksi, koska hänellä ei ole mitään, mikä kiinnittäisi häntä elämään. »Kaikki, mitä olen nähnyt täällä alhaalla, miellyttää minua sitävastoin, kautta Zeuksen, tavattomasti», hän vakuuttaa. »Yleinen tasa-arvoisuus eikä mitään eroa ihmisten kesken, se on minusta olemassaolon ihanne. Täällä alhaalla me köyhät nauramme, sillä aikaa kuin rikkaat tuskittelevat ja välittävät.» Kun hän kuulee näiden valitusvirret, niin hän kumminkin itsekin pelkästä velvollisuudentunnosta voivottelee: »Ai, ai, minun nahkapalani ja minun kenkäni ja rakkaat sandaaliraasuni! Voi minua raukkaa, minä en saa enää koskaan tuntea, miltä tuntuu nähdä nälkää koko päivän tai kulkea talvella paljain jaloin ja puolialastonna, niin että hampaat kalisevat kylmästä. Kuka periikään nyt veitseni ja naskalini?»

* * * * *

Simyloksen ja Polystratoksen välinen dialogi näiden tavatessa toisensa kuolonvaltakunnassa luo hauskan sivupiirteen perintömetsästyksen historiaan.

»Simylos: No vihdoin viimein sinäkin, Polystratos, olet täällä alhaalla luonamme! Sinulta ei mahtane uupua monta vuotta sadasta.

Polystratos: Yhdeksänkymmentä kahdeksan on minun hartioillani, Simylos.

Simylos: Minkälaista sinulla on ollut viimeiset kolmekymmentä vuotta, sen jälkeen kuin minä kuolin? Sillä sinä kai olit siihen aikaan lähes seitsemänkymmenen ikäinen.

Polystratos: Hyvin miellyttävää, niin uskomattomalle kuin se kuulostaakin. Ennen kaikkea tungeksi ympärilläni joukoittain kauniita nuorukaisia ja uhkeita naisia ja minulla oli hajuvesiä ja tuoksuvia viinejä ja pöytä, jonka veroista ei ollut koko Sisiliassa. Heti aamulla tervehdyksillä käyvien joukot piirittivät minun oveni, ja myöhemmin päivällä tuotiin minulle mitä ihanimpia lahjoja kaikilta maailman ääriltä.

Simylos: Oletko ollut sitten kuninkaana minun kuoltuani, Polystratos?

Polystratos: En, mutta minulla oli tuhansittain ihailijoita.

Simylos: Minä voin tuskin hillitä nauruani. Ihailijoita — sinunlaisellasi vanhalla rumiluksella, jolla on vain neljä hammasta suussa.

Polystratos: Olipa, kautta Zeuksen, ja ne olivatkin koko kaupungin hienointa väkeä.

Simylos: Sinä puhut arvoituksia.

Polystratos: Ja kuitenkin luuksi jokaisen vähin tietävän, kuinka yleiseksi rakkaus lapsettomiin, varakkaisiin ukkoihin on tullut.

Simylos: Ahaa, nyt minä ymmärrän. Mutta kuinka sinä lopuksi menettelit omaisuutesi kanssa?

Polystratos: No, sille heistä, jonka kanssa aina viimeksi puhuin, oli minun tapana vakuuttaa, että olin tehnyt hänet perillisekseni; ja tämä uskoi sen ja ponnisteli kaksin verroin miellyttääkseen minua. Mutta minun jälkeeni löytyi kätköistäni toinen testamentti, joka sisälsi minun todellisen tahtoni ja siunaukseni noille narreille.

Simylos: No, mutta kenen sinä olit määrännyt perilliseksesi sen testamentin mukaan?

Polystratos: Erään fryygialaisen orjan. Ja nyt kaupungin ylhäisimmät liehittelevät häntä!»

* * * * *

Parhain Lukianoksen dialogeista on epäilemättä se, joka käsittelee »ihmisvihaaja Timonia». Sen draamallinen voima soi Shakespearelle kiitollisen tehtävän luoda siitä oikea draama.

Timon, entinen Ateenan rikas porvari, kulkee syrjäseuduilla yksinkertaisena päivätyöläisenä ja muokkaa maata otsansa hiessä kaikkien niiden ystäviensä hylkäämällä, jotka ovat imeneet hänet tyhjäksi hänen rikkautensa päivinä.

Hänen katkeruutensa koko olemassaoloon purkautuu hurjiin herjauksiin Zeusta kohtaan, joka ei yritäkään estää roistomaisuutta maailmassa: »Mutta Zeus, sinä 'ystävyydenruhtinas', 'vieraanvaraisuudensuojelija', 'salamanherra', 'pilvienpitelijä', 'ukkosmajesteetti' — puhumattakaan monista muista lempinimistä, joilla joukko hulluja runoilijoita huutaa sinua avukseen, etenkin silloin, kun olisi saatava runomitta hyvin sujumaan! Missä sinulla nyt on 'sähisevä salamasi' ja 'korkealla kumajava' ukkosesi ja 'loistava', 'häikäisevä', 'kauhea' vasamasi? Kaikkihan tämä on vain pötyä, ja pöyhkeilevien korulauseitten takana ei ole muuta kuin runollista usvaa. Kuinka on nyt tuon sinun tuliaseesi laita, jonka osumisvarmuutta on ylistetty? Se lienee palanut loppuun ja kylmentynyt, koskapa sinulla ei ole jäljellä vihankipunaakaan väärämielisiä ihmisiä kohtaan. Sinähän olet nykyisin niin tihrusilmäinen ja huononäköinen, ettet näe mitään, ja niin huonokuuloinen kuin vanha ukko. Toista oli siihen aikaan, kun sinä olit vielä nuori ja luonteesi kiivas. Silloin salama oli kulussa aamuvarhaisesta myöhään iltaan, ja ukkosenjyrähdykset vierivät pitkin taivaankantta. Ravisteleiksehan, Kronoksen poika, ja puhalla elämää salamaan tahi sytytä se Etnassa ja näytä, että sinulla on vielä jäljellä hieman sitä vihaa, jota Zeus kerran voimakkaan nuoruutensa päivinä hehkui!

Zeus: Mikä se on tuo kiljukurkku, jonka kuulen kirkuvan tuolla etäällä Attikassa, Hymettoksen lähellä, vuoren juurella? Koko mies näyttää likaiselta ja pörröiseltä. Hän on puettu vuotaan ja ahkerasti hän työskentelee ja tonkii maata. Sepä oli koko löylyttäjä puhumaan ja entä millainen suurlörppö sitten.»

Hermes selittää hänelle, kuka mies on. »Jaha, hän», Zeus tuumailee, »joka on minulle alttareillaan uhrannut niin lihavia ja ihania sonneja ja vuohia. Minä tunnen tosiaankin vielä nytkin sieraimissani niiden paistinhöyryjen tuoksun. Siitä miehestä täytyy meidän huolehtia, ettei hän joudu tuuliajolle, sillä hänellä on tosiaankin syytä nurkua kovaa kohtaloaan.

Kuulepas Hermes! Ota mukaasi Plutos[180] ja lähde heti alas hänen luoksensa! Mutta mitä tulee noihin kuokkavieraisiin ja heidän osoittamaansa kiittämättömyyteen, niin minä palaan asiaan, ja he saavat rangaistuksensa heti, kun vain olen ehtinyt saada salaman korjatuksi. Toistaiseksi täytyy kuitenkin heille olla riittävänä rangaistuksena sen, että näkevät Timonin upporikkaana jälleen. Mutta älä missään tapauksessa unohda ottaa paluumatkallasi mukaasi muutamia Etnan kyklooppeja tänne ylös korjaamaan ja hiomaan salamaa minulle.»

Hermes ja Plutos lähtevät siis matkaan. He tapaavat Timonin muokkaamassa kivikovaa maatilkkua ympärillään Ahkeruus, Viisaus, Kärsivällisyys ja »koko joukko sellaisia puutteen seuralaisia». Ne saavat nyt lähteä matkoihinsa, ja Hermes ja Plutos rientävät heidän sijalleen. Mutta kun he tarjoavat Timonille rikkautta ja onnea, tämä raivostuu ja uhkaa heitä kuokallansa, jolleivät he heti painele tiehensä. Rikkauden kirousta hän ei tahdo tuntea enää toista kertaa. »Plutos toi minulle tuhansia onnettomuuksia», Timon sanoo. »Hän jätti minut alttiiksi imartelijoille, lähetti minulle kavalia vihollisia, turmeli minut nautinnoilla ja teki minut toisien kateuden kohteeksi.» Kuinka paljon onnellisempi — hän arvelee — minä olenkin ollessani ulkona työssä pienellä maatilkullani, kaukana suurkaupungin turhuudesta ja kurjuudesta!

Plutos antaa hänen kuitenkin tietää, että oli Timonin oma syy, että hänen rikkautensa tuli väärinkäytetyksi. Ja kun Timon ei voi kieltää, että se on totta, hän vähitellen tulee taipuvaisemmaksi ja sanoo lopuksi kiltisti: »Kaipa minun on sitten toteltava, Hermes, ja tultava rikkaaksi jälleen.» Hän iskee kuokkansa maahan ja saa heti ylös maahan kaivetun kultaraha-aarteen. Mutta sitä hän ei totta tosiaankaan aio lahjoittaa pois. Nyt hän perusteellisesti kostaa ihmiskunnalle, jota hän on oppinut niin syvästi halveksimaan. »Yksinäisyydessä minä aion elää niinkuin susi, ja Timonin ainoa ystävä on oleva Timon», hän lupaa itselleen.

Se on kuitenkin helpommin sanottu kuin tehty. Huhu Timonin löydöstä on jo levinnyt läheiseen kaupunkiin, ja joka taholta tulee ihmisiä juosten henki kurkussa. »Kukahan lie tuo, joka tulee ensimmäisenä», Timon ihmettelee. »Gnathonideshän se on, tuo liehakoitsija, joka tässä eräänä päivänä, kun minä pyysin häneltä pientä almua, sen asemesta ojensi minulle köydenpätkän hirttääkseni itseni, tuo mies, joka niin monta kertaa on luonani kumonnut kurkkuunsa astioittain viiniä. Olipa hyvä, että hän tuli ensiksi!

Gnathonides: Enkö sanonutkin, etteivät jumalat jätä niin kelpo miestä kuin Timonia tuuliajolle? Hyvää päivää, Timon, sinä kauneuden ja rakastettavuuden esikuva, sinä iloinen juomaveikko!

Timon: Hyvää päivää, sinä ahne korppikotka, sinä hylkiö!

Gnathonides: Aina vain sama irvihammas! Mutta missä sinulla on nyt juhlahuoneisto? Minä olen ottanut mukaani juhlalaulun, yhden kaikkein viimeisimpiä.

Timon: Kyllä sinä saat laulaa, mutta se tulee käymään tämän kuokan säestyksellä.» Ja niin hän tanssittaa kuokkaansa Gnathonideeseen, kunnes pääsee hänestä eroon.

Samalla tavoin hän ottaa vastaan toisen toisensa jälkeen muutkin entiset kuokkavieraansa, jotka eivät ole edes tahtoneet tuntea häntä, sen jälkeen kuin hän tuli köyhäksi. Ei edes Démeaan, kaunopuhujan, onnistu päästä hänen suosioonsa jälleen, vaikka hän saapuu ilmoittamaan, että hän on tehnyt esityksen kansankokoukselle, että neuvokasta Timonia, yhteiskunnan hyväntekijää, kunnioitettaisiin siten, että hänen kultainen kuvapatsaansa asetettaisiin Athenen kuvan viereen Akropoliille.

Viimeiseksi karkoitetaan toisenlaatuinen korupuhuja, vanukepartainen filosofi ja veijari, yksi kyynikkokoulun monia torikirkujia, joilla on hyve ja kieltäymys huulillaan, mutta jotka heti ovat valmiit ne unohtamaan nähdessään lihavan syöttikukon, hyvää viiniä tai kauniin neidon. Siinä tyyppi, jota Lukianos aina pitelee pahoin. Jalo filosofi ei saavu toisten tavoin, varjelkoon toki, saadaksensa olla mukana jakamassa saalista! »Sinähän tiedät hyvin», hän sanoo Timonille, »kuinka minä olen tyytyväinen, kun saan vähän ohrapuuroa, ja että minun mieliruokani ovat ajuruoho ja krassi tahi, jos tahdon elää oikein ylellisesti, muuan hyppysellinen suolaa; ja juomani minä saan Hymettoksen vesijohdosta.» Ihmisystävällinen moraalisaarnaaja tulee vain antaakseen Timonille hyviä neuvoja, kuinka hän parhaiten voisi käyttää rikkauttaan. Enimmän siunausta rikkaus tuottaa, kyynikko sanoo, jos Timon on antelias filosofeille. »Omalta osaltani», tämä omanvoitonpyytämätön neuvonantaja lisää, »— kuitenkin minä nyt ajattelen vähemmin omaa itseäni kuin köyhiä tovereitani — minä en pyydä enempää, kuin että täytät tämän pussin kullalla, sillä filosofille ominaista on tyytyväisyys ja kohtuus.»

* * * * *

Vanhoilla päivillään Lukianos sai jonkun mahtavan suosijan toimesta hyvätuloisen toimen Egyptissä ja kuoli hyvässä asemassa olevana virkamiehenä vuosisadan loppupuolella. Hänestä on jäänyt jäljelle keisariajan sukkelimman ja ennakkoluulottomimman kirjailijan maine. Ei kukaan ole häikäilemättömämmin kuin hän paljastanut sen ajan usein loistavan pinnan alle piiloutuvaa sisäistä tyhjyyttä, ennen kaikkea onton retoriikan ja sofistiikan sekä jumaluskon, joka oli jo elänyt yli ikänsä ja muuttunut tyhjäksi muodoksi ja taikauskoksi. Itse asiassa Lukianos on jumala-dialogeillaan ivannut kuoliaaksi antiikin mytologian. Perussysäyksen se oli kuitenkin saanut jo paljon aikaisemmin. »Sitä, että on olemassa varjojen valtakunta maan alla ja Styksin sammakoinen suo, jonka yli kuolleet kulkevat venheessä, sitä eivät nykyisin usko lapsetkaan», jo Iuvenalis sanoo. Mutta paljon muuta taikauskoa ja uskoa ihmeitten tekijöihin oli tullut tilalle. Kaikkea tällaista vastaan Lukianos läksi sotaretkelle »terveen järjen» aseilla taistellen. Tieteen asevarasto ei sitävastoin ollut hänen käytettävissään. Siihen hänen opintonsa olivat liian vähäiset.

Lukianos oli, Schück sanoo, »viimeinen kirjailija, jolla oli antiikin ajatuksen kirkkaus ja hieno henkevyys. Hänen ja heidän aikalaisiaan ympärillään alkavat jo kohota ne keskiajan usvat, jotka vähän sen jälkeen varjostavat maailman.»

Kirjallisuutta:

Lukianos, Tre satiriska dialoger. Hans Hultin ruotsinnos kreikasta.

Lukianos, Valda skrifter. Hans Hultin ruotsinnos kreikasta. 2 osaa.

Lukianos, En sannfärdig historia.[181] Hugo Bergstedtin ruotsinnos.

Valda skrifter af Lukianos, P. Rödströmin ruotsintama.

Maurice Croiset, Essai sur la vie et les oeuvres de Lucien.

Rudolf Heim, Lucian und Menipp.

Fredrik Böök, Lukianos från Samosata (Essayer och kritiker 1915—1916).

Sven Dahlgren, Lucianus och hans tid.

Victor Hugo Wickström, Lukianos, antikens modernaste ande.

VIITTEET:

[1] Kr. Aineias.

[2] Henkikirjat.

[3] Sitten se voi kantaa hedelmiä vuosisadan.

[4] N.s. Liciniuksen laki. Perimätiedon mukaan se säädettiin vuonna 366 e.Kr., mutta todennäköisesti tämä laki syntyi vasta vuoden 200 paikkeilla.

[5] 62.5 hehtaaria. (Suomentajan huomautus.)

[6] Reduktio (lat. reductio) valtiolle palauttaminen. (Suomentajan selitys.)

[7] Sallustius oli syntynyt vuonna 86 e.Kr. Hän otti innokkaasti osaa vuosisadan keskivaiheilla käytyyn kansalaissotaan ja kuului tällöin kansanpuolueeseen, tuli senaattoriksi ja hoiti niin hyvällä menestyksellä päällikkyyttä Julius Cæsarin sodissa, että Cæsar palkitsi hänet hyvätuloisella Numidian maaherranviralla. Cæsarin kuoleman jälkeen, vuonna 44 e.Kr., hän vetäytyi syrjään valtiollisesta elämästä ja eli niillä rikkauksilla, jotka hän oli koonnut Afrikassa. Hän rakennutti itselleen Roomaan palatsin, joka myöhemmin joutui keisarien asunnoksi, ja antautui historiallis-kirjalliseen työhön. Paitsi Jugurthan sotaa, hän kuvasi Catilinan salaliittoa sekä käsitteli viidessä kirjassa Rooman historiaa vuosien 78—67 välillä e.Kr. Mutta tästä teoksesta on ainoastaan katkelmia säilynyt.

Sallustius ei katsele tapahtumia puolueettoman historioitsijan, vaan demokraattisen puoluemiehen silmillä ja maalaa mielellään liioitellun vahvoin värein. Mutta hänellä on terävä silmä huomaamaan psykologisten tekijäin suuri merkitys, ja tältä kannalta katsoen hänellä on suuret ansiot historioitsijana. Esikuvanaan hän piti suurta kreikkalaista historioitsijaa Thukydidestä.

[8] Henkevä klassikko-filologi Gaston Boissier keskittää Jugurthan käsityksen Roomasta sanoihin »Ville a vendre» (Kaupunki myytävänä).

[9] Nykyinen Marokko, levoton maa, joka nyt ensi kerran esiintyy maailmanhistoriassa.

[10] »Kerrotaan» myös, että vain 10 miestä pääsi pakenemaan. Liioittelevat numerotiedot osoittavat joka tapauksessa tappion moraalisen vaikutuksen suuruutta. (Suomentajan huomautus.)

[11] Teutoneja pitävät useat huomattavat tutkijat keltteinä. (Suomentajan huomautus.)

[12] Lue Eks.

[13] Italia oli oskien murteella Viteliu, joka on samaa kuin vitulus: vasikka.

[14] Hän oli muka keksinyt yleislääkkeen myrkkyä vastaan, lääkkeen, joka sai nimen keksijänsä mukaan. Resepti oli löydetty, Mithradateen omalla käsialalla kirjoitettuna, hänen arkistostaan, ja se kuului näin: »Ota kaksi pähkinää» — luultavasti jotakin myrkyllistä lajia — »kaksi viikunaa ja kaksikymmentä ruutapensaan lehteä, survo ne ja pane lisäksi hyppysellinen suolaa! Näistä valmistettu juoma, otettuna tyhjään vatsaan aamulla, suojelee koko päivän myrkyn vaikutuksia vastaan.» Toisten tietojen mukaan hän oli pannut seokseensa myöskin ankan verta. Väitetään, että hän ottamalla joka päivä tätä lääkettä oli tullut myrkkyjen suhteen niin vastustuskykyiseksi, että kun hän lopuksi tahtoi tehdä itsemurhan myrkyllä, se ei onnistunut.

[15] Roomalaisten ylipäällikkö joutui vangiksi. Mithradates sidotti hänet aasin selkään ja kuljetutti häntä kaupungista toiseen pilkattavaksi ja syljeksittäväksi. Viimein hän lienee lopettanut vangin elämän valattamalla sulaa kultaa hänen kurkkuunsa siten pilkatakseen hänen maankuulua ahneuttaan.

[16] Mutta lukuisten pelkuruuden ja verenhimon näytteiden rinnalla kerrotaan myös liikuttavasta uskollisuudesta. Niinpä eräs hyvä isäntä pelastui siten, että hänen orjansa pitivät häntä kätkössä, ottivat kadulta ruumiin, panivat kultaisen sormuksen sen sormeen ja ilmoittivat sen olevan heidän kuolleen herransa, jonka jälkeen he hautasivat kuolleen suurella loistolla ja komeudella, Mutta sillävälin pääsi heidän todellinen herransa Galliaan.

[17] Vastaanottosali, päähuone roomalaisissa asumuksissa.

[18] Appianos kirjoitti toisen vuosisadan edellisellä puoliskolla e.Kr. 24 kirjaa käsittävän Rooman historian. Näistä on 11 kirjaa säilynyt.

[19] Ne ovat, ikävä kyllä, hävinneet jälkimaailmalta.

[20] Sotahistorioitsija Kromayer tulee kuitenkin osittain toiseen tulokseen. Plutarkhoksen ja toistenkin attikalaisten kirjailijain kertomusten perusteella hän koettaa uudelleen hahmotella Kreikassa Khaironeian luona käytyä tärkeätä taistelua. Hän tulee siihen tulokseen, että Sulla oli erittäin etevä taktikko, jonka voima piili siinä, ettei hän koskaan taistelun eri vaiheissa takertunut yksityiskohtiin kokonaisuuden kustannuksella. Ja Sullan vastustaja saa sen mainesanan, ettei hänkään suinkaan ollut mitätön päällikkö.

Kromayerin vastustajan Delbrückin mielestä on sitävastoin aivan mahdotonta säilyneiden kuvausten perusteella saada kuvaa taistelusta ja muodostaa varmaa käsitystä Sullan sotapäällikkölahjoista.

[21] Eräästä Vedius Pollio nimisestä Augustuksen aikaisesta upporikkaasta miehestä kerrotaan, että hän ruokki lammikoillensa mureenoja orjiensa lihalla, jotka eivät olleet osanneet olla julman herransa mieliksi.

Mureena on eräs ankeriaslaji, jonka lihaan roomalaiset olivat mielettömästi ihastuneita. Tämän kalan eräät lajit ovat erittäin saaliinhimoisia ja käyvät m.m. ihmisten kimppuun.

[22] Tästä johtui perimätieto, että gladiaattorit keisariajalla astuessaan areenalle tervehtivät hallitsijaa sanoilla: »Ave Cæsar! Morituri te salutant. (Ollos tervehditty, keisari, kuolemaan menevät sinua tervehtivät.)»

[23] Hänestä kerrotaan, että hän suuresta orjajoukostaan muodosti sammutusvälineillä varustetun yksityisen palokunnan — kunnallista palokuntaa ei näet Roomassa ollut huolimatta siitä, että usein sattui tulipaloja, erittäinkin suurissa vuokrakasarmeissa. Kun talo syttyi tuleen, Crassuksen palokunta tavallisesti riensi heti palopaikalle. Ja samanaikaisesti ilmestyi sinne myös hänen asiamiehensä, joka tarjoutui ostamaan omistajalta talon huokeasta hinnasta. Talonomistaja voi olla jotenkin varma siitä, että talo palaisi pohjaa myöten, jolleivät palokuntalaiset auttaisi häntä. Hänellä ei ollut valitsemisen varaa. Niin pian kuin kauppakirja oli allekirjoitettu ja Crassus pilahinnalla tullut talon omistajaksi, hänen palokuntansa ryhtyi vasta täydellä tarmolla sammutustyöhön. Tavallisesti kävi myöskin niin, että hän vähitellen polkuhinnoilla pääsi naapurienkin talojen omistajaksi. Käyttämällä hyväkseen kaikenlaisia suotuisia olosuhteita puuhakas talohuijari pala palalta sai omiin nimiinsä puolet kaupunkia.

[24] Suurmiesjäljennös. — Myötämielisempi on Pompeiukselle m.m. Theodor Birt, ks. »Rooman miehiä» (Suomentajan huomautus).

[25] Hän eli toisella vuosisadalla j.Kr.

[26] Hänen isoisänsä isä oli ollut Hannibalinsodan urhoollisimpia miehiä. Hänen ruumiissaan oli kolmekolmatta haavan arpea, ja useammin kuin kerran oli hevonen surmattu hänen altaan. Hänen toisella sotaretkellään sattunut oikean käden menetys ei estänyt häntä yhä uudelleen lähtemästä sotatanterille. Hän vain teetti itselleen raudasta käden puuttuvan tilalle. Kaksi kertaa hän joutui Hannibalin vangiksi, mutta hankkiutui omin voimin pakoon kummallakin kerralla.

[27] Kuvaavaa sille, mitä aikalaiset uskoivat Catilinasta, on yleisesti levinnyt huhu, josta Sallustiuskin, vaikka varoen, kertoo. Tämän huhun mukaan Catilina oli, sittenkuin kaikki läsnäolevat olivat antaneet valallisen vakuutuksensa, »kulkenut ympäri käsissään uhrimaljat, joissa oli ihmisverellä sekoiteltua viiniä, jota hän oli jokaiselle juottanut koko ajan manaten päällensä kirousta, jos pettäisi valansa». Myöhäisemmät muinaisajan historioitsijat pitivät tätä kaameaa huhua täytenä totena ja vähitellen siitä kehittyi kertomus, kuinka salaliittolaiset olivat syöneet ihmislihaa.

[28] Kaikkivaltiaan diktaattorin nimen nuori asianajaja ympäröi aina imartelevimmilla määräyssanoilla kuten »urhoollinen ja loistava Sulla, jonka nimi minulla on kunnia mainita»; ja hän nimenomaan esittää Sullan asian todellisesta laidasta tietämättömänä. »Eihän ole ihmeteltävää», Cicero sanoo, »jos jotakin voisi tapahtua sen miehen huomaamatta, joka yksin huolehtii kaikesta ja jolla on hoidettavanaan niin paljon tärkeitä asioita, että hän tuskin ehtii hengittämäänkään.»

[29] Iuppiter Statorin temppeli, joka sijaitsi sotilaallisesti tärkeän Palatinus kukkulan juurella.

[30] Vuosi 62 e.Kr.

[31] Tämä on antiikin perimätieto. Mommsenin ja Eduard Meyerin olettamusta, että vuosi 102 olisi ollut hänen synnyinvuotensa, on viime aikoina pätevillä perusteilla vastustettu.

[32] Noin 900.000 Smk.

[33] Vävy oli kuusi vuotta vanhempi kuin appi ja kaksi kertaa niin vanha kuin 23-vuotias morsian.

Pompeius oli tätä ennen ollut kolme kertaa naimisissa. Ensimmäisen vaimonsa hän hylkäsi naidakseen Sullan tyttären, joka jonkin ajan kuluttua kuoli lapsivuoteeseen. Vähän ennen kotiintuloaan hän oli eronnut kolmannesta vaimostaan, sentähden että tämä hänen poissa ollessaan oli ollut hänelle uskoton — Cæsarin kanssa.

Cæsar oli itse menettänyt ensimmäisen vaimonsa kuoleman kautta. Toisesta hän oli äskettäin eronnut, koska suuresti epäiltiin hänen olleen luvattomassa suhteessa Clodinkseen ja, kuten Cæsar sanoi: »Cæsarin vaimoa ei saa edes epäillä.» Jonkin ajan perästä Cæsar meni taas naimisiin.

[34] Nykyinen Frascáti.

[35] Nimen arvellaan johtuvan kelttien Lug nimisestä ylijumalasta. Germaanit lausuivat nimen Loke, ja kelttien ja germaanien välillä vallitsevan vihamielisyyden lakia se luonnollisesti merkitsi jälkimmäisille pahan edustajaa.

[36] Lausutaan: Provángs.

[37] Tämä riippui luultavasti siitä, että ihmisuhreiksi valittiin pääasiallisesti rikollisia.

[38] Liioitellut tiedot vihollisvoimista ovat helposti selitettävissä, kun on kysymys hajallisina toimivista barbaarijoukoista. Kun kuitenkin Delbrück ei pidä näitä liioitteluja pelkkinä erehdyksinä Cæsarin puolelta, vaan näkee niissä eräissä tapauksissa voittajan taipumuksen kaunistelemaan omia urotekojaan, hän on saanut osakseen voimakkaita vastalauseita useiden toisten nykyaikaisten historioitsijoin taholta.

[39] Manipulus oli kohortin alaosasto, joka vuorostaan oli taas legioonan alaosasto.

[40] Hän kertoo itse, kuinka tämä senaikaisen rakennustaidon mestarinäyte suoritettiin, m.m., että paalujen päät teroitettiin ja paalujuntilla upotettiin pohjaan, mutta ei kohtisuoraan, vaan vinoon, ettei vuolas virta veisi niitä mennessään. Monien muiden erinomaisten päällikköominaisuuksiensa lisäksi Cæsarilla oli sekin avu, että hän oli erinomainen insinööriupseeri. Linnoitusten rakentamistaidossa ja piirityskoneiden suunnittelussa hän oli oikea mestari.

[41] Myöhemmin hän kulki uudelleen Reinin yli, mutta revitti senjälkeen sillan itäisen osan ja rakennutti sillan päähän nelikerroksisen puulinnoituksen varoitukseksi vastaisille germaanien valloitusaikeille ja jätti linnoitukseen joukko-osaston vartioksi.

[42] Että brittiläiset käyttivät vieläkin tätä aselajia, jonka mannermaan kelttiläiset olivat jo vuosisata sitten vaihtaneet ratsuväkeen, riippui luultavasti siitä, että heillä oli vielä vain pieniä poneja muistuttavia hevosia, kun sen sijaan heidän heimoveljensä Kanaalin toisella puolen olivat hankkineet itselleen etelästäpäin hevosia, jotka olivat riittävän voimakkaita käytettäväksi ratsuväenhyökkäykseen.

[43] Neljän assyrialaisen kuninkaan nimi.

[44] Mahtava intialainen hallitsija kolmannella vuosisadalla e.Kr. kuuluisa jalosta inhimillisyydestään. Hän oli etevä lainsäätäjä ja Buddhan opin innokas kannattaja.

[45] »Veda» on vanhimman intialaisen kirjallisuuden yleisnimi.

[46] Usean intialaisen runoilijan nimi.

[47] Roomalainen historioitsija Suetonius kirjoitti toisen vuosisadan jälkipuoliskolla j.Kr. kahdentoista ensimmäisen Rooman keisarin elämäkerrat alkaen Julius Cæsarista. Teos on ennemminkin juttukokoelma kuin varsinainen historia.

[48] Se oli ollut onnellinen avioliitto, joka päättyi vuonna 54 e.Kr., kun Julia kukkeimmillaan ollen kuoli. Hänen äskensyntynyt poikansa seurasi häntä pian hautaan. Cæsar koetti solmia uudelleen sukulaisuussiteen itsensä ja Pompeiuksen välille. Hän ehdotti, että hän itse eroaisi puolisostaan ja menisi naimisiin vävypojan ainoan tyttären kanssa. Koska tämäkin oli naimisissa, olisi hänen siis ollut erottava miehestään, Sullan pojasta.

Samalla kuin Cæsar näin ehdotti, että appi ja vävy vaihtaisivat osia, tarjosi hän Pompeiukselle sisarensa tyttärentytärtä, kaunista ja hyväsydämistä Octaviaa puolisoksi. Mutta Pompeius ei tahtonut erottaa tytärtään miehestään. Itse hän otti vaimon Scipion perheestä, rakastettavan ja hienosti sivistyneen Cornelian, joka oli ennen ollut naimisissa nuoremman Crassuksen kanssa.

[49] Tämän pikkujoen nimi on nyt Pisatello.

[50] Sanat olivat lainatut eräästä Menandroksen komediasta.

[51] Suetoniuksen juttu, jonka mukaan Cæsar olisi empinyt hetkisen, ennenkuin päätti mennä Rubicon yli, on aivan Cæsarin luonteen vastainen.

Naamioidakseen puuhiaan Cæsar piti siihen aikaan suuret vieraspidot Ravennassa. Vasta illalla hän nousi pöydästä ja lupasi pian tulla takaisin. Hän ei palannut. Sen sijaan hän meni uskollisimpien ystäväinsä kanssa Rubicolle, missä hänen joukkonsa häntä odottivat.

[52] Sama kaupunki, jonka kapinalliset liittolaiset tahtoivat kerran tehdä Italian pääkaupungiksi ja antoivat sille nimen Italia.

[53] Pompeius tunsi rikkaiden tilanomistajain omanvoitonpyynnin.

[54] Marius, Sulla ja monet muut.

[55] Kun vilja loppui, he tekivät itselleen leipää eräänlajisista juurista, jotka he musersivat ja sekoittivat maitoon.

[56] Kerrotaan, että Cæsar kerran kärsimättömyydessään teki epätoivoisen päätöksen purjehtia itse Brundisiumiin antamaan vauhtia siellä olevien joukkojen laivaukselle. Eräänä yönä hän kaikkien muitten, paitsi kolmen orjan tuntematta, oli noussut jo alukseen. Mutta oli niin ankara myrsky, elä laivuri tahtoi kääntyä takaisin. Silloin matkustaja ilmaisi, kuka hän oli, ja huusi laivurille kuuluisat sanat: »Älä pelkää! Sinulla on Cæsarin onni laivassasi!»

Mutta luonnonvoimien raivo pakotti Cæsarinkin lopuksi taipumaan.

[57] Cæsarin antamien tietojen mukaan oli vihollinen enemmän kuin kaksi kertaa niin voimakas kuin hänen oma armeijansa, mitä jalkaväkeen tulee, ja seitsemän kertaa voimakkaampi ratsuväkensä puolesta. Tämän Delbrück selittää mahdottomaksi. »Mikä», hän kysyy, »Pompeius olisi ollut miehiään, jos hän, kun hänellä oli niin suuri ylivoima puolellaan, olisi tahtonut välttää ratkaisevaa taistelua?» Delbrück arvioi Pompeiuksen armeijan noin 40.000 jalka- ja 3.000 ratsumieheksi, Cæsarin vastaavat määrät 30.000 ja 2.000. Sen lisäksi tulivat kevytaseiset joukot, joita Pompeiuksella samoin oletetaan olleen paljoa enemmän.

Stoffelin, Kromayerin ja Veithin mielestä osoittaa sitävastoin taistelun kulku, että Cæsarin tiedot voimasuhteista ovat oikeita, ja tuekseen he viittaavat sellaiseen sotataidon auktoriteettiin kuin Napoleon I:een. Olihan Cæsarilla Pharsaloksen luona vastassaan järjestettyjä joukkoja, ja näiden lukumäärä oli paljoa helpompi arvioida kuin barbaarijoukkoja Galliassa. Kromayer sanoo Delbrückiä vastaan: »Cæsar parka! Jos hän nyt tahtoi ehdottomasti lörpötellä, minkätähden hän sen teki niin kömpelösti?»

Pompeiushan, eikä Cæsar, hallitsi merta. Ei siis sovi ihmetellä, jos Cæsar ei saanut kuljetetuksi enempää kuin 1400 ratsumiestä hevosineen ja 22 000 miestä roomalaista jalkaväkeä, kuten hän itse ilmoittaa. Ei myöskään ole lainkaan mahdotonta, että 400 ratsumiestä oli menetetty aikaisempien taistelujen aikana, ja että Pompeius voi häntä vastaan asettaa 7.000 ratsu- ja 45.000 jalkamiestä.

[58] Eräs juttu tältä sotaretkeltä kertoo, että Cæsar oli käskenyt sotilaitaan suuntaamaan keihäänsä ylhäisten roomalaisten keikarien kasvoihin, jotka ennen kaikkea pelkäsivät kauneutensa tuhoa.

Totuudensiemen tässä jutussa lienee seuraava: Vahvistaakseen harvalukuista ratsuväkeään ylivoimaista vihollistaan voistaan Cæsar oli antanut sen tueksi 2 000 parasta jalkamiestään. Mutta koska nämä eivät kyenneet miekoillaan tekemään mitään hevosen selässä oleville vihollisille, tuli heidän sen sijaan käyttää keihäitä, mutta ei heitto-, vaan työntöaseina, ja suunnata ne vinosti ylöspäin ratsastajia kohti. Selvästikin juuri tälle käskylle joku viikari sotilasten joukosta on antanut sen pilaselityksen, joka on sitten periytynyt jälkimaailmalle.

[59] Suurpiirteisyyttä on myöskin hänen merellä suorittamissaan urotöissä. Häneltä peräisin on ylpeä ajatelma »Navigáre necésse est; vivere non est necesse» (Purjehtiminen on välttämätöntä; eläminen ei ole välttämätöntä). Lausuma, jota käytetään mietelauseena vanhojen laivuriseurojen kokoushuoneissa, on tarkoitettu teroittamaan merenkulun suurta merkitystä. Plutarkhoksen mukaan Pompeius sepitti sen aikana, jolloin elintarvepula uhkasi Roomaa ja hän oli koonnut suuren viljalaivaston auttaakseen kaupunkia. Kun silloin puhkesi niin raju myrsky, että laivurit eivät uskaltaneet lähteä purjehtimaan, hän nousi itse erääseen alukseen ja käski sen päällikön nostaa ankkurin sanoen: »Sinun on pakko purjehtia; elämään sinua ei kukaan pakota.»

[60] Eräässä meritaistelussa 53-vuotias Caesar antoi uuden näytteen joustavuudestaan. Hänen täytyi viimein hypätä mereen päästäkseen ylivoimaa pakoon ja hän ui uskomattoman kestä västi erääseen laivaan, joka oli taistelulinjan ulkopuolella. Ja kuitenkin hän ui vain yhdellä kädellään, sillä toisessa hän piti muutamia tärkeitä asiakirjoja, jotka hän tahtoi pelastaa.

[61] Caecar vei hänen nuoren poikansa Roomaan, jossa hän sai erittäin hyvän kasvatuksen. Keisari Augustus naitti hänet myöhemmin erään Antoniuksen ja Kleopatran tyttären kanssa ja antoi hänelle osan Numidiaa hallittavaksi. Että nuorempi Iuba oli sivistynyt mies, sen hän osoitti historiallisella ja maantieteellisellä kirjallisella toiminnallaan.

[62] Malagan ja Sevillan välillä.

[63] Angprö'r.

[64] Shakespearen tuttu Cæsarin luonnekuva on sitävastoin luotu siinä hengessä, kuin imperaattori olisi elämänsä loppupuolella joutunut suuruudenhulluuden valtaan ja kadottanut terveen todellisuusvaistonsa.

Ferreron käsitys Cæsar-kysymyksessä on saman suuntainen kuin suuren englantilaisen näytelmäkirjailijan. Historiallisiin sommitteluihin taipuvaisena Ferrero päätyy Cæsarin historiallisen elämäntyön tulkinnassaan siihen lopputulokseen, että se suurin piirtein oli joukko epäonnistuneita suunnitelmia ja että hänen maailmanhistoriallinen tehtävänsä oli laadultaan negatiivista: näytellä suuren hävittäjän osaa valmistaakseen tilaa uudelle valtakunnalle. Elämänsä loppupuolella tosin tämä suuri alasrepijä koetti vaihtaa osaa ja esiintyä rakentajana. Mutta yritys oli tuomittu epäonnistumaan sen vuoksi, että latinalaisen maailman repivät voimat eivät vielä lähestulkoonkaan olleet ehtyneet. Ne olivat Cæsarille ylivoimaisia, etenkin kun hänen omat voimansa eivät olleet samat kuin ennen. Koko maailmahan oli hermostuneen kiihkon vallassa, ja se luonnoton jännitys, jonka vallassa Cæsar oli viettänyt elämänsä viimeiset vuodet, oli tehnyt hänet ärtyisäksi, järkyttänyt hänen sielullista tasapainoaan ja sokaissut hänet. Hän tunsi itsensä lopen väsyneeksi ja kärsi vaikeista kaatuvataudin kohtauksista.

Näin Ferrero käsittää asian. Hänen ajattelutapansa on kiintoisa varsinkin psykologisena todisteena, esimerkkinä siitä, kuinka historiallinen filosofointi voi johtaa ajatustulokseen, joka on aivan vastakkainen sille, minkä tavallinen ihmisjärki pitää luonnollisina, päivänselvinä tosiasioina.

Eduard Meyer vastustaa tällaista käsitystä ja vakuuttaa, että imperaattori säilytti loppuun asti ihmeellisen joustavuutensa. Parhaana todistuksena tästä on se melkein uskomaton työkyky ja määrätietoinen tarmo, mitä hän osoitti vielä elämänsä viimeisinä kuukausina.

[65] Kahdeksankymmentä toisten tietojen mukaan.

[66] Kuiskailtiinkin, että hän tosiaan oli hänen lihallinen isänsä.

[67] Mestarillisesti on Shakespeare murhenäytelmässään »Julius Cæsar» Plutarkhoksen ja Appianoksen mukaan kuvaillut kansanjoukon äkillistä mielialan muutosta. Brutus on juuri puhunut rahvaalle niin mukaansatempaavasti vapautustyöstään, että hänelle kohotetut eläköönhuudot eivät tahdo koskaan loppua. Hädin tuskin Antonius saa sen jälkeen sanan vuoron ja aloittaa näin:

»Jalo Brutus
hän sanoi vallanahnaaks Cæsarin…
ja Marcus Brutus hän on kunnon mies.»

Hän puhuu sitten sydämeen käyvin sanoin Cæsarin hyvyydestä kansaa kohtaan. »Oliko se vallanhimoa?» hän kysyi. »Niin sanoo Brutus, ja Brutus on varmasti kunnian mies.»

Tähän tapaan Antonius jatkaa. Hän osoittaa Cæsarin veristä vaippaa, osoittaa murhaajien tikarien reikiä ja tekee seuraavan johtopäätöksen: »Miehet, jotka ovat tehneet tämän, ne ovat kunnian miehiä.» Silloin koko kansanjoukko puhkeaa itkuun ja kuuluu huudahduksia: »Ei, he ovat roistoja, hänen murhaajansa! Kostoa! Etsikää heidät — polttakaa — kärventäkää — murhatkaa — lyökää! Älkää antako yhdenkään roiston elää!» Lopuksi Antonius lukee Cæsarin kansanystävällisen testamentin. Silloin joukko mylvii: »Hei tulipaloja! Brutuksen ja Cassiuksen luo! Pistäkää kaikki tuleen! Jalo Cæsar! Kostakaamme hänen kuolemansa!»

[68] Noin 70 miljoonaa markkaa.

[69] Muuan mies murhattiin sen vuoksi että hän kieltäytyi luovuttamasta Antoniukselle eräitä korinttilaisia maljakkoja, joihin triumviri oli ihastunut. Tämän uhrin nimi oli kyllä pahamaineinen Gaius Verres.

[70] Lukekaa esim. se perhekohtauksen kuvailu, minkä Cicero kirjeessään antaa aamiaisesta veljensä kodissa! Kirjeenkirjoittajasta oli luonnollista uskoa kälyn ikävän luonteen aiheuttamat huolet juuri Atticukselle, koska tämä oli hänen kälynsä veli. Johdannoksi Cicero vakuuttaa: »Minä en totta tosiaan ole nähnyt koskaan kenenkään olevan niin rauhallisen ja myöntyväisen kuin veljeni oli sisartasi kohtaan. Hänessä ei ollut hiventäkään huonoa tuulta. Hän sanoi vain — kaikessa ystävyydessä: 'Pomponia, nyt voit pyytää naisia kokoontumaan, niin minä sillävälin haetutan miehet?'

Kaikki tapahtui niin hyvänluontoisesti kuin vain voi — joka tapauksessa tuntui minusta siltä. Hän sanoi sen ystävällisesti ja tarkoitti ystävällisesti ja näytti myöskin siltä.

Mutta Pomponia vastasi, niin että minä voin sen kuulla: Tässä talossa kohdellaan minua kuten sellaista, joka ei siihen kuulu? Luultavasti vain siksi, että Statius orja oli etukäteen jo järjestänyt aamiaisen!

Veljeni sanoi vain minulle: 'Niin, tällaista minä saan kuulla joka ikinen päivä!'

Niin istuuduimme sitten kaikki pöytään. Pomponia ei ollut mukana. Veljeni lähetti kaikesta huolimatta, joitakin ruokalajeja hänelle huoneeseensa. — Ei, hän ei tahtonut mitään! Lyhyesti: minä en ole koskaan nähnyt ketään hyväluontoisempaa kuin veljeni, enkä ketään ärtyisempää ja pikaisempaa kuin sisaresi» Ja sitten hän pyytää Atticusta tekemään voitavansa saadakseen, sisarensa järkiinsä.

[71] Terentia meni sitten uudelleen naimisiin kokonaista kolme kertaa ja lienee päässyt kunnioitettavaan 103 vuoden ikään.

[72] Näissä keskusteluissa pohditaan, kuinka ihminen voi tulla onnelliseksi oppimalla kestämään kärsimyksiä ja häiritseviä mielenliikutuksia, elämällä 'hyveellisesti' ja vapautumalla kuoleman pelosta.

[73] Siinä määrin Lucretiuksen ajatuksen juoksu on sama kuin Sokrateenkin. Kritonin kysymykseen, kuinka hän toivoisi tulevansa haudatuksi, Sokrates vastasi vain hymyillen: »Mutta rakas Kritonini, ethän sinä minua itseäni hautaa — jäljellähän on vain minun kuollut ruumiini.» Ja hänen oppilaansa Diogenes ilmaisi saman ajatuksen hänelle ominaisella epäkunnioittavalla tavalla, kun häneltä kysyttiin samaa asiaa. Hän vastasi: »Kuopatkaa minut kentälle!» — »Mutta siellähän villipedot repivät sinut palasiksi.» — »Minä ajan ne pois kepilläni!» — »Mutta sinä unohdat, ettei sinulla kuolleena ole tajuntaa!» — »No, silloinhan on samantekevää, jos ne syövät minut!»

[74] On mielenkiintoista rinnastaa Epikuroksen ja Lucretiuksen vakuutukseen, että maailma kaikkine kieltämäitömine kauneusarvoineen on syntynyt atomien sokeasta leikistä, Ciceron sanat: »Mieletöntä on ajatella, että jos joukko metallikirjaimia pudistettaisiin maahan, niistä vallan sokeasta sattumasta voisi muodostua Enniuksen eepoksen kaltaista teosta, edes sen yhtä säettä.»

[75] Hänen puolisonsa ei tahtonut elää hänen jälkeensä. Kun hänen sukulaisensa huomasivat, että hän hautoi itsemurha-aikeita, he poistivat kaikki esineet, joilla hän olisi voinut vahingoittaa itseään. Silloin hän otti hehkuvia hiiliä hiilisäiliöstä, jolla hänen huonettaan lämmitettiin, ja nieleksi niitä.

[76] Ollakseen hänelle oikein mieliksi ateenalaiset keksivät kerran juhlia häntä Pallas Athenen puolisona. Mutta sitä heidän ei olisi pitänyt tehdä, sillä heti sulhanen käytti tilaisuutta kysyäkseen: »Missä on puolisoni myötäjäiset?» Ja hän ei tyytynyt vähempään kuin että tuo silloin jo köyhtynyt pikkukaupunki suoritti tuhat latenttia jumalattaren temppeliaarteesta.

[77] Kleopatran elämäkerran kirjoittaja, tai paremminkin hänen ritarinsa, Weigall on esittänyt toisen olettamuksen. Sen mukaan Antonius olisi ennen taistelua käskenyt Kleopatraa lähtemään kotiin. Antonius olisi tosiaankin lopuksi roomalaisten neuvonantajiensa pakotuksesta taipunut eroamaan »Niilin seireenistä», ettei menettäisi kokonaan mainettaan hyvänä roomalaisena tasavaltalaisena. Rahat, jotka Kleopatra oli myöntänyt sotaa varten, olivat lopussa, eikä hänestä siis voinut olla juuri hyötyä Antoniuksen asialle.

Kleopatra oli tietysti kieltäytynyt tottelemasta, silloin kuin käsky annettiin, mutta vihastuneena hän oli päättänyt antaa uskottomalle rakastajalleen läksyn, jota tämä ei koskaan unohtaisi. Ja taistelun parhaillaan riehuessa hänelle tarjoutuikin tilaisuus siihen. Antoniushan oli käskenyt häntä kääntymään kotiin. Nyt hän totta tosiaan saisi tahtonsa perille.

[78] Ferrero on tehnyt toisen kiintoisan yrityksen saada järjellistä syytä Kleopatran ja Antoniuksen päistikkäiseen pakoon. Ferrero koettaa selittää asian niin, että Kleopatra tahtoi mihin hintaan hyvänsä estää ratkaisun tapahtumista Aktionin luona. Hän ei olisi muka toivonut voittoa Antoniuksellekaan, sillä silloin olisi ollut se vaara vaanimassa, että tämä olisi palannut takaisin Roomaan ja perustanut valta-asemansa roomalaisten näkökohtien mukaan, joista olisi seurannut, että hän ja Egypti olisivat joutuneet kärsimään. Hän ei tahtonut voittoa eikä tappiota — hän tahtoi vain, että Antonius pysyisi hänen luonansa, ja auttaisi häntä hallitsemaan ja laajentamaan Egyptin valtakuntaa. Octavianus saisi hänen puolestaan hallita barbaarista Länttä kaikessa rauhassa.

Ferrero koettaa edelleen uskotella, että Kleopatra oli onnistunut ennen taistelua taivuttamaan Antoniuksen suunnitelmaansa, että taistelusta tulisi vain näennäinen, tarkoituksena ainoastaan naamioida heidän päätöstään jättää Länsimaat oman onnensa varaan.

[79] Kleopatran samanniminen tytär joutui sittemmin naimisiin Numidian kuninkaan Iuban kanssa, Hän sai Octavianukselta luvan ottaa mukaansa yhden veljistään.

[80] Hauska on Cæsarin Roomaan paluuseen liittyvä kertomus köyhästä käsityöläisestä, joka lahjoitti hallitsijalle korpin, jonka hän oli opettanut sanomaan: »Terve sinulle, Cæsar, voiton kruunaama sotapäällikkö!» Hän sai ruhtinaallisen palkkion hyvinopetetusta linnustaan, mutta Octavianus pakotti hänet myöhemmin jakamaan voiton erään kieron ystävän kanssa. 'Ystävä' kertoi nimittäin voittajalle, että käsityöläinen oli ollut kylliksi ajattelevainen harjoittaakseen toisen korpin sanomaan saman tervehdyksen Antoniukselle. Mutta hän oli ollut niin varovainen, että oli siltä oppilaaltaan vääntänyt äskettäin niskat nurin!

Se anteliaisuus, mitä Octavianus osoitti korpin opettajaa kohtaan, lienee aiheuttanut, että monet köyhät jonkin ajan kuluttua toivat hänelle aivan ylenmäärin puhuvia lintuja, joita imperaattorin lopuksi täytyi kieltäytyä ottamasta vastaan. Eräällä suutarilla oli kumminkin onni maikassaan. Kun hänen hyvin masentuneena oli lähdettävä korppinsa kanssa laputtamaan tiehensä, pahantapainen eläin äkkiä puhkesi puhumaan sanoja, joita hänen epätoivoinen opettajansa oli monta kertaa syytänyt hänelle päin kasvoja: »Sinuun nähden on kaikki vaiva turhaa!» Octavianuksesta oli se niin hupaista, että hän osti suorasukaisen linnun.

[81] Thessalian.

[82] Egyptiläinen kaupunki, koilliseen Aleksandreiasta, jonka edeltäjä se oli kauppakaupunkina. Kanopoksen asukkaat olivat tunnetut Egyptin sybariiteiksi.

[83] Pompeius oli tehnyt kolme voittoisaa sotaretkeä, ja hän oli saanut viettää kolminkertaisen triumfiretken, jollei petollinen Ptolemaios olisi surmauttanut häntä Egyptin rannikolla.

[84] Niilin suulla, lähellä Aleksandriaa oleva saarikaupunki, jossa asui kaikenlaista roskaväkeä ja josta sitä tulvasi Roomaankin.

[85] Egyptin hallitsijasuku polveutui Makedonian Philippoksesta.

[86] Anubis oli egyptiläinen jumala, Osiriksen isä, jonka kuvilla oli koiranpää.

[87] Isis-jumalattaren palvonnassa käytetyillä kalistimilla.

[88] On vain esim. tiedoitus, että Augustus laajensi valtakuntaansa Elbeen asti.

[89] Ferrero, jonka mielestä melkein kaikki tämän ajan nykyaikaiset kuvaajat monissa tärkeissä kohdissa ovat erehtyneet tapausten kulkuun nähden, esittää tässäkin kohden äärimmäisen eroavan mielipiteensä. Augustuksen elämäntyö ei ollut, hän sanoo, ainoastaan tasavallan muodollinen, vaan sen todellinen palauttaminen.

Tällöin tekee aivan itsestään Augustus-tutkijan Gardthausenin lavoin kysymyksen: »Milloin oli Augustuksesta tullut oikeauskoinen tasavaltalainen? Oliko hän kehittynyt siksi Cæsarin ympäristössä? Vai Idus Martiæko oli kääntänyt hänen sydämensä? Hänen julkiset lausumansa eivät juuri todista, siihen suuntaan. Tai oliko Aktionin voitto tehnyt Sauluksesta Pauluksen?

Augustus ei oppinut Idus Martiæsta tasavaltalaisuutta, vaan varovaisuutta. Hän oppi kietomaan tekonsa kauniiseen puhetapaan, joka oli mieluinen sen ajan huomattaville miehille. Jos hän sitävastoin olisi ilmaissut selvän suunnan, jos hän olisi ilman muuta hylännyt tasavaltalaiset muodot, niin seurauksena olisi ollut uudet vallankumoukset ja kansalaisverivirrat.

Erikoinen valta-asema, josta Augustus luopui vuonna 27, oli triumviraatin suoma rajaton sotilaallinen valta. Sillä näitä mahtikeinoja hän ei tarvinnut enää ratkaisevan taistelun tapahduttua. Miekkavallan aika oli loppunut. Mutta tästä ei suinkaan seurannut, että vanha tasavaltalainen valtiomuoto olisi jälleen palautunut — muuta kuin nimeksi. Ei koskaan koko pitkän hallitusaikansa kuluessa Augustus yrittänytkään antaa senaatille takaisin itsenäistä asemaa, mikä tällä kunnianarvoisalla hallintoelimellä oli muinoin ollut. Eikä hän koskaan luopunut armeijan ylimmästä päällikkyydestä. Milloin tahansa hän voi sentähden asevoimin kukistaa vastarintayritykset. Tässä on koko kysymyksen oleellisin osa — sen on jo Ranke esittänyt. Augustus voi myöhemmin kyllä seurustella senaattorien kanssa näön vuoksi samanarvoisena. Mutta se merkitsee itse valtakysymykseen nähden yhtä vähän kuin ne ulkonaiset kunnianosoitukset, jotka hän jatkuvasti soi valtion virkamiehille. Näiden oikeudet riippuivat kuitenkin princepsin tahdosta. Vertailtakoon vain konsulin asemaa tasavaltalaisessa ja keisarillisessa Roomassa: mikä valta edellisessä, kuinka hieno arvonimi jälkimmäisessä tapauksessa!

Mikään ei muutoin varmemmin todista, kuinka vahva Augustuksen valta-asema oli, kuin se asiaintila, että hänen niin vähän tarvitsi huolehtia omasta arvonimestään — aivan samoin kuin Perikleen.

[90] Senvuoksi Augustus vältti kaikkea, joka vaikutti egyptiläiseltä. Hän kieltäytyi muun muassa käymästä kunniatervehdyksellä Apiksen luona, selittäen, että hän oli tottunut palvelemaan jumalia, mutta ei härkiä. Häntä liikuttivat yhtä vähän pyhän härän katkerat kyyneleet kuin egyptiläisten jumalankuvien hikoilu. Hän ei myöskään suvainnut egyptiläisiä pyhättöjä Roomassa.

[91] Muuan merkillisimpiä tapauksia, jolloin Augustus ryhtyi toimenpiteisiin tällaisia herroja vastaan, koski Egyptin maaherraa, joka oli kiskonut itselleen luonnottoman paljon rahaa. Koska mies oli raaka ja hienostumaton nousukas, hän mietti kovasti oikein hienoa ja huomiotaherättävää tapaa käyttää rikkauksiaan. Hänen onnistuikin tehdä itsensä kuuluisaksi ostamalla satumaisen kalliista hinnasta viiriäinen, joka oli aleksandrialaisten lemmikki, koska tuo pieni taistelunhaluinen lintu oli tähän asti voittanut kaikissa viiriäistaisteluissa. Ostettuaan linnun maaherra paistatti sen. Keisarin käskystä hän sitten sai kuolemallaan sovittaa idioottimaisen raakuutensa, jolla hän siis oli ylittänyt syntimittansa.

[92] Vuosisata sitten muuan italialainen arkeologi teki Egyptissä löydön, joka aukaisi maailmanliikenneyhteyksien historiaan huomiota herättävän perspektiivin. Aikaisemmin koskemattomasta kahdeksannentoista dynastian aikaisesta haudasta hän löysi pienen porsliinipullon, jossa oli ihomaalia ja johon oli tehty oikeita kiinalaisia kirjoitusmerkkejä. Jo 1500 vuotta e.Kr. syntymää Egyptin naiset olisivat siis maalanneet silmäluomensa Keltaisenjoen maista luodulla ihomaalilla.

Mutta kun sinologien vuoro tuli sanoa ajatuksensa ihmeellisestä löydöstä, he eivät tahtoneetkaan yhtyä huimaan haaveiluun. Jo ennen kuin he olivat nähneetkään kysymyksenalaista kalleutta, he voivat tiedoittaa, että se ei voinut olla enemmän kuin jonkin tuhannen vuoden vanha. Porsliini — jolla sivumennen sanoen oli ollut sama arvo kiinalaiselle taiteelle, kuin marmorilla kreikkalaiselle — keksittiin näet kaiken todennäköisyyden mukaan vasta kahdeksannella sataluvulla e.Kr., kaikissa tapauksissa ei paljoakaan aikaisemmin.

Tarkempi tutkimus totesi lisäksi pullon vielä kolmesataa vuotta nuoremmaksi. Huomattiin nimittäin, että kiinalaiset kirjainmerkit sisälsivät 11:nnellä ja 12:nnella vuosisadalla e.Kr. eläneitten runoilijoin mietelmiä. Mutta tutkijat menivät armottomasti vieläkin pitemmälle. He osoittivat, että pikkuesine oli aivan tavallinen nuuskapullo. Ja kiinalaiset tulivat tuntemaan tupakan vasta 1600-luvulla hollantilaisten välityksellä! Vieläpä muuan kiinalaisen porsliinin erikoistuntija voi suorastaan todistaa, että pullo oli tehty 1820-luvulla ja siis aivan uusi, kun sen muutamat ovelat fellahit piilottivat egyptiläiseen hautaan.

Samanlaatuista petollisuutta keksittiin muutoin muutamissa toisissakin egyptiläisissä haudoissa ja Layard joutui kaivauksissaan Assyriassa kymmenisen vuotta jälkeenpäin juuri samanlaisen kunniattoman kepposen esineeksi. Mutta häntäpä ei ollutkaan helppo pettää.

[93] Aikaisempina aikoina Rooman nuoriso oli tyytynyt kylmiin kylpyihin Tiberissä, mutta sitä mukaa kuin kreikkalaiset tavat tulivat kaupungissa yleisiksi, kasvoi myöskin itämaalaisen tavan mukainen lämpimien kylpyjen tarve. Augustuksen ystävä ja auttaja Agrippa rakennutti ensimmäisenä suurenmoisia lämminkylpyrakennuksia, n.s. thermit, Roomaan. Täten hän antoi alun myöhemmin kuuluisille roomalaiskylvyille, joihin kuului hikoilusauna, hierontaa ja voimistelua viileämmässä huoneessa ja lopuksi jäähdytyskylpy kylmässä vedessä. Nimi »roomalaiskylpy» ei ole kuitenkaan paikallaan, sillä tämä kylpymuoto oli laina kreikkalaisilta, jotka olivat sen vuorostaan saaneet Idästä. Agrippan thermit olivat loistorakennuksia, jotka olivat seinämaalauksilla ja parhailla kreikkalaisilla taideteoksilla koristetut.

[94] Kadmos, Theban perustaja, oli foinikialaisen kuninkaan poika.

[95] Hyperborealainen (»pohjanperäläinen») merkitsee oikeastaan »Pohjoistuulen (Bóreas) takaiset».

[96] Duruy, ranskalaisena, on tähän hyvin kärkäs. »Tacituksen kirjasta», hän sanoo, »on tullut naapureillemme historian evankeliumi, ja he ovat ammentaneet siitä joukon ihmeellisiä juttuja ihannoidakseen omaa rotuansa. Totuus on, että saaliinhimoiset germaanilaiskansat neljän vuosisadan aikana olivat ihmiskunnan vitsauksena.»

Eduard Norden on taas puolestaan perusteellisilla tutkimuksilla todennut, että osa Tacituksen kertomuksia on tehty kaavoittuneitten mallien mukaan muinaisajan kirjailijain »barbaarikansojen» kuvauksista, joita on aiemmin esitetty persialaisista, skyyttalasista ja kelteistä kerrottaessa.

[97] Muinaisilla persialaisillakin oli pyhiä valkoisia hevosia, jotka vetivät pyhiä vaunuja, joihin ei kukaan kuolevainen saanut nousta.

[98] On kiintoisaa kuulla, miten voimakkaan vaikutuksen tämän luonnonkansan sotalaulut tekivät roomalaisiin. Kun he muistelevat kimbrejä vastaan taistellessaan kärsimäänsä ensimmäisiä tappiotaan, niin korvissa kaikuu kilpien takaa kuuluva sotalaulujen pauhina, ja Tacitus kertoo, kuinka germaanit, kun he näitä lauluja lauloivat, pitivät suunsa edessä kilpiä vahvistaakseen ääntä. »Sotalaulu alkaa», hän sanoo, »kumealla muminalla, joka kiihtyy, sitä mukaa kuin sotainto kasvaa, kallioita vastaan lyövien aaltojen pauhuksi.»

[99] Nimeä on — luultavasti kuitenkin väärin — pidelty germaanilaisen Hermann nimen latinalaisena muotona.

[100] Muinaisruotsalainen Oden jumala.

[101] Hänen kärsimystensä historia viittaa selvästi siihen, että heikko verenkierto ja aineenvaihto olivat hänen monien sairauksiensa pohjimmaisena syynä.

Hänen vaarallisimpia tautejaan oli maksasairaus, joka vuonna 23 e.Kr. uhkasi päättyä kuolemaan. Aikaisemmin hänen henkilääkärinsä oli hoitanut häntä lämpimillä kääreillä, mutta nyt se menetelmä ei enää auttanut. Lääkäri Antonius Musa antoi hänelle silloin neuvon koetella vastakkaista menetelmää, ja Augustus alistui epätoivoissaan kylmävesihoitoon. Se auttoi, ja Augustus piti Antonius Musaa elämänsä pelastajana.

Tästä johtui myöskin, että kylmävesihoito tuli muodiksi Roomassa, kuten näemme Horatiuksen lauluista. Runoilija itse oli niitä, jotka sen sijaan, että olisivat matkustaneet Baiæn hienoon kylpylään Napolin lahden rannalle, »keskitalvellakin valelluttivat itseään kylmällä vedellä».

[102] Odysseus esiintyi silloisessa kirjallisuudessa viekkaan veijarin perikuvana.

[103] Gardthausen pitää kuitenkin luultavampana, että kruununperillinen sortui Antonius Musan uuden kylmävesiparannuksen uhrina, jolta Augustuksen paranemisen jälkeen odoteltiin ihmeitä ja jota senvuoksi käytettiin aivan arvostelukyvyttömästi.

[104] Hänen hautajaisissaan sattui niin harvinainen tapaus, ettei se koskaan häipynyt näkijän mielestä: juuri kun ruumisrovio oli sytytetty, kohosi liekeistä kotka kohti taivasta. Lintu oli ollut roviopuiden sisään suljettuna, mutta vapautui samalla hetkellä, kun halkopinoon syntyi aukko.

[105] Ken sittenkin itsepäisesti tahtoo nimittää kaikkia hänen hyviä ominaisuuksiaan teeskentelyksi ja pitää kokonaista siunausta tuottanutta elämäntyötä synnynnäisen teeskentelytaidon hedelmänä, voi kyllä huvitella sillä itseään — ja ihastella omaa tarkkanäköisyyttään. Mutta sellaiseen katsantokantaanhan pitäisi ainakin olla yhtyneenä suuren Voltaire'in henkevyys, kun hän määräsi Ranskan vallankumousajan hylkäystuomioitten sävyn siitä miehestä, joka oli ollut kyllin julkea kumotakseen tasavallan. Hän tiivisti näet tuomionsa hänestä sanoihin: »Paheellinen hirviö, jolla on onni myötä.»

[106] Niebuhr kertoi, että hän ei voinut työskennellä, niin kauan kuin Augustuksen pystykuvan silmät olivat häneen suuntautuneina.

[107] Runoilija, Horatiuksen ystävä.

[108] Latinalaisesta sanasta pastor: paimen.

[109] On kiintoisaa — näin ohimennen — huomata, että jo Vergilius tunsi, miten tärkeätä on jalostaa siemenviljaa valitsemalla aina parhain osa satoa tähän tarkoitukseen. Hän puhuu myöskin maanviljelijöistä, jotka koettavat helpottaa jyvien itämistä antamalla niiden olla ensin salpietarissa tai öljyssä. Mutta runoilija tekee tällöin seuraavan johtopäätöksen:

»Mut valioimmankin, perin tarkkaan tutkitun viljan
näin minä huononevan, jos ihminen ei joka vuosi
siemeneks parhaimpaa valikoi. Näet sattuma koettaa
kaikkea kehnontaa, sit' taannuttua asemastaan.»

»Georgicassa» on runsaasti yhtäläisiä kokemusperäisiä havaintoja, kuten esim. että maakokkareet tulevat kuohkeammiksi, jos ne jätetään pakkasen purtaviksi, että puut täytyy toisaalle siirrettäessä istuttaa siten, että sama puoli tulee aurinkoa kohti kuin ennenkin, tahi että mehiläisiä pesään pantaessa tulee voimattomat kuningattaret korvata nuoremmilla ja voimakkaammilla. Samanlaatuinen esimerkki on runoilijan neuvo, miten pitää kasvattaa hienovillainen lammaskanta:

»Lampaistas vain hieno- ja valkeavillavat etsi!
Myös paras hyljätä on vitivalkea pässi, jos sillä
kostean suulaen alla on mustankirjava kieli,
tai pian kirjokkaita jo vuonia laumahas karttuu;
lampaittes vilinästä sä uus isä etsiös niille!»

[110] Tarkoitetaan silkkiäismadon koteloita.

[111] Valtameren.

[112] Lyydian jokia.

[113] Kreik. Aineias.

[114] Kreik. Aiolos.

[115] Troialaisten.

[116] Tanedos saari on Troian edustalla.

[117] Käärmeiden myrkyllisyyden luultiin johtuvan myrkkykasvien syömisestä.

[118] Troialaisten.

[119] Kreik. Tartaros.

[120] Runoilijoita.

[121] Suosittu laulaja.

[122] Tätä käsitystä tukevat m.m. monet kreikkalaiset tyttöjen ja poikien nimet, jälkimmäiset usein kreikkalaisin kotipaikkaosoituksin. Sattuu myöskin, että kun Horatius käännöksessään on paikallistuttanut todistettavasti lesboslaisen runon Roomaan, hän esimerkiksi nimittää pohjoistuulta 'traakialaiseksi tuuleksi' ja unohtaa, että yhtä luonnollinen kuin sanontatapa oli Lesboksessa, yhtä huonosti se soveltuu Roomassa. Silloin tällöin tapaa Horatiuksella myöskin vaikeasti käsitettäviä ilmaisumuotoja, joka selvenee siitä olettamuksesta, että ne ovat huonosti onnistuneita kokeita ilmaista latinaksi kreikkalaisia lausetapoja.

[123]

Miesi nuhteetoin, elämältään puhdas,
suojaks keihäst' ei kuten villit kaipaa,
jousta, viint' ei, täys mi on myrkkypäitä
nuolia, Fuscus.

Fuscus oli Horatiuksen runoilijaveli.

[124] Vrt. Svenska folkets underbara öden VII: 162.

[125] Augustuksen palatsin sisäänkäytävän kummallakin puolella kasvoi laakeripuu — se oli jo vanha kreikkalainen tapa — ja keskellä oven yläpuolella riippui lammenlehdistä tehty kansalaiskruunu.

[126] Apollonin lisänimi (erikoisesti lääkintätaidon jumalana).

[127] Vrt. V.A. Koskenniemen runoa »Poppelit» kokoelmassa »Sydän ja kuolema». Suom. huom.

[128] Eräs meren jumalatar.

[129] Haimos, nykyinen Balkan, on Thrakian vuoria. Siellä (ja etupäässä Thesaliassa, Pelion-vuorella) eli kentauri Kheiron, jonka Iuppiter asetti taivaalle tähtikuvioksi, Jousimieheksi.

[130] Pohjois-Kreikan vuoria.

[131] Öljymarjat.

[132] Mustanmeren varhaisempi nimi oli Pontus Axinus (Akseinos) s.o. »vieraille ynseä» meri, mutta käytännössä oli päässyt valtaan eufemistinen nimitys Pontus euxinus = »ystävällinen» meri. Suom. huom.

[133] Tomi sijaitsi suunnilleen samalla asteella pohjoista leveyttä kuin Firenze, siis vain hiukan pohjoisempana kuin Rooma. Mutta tuon seudun ilmasto oli paljoa koleampaa ja raaempaa. Suom. huom.

[134] Kun hän syntyi, ei kukaan voinut aavistaa, että hänestä tulisi maailmanvaltakunnan herra. Mutta Suetonius kertoo astrologista, joka ennusti, että pienokaisesta kerran tulisi »kuningas, vaikkakin vailla kuninkaanarvon merkkejä». Sama historioitsija kertoo myöskin hullunkurisen kaskun siitä, kuinka »Livia häntä kantaessaan koki tutkistella, tulisiko hän saamaan pojan. Hän otti silloin munan hautovalla kanalta ja hautoi sen itse palvelijattariensa avulla, jotka vuorottelivat pitääkseen munan lämpimänä, kunnes siitä syntyi poikanen, jolla oli silmiinpistävän suuri heltta.»

[135] Tiberiuksen käyttäytymisestä kuolemantapauksen jälkeisenä aikana Suetonius kertoo kuvaavan jutun. Kun Troian lähetystö vihoviimeisenä saapui surunvalittelulle, niin tuikea keisari ivaili heidän hieman myöhäistä saapumistaan sanoen: »Minäkin saan lausua valitteluni teille — kuuluisan kansalaisenne Hektorin menetyksen johdosta.»

[136] »Jotkut luulivat», Tacitus sanoo, »että hän vetäytyi yksinäisyyteen siksi, että hän häpesi ulkonäköään vanhoilla päivillään.» Nuorena Tiberius oli ollut tavattoman kaunis ja komea mies. Multa nyt oli hänen »muinoin ryhdikäs ja leveäharteinen vartalonsa luonnottoman laiha ja iän taivuttama, hänen päälakensa paljas ja kasvonsa täynnä paisumia, joita hän peitteli laastarilla.»

[137] Nuoruusvuosinaan keisarin ainoa heikkous lienee ollut taipumus väkijuomiin. Sanotaan sotilasten sen vuoksi vääntäneen hänen nimensä Tiberius Claudius Nero — Biberius Caldius Meroksi, sanaleikki latinalaisista sanoista »bibere», juoda, »calduma, viinitoti ja »merum», sekoittamaton viini. Vedellä sekoittamattoman viinin juomista pitivät roomalaiset ja kreikkalaiset rappeutumisen merkkinä.

Koko juttuhan on vain sotilasvitsi, jota ei saa pitää niin suuressa määrin Tiberiusta luonnehtivana kuin juttujenkertoja Suetonius tekee.

[138] Suurelta osalta Tacituksen käsitys Tiberiuksesta varmastikin juontaa juurensa niistä lähteistä, joita hän sanoo käyttäneensä, nimittäin Agrippina nuoremman, keisari Neron äidin muistelmista. Tämä on epäilemättä tehnyt parhaansa Tiberiuksen muistoa mustatakseen kostoksi siitä, mitä hänen äitinsä, Agrippina vanhempi, ja hänen veljensä olivat saaneet Tiberiuksen takia kärsiä.

Se seikka, että Tacitus ilman tarpeellista kritiikkiä ammensi tästä myrkyllisestä lähteestä, ei johtunut vain hänen yleensä ylimyksellisistä mielipiteistään, vaan myöskin henkilökohtaisesta vihasta, tosin ei suorastaan Tiberiusta kohtaan, tyrannia kohtaan, joka piti kunnianaan sitä, että oli ottanut Tiberiuksen esikuvakseen, nimittäin vihasta keisari Domitianusta kohtaan. Tacitus epäili Domitianusta siitä, että tämä oli myrkyllä raivannut tieltään hänen pidetyn ja syvästi kunnioitetun appensa Agricolan. Tällöin voimme ymmärtää, kuinka kirjailija johtui pitämään Domitianusta, joka oli oikea tyranniluonne, Tiberiuksensa mallina, käyttämään Domitianuksen jäljittelijän-ominaisuuksia, jotka hän henkilökohtaisesti tunsi, Tiberiuksen psykologisina selityksinä. Miten julmalla nautinnolla hän onkaan heiluttanut ruoskaansa Tiberiuksen yllä! Kohtasihan jokainen isku yhtä hyvin vihattua Domitianusta.

[139] Suetonius ainakin sanoo, että hän ukonilmalla heitti viittansa pään yli tahi juoksi piiloon sängyn alle. Muuan jonkin verran nuorempi kreikkalainen historioitsija sitävastoin kertoo, että mielipuoli caesar oli teetättänyt itselleen ukkos- ja salamakoneen, joka pantiin käyntiin heti kuin vain Iuppiter oli jyrähdyttänyt omaansa.

[140] Muinaisajalta tämä idyllinen seutu oli harvinaisen, usein uusiintuvan murhenäytelmän katsomona. Pyhässä lehdossa kasvoi puu, jonka ympäri nähtiin yötä päivää haamun hiipivän paljastettu miekka kädessä. Se oli Dianan pappi. Hän oli murhaamalla edeltäjänsä saanut korkean arvonsa, johon kuului nimitys »Metsän kuningas», ja kerran hän itse oli saava saman kohtalon: joku, joka olisi voimakkaampi ja viekkaampi kuin hän, surmaisi hänet. Sillä sellainen oli pyhän lehdon laki, että ainoastaan se, jonka onnistui surmata edeltäjänsä, voi päästä temppelin papiksi. Hän ei saanut kuitenkaan ryhtyä papin kanssa kaksintaisteluun, ennenkuin hänen oli onnistunut taittaa oksa pyhästä puusta, jota Metsän kuningas vartioi. Vielä toiselle vuosisadalle saakka meidän ajanlaskuamme pysyi tämä tapa muistona barbaariselta alkuajalta, jolloin Dianaa palveltiin ihmisuhreilla.

Nerokas englantilainen uskonnontutkija Frazer on tullut siihen kiintoisaan olettamukseen, että Metsän kuningas oli metsän jumalattaren Dianan puoliso ja että Dianan arveltiin olevan ruumiillistuneena pyhässä puussa, jota pappi hengellään suojeli. Tällaisia avioliittoja ihmisten ja puiden välillä esiintyy vielä Intiassa ja muissa itäaasialaisissa maissa. Lähtökohtanaan Nemijärven rannoilla näytelty harvinainen draama Frazer on suuressa teoksessaan »Kultainen oksa», jonka pääpainos on 12-niteinen, käsitellyt suunnattoman laajoja aloja alkukantaisuskontojen tutkimuskentällä. Eri tahoilta maailmaa hän on esittänyt kiintoisia rinnakkaistapauksia, erittäinkin nykyisten afrikkalaisten kansojen keskuudesta, ja siten kiintoisasti valaissut kysymystä noituuden ja alkukantais-uskontojen synnystä.

[141] Hän oli Claudiuksen vaimoista kolmas järjestyksessä. Molemmista edellisistä Claudius oli eronnut.

[142] On kuitenkin mahdollista, että kirjoituksen loppuosa — ja sen mukana kuvaus kurpitsaksi muuttumisesta — on hävinnyt.

[143] Suetoniuksen kertoman mukaan hän ei ollut parempaa perua isänkään puolella, sillä hänen isänsä hän kuvaa raa'aksi irstailijaksi. Tacituksella ei ole sitävastoin miehestä mitään pahaa sanottavana. Mutta ei hyvääkään. Suetonius kertoo edelleen, että kun äsken isäksi päässyttä onniteltiin terveestä pojasta, hän kiitti lausuen: »Minun ja Agrippinan pojasta ei voi koskaan tulla muuta kuin ihmiskunnan hylkiö.»

Kertomuksessa tuntuu historiallisille kaskuille ominainen jälkiviisauden maku.

[144] Suetonius kertoo esimerkiksi, että Nero muun muassa traagillisessa laulukappaleessa näytteli — raskaana olevan naisen osaa. »Mitä keisari tekee».» kysyi joukko kauhistuneita katsojia. »Hän on lapsivuoteessa», vastattiin. Eräässä toisessa traagillisessa osassa Hänen Majesteettinsa vaikeroi niin kamalasti, että muuan sotilas riensi vapauttamaan hänet niistä kahleista, joihin hän osan mukaisesti oli olevinaan kytketty.

[145] Hänen äitinsä oli kauneudellaan herättänyt Messalinassa kateuden, ja se oli maksanut hänen elämänsä. Hänen isänsä oli ollut Seianuksen ystävä ja joutunut perikatoon yhdessä tämän kanssa.

Poppæa oli mestari taidossa vaikuttaa »hyvin säilyneeltä». Hän keksi jonkinlaisen hajuvoiteen, jolla hän suojeli kasvojaan kuten naamiolla, heti kun oli yksinään, ja pitääkseen ihonsa raikkaana hän kylpi joka päivä aasinmaidossa. Siksi kuuluikin matkoilla hänen seurueeseensa aina 500 aasintammaa.

[146] Suetonius kertoo kaskun eräästä suositusta näyttelijästä, joka muutamassa tunnetussa aariassa havainnollistutti sanoja »Hyvästi, isä, hyvästi, äiti» sellaisilla eleillä, että kaikki ymmärsivät hänen tarkoittavan Claudiuksen ja Agrippinan murhia. Sanoessaan »Hyvästi, isä» hän nimittäin matki syömistä, sanoessaan »Hyvästi, äiti» uimista.

[147] Tällä matkallaan Nero meni taas uudelleen naimisiin. Poppæa oli kuollut — kerrottiin Neron vihoissaan potkaisseen häntä, niin että hän sai keskenmenon ja kuoli. Tällaiseen tekoon hän voi tehdä itsensä syylliseksi, mutta yhtä kuvaavaa on tälle rakastettavalle kaunosielulle, että hänellä ei ollut sydäntä poltattaa kaunista naista, vaan hän itämaisen tavan mukaan palsamoidutti hänet. Tämän jälkeen hän nai naisen, joka oli ollut hänen rakastajattarensa viimeistä edellisen avioliiton aikana — tämä oli naisen neljäs avioliitto järjestyksessä. Mutta oikullinen Nero näyttää kyllästyneen häneen heti, kun kielletyn hedelmän houkutus ei naisessa enää ärsyttänyt hänen aistillisuuttansa. Kreikassa hän, kuten sanottu, meni naimisiin erään Sporos nimisen eunukin kanssa. Tämä olio oli hämmästyttävästi. Poppæan näköinen. Nero puetti hänet naisten vaatteisiin, nimitti häntä Sabinaksi, vihitti virallisesti itsensä hänen kanssaan ja näytätti häntä kansalle keisarinnana. Muuan filosofi, jolta Nero kysyi, mitä hän piti uudesta keisarinnasta, vastasi purevasti: »Ah, olisivatpa jumalat antaneet isällesikin sellaisen vaimon eikä ketään muuta!»

[148] Nero oli likinäköinen ja piti siksi hiottua smaragdia toisessa silmännurkassaan.

[149] Tekijä W. Reinhold (1839).

[150] Tu kongprángàr, se tu pardonné: »Ken ymmärtää kaiken, antaa anteeksi kaiken.»

[151] Kas tässä myös eräs valonvälkähdys, joka on kiintoisa lajiaan: vuonna 58 Nero ehdotti neuvonantajilleen, että kaikki tullit ja muut välilliset verot lakkautettaisiin. Tällainen kaksikymmenvuotisen ruhtinaan vapaakauppamielisyys oli aivan uutta antiikin taloudellisessa historiassa. Kuinka kaikki ihmiset tulevat olemaankin ihastuksissaan päästessään tulleista ja vapautuessaan vihatuista publikaaneista, Nero arveli! Tästä, sangen ajattelemattomasta tunteesta syntyi hänen uudistussuunnitelmansa. Koko juttu on hänestä enemmän kuin luvallisen yksinkertainen: koskapa publikaanit käyttäytyvät epäoikeudenmukaisesti, niin heidät on poistettava ja heidän kanssansa kaikki, millä on tullien kanssa tekemistä. Olisivatko välittömät verot, jotka olisi täytynyt säätää poistettujen lilalle, olleet kansalle mieluisampia, sitä hän ei näytä ollenkaan ajatelleen. Neron neuvonantajat vastustivat ehdotusta, joka raukesi siihen. Mutta se hyöty siitä kaikissa tapauksissa oli, että tullien- ja veronkantajien toiminnan tarkastusta parannettiin.

[152] Sen voimakkaan vaikutuksen, jonka suurkuninkaan veljen loistavan seurueen kanssa tekemä pitkä matka Länsimaiden pääkaupunkiin teki Idän kansoihin, pitäisi muutamain eteväin Uuden Testamentin historian tutkijain mukaan kuvastua kertomuksessa kolmen kuninkaan palvomismatkasta Betlehennin. Tämä olettamus on antanut aihetta teräviin tieteellisiin väittelyihin, joissa kuitenkin sellaiset tutkijat kuin Jeremias ja Eduard Meyer jyrkästi asettuvat tätä olettamusta vastustamaan.

[153] Historioitsija Hendersonin.

[154] Henkilöillä, jotka pakotettiin surmaamaan itsensä, oli tapana testamentata osa omaisuuttaan keisarille tai jollekin toiselle mahtimiehelle pelastaakseen siten edes jotakin sukulaisilleen.

[155] Kaupunki eteläisessä Latiumissa.

[156] Se nimittäin antoi Gemellukselle toiveita palvotun Maronillan pikaisesta kuolemasta ja hänen vieläkin enemmän palvotun omaisuutensa perimisestä.

[157] Troian lähellä oleva vuori.

[158] Tällä tarkoitetaan yleistä huhua, että kristityt jumalanpalveluksissaan teurastivat ihmisiä ja söivät heidän lihaansa. Nämä syytökset johtuivat pakanain väärinymmärtämästä opista Jeesuksen ruumiin ja veren läsnäolosta ehtoollisessa.

[159] Kuinka laajaksi ja vaikeasti hallittavaksi kreikkalainen kieliainehisto on tullut suureksi osaksi näiden löytöjen vuoksi, siitä saamme aavistuksen, kun kuulemme, että suuri saksalainen filologi Diels laski vuonna 1905 täydellisen ja ajanmukaisen kreikkalaisen sanakirjan esitöiden kustannukset 10 miljoonaksi markaksi ja itse kirjan kirjakauppahinnan — 120 paksua nidettä käsittävä teos — 6 000 markaksi.

[160] Ei mistään muusta kirjasta koko maailmassa ole oteltu niin monia ja monikielisiä painoksia. Brittiläinen raamattuseura on yksin julkaissut Uutta Testamenttia noin 550:llä kielellä.

[161] 39 ruoskaniskua oli rangaistus, johon synagoogan esimiehillä oli tapana tuomita ankaroita jumalanpalvelusta koskevia lainmääräyksiä vastaan tehdyistä rikkomuksista.

[162] Tähän alaan kuuluvien kysymysten opastavia selityksiä on Nordisk Familjebokin 3:nnessa laitoksessa: artikkelit »Bibelforskning» ja »Jesus». Muutoin viitataan alempana olevaan valtavan kirjallisuuden pieneen valikoimaan, joka on suoritettu silmämääränä se, että se m.m. olisi kutakuinkin erilaatuisia pääsuuntia edustava, suuntia, joita tiedemiehet ja muut sivistyksellisesti huomatut totuudenetsijät ovat esittäneet. Toisessa osastossa kirjallisuus on mainittu aikajärjestyksessä.

[163] Tämän käsityskannan mukaan esim. Pietarin hahmo on muunnos ja yhteensulautuma persialaisesta Mithraasta, roomalaisesta Ianuksesta sekä kreikkalaisesta merenhaltiasta Proteuksesta, jonka nimikin paljon muistuttaa Petrus nimeä. Proteuksen kyky muuttaa helposti muotoaan ilmenee selvästi Pietarin äkillisissä heilahduksissa taisteluhalun ja toiselta puolen horjuvaisuuden välillä, joka meni niin pitkälle, että hän kielsi Mestarinsa. »Apostolienhan on kuten Proteus likeisissä tekemisissä veden kanssa — kalastajana — ja tekee ihmetyön kulkien merenhaltian tavoin veden päällä.» Kertomus Nainin lesken pojasta, jonka Jeesus herättää kuolleista, saa seuraavan nerokkaan tulkinnan: »Kuollut symboloinee nousevaa Orionia tai Capellaa, Ajomiehen tähtikuvion kantamana — kannettiinhan kuollutta paareilla. Leski tarkoittaa talven jumalatarta: talvi on lopussa. Ja Jeesuksen sanat leskelle: 'Älä itke' merkitsevät: 'Sadeaika on ohi'.» Tällaisen tieteellisen analyysin' edessä mykistyy tavallinen yksinkertainen järki kummastuksesta ja ajattelee tälläkin kertaa kuten usein ennenkin: »Liiallinen oppi on tehnyt sinut hurjaksi.»

[164] Ranskaksi Cologne.

[165] Pentelikon oli marmorilouhimoistaan kuuluisa vuori Attikassa. (Suomentajan huomautus.)

[166] Yksi saksalainen ja yksi itävaltalainen Reichs-Limes-Kommission on jo miespolven ajan työskennellyt limeksen, sen linnakkeiden y.m. kaivauksissa ja tutkimuksissa ja tehnyt joukon sekä kiinteitten että irrallisien muinaisjäännösten löytöjä tavaten ensi sijassa aseita, ja sotilaan varustukseen kuuluvia esineitä, talouskaluja ja taide-esineitä sekä rahoja. Erittäin mielenkiintoisia ovat Mithraan temppelin jäännökset alttareineen ja jumalankuvineen sekä hautakivet linnaväen hautausmaalta.

[167] Kuuluisin kaikista muinaisajan mosaiikeista, kuva Aleksanterin taistelusta Issoksen luona, on viety eräästä Pompejin talosta Napolin kansallismuseoon.

[168] Raha, jonka arvo noihin aikoihin oli suunnilleen viisikymmentä penniä.

[169] Tästä johtuu ajattelemaan muualta Lukianoksen satiirista dialogia, jossa eräs kaunis hetaira, nimeltään Drosis, valittelee ystävättärelleen, ettei nuori Kleinias enää tule hänen luoksensa. Hänen opettajansa, kyynikko filosofi Aristainetos, tuo pörröinen hämmästelijä ja teeskentelijä, »jolla on pitkä pukinparta, on pitänyt pitkiä saarnoja nuorukaiselle hyveen edullisuudesta nautintoon verrattuna», ja kieltänyt nuorukaista käymästä enää tervehtimässä Drosista.

Mutta hänen ystävättärensä keksii heti keinon. Hän lupaa mennä sille paikalle, missä Kleiniaan isällä on lapana kävellä. Sinne hän yöllä kirjoittaa hiilipulalla seinälle: »Aristainetos turmelee Kleiniaan.» Silloin ukko varmasti ottaa Mattinsa koulusta!

[170] Basilikat, jotka pilaririveillä olivat jaetut kolmeen laivaan ja päätyivät jo mainittuun korokkeeseen, ovat erittäin mielenkiintoisia siksi, että ne olivat vanhimpien kristittyjen kirkkojen esikuvina.

[171] Samoinkuin suuressa kieltolakiäänestyksessä Ruotsissa 1923. Ks. ilmoituslehtistä teoksesta »Svenska folkets underbara öden».

[172] Aikaisemmin luultiin väärin, että Herculaneumin yli oli virrannut hehkuvaa laavaa ja että siksi oli mahdotonta kaivaa sitä esille. Itse asiassa on tuhkan päällä vain ohut laavapeite, ja sekään ei ole peräisin vuodella 79, vaan paljoa myöhäisemmistä purkauksista.

[173] Hadrianuksen ja Antoninuksen vallit ovat nyt. kuten Reinin ja Tonavan limes, perin pohjin tutkitut, ja on olemassa kokonainen kirjallisuus näistä roomalaisajan vahvimpien puolustuslaitteiden jäännöksistä. Hadrianuksen valli oli yli 12 peninkulmaa pitkä ja lienee ollut 6-7 metriä korkea. Kaikkialla, missä maasto myönsi, oli 10 metriä leveä ja 3 metriä syvä hauta muurin ulkopuolella.

[174] Lambaesiksen rauniot ovat kaikista mielenkiintoisimmat entisillä Rooman alueilla Afrikassa. Sikäläisien kaivausten arvoa ovat runsaat piirtokirjoituslöydöt lisänneet. Numidialaiset hävittivät kaupungin 400-luvun alussa. Nyt se on ranskalainen Lambèse niminen rangaistussiirtola.

[175} Kuvaavaa sille hyväntekeväisyydelle, josta Hadrianus tuli yleisesti tunnetuksi, on seuraava hauska kasku: Muutamana päivänä, jolloin keisari tapansa mukaan oli kylpemässä eräässä yleisessä kylpylässä, aivan tavallisen yksinkertaisen kansalaisen tavoin, hän näki vanhan sotilaan kihnuttavan selkäänsä kylpyhuoneen marmoriseinää vastaan. Hadrianus, joka tunsi vanhuksen, kysyi häneltä, miksi tämä teki näin. »Siksi, että minun on pakko — minulla ei ole varoja pitää mukanani orjaa, joka harjaisi selkääni ja hieroisi leinin runtelemaa ruumistani.» — »Silloinpa sinun pitää saada orja ja rahojakin sen elatukseksi», keisari sanoi.

Kun Hadrianus seuraavana päivänä tuli taas kylpylään, oli siellä kokonainen liuta vanhuksia, jotka seisoivat ja kihnuttelivat itseänsä seiniä vastaan. Keisari hymyili ja — pani heidät harjaamaan toisiansa.

[176] Merkitsee »hurskas».

[177] Merkitsee: Pikkukyynikko.

[178] Kohtalottaria, jotka kehräävät ihmisten elämänlangan ja leikkaavat sen poikki, kun aika on täysi.

[179] Aeneaan isä.

[180] Rikkaus.

[181] Oikea merimiesjuttu, jossa Lukianos parodioi mielikuvituksellisia matkaseikkailuja, joita kreikkalainen kirjallisuus Odysseuksen ajoista asti oli tulvillaan.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KANSOJEN HISTORIA 4 ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VANHIN ROOMALAINEN KIRJALLISUUS

- ROOMALAISEN KIRJALLISUUDEN ALKU.

- VALLANKUMOUSAIKA

- GRACCHUS VELJEKSET.

- MARIUS JA SULLA.

- JUGURTHAN SOTA.

- KIMBRIT JA TEUTONIT.

- MARIUKSESTA JA SULLASTA TULEE KILPAILIJAT.

- SULLAN HIRMUVALTA JA DIKTATUURI.

- CRASSUS JA POMPEIUS.

- SUURI ORJAKAPINA.

- POMPEIUS, LIIKANIMELTÄ »SUURI».

- SOTA MERIROSVOJA VASTAAN.

- VIIMEINEN MITHRADATEEN SOTA. POMPEIUS VETÄÄ ROOMAN VALTAKUNNAN ITÄISET RAJAT.

- CICERO JA CATILINAN SALALIITTO.

- POMPEIUS JA CÆSAR.

- CÆSAR GALLIASSA.

- TOINEN KANSALAISSOTA.

- CRASSUKSEN KUOLEMA.

- TRIUMVIRAATIN PURKAUTUMINEN.

- CÆSAR VOITTAA IDÄSSÄ JA LÄNNESSÄ.

- CÆSAR EGYPTISSÄ.

- CATO NUOREMPI JA KANSALAISSODAN LOPPUNÄYTÖS.

- CÆSARIN YKSINVALTA.

- IDUS MARTIÆ.

- TOINEN TRIUMVIRAATTI.

- VALLANKUMOUSAJAN AJATTELIJAT JA RUNOILIJAT.

- CICERON VIIMEISET VUODET.

- LUCRETIUS.

- CATULLUS.

- TRIUMVIRIT VOITTAVAT CÆSARIN VIIMEISET VIHOLLISET.

- TRIUMVIRAATIN PURKAUTUMINEN.

- ROOMAN CÆSAREITA JA HEIDÄN AIKALAISIAAN

- AUGUSTUS.

- PRINSIPAATTI.

- IANUKSEN TEMPPELI SULJETAAN.

- AUGUSTUKSEN YHTEISKUNTAA UUDISTAVA TOIMINTA.

- GERMAANIT.

- PERHESURUJA JA HUOLIA.

- »NIINPÄ PAUKUTTAKAA KÄSIÄNNE.»

- LATINALAISEN RUNOUDEN KULTA-AIKA.

- »SIDE LAULUJEN SEPPELEESSÄ.»

- VERGILIUS.

- HORATIUS.

- PROPERTIUS.

- TIBULLUS,

- OVIDIUS.

- TIBERIUS.

- CALIGULA.

- CLAUDIUS.

- SENECA.

- NERO.

- ROMAANI JA SATIIRI HOPEA-AJALLA.

- ROMAANI.

- HOPEA-AJAN SATIIRIKOT.

- ENSIMMÄISET KRISTITYT.

- FLAVIUS-SUKUISET KEISARIT.

- FLAVIUS VESPASIANUKSEN

- TITUS.

- DOMITIANUS.

- POMPEJISSA JA HERCULANEUMISSA.

- KEISARIKUNNAN SUURUUSAIKA.

- NERVA JA TRAIANUS.

- HADRIANUS.

- ANTONINUS PIUS JA MARCUS AURELIUS.

- LUKIANOS, ANTIIKIN VIIMEINEN SUURI KIRJAILIJA.

- VIITTEET:

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE