Onnellinen mies
Date: 2026-02-03T00:00:00+00:00
Keywords: Danish fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Onnellinen mies

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Onnellinen mies

Kertomus

Author: Poul Levin

Translator: Eino Kaila

Release date: February 3, 2026 [eBook #77849]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77849

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN MIES ***

language: Finnish

ONNELLINEN MIES

Kertomus

Kirj.

POUL LEVIN

Suomentanut

Eino Kaila

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1924.

I.

Tämä kirja kertoo miehestä, joka on melkein viidenkymmenen vuoden ikäinen. Hänen nimensä on Jens Vinge.

Hän asuu vaimonsa ja molempien lastensa kanssa Kronprinsessesgaden varrella. Tällä kadulla tuoksuu lehvälle ja mullalle, kenties ei niin paljon kadulla kuin korkeammalla olevissa kerroksissa niinkuin Vingen. Vanhasta Kongens Havesta uhoavat tuoksu-aallot huoneisiin, sillä tämän puiston piirteissä on aina hieman metsäntapaista. Kai se johtuu siitä, että maan kätkössä on niin paljon kuihtuneita lehtiä ja että noilla leveillä puilla on niin raskaat lehvät. Tämä luonnon tuoksu on kohtaava Vingen perheen, kun he avaavat akkunan, se on tänä syksynä tuntuva huoneissa, höysteisenä ja maakylläisenä.

Syksy tulee taloon pienen kirjavan oksan mukana, jonka kymmenvuotias Annette on poiminut ulkona Langeliniellä poliiseista ja vartijoista huolimatta ja jonka hän nyt on pistänyt äitinsä ruokaliinaan. Ja rouva Vinge löytää sen, kun hän istuutuu päivällispöytään tyttärensä ja tämän neljä vuotta vanhemman veljen Georgin kanssa, hän katsoo hymyillen Annetteen päin, jolle tulee kiire sitoa ruokaliina kaulaansa. Annette harrastaa tällaisia pieniä runollisia lahjoja — hän asettelee jonkin pienen nukenkapineen paikkaan, mistä se löydetään juuri oikeana hetkenä, hän antaa omituisia pikku kukkakimppuja, jotka hän on sitonut oman makunsa mukaan, joskus paperilapun, jolle hän kankean virheellisesti ja vinosti on kirjoittanut pari mustetahrojen ja pyyhkäisyjen sotkemaa sanaa, kuten esimerkiksi sinä päivänä, jolloin Georg oli saanut toria tutkinnossa tekemistään tyhmyyksistä: »Ällä itke, Rakas georg, ystävälinen terveys siskoltasi.»

Annette muistuttaa äitinsä lapsikuvia, jotka riippuvat seinällä isän
kirjoituspöydän yläpuolella ja joita kukaan ei katsele arkioloissa.
Mutta eräänä päivänä heidän perhelääkärinsä ja vanha ystävänsä, tohtori
Salting, sattui ne huomaamaan ja sanoi:

»Kas, että tuosta kummallisesta lapsesta saattoi tulla te, rouva Vinge!»

Rouva Vinge nauroi, mutta kun hän oli yksin seuraavana aamupäivänä, otti hän muotokuvat alas seinältä ja tarkasteli niitä. Silloin vasta hän tuli tietoiseksi niiden ja Annetten yhtäläisyydestä, vaikka hän aina oli tuntenut sen. Herra Jumala, ajatteli hän, pitääkö Annettenkin läpikäydä kaikki tuo: ujous ja liian pitkät sääret ja tukka, joka aina pyrkii törröttämään luvattomilla paikoilla, ja kapeat käsivarret!

Mutta sitten hän muisti mitä Vinge oli sanonut, kun hän kihlauspäivinä löysi nuo vanhat muotokuvat hänen äitinsä albumista: »Sen mielestä, joka sinua rakastaa ja joka pitää sinua maailman kauneimpana naisena, on näissä muotokuvissa kumma ihanuus Sinä olet niissä. Sinun katseesi on niissä. Etusormen pikku liike näkyy. Ylähuulen kurttu ja sinun kapeat, värisevät sieraimesi. Sinä olet niissä omituisella kätketyllä ja tajuttomalla tavalla — — tuo lapsi, pieni ujo tyttö, sopertelee sinusta ja ojentaa minua kohti pieniä suloisia kapeita käsivarsiaan!»

Kuinka he sinä hetkenä syöksyivät toistensa syliin…

Rouva Vinge antaa Annetten pikku oksan luisua kasvojensa yli. Kun se joutuu hänen suullensa, hän suutelee sitä. Georg näkee sen ja punastuu. Hän on neljätoistavuotias, ja monet omituiset syyt saavat pojan punastumaan siinä iässä. Eikö muka ole kiusallista, kun muut näkevät, että tuntee jotakin? On ihanaa rakastaa äitiään, mutta kukaan ei saa sitä tietää. Olenhan kasvanut erilleni hänestä, eikö niin? Olenhan tulemassa mieheksi!

Georg ryhtyy puhelemaan, jottei hänen äitinsä huomaisi mitään, ja hän käy yhä punakammaksi kasvoiltaan. Mutta äiti ojentaa kätensä häntä kohti, ja hän panee omansa äidin käteen, heillä on samanlaiset voimakkaat kädet. Se ei ole mikään oikea hyväily, mutta Georgin kasvoille palaa äkkiä luontainen väri.

Niin on päivällinen ohi, eikä Vinge tullut kotiin. Vieras ääni ilmoitti siitä puhelimitse. Rouva Vinge menee saliin ja seisoo hetken akkunan ääressä.

Niin, nyt on siis syksy. Tämä taivas… tämä tunne siitä, että jossakin kaukana, korkealla ja sisällä hänen omassa mielessään kohoaa jotakin, joka sinertyy ja uneksien häipyy pois… kuin kaartuisi yli maan äärettömän hienosta lasista tehty kupu, jossa on aivan heikko teräksen kajo, ja kuin lasia sivelisi jokin hentoinen, pienet siivet, niin että siitä syntyy sävel, sama sävel kuin hänellä on mielessään… Onko se voimakkaan syksyn odotusta vaiko ohimenneen kesän kaihoa?

Hän kuulee Annetten käyvän laulellen ruokasalissa, ja hän ikäänkuin kohottaa pikku äänen luokseen, nostaessaan käsivarret rinnalleen ja hän seisoo siinä melkein liian suorana ja kuitenkin täysin luonnollisena, samalla kuin hänen vartalonsa ääriviivat hitaasti sulavat hämärään, joka vallitsee ulkona ja hänen omassa salissaan.

* * * * *

Minä en unohda, että Jens Vingestähän minun on puhuttava. Mutta enkö kerro hänestä silloin, kun tässä sanon minkälaiseen kotiinsa hän yhä on palaamatta, vaikka tulee pimeä ja lamput sytytetään kaikissa taloissa?

Sinä hetkenä tuntee itsensä äärettömän kodittomaksi se kadun kävelijä, joka tietää, että häntä varten ei missään huoneessa sytytetä lamppua. Se on koti-ikävän hetki ulkomailla oleskelevain elämässä. Sinä hetkenä vanhatpojat ja yksinäiset naiset menevät hoitoloihinsa ja ravintoloihinsa, saadakseen ruokansa haukatuksi, huumaten kaihonsa ja pettymyksensä lörpöttelyllä ja lautasten kalinalla ja orkesterinsoitolla tai lukemalla päivän rypistyneitä sanomia. Köyhempinä kuin köyhimmät, joilla on kodintapainen.

Tunnen miehen, varakkaan ja arvossapidetyn vanhanpojan, jolla on julkinen asema ja arvonimi, mitä monet kadehtivat; hän kertoi kerran muutamana alakuloisena hetkenä erään elämyksen, jota hän ei voinut unohtaa, vaikka hänen elämänsä oli rikas »tapahtumista»:

Eräs köyhä puolalainen hatuntekijä, karkoitettu juutalainen, oli keksinyt ruveta käymään hänen luonaan saamassa joskus pientä avustusta. Mies oli harvinaisen ruma, kyttyräselkäinen karilas, jolta oli toinen silmä lyöty pois, ja suun oli ikäänkuin raaka käsi vääntänyt vinoon. Rintakehä pisti esiin, hänellä oli kyttyrä sekä edessä että takana. Hän muistutti yltiöpäisen romantikon liioiteltua mielikuvaa hovinarrista. Hän valitteli aina. Oli vaikeata elättää vaimo ja lapset näinä aikoina ja vieraassa maassa.

»Miksi olettekaan mennyt naimisiin ja saanut lapsia?» kysyi arvossapidetty mies puolittain ajatuksissaan.

Pieni hatuntekijä astui askelen häntä kohti ja katsoi häneen ainoalla suurella ruskealla silmällään, joka tällä hetkellä loisti kahden edestä, ja sitten hän piti seuraavan pikku puheen:

»Anteeksi, herra salaneuvos, te olette suuri mies ja lahjakas mies ja — minä sanon sen omasta kokemuksestani — hyvä mies, mutta te olette yksinäinen, eikö niin? Kun minä nyt tulen kotiin illalla, tulevat minun molemmat pienet hienot tyttäreni juosten minua vastaan ja sanovat: 'Hyvää iltaa, isä!' — Anteeksi!»

Jens Vingellä on hieno rouva ja hieno pieni tytär ja poika, jonka silmissä hän on miehen ihanne, ja kuitenkin hän istuu konttorissaan vaipuneena rahtitariffeihin ja mietiskelyihin siitä, miten päästä edelle kilpailijoista, tai jonkin niiden monien johtokuntain kokouksessa, joiden jäsen hän on, tai hän seisoo valtuusmiesten salissa käsitellen kunnan työmiesten palkkojen järjestelyä ja hänellä on kaikki puoluetoverinsa vastassaan… Mutta kotona hänen salissaan on Annette mennyt äitinsä luo ja sanonut:

»Isän pitää herättää minut kotiin tullessaan.» Hänen ylpeytensä on, että hänen suuri isänsä kumartuu hänen ylitseen ja suutelee häntä otsalle, kun hän on päässyt vuoteeseen. Hän tuntee, kuinka isän parta kutittaa häntä, avaa hetkeksi silmänsä, mutisee jotakin käsittämätöntä ja nukkuu sitten silmänräpäyksessä taas. Mutta hän muistaa sen kuitenkin.

»Minä kyllä muistutan isää siitä», lausuu rouva Vinge.

»Puhu nyt tuosta — tiedäthän…»

Rouva Vinge puhuu tuosta »tiedäthän», kertoo tarinan, jonka Annette haluaa kuulla, kun hän on väsynyt, mutta kuitenkin mielellään viivyttää maatamenon hetkeä. Hän istahtaa rouva Vingen polvelle, ja kun pieni lapsi tuolla tavoin painautuu äitiään vasten ja vaipuu lepoon, puoleksi uinuen, silloin he ikäänkuin yhtyvät toisiinsa uudelleen, erikoinen syvä, salaperäinen yhteenkuuluvaisuus tuntuu, paitsi ulkoisissa piirteissä, siinä rytmissä itsessään, millä heidän liikkeensä täydentävät toisiaan — kuin kukka oksalla, joka on kantanut sitä sen ensi itiöstä saakka.

Rouva Vinge kertoo siitä ajasta, jolloin Annetten isä oli merimies ja hän oli merimiehen vaimo. Kuinka isä teki matkoja sekä Islantiin että Länsi-Intiaan ja moniin ulkomaan satamiin. Kuinka hän, äiti, ei ikävöinyt, sillä sitä ei meriväenluutnantin vaimo saa tehdä, eikä ollut levoton, sillä sitä hän ei saa toki ensinkään olla, mutta kuinka hän kuitenkin joka ilta ennen nukahtamista näki mielessään tuon ison laivan, joka höyrysi yli meren, ja pikku miehensä päivettyneenä, valkoisessa univormussa, tai ahavoituneena, öljyvaatteisiin puettuna, katse tiukkana vasten myrskyä, ja hän uneksi, että hänen vuoteensa oli laiva, joka purjehti hänen miestään vastaan, hän seisoi komentosillalla ja tuijotti yli aaltojen, ja kone jyskytti niin uskollisesti siellä alhaalla… eteenpäin… eteenpäin…

Äiti kertoo laivastaan. Miten kaikki oli juhlallista ja hilpeää. Annetten mielikuvitus työskentelee mukana. Ja yhdessä he ohjaavat merelle laivansa, joka vie heidät päivettyneen, valkoiseen kultanappiseen univormuun puetun miehen luo. Ja heillä on mukanaan kaikkea kaunista, mitä he voivat keksiä. Kaikenlaisia kukkia on laivan kannella, ja lippuja ja kallisarvoisia kankaita riippuu yli laidan, ja kaikki heidän hienot huonekalunsa ja punainen japanilainen pianoliina ja kirjoituspöytä on siirretty kannelle ison, vaaleansinisestä silkistä tehdyn päivänverhon alle ja Annetten nukkehuvila, jonka parvekkeella ovat kaikki hänen nukkensa… ja kaikki ruoka mitä heillä on mukanaan… kaikki Annetten mielilaitokset… paistettua kyyhkystä ja vaniljajäätelöä… ja kyyhkysiä… ja…

Annette on nukahtanut. Rouva Vinge istuu hetken häntä katsellen. Niin, nyt he purjehtivat hänen unilaivallansa isän luo!

Sitten hän nousee varovaisesti ja kantaa nukkuvan Annetten vuoteeseen. Keveästi hän nostaa hänet voimakkaille käsivarsilleen ja riisuu vaatteet hänen yltään niin varovasti, että Annette vain hetkeksi herää ja sopertaa jotakin äidilleen.

* * * * *

Eikö Vinge siis tiedä, että sellaista on hänen kotonaan? Kyllä, tietenkin. Mies tuntee rikkautensa. Mutta hän ei käy sitä joka päivä laskemassa, ellei hän pelkää jonkun sitä häneltä varastavan, ja tätä pelkoa ei Vinge tunne. Hän on sanonut vaimolleen:

»Sen mielestä, joka sinua rakastaa ja pitää sinua maailman kauneimpana naisena»… hän on sanonut sen, kun he olivat nuoria ja valtasivat toisensa yhä suuremmalla ilolla joka päivä, hän ei ole koskaan rakastanut ketään muuta naista, hän tuntee rikkautensa.

Mutta ensin hän siis oli merillä. Ja Georgin syntyessä hän liittyi appensa laivanvarustajaliikkeeseen, tuli johtajaksi, ja kun vanhus kuoli ja liike sulautui suureen yhtymään, tuli hänestä maan suurimman puolivirallisen höyrylaivayhtiön itseoikeutettu johtaja. Ja sitten tulivat johtokunnat; Vingen tapaisen miehen he kernaasti haluavat mukaan. Hän kuuluu piireihin. Luottopankki, puhelinyhtiö, uusi laivaveistämö, kivihiili… johtaja Jens Vingen täytyy olla mukana, sillä nimellä on sointua, siinä miehessä on vauhtia ja hilpeyttä.

Häntä tultiin tahtomaan kaupungin valtuustoon. Politiikka — ei, sitä hän ei ymmärtänyt! Kuka puhuu politiikasta? Käytännön miestä he vain tahtoivat. No niin, miks'ei? Jos vasemmisto huolii hänestä, niin… käytännön miehenä.

Tietenkin! Se koristi listaa, jossa olivat kaikki nämä monet poliittiset vähittäiskauppiaat. Hän vastasi myöntävästi.

Tämän vuoksi Vinge niin usein ehtii kotiin vasta myöhään illalla. Eilen oli kokous pankissa, tänään valtuustossa, huomenna jokin kolmas, pyörät surisevat. Hänellä on aikaa kaikkeen. Elämän loiste on hänen yllään, hän on aina kunnossa. Hänessä on edelleenkin hieman merimiestä, järjestys kaikessa… ja ripeästi, ripeästi. Hän on iso, voimakas, vaalea. Hänellä on vielä kaartuvat viikset, jommoiset olivat muodissa hänen nuoruudessaan, hän käy mieluimmin merensinisessä nutussa, hattu hieman takaraivolla, kädet takintaskussa, ja pari hansikkaita pistää niiden vierestä esiin. Kaikki tuollainen vaatturinsilitys puvussa on outoa hänelle. Tuhat tulimmaista, eihän housuissa mikään luuranko ole, vaan oikeat miehen koivet lihaa ja verta, ja ne tarvitsevat tilaa.

Mutta hän on hieno mennessään vieraskutsuille. Musta frakki ja valkoinen liivi korostavat hänen sulavaa vartaloaan, hän ei näytä tarjoilijalta. Hänellä on kuninkaallisesti hauskaa pitopöydässä, hän ei kaipaa viiniä tullakseen tunnelmaan, puhelu, kauniit naiset pukuineen, joita hän yhtä vähän voi arvostella kuin muistaa, kukat ja valot hurmaavat hänet, hän puhelee kaikkien kanssa ja unohtaa vierusnaisensa, innostuu, kiivastuu, kohtaa vaimonsa katseen alhaalta pöydän toisesta päästä, pidättää itseään hetken alkaakseen kohta taas uudelleen. On onni, että ruvetaan pelaamaan bridgeä, silloin hän ei enää tee tyhmyyksiä sen kestäessä, hän pelaa intohimoisesti, mutta aivan liian vilkkaalla mielikuvituksella, häikäilemättä vastapelaajaansa, joka ei koskaan tiedä, mikä hänelle voi pistää päähän; tavallisesti hän menettää.

Hänellä on vihamiehiä. Oikeastaan itse mitään tietämättä hän saattaa haavoittaa toista kiihkeällä tuimalla vastauksellaan, joka kuuluu vihlovana läpi lörpötyksen. Mutta kuka on saanut vastauksen, muistaa sen.

Ja tuollainen loukkaantunut herra, joka muistaa sen, jäytää melkein huomaamatta hänen mainettaan.

»Aivan niin», sanoo hän, »Vinge on kerkeä mies, mutta vähän liian kerkeä, eikö teistäkin?»

Tai: »Vai niin, nyt on Vinge joutunut siihenkin johtokuntaan! Niin, siunatkoon, hänhän kuuluu niihin, joiden pitää olla mukana kaikessa, ja hän on todellakin kerkeä mies… mutta voitteko oikein ymmärtää, kuinka laivayhtiön johtokunta suostuu sellaiseen? Eikö hänen varsinainen työnsä kärsi siitä? Minä puhuttelin taanoin johtokunnan puheenjohtajaa, tiedättehän, tuota vanhaa Rasmus Raskia… eli Repoa, kuten häntä nimittävät… no, hän ei tietenkään sanonut mitään, mutta väitetään, ettei hän koskaan ole voinut sietää Vingeä. No, Rasmushan ei ole mikään hieno mies…»

»Johtaja Vinge valtuustoon — käytännön miehenä, ei poliitikkona. Kyllä, äänestänhän minä häntä, sen teen, minähän olen Studentersamfundetin vanhoja radikaaleja, ja kun minun puolueeni sanoo: äänestä, niin minä äänestän, minähän olen vanha jäsen vaalipiirini puoluejohdossa. Ettekö muista, että minä olin 'Sosiaalidemokraatin' johtava ehdokkaiden esittäjä monta vuotta… vaikka minua oikeastaan ei voi nimittää sosiaalidemokraatiksi, mutta jos itsekukin vetäisi omaan suuntaansa, miten kävisi silloin politiikan? Minä siis äänestän Vingeä. Mutta minä pelkään, että hän valmistaa meille jonkin epämiellyttävän yllätyksen, hän saattaa intoutua pahasti… taanoin eräillä kutsuilla… no, en minä viitsi kaivella sitä, hän oli kenties juonut pari lasia liikaa, mutta hän suorastaan tiuskaisi minulle… vaimoni, jonka pöytätoveri hän oli, piti häntä vallan säädyttömänä. Ettekö muuten arvele, että hänen pitäisi hieman enemmän varoa mitä hän juo?»

Mutta Vinge ei kuullut mitään kaikesta tästä, ja kun hän ensi kerran tapaa tämän miehen, seisoo hän kauan hänen kanssaan puhelemassa puolueasioista ja sanoo paljon enemmän kuin hänen pitäisi.

Ja nyt on siis tuo epämiellyttävä yllätys esiintynyt valtuustossa. Kaasulaitoksen työmiesten palkanjärjestely — sosiaalidemokraatit tahtovat viedä asian perille yhdessä radikaalien kanssa; silloin Vinge lohkeaa erilleen. »Hän ei ole poliitikko, hän on käytännön mies — eikö niin? Eikö meillä tässä ole palkanparannus, jonka kautta me voimme sekä antaa että vaatia? Mahdollisimman suuri palkka tietenkin, mutta työhalun, työkyvyn pitää olla sitä vastaava, siitä on meidän saatava varmuus. Ja tämä yksityisen työmiespiirin yksityinen palkanparannus sitoo meidät edeltäkäsin, ilman että se antaa meille mitään varmuutta siitä, että meidän on mahdollista viedä perille vaatimuksemme… Menkää katsomaan herroja kadunlaskijoita… siinä istuu mies sikari suussa pienellä tuolilla, hänellä on vasara kädessä, silloin tällöin hän antaa sen pudota katukivelle, jonka toinen on asettanut hänen nenänsä eteen; klik! panee vasara, sitten hän taas tupakoi, puhelee vähän toverinsa kanssa, pyyhkii hien pyöreäkupuisesta hatustaan, huomaa sattumalta, että taas on kivi hänen nenänsä edessä… no, mitämaks, saakoon se napauksen… ja sitten hänen tulee jano. — Herra Jumala, mehän olemme yksimielisiä pääasiassa, ja on kenties luonnollista, että sosiaalidemokraatit tahtovat tuloksen nyt heti… mutta katsokaamme asiaa suurpiirteisesti… minä en ole tässä mukana… en nyt…»

Puoluetoverit vetävät hänet syrjään, saavat hänet muutamaan soppeen. Hän ei kenties ole vallan väärässä teoreettisesti katsoen, mutta tässähän tarvitaan jok'ainoa ääni. Eikö hän voi laskea? Niin ja niin monta, ja niin ja niin monta, eikö totta? Aikooko hän siirtyä sosialistien vastustajain puolelle juuri palkkakysymyksessä, arkaluontoisimmassa kaikista kysymyksistä? Tuleeko tästä julkinen pahennus?

Eräs puoluetovereista on tullut verenpunaiseksi kasvoiltaan, hän on pieni, paksumahainen herra, jonka ääni kolisten lähtee suusta, niin että toinen sana vaientaa toisen kuulumattomiin. Voipa suorastaan tuntua hieman kostealta, kun seisoo hänen läheisyydessään hänen puhuessaan. Hän aikoo kuiskata eräälle virkatoverille, mutta hän huutaakin yli kokoushuoneen: Kavallusta!

Toiset vievät hänet pois. Vinge on kuullut sanan. Enkö minä siis ole vapaa mies? Kun tämä nyt kerran on minun vakaumukseni?

»Saanko hetkisen puhua kanssanne, johtaja Vinge», lausuu puoluejohtaja. Hän on vanha, hänellä on valkea tukka ja parta, hän on maailman viisain ja vaiteliain mies. Hän on istunut politiikan keskellä monta sataa vuotta, hän on nähnyt monien tusinoiden Vingen tapaisten tulla tuupertavan saliin, synnyttävän melskettä, tyyntyvän… kuinka, eikö hän itse ollut samanlainen alkaessaan? Mikä tuli ratkaisevaksi?

Jäädäkö tänne vai ei, siitä on kysymys. Mutta kysymys on esitettävä hienosti. Hän esitti sen hienosti Vingelle. Mitä se hyödyttää! Siitä miehestä ei tule koskaan poliitikkoa. Hän puistelee puoluejohtajaansa takinkauluksesta ja sanoo: »Ettekö siis ole yhtä mieltä kanssani? Eihän siitä ole ensinkään kysymys. Sosiaalidemokraatithan ovat äänestäneet ehdotuksen puolesta.»

Paksulla puoluetoverilla on salainen neuvottelu sosiaalidemokraattien kanssa. »Kavallusta… kavallusta», sanoo hän vasten naamaa merimiesten ammattiyhdistyksen puheenjohtajalle. »Johtaja Vinge», sanoo puheenjohtaja pyyhkien jotakin märkää leuastaan, »kyllä me jo sen herran tunnemme! Tulee täyttä vauhtia, kädet taskussa, milloin missäkin… luulee kai vielä olevansa upseeri komentosillallaan… mutta me olemme kuitenkin nolanneet hänet pari kertaa. Hänellähän on onneksi johtokunta yläpuolellaan. Mutta hänen pitäisi kuitenkin olla vähän varuillaan. Tämä voi koitua hieman happamaksi hänen höyrylaivoilleen.»

Puoluetoveri ei rohkene sanoa tätä kokoushuoneessa, jossa Vinge on. Hän saa johtajan mukaansa ulos käytävään, vetää hänet syrjään koristeelliselle askelmalle ja nojautuu graniittiin veistettyä lepäävää leijonaa vastaan.

»Hänen on pakko antaa myöten», huutaa hän salaperäisesti… »minä olen neuvotellut johtavien sosiaalidemokraattien kanssa. He ovat uhanneet häntä laivoissa puhkeavalla lakolla.»

Johtaja katsoo sammunein silmin leijonaa, sitten hän panee toisen kätensä sen nieluun ja sukii toisella partaansa.

»Eikö hän siis kuule mitä minä sanon…?» Nyt hän kääntyy ympäri ja menee saliin taas.

Puoluetoveri ymmärtää. Se on tehtävä hienosti, hemmetin hienosti! Hän vetää alas liivinsä, ja kädet housuntaskuihin haudattuina hän tallustaa johtajansa jäljestä kokoushuoneeseen, josta ollaan juuri poistumassa. Hän vilkuttaa johtajalle ja menee kotiin. Kun hän ojentelee vuoteessaan, sanoo hän vaimolleen: »Amalie, minä neuvottelen hyvin tärkeästä asiasta siellä valtuustossa. Minulla on ollut monta tärkeätä keskustelua eri puoluejohtajien kanssa tänä iltana, mutta me sovimme, ettemme puhuisi siitä kenellekään. Hyvää yötä, tyttöseni.»

Radikaalisessa lehdessä on hiljakseen alettu valmistua siihen, mitä tuleman pitää. Sukkela salanimi »Amicus», Vingen koulukumppani, joka »tuntee» hänet, kirjoittaa hänestä pienen petiittiartikkelin — pelkkiä rakastettavuuksia, mutta sitä lajia, joka on Amicuksen erikoisuus.

* * * * *

Tämän vuoksi Vinge ei tule illalla kotiin rikkautensa luo. Rouva Vinge on saanut Annetten vuoteeseen, nyt hän istuutuu lukemaan englantia. Georg tuli eilen näyttämään hänelle muutamaa lausetta oppikirjassaan, josta hän ei päässyt selville. Rouva Vinge on ottanut esiin vanhan resuisen kielioppinsa. Hän oli sanonut Georgille, että tänä iltana he koettavat, kumpi heistä parhaiten osaa tulkita lauseen kaikkia sen yksityiskohtia myöten, ja nyt Georg tietenkin ahertaa huoneessaan kaikin voimin. Rouva Vinge on kyllä näyttävä hänelle olevansa voimakkaampi! Hetkisen hän selailee vanhaa kirjaa, hänen kouluaikansa nousee niin elävänä mieleen, ja tiedottomasti hän asettaa molemmat kyynärpäät pöytään kuin koulutyttö, jonka täytyy pistää sormet korviin saadakseen olla häiriintymättä.

Georg on työntänyt syrjään englannin kirjan ja sanakirjan. Hänen edessään on se sanomalehti, missä hänen isäänsä kuvataan.

Georg ymmärtää kyllä, että kirjoitus yrittää olla sukkela ja ironinen, sellaisiahan ovat aina tällä paikalla olevat kirjoitukset, mutta ironia tekee hänen olonsa epävarmaksi. Se on jonkinlainen elämänkuvaus, mutta miksi ne nimittävät hänen isäänsä »herra meriluutnantiksi»? Hänhän olisi ollut amiraali nyt, ellei hän olisi jättänyt laivastoa ja liittynyt äidinisän liikkeeseen, jossa — kuten kirjoituksessa sanotaan — »tietenkin heti tehtiin tilaa tälle onnen lemmikille». Typerää on tuossa kirjoituksessa se, että kaikki tämä, minkä Georg niin hyvin tuntee, on nähty uudessa valaistuksessa, jonka tarkoitus on tehdä hänen isänsä naurettavaksi tai kenties pikemminkin vastenmieliseksi.

Georg istuu riipien paksua, vaaleata tukkaansa. Niinpä niin, olisipa se vintiö, joka tämän sepustuksen on kirjoittanut, tässä huoneessa, niin hän aivan yksinkertaisesti rökittäisi hänet. Luokallakin on muutamia tuontapaisia — he eivät oikeastaan sano mitään, mistä pääsisi heidän kimppuunsa, mutta kuitenkin on heillä kasvonilmeessään jotakin, joka tekee vastustajan epävarmaksi ja saa hänet iskemään päin. Miks'ei hänen isänsä kurita moista junkkaria? Hänhän on vahva. Georg ja hän mittailevat silloin tällöin voimiaan… silloin kun isä huomaa, että Georg pian on yhtä pitkä kuin hän. »Käy kimppuun, poika!» sanoi hän viime sunnuntaina, ja silloin he painiskelivat keskellä salia.

Vain harvoin Georg tuolla tavoin leikki isänsä kanssa. Eihän isällä ole aikaa. Sehän juuri hänessä on suurenmoista, että hän aina syöksyy esiin kiire liepeissään, rientää läpi huoneiden niin että viuhuu. Georg on saanut olentoonsa saman tavan, hän jäljittelee sitä tietoisesti. Hän saattaa sivuuttaa läksynsä kuin täyttä laukkaa… ellei äiti hillitse häntä ja vedä häntä takaisin aherrukseen jollakin uudella tavalla.

Niin, englanninlukuhan olikin kysymyksessä! On oikeastaan kummallista, että voi saada ikäänkuin tunnon siitä, mitä lause merkitsee, mutt'ei kuitenkaan voi selvittää jokaista sananpartta ja muotoa erikseen. Mutta äiti ei hellitä. Nyt Georg kuulee hänen hameensa kahinan käytävässä. Taas hän saa tuon punan poskilleen… hänen mielestään on omituista, että hän yhä vielä opettelee kieliläksyt äitinsä johdolla — toverien ei missään tapauksessa pidä saada tietää siitä… ja kuitenkaan hän ei tahdo siitä luopua.

»Georg!»

»Nyt minä tulen.»

»Minä en muuten ole sitä vielä oikein kunnolla lukenut.»

Georg kävelee edestakaisin lattialla, hän seurailee tarkoin maton kuviota aina pimeään nurkkaan saakka.

Rouva Vinge istuu kirjansa ääressä odottamassa.

»Sillä… sillä minä olen istunut lukemassa tuota kirjoitusta isästä, ja sitten…»

»Tulisit nyt tänne, niin minä koettaisin selittää sen sinulle.»

Rouva Vinge siirtyy ompeluksineen »oikeaan» tuoliinsa, niin että valo paremmin lankee hänen työlleen.

Tällaisena Georg tuntee parhaiten äitinsä. Hän istuu hieman takakenossa ja kuitenkin niin suorana, että saattaa tuntea hänen ruumiinsa joustavuuden ja tarmon. Hän lepää, mutta ei veltostu. Tämä antaa hänelle tiedotonta hallitsijatarsävyä, se ikäänkuin kohottaa hänet tuoleineen arkipäiväisyyden yläpuolelle, ja hänen kuljettaessaan neulaa ompeluksen läpi on käsivarren ja käden liike niin varma ja samalla niin viehättävä, että katsoja tuntee kaipausta syvimpään tuttavallisuuteen ja pelkää lausua harkitsemattoman sanan. Valo lankeaa hillitysti hänen pehmeälle vaalealle tukalleen, yli korkean, vapaan otsan ja tunteellisten silmäluomien, joiden värinä paljastaa hänen mielensä. Georg näkee tämän kaiken eikä tiedä siitä. Se sitoo tämän neljätoistavuotiaan pojan, joka ei ole nähnyt muuta kuin onnea, äitiin, kotiin — sitein, joita hän ei koskaan huomaa, ennenkuin ne kerran katkeavat. Silloin hän on ymmärtävä kaiken. Päivästä päivään ne katketessaan solmiutuvat yöllä hänen unissaan uudestaan ja katkeavat niin pian kuin hän herää, ja tämä sointu on oleva salaisena säestyksenä kaikkeen mihin hän ryhtyy. Hän on kenties joksikin ajaksi unohtava sen, mutta se on joka tapauksessa olemassa, ja kun hän kerran saa oman kodin, on sointu taas tietoisesti helähtävä. Hänen nuori vaimonsa on myös kuuleva sen ja tunteva olonsa turvallisemmaksi, ja hän itse on jonakin ihmeellisenä hetkenä ymmärtävä, että onnellinen mies rakastaa kaksi kertaa, ensin äitiään ja sitten sitä naista, josta tulee hänen vaimonsa, ja sitten heitä molempia, kun muistot ja aika sulavat yhteen. Sinä päivänä Georg on riemuitsevana ja kaihomielin ymmärtävä sen, mitä hän nyt vain tuntee.

Rouva Vinge istuu hetken ommellen, sitten hän katsahtaa Georgiin, joka nyt istuu hänen edessään epämukavasti pehmeällä tuolilla, joka on sekä liian pieni että liian mukava hänen poikamaiselle kömpelyydelleen. Mitä hänen pitää tehdä säärilleen… ja käsivarsilleen… eihän hän voi piilottaa niitä pöydän alle?

»Katsohan, Georg, se joka on isästä kirjoittanut, ei nyt tosiaankaan ole ajatellut, että minä tai sinä sen lukisimme. Hän tuntee isän elämän vain ulkoapäin eikä muuten ole siitä ensinkään huvitettu, mutta hänenhän pitää ansaita elantonsa tällaisilla kirjoituksilla.»

»Mikä hänen nimensä on?»

»Sen minä kyllä tietäisin sinulle sanoa, mutta minun mielestäni hänen nimensä on aivan yhdentekevä. Minä olen muuten kerran ollut hänen huoneessaan.»

»Oletko sinä —»

»Kyllä. Siitä on muutamia vuosia. Isällä oli taistelu lämmittäjien kanssa. Silloin kirjoitti tuo sanomalehtimies suunnilleen saman kirjoituksen — 'Amicukseksi' hän nimitti itseään silloinkin. Se on tuommoinen arvossapidetty salanimi. Minä kysyin niinkuin sinä nyt hänen nimeään, ja isä tiesi sen. Se on eräs hänen koulutoverinsa. Mutta minä en tahtonut miestäni kohdeltavan sillä tavoin, ja niin minä muitta mutkitta menin tuon Amicuksen luo.»

»Lehden toimitukseenko?»

»En, poikaseni», rouva Vinge hymyilee hieman, »hänen kotiinsa. Se oli varhain aamupäivällä. Hän makasi kyllä vuoteessaan, mutta hänen palvelustyttönsä osoitti minut työhuoneeseen. Siinä minä seisoin katsellen ympärilleni. Olihan siellä kaikki mitä olla pitää, ymmärräthän, kirjoituspöytä ja tuoleja ja sohva ja kirjahylly, mutta kuitenkin, tuntui, kuin siellä ei olisi koskaan ihminen asunut… siellä ei ollut yhtään kukkaa eikä kasvia, ei pienintäkään elävää esinettä… on niin vaikea selittää sellaista, mutta ajattelepas tuommoista puusepän akkunaa, jonne huonekalut on asetettu kuin oikeaan huoneeseen, vaikka se ei ole ensinkään mikään huone… sellaista oli siellä. Ja minä seisoin katselemassa kaikkea sitä ja kuulin hänen häärivän viereisessä huoneessa saadakseen aloittaa päivänsä. Ja äkkiä iski päähäni: »Herra Jumala, sellaistako on hänen elämänsä!»

»Entä sitten?»

»Sitten minä hiivin hiljaa pois.» Rouva Vinge nauraa. »Ja sen näköinen on tietenkin hänen huoneensa yhä edelleen! Ja mitä se silloin liikuttaa sinua ja minua, jotka istumme täällä sisällä… sanohan?»

Hän ojentaa kätensä Georgille, ja kun tämä kömpelönä ja punastuvana tarttuu siihen, vetää rouva Vinge hänet luokseen ja suutelee häntä otsalle.

»Ja nyt me luemme englantia, ymmärrätkö! »

* * * * *

Jos Vinge olisi mennyt kotiin suoraan toimikunnan kokouksesta, olisi hän vielä saattanut nähdä Marie-Louisen ja Georgin vaaleat päät englanninkirjan yli kumartuneina, mutta raatihuoneen edessä hän tapasi toimittaja Helsingin. He kuljeksivat katua alas ja puhuivat tuosta palkanjärjestelystä ja lehden kirjoituksesta.

»Ystäväni Amicus liikkeellä! Minä tunnen aivan hänen hajunsa tänään. Minä muistan hänen eväspussinsa kouluajalta. Vihreätä juustoa ja savustettua silliä!»

Hymyn tapainen häivähti Helsingin kasvoilla. »Te olette siis loukkaantunut — no, sitä minä en ihmettele. Me sanomalehtimiehethän emme niin syvästi aprikoi jotakin artikkelia. Mutta torukaa te vain minua!»

»Toruako? Ei. Mutta tiedättekö, mitä ajattelin aamulla. Eiköhän Helsing pari kertaa kuussa kysy itseltään, miksi hän sekaantuu kaikkiin mahdollisiin asioihin, eiväthän ne kaikki voi häntä huvittaa, ja tyynenä katsoo, kuinka hänen lehtensä joutuu satojen ihmisten käsiin, jotka esimerkiksi istuvat teatterissa tai syövät päivällistä ravintolassa.»

Helsing pyyhkäisee suutaan ja tirkistää välinpitämättömänä ilmaan.

»Miksikö minä en kysy sitä itseltäni pari kertaa kuussa? Sitä minä totta vie kysyn itseltäni jok'ainoa aamu, kun avaan lehteni ja luen mitä nuo töhertäjät ovat kirjoittaneet.»

»No, mutta mitä te sitten vastaatte?»

»Mitäkö minä vastaan? Sen minä unohdan päivän kuluessa.»

He kulkevat Dronningens Tvaergaden läpi, missä Helsing asuu vanhassa talossa. Siellä muuan mies kolkuttaa kovasti kodittomain majatalon porttia.

Hän on päissään. »Sehän on hitto, eikö nyt edes voi päästä sisään tuohon syyhypesään?» Vastapäätä, tanssisalin räikeässä valaistuksessa, rähisee pari naikkosta kahden vallan nuoren, poikamaisen merimiehen kanssa. Molemmat tytöt ovat kai hekin nuoria, heidän suunsa ovat hampaattomat, tukka riippuu yli heidän harmaiden kasvojensa, vaatteet ovat likaiset, siinä asussa, kuin he olisivat äsken heittäneet ne ylleen, mutta jaloissa on heillä korkeakantaiset kiiltokengät. »Avatkaa lain nimessä!» huutaa juopunut mies yömajan edessä, jonka akkunat vielä ovat avoinna, kuin talo hengittäisi raskaasti pimeässä. »Minä tarjoan koko joukolle», sanoo toinen merimies rahojaan helistellen; tytöt tarttuvat häntä vyötäisiin.

Vinge tuntee koko tilanteen siltä ajalta, jolloin hän oli merillä. Nyt menee koko pestiraha menojaan, ja monta suolavedenpäivää tarvitaan pesemään puhtaaksi sellainen poikaraukka. Miksi pitääkään kulkea tätä siivotonta katua? Onko Marie-Louise mennyt nukkumaan? Vinge tahtoo kotiin. Hänenhän on suudeltava Annettea. Mutta hän ei pääse erilleen Helsingistä, kun tämä nyt on takertunut häneen.

Kyllä kiitos, Helsing tahtoo mielellään nähdä hänen asuntonsa. Huoneistoista hän on aina ollut huvitettu… kun vain kerran saisi varaa siihen.

Samalla hetkellä Vinge katuu tarjoustaan, mutta nythän se on tehty.

Hän avaa oven saliin — pimeätä. Niin, tiesihän hän sen varsin hyvin. Hän tuntee nyt, että hän on tietänyt sen kaiken aikaa. Hän johdattaa Helsingin huoneeseensa, sytyttää, menee sitten hakemaan viskyä ja soodavettä. Hän hiipii Marie-Louisen makuuhuoneeseen, seisoo aivan hiljaa ja kuuntelee hänen tyyntä hengitystään.

»Minä en nuku», sanoo Marie-Louise.

Vinge hymyilee ja menee hänen luokseen.

»Toimittaja Helsing on huoneessani, aion läksyttää häntä.»

»Ei», sanoo Marie-Louise ja panee kätensä hänen kasvoilleen; Vinge suutelee sitä. »Ole nyt järkevä, muuten minä nousen ja tulen sinne.»

»Minä kyllä pidän varani.»

»Se on hyvä. Mene sitten.» Hän kääntää pois päänsä ja sulkee silmänsä.

Helsing on istuutunut. Hän on pieni hienosteleva herra, hän räpyttää silmiään valoa kohti, hänhän työskentelee aina lamppujen valossa, se on tehnyt hänen silmänsä ylen herkiksi. Hänen ihonsa on harmaa. Hän istuu tuolilla ja tirkistää eteensä, kuin hänen huomionsa olisi kiintynyt määrättyyn kohtaan.

»Sikari?» kysyi Vinge.

»Kiitos, minä en tupakoi, minun on täytynyt lopettaa.»

»Kuinka vanha olette oikeastaan, herra toimittaja?»

»Liki kuusikymmentä.»

»No, kun tulee niin vanhaksi! Minä tupakoin nähkääs kaiken päivää. Näitä pieniä venäläisiä savukkeita… pistätte suuhun, pari haikua, heitätte pois pätkän ja sytytätte uuden. Se vaikuttaa kuin lapiollinen hiiliä koneeseen.»

Vinge puhelee haihduttaakseen epäsoinnun mielestään.

Helsing katselee ympärilleen.

»Niin, minä kyllä ajattelinkin, että teillä oli hauska asunto.
Täältähän täytyy olla ihana näköala.»

Hän avaa akkunan ja hengittää keuhkoihinsa ulkoilmaa.

»Korkealla… ja puita edessä», sanoo hän melkein itsekseen.

»Niin, mutta niitähän saa tuskin koskaan nähdä», sanoo Vinge. »Eihän tule koskaan oltua kotona.»

Helsing palaa tuoliinsa takaisin.

»Ei, senhän voin ymmärtää. Mutta jos te pysytte erikoisissa käsityksissänne, niin pääsette ainakin valtuustosta. Teillähän on puolue vastassanne.»

»Minä viis puolueesta.»

»Hyvä on. Mutta minäpä sanon teille, että juuri teidän tapaisia henkilöitä meidän ei pidä päästää julkiseen elämään. Vaalitempun kautta te tulitte valituksi. Te vain aikaansaatte epäjärjestystä. Te sekoitatte toisiinsa asioita, jotka eivät kuulu yhteen. Mielialoja, käsityksiä, periaatteita, jotka ovat kotoisin teidän muusta toiminnastanne. Herra Jumala, ettekö sitten tiedä, että työmiehet ovat enemmistönä. He tahtovat enemmän palkkaa, hyvä, silloin he saavat sen. Miksi te siihen sekaannutte?»

Helsing sekoittaa viskyään. Hänen äänensä on sisäänpäinkääntynyt, melkein manaava. Hän ei todellakaan halua käydä rynnistämään Vingeä vastaan, mutta se saattaa käydä välttämättömäksi. Vinge on palannut ennalleen. Hän heittää pois savukkeen ja sytyttää uuden, ja samalla hän ikäänkuin pudistaa päältään huonon tuulensa.

»Minäpä sanon teille erään seikan.» Hän seisahtuu äkkiä Helsingin eteen. »Kun minusta tuli laivayhtiön johtaja…»

»Saatoinpa arvata sen.»

»Ei, kuulkaa nyt… niin minä puolen vuotta kuljin vain katsellen. Tässä oli kunnon mies, joka tahtoi tehdä työtä, tuossa toinen, joka oli välinpitämätön ja laiskoitteli… kas silloin minä iskin. Kunnollisille minä annoin paremman palkan. Muiden annoin mennä. Raha ei ole tärkeintä. Työhalu se on, ymmärrättekö. Ken ei tahdo tehdä työtä kunnollisesti, on kiusaksi toisille, jotka sitä tahtovat. Samaa tahdon sanoa kunnan työmiehille. Lisätkää vauhtia, niin rahaa kyllä tulee.»

»Luuletteko, että joku tulee kadunlaskijaksi tai muurariksi siksi, että se huvittaa häntä? Mies on siihen pantu, ja siinä hän on, ja silloin on raadettava niin vähän kuin mahdollista, niin runsaan rahan edestä kuin mahdollista. Te puhutte kuin onnellinen mies, joka itse on saanut valita — jopa kaksikin kertaa, kuten huomaan Amicuksen oivallisesta pikku kirjoituksesta. Olisipa minulla ollut yksikin kerta valitsemisen varaa! Mutta minä sain aikaisin perheen, joka minun oli elätettävä. Muuten minusta olisi tullut kalastaja.»

Vinge ei voinut olla nauramatta.

»Niin, se on totinen tosi. Sunnuntaisin menen pikku tuvalle, jonka omistan Fure-järven rannalla. Siellä minä sitten istun kalastamassa. Mikään ei ole niin ihanaa kuin istua tuollainen pitkä onkivapa kädessä ja huomata, että siima soluu virran mukana. Maanantaiaamuna minä sitten palaan taas kaupunkiin.»

Molemmat vaikenevat.

»Te olette liiaksi elämän hemmoittelema voidaksenne olla julkinen henkilö, johtaja Vinge. Enkö saa nähdä salia, ennenkuin lähden?»

»Niin», sanoo Helsing. »Kaunis huone, ja iso. Minä pidän tilavista huoneista. Hyvää yötä, te onnellinen ihminen!»

Vinge saattaa hänet alas. Sitten hänen on kirjoitettava pari kirjettä.
Iltalehtiä hän ei ole lukenut. On myöhä, ennenkuin hän menee nukkumaan.
Sinä iltana hän unohtaa suudella Annettea.

* * * * *

Miestä ei tunne, ennenkuin on saanut nähdä hänen kirjoituspöytänsä. Onko se kuormitettu täyteen papereita, ovatko nämä paperit kaikesta huolimatta järjestyksessä, vai näkyykö, että mies sohii niitä ja kuluttaa puolet ajastaan hakiessaan käsiinsä sen, mitä kulloinkin tarvitsee? Vai onko pöydällä vain kirjoitussalkku ja iso pronssinen mustetolppo ja kalenteri ja tulitikkulaatikko nahkakotelossa, jossa on nimikirjaimet? Minkälainen pöytä on? Onko se amerikkalainen kirjoituspöytä, joka muistuttaa huijaria lukuisine pikku taskuineen ja lokeroineen? Vai onko se vanha ja kulunut, jonka ääressä mies on istunut nuoruudestaan saakka ja jonka jokainen naarmu ja reikä on muisto? Onko pöydällä vanha haalistunut valokuva? Tai jokin kummallinen kirjepaino helmiompeluksineen, jommoisia pikku tytöt tekivät siihen aikaan, jolloin veistoinnostus ei vielä raivonnut pohjolassa?

Vingen kirjoituspöytä konttorissa on vanha raskas tammipöytä, väriltään tumma ja syvä, sen ääreen mahtuu kaksi istumaan vastakkain, siinä on monta laatikkoa, jotka liukuvat edestakaisin kuin henkäisemällä — se on kerran ollut hyvin kallisarvoinen, sen on tehnyt oikea vanha puuseppä, jommoinen otti tällaisesta pöydästä yhtä korkean hinnan kuin minkä nykyään kokonainen empiretyylinen salinkalusto maksaa, se oli hänen appensa pöytä, ja nyt se on hänen pöytänsä, hän siirsi sen mukanaan vanhasta konttorista uuteen rakennukseen, ja pöydällä on kaunis kristallimaljakko vanhuksen ajoilta; Marie Louise pitää huolen, että siinä aina on pari kukkaa. Ja sen lisäksi kasoittain papereita, joiden järjestämistä varten Vingellä on sihteeri, ja säiliökynän teline.

Kauimpana talossaan, kaikkien muiden huoneiden takana, aitauksien, ovien ja käytävien suojaamana, on Vingen konttori. Sen kahdesta isosta akkunasta, jotka päästävät valon tulvimaan huoneeseen, on näköala satamaan. Kun hän nojautuu taapäin kirjoitustuolissaan ja katsoo ulos, häviää laituri peltivajoineen ja laatikkoineen ja tynnyreineen, ja hän näkee vain vettä ja taivasta. Se on kuin purjehtimista, ja hän muistaa laivastoaikansa. Hänen pitää nähdä vettä ja kuulla hälinää, millä laivat lastataan ja puretaan. Sillä hänen toimistonsahan ei ole ensinkään vain nämä neljä seinää ja kirjoituspöytä ja kristallimaljakko ja iso pöytä nahkasohvan edessä, mihin puheenjohtaja, paksu Rasmus, paiskautuu, niin että joustimet laulavat hänen allaan; hänen toimistonsa alkaa aivan laiturin päästä, missä itkevät mummot ja nuoret tytöt seisovat huiskuttamassa hänen lähteville laivoilleen ja luulevat nähneensä saatettavansa nostaneen hattuaan viime tervehdykseksi ja missä vanhat täysinpalvelleet merikarhut istuvat penkillä syljeskellen ja ovat tiukkoja arvostaan.

Vingen toimistossa vyöryvät raskaat työvankkurit edestakaisin. Työmiehet, jotka eivät voi tuntea voimiaan, ellei ole melskettä ja riitaa, työntävät laatikoita ja paaleja, kunnes nostokoneet ottavat haltuunsa taakat ja kohottavat ne kannelle niin sirosti kuin ne olisivat pikku neitejä, ja laatikot luisuvat äänettömästi pitkin kuluneita kiskoja kuin pojat, jotka ovat liukumassa.

Vingen toimisto, se on tämä lautojen ja tervaisten touvien ja tavaroiden ja hevosten ja koneöljyn ja laivakeittiöiden eltaantuneen rasvan haju, mikä joka aamu tulvii hänen ylitseen, kun hän tulee kiireissään, hattu hieman takaraivolla ja kädet takintaskussa — tämä kaikki on hänen. Toimisto, sitä ovat kaikki nämä ajoneuvot ja automobiilit, jotka sotkeutuvat toisiinsa suurten valtamerilaivojen edessä, ja matkustajat matka-arkkuineen ja laukkuineen ja polkupyörineen ja »Hyvästi, hyvästi, muista tervehtiä Amandaa… kirjoita nyt kunnolla… eihän tuule paljon… minä menen heti selälleni keskilaivaan… hoi, kaupunginlähetti…» koko tämä hämmennys, joka tulvii yli laivaportaan, ja muuttuu järjestykseksi samalla hetkellä, kun laivakello soi.

Koko talo on hänen konttorinsa. Häntä huvittaa tehdä kierros naputtavien kirjoituskoneiden luota alas toimistoon, missä ihmiset seisovat aitauksen edessä juhlallisin ilmein, kuten aina, kun on ostettava lippu matkaa varten… ensimmäinen luokka, kansipaikka, yksityinen hytti…

Hytti, hytti, suurenmoinen sana. Hytti! Voihan aivan kuulla tuulen ulvovan. Vingen täytyy nauraa juostessaan ylös portaita. Miksi juuri se sana nyt iski hänen mieleensä? Sen on valoisa aamu ikäänkuin lähettänyt häntä vastaan. Matkatuntujako? Ei hitustakaan! Täällä hän on kotonaan. Häntä haluttaa kiertää kaikkien pulpettien luo ja kirjoittaa itse kirjeisiin ja luetteloihin, jyskyttää näitä nuoria herroja selkään, houkutella tytöt nauramaan… ei, hänhän on johtaja, ei esimerkiksi käy laatuun ensinkään, että hän asettaa kätensä aitaukselle ja kiepauttaa itsensä sen yli. Mutta hyvää huomentahan saattaa sanoa.

»Hyvää huomenta!»

Kas niin, nyt hän ei taaskaan vastaa, tuo herra Jensen, herra prokuristi Jensen, — varjelkoon, älä vain unohda arvonimeä —, joka tuossa kuhnustelee, omahyväisenä ja soreana kuivasta tukasta aina hyvinharjattuihin, leveäkärkisiin nauhakenkiinsä saakka, virkamies, joka tekee velvollisuutensa, velvollisuutensa, ja se ei sisällä mitään siitä, että hänen pitää tuhlata yhtiön aikaa joutavan hyvänpäivän takia. Tietysti herra prokuristi Jensen istuu paikallaan, ellei ole sunnuntai tai pyhäpäivä tai hänen 14-päiväinen kesälomansa, jolloin hän velvollisuudentuntoisesti syö jonkin kesähoitolan häviön partaalle; tietenkin hän tekee työnsä saamansa palkan edestä; ei siihen ole mitään hyvänpäivän toivottamista.

Tuommoisia ihmisiä… Vingellä on aina sydän kurkussa hänet nähdessään. Tämänlaatuisen ihmisen hän oikeastaan ensimmäisenä tapasi käytännöllisessä elämässä, appensa liikkeeseen liityttyään. Hänkin oli prokuristi. Herra Svendsen, ukko Svendsen, kuten appi nimitti häntä, ensimmäinen mies konttorissa, viime vuosina liikkeen varsinainen johtaja, joka silloin myöskään ei pukahtanut paikaltaan. No niin, ukko Svendsen, joka muuten oli varmaankin vain hieman yli viidenkymmenen, valmistautui kenties täällä pääsemään kaiken johtoon, kun talon pojalla, Valdemarilla, oli vain halua istua kirjojensa ja sepustustensa kimpussa ja kun sekä hänelle että Marie-Louiselle oli riittävästi rahaa.

Kunnes Vinge syöksyi paikalle hyvine huomenineen ja tietenkin heti iski yhteen Svendsenin kanssa. Ja Svendsen loukkaantui ja lähti, saaden määrätyn summan kerta kaikkiaan, eläkkeestä hän ei tahtonut kuulla puhuttavan… Jumala ties, minne hän oikeastaan oli hävinnyt?

Oliko Vinge ollut tyly silloin, ollessaan nuori ja vilkas, tottunut komentamaan, ylimielisen iloinen Marie-Louisesta ja sydämessään vähän levoton sen uuden uran johdosta, jolle hän nyt oli joutunut? Niin, sitä hän kai oli, kosk'ei hän milloinkaan saanut tuota Svendseniä oikein pehmenemään, vaan tämä meni ja sulki oven perässään vallan hiljaa.

Vai niin, kirjeet, neuvottelut…

Vinge kääntyy ripeästi nuoren miehen puoleen, jolla on kädet täynnä papereita. Sitten he tekevät työtä. Ulkona kaikuu voimakas höyrylaivan puhallus, kuuluu laivasta laskettujen portaiden kajahdus kivisiltaan, hajaantuvan väkijoukon hälinää. Vinge sanelee kirjeen, keskustelee puhelimessa, pari vanhaa kapteenia, joita on käsiteltävä kiirehtimättä, toverillisesti, käy häntä tapaamassa. Sitten ilmoitetaan Frits Johnsen.

»Niin, antakaa hänen tulla sisään.»

Frits Johnsen käy kolmattakymmentä, hän on erään laivayhtiön johtaja, joka ponnistelee eteenpäin hyvin tarmokkaasti ja toistaiseksi mitä parhaimmassa sovussa suuren yhtiön kanssa. Hän seurustelee hieman Vingen talossa, Vinge pitää hänestä paljon. Heidän välillään on parinkymmenen vuoden ikäero. Kuten Vinge kuului niihin, joiden piti päästä perille oman sukupolvensa aikana, niin on Johnsenkin niitä, joita ajan kehitys työntää eteenpäin. Siksi on heidän välillään luontaista sukulaisuutta.

Mutta kuitenkin on hänessä jotakin uutta, jota Vinge ei ymmärrä yhteisten etujen kannalta. Se kai johtuu siitä, että Johnsen on hieman saanut harhailla tässä maailmassa ilman muuta tukea kuin oma itsensä. Elämä on tietenkin näyttänyt hänelle vain yhden puolen, sen, mikä kohtaa sitä, jonka täytyy päästä perille. Mutta kuka tietää, eikö Johnsen tulisi vallan toiseksi sinä päivänä, jolloin hän tapaisi jotakin, joka on yläpuolella tätä kamppailevaa kuhinaa, rikkaiden, voimakkaiden ja kuitenkin niin lauhkeiden mielien loistoa? Vinge uskoo niin, koska hän tahtoo käsittää Johnsenin niin, vaikka hän varsin hyvin tietää, etteivät sukupolvet täysin ymmärrä toisiaan.

Onko se tarpeen, jotta he kohtelisivat toisiaan ystävinä? Eikö Vingen tapaisella miehellä ole varaa tunnustaa nuoren miehen kuntoa? Varsin helppoa on löytää vikoja ympäristöstään ja sitten antaa laimea tunnustus: »Niin, hän on todellakin oikein kelpo nuori mies, mutta onhan hänessä sitä ja sitä ja sitä… no, kai hän sen oppii. Onhan meillä muillakin ollut oppivuotemme.»

Tämä »me muut», se on se sitkeä vastus, joka voi tehdä nuoren miehen katkeraksi ja vihamieliseksi koko elämänsä ajaksi, niin että hän itse lausuu »me muut», kun hänen aikansa tulee. »Me muut», se on pienen yhteiskunnan kirous, jossa on niin vähän paikkoja ja niin vähän mahdollisuuksia, niin että nuoret tuntevat edessään kuin muurin, jossa on raskas portti; avain on huolellisesti väännetty lukkoon, ja portinvartija sanoo vieressä: »Paikat ovat täynnä, hyvät herrat, saatte odottaa, kunnes joku näistä sisälläolijoista ystävällisesti ottaa kuollakseen, sillä vapaaehtoisesti he eivät nouse pöydästä.»

Johnsenissa on se omituista, että hänellä ikäänkuin ei ole oikeata luottamusta itseensä ja muihin. Tietenkään sitä ei ole ymmärrettävä niin, että hänellä ei olisi tuntoa omasta kyvystään. Vinge arvelee usein, että tosin hän itsekin on ollut röyhkeä nuorena, mutta se oli sulaa vaatimattomuutta sen Johnsenin kallionlujan vakaumuksen rinnalla, että hänen täytyy päästä eteenpäin — ei mutta tämä Johnsen virittää sen omituisen tunteen, että nyt hän pysähtyi siihen paikkaan, nyt hän ei rohkene antaa enempää itseään alttiiksi. Hänellä ei ole mitään kykyä intoutua, ajattelee Vinge.

Vinge tarttuu suoraan asiaan.

»Istukaa. Mitä te nyt puuhaatte?»

Joistakin rahdeista on kysymys. Johnsen yrittää tunkea tieltään Vingen yhtiön, vaikka on sovittu, etteivät he tällä paikalla esiintyisi kilpailijoina ja vaikka Johnsenin tarjoama hinta on niin alhainen, ettei se nykyään saata olla mikään ansio — siis jokin suunnitelma, jota valmistetaan.

Johnsen istuutuu ja katselee ympärilleen. Sen hän tekee joka kerta Vingen konttorissa ollessaan. Hieno huoneisto, kuuluu kuten tavallista jostakin hänen ajatuksistaan. »Huono kirjoituspöytä! Kukkia konttorissa, he ovat sentimentaalisia, nuo vanhat. Sohva on hyvä. Hän seisoo puhelemassa. Hän on siis huomannut sen. Minä hymyilen, antaa hänen puhella, kaikkihan on selvää, rahti on meidän.»

Johnsen on komean näköinen siinä istuessaan. Tiivis ja joustava. Suu on tosin vähän epäluotettava hymyssään, mutta silmät ovat siniset ja lapselliset, niihin tahtoo Vinge päästä käsiksi. Mutta Johnsen ei tahdo. Hän nousee, lausuu muutamia merkityksettömiä sanoja; ja nythän saamme nähdä, kaikkihan oli vain yritystä… hän jättää hyvästit.

»Hän valehtelee, se vintiö», lausuu Vinge itsekseen Johnsenin mentyä. »Hän valehtelee röyhkeästi päin naamaa. Niiden täytyy saada kirje sinne.» Vinge sanelee pienelle pikakirjoittajatytölle. Se on englanninkieltä. Hän kävelee edestakaisin lattialla kuin ennen komentosillalla, hän puhuu lyhyin sysäyksin, pienet venäläiset savukkeet sinkoavat hänen suustaan.

Sitten soi puhelin, nyt tulee sihteeri, pari välittäjää, taas eräs kapteeni. Työ sujuu yhä ripeämmässä tahdissa, on päästävä valmiiksi. Vinge tahtoisi mielellään päästä näkemään uutta lokaviemärilaitosta, täytyyhän päästä näkemään mitä täällä istuu päättämässä, eihän se muuten ole kuin paperia.

Hän on valmis, hän kääntyy äkkiä. Hän tuntee pistoksen rinnassaan… vai kainaloissako se on… hän tuntee kalpenevansa, hetken hän seisoo kuin keinuen, vai huoneko keinuu?

No, nythän se meni ohi.

Hän on tietenkin kääntynyt liian äkkiä. Hän sytyttää uuden savukkeen ja imee savun keuhkoihinsa.

Hän rientää asioilleen läpi kiireisen aamupäiväkaupungin, vaihtaa pari sanaa kaikkien tuttujen kanssa; kukapa ei olisi hänen tuttunsa? Täytyyhän toki elää sen kaupungin elämää, jota on osaltaan johtamassa, ja pieni lörpöttely ei ole Vingelle suinkaan vastenmielistä.

Sellainen on hänen työpäivänsä.

* * * * *

Nyt syksyllä rouva Vinge ensi kerran avioliittonsa aikana kokee rakastumista toiseen mieheen kuin siihen, jota hän on rakastanut siitä saakka kuin tuli täysikasvaneeksi ja itsestään tietoiseksi. Tämä uusi rakastuminen kestää vain neljännestunnin, mutta se saa suuren merkityksen hänelle. Ja siitä päivästä lähtien hän ei koskaan poistu portistaan katsomatta Kongens Haveen päin, katseessaan sekä itseironiaa että kumppanuustunnetta muita naisia kohtaan.

Hän tapaa Frits Johnsenin suunnilleen portillaan, ja kun on vielä tunti päivälliseen eikä rouva Vingellä vielä ole ensinkään halua mennä kotiin, niin luonnollista on, että hän noudattaa Johnsenin kehoitusta kävellä puiston ympäri… tämä iltapäivän ilmahan on kuin viiniä, joka ei huumaa, vaan ainoastaan tekee mielen juhlalliseksi ja keveäksi.

Johnsenin ilmaisema luonnonihailu on hänelle yllätys. Johnsen on kyllä ennenkin kertonut matkoistaan ja oleskelustaan idässä, missä hän ansaitsi kannuksensa, mutta rouva Vingellä on aina ollut se vaikutelma, että hän ei ole siellä nähnyt muuta kuin liiketoimia ja alkuasukkaitten elämästä vain sen verran kuin hänelle oli tarpeen. Nyt ilmenee äkkiä, että tämän liikeaistin takana on ymmärtämystä luontoa kohtaan, josta hän itse ei ole koskaan ennen ollut tietoinen, koska kukaan ei ole siihen vedonnut. Rouva Vingen tekemät aivan luonnolliset pikku huomautukset ne varmaankin houkuttelevat hänestä esiin jotakin, jossa hän mielellään viipyy ja joka saattaa hänet muistelemaan aikaa, jolloin hän kerran lapsena kulki täällä äitinsä kanssa ja tahtoi poimia kukkia kielletyiltä paikoilta.

Mutta hänen sanoissaan ei ole mitään uneksivia, hentoja syystunnelmia, hänen ja rouva Vingen käyskellessä tässä vanhassa puistossa, joka näillä tunneilla on varsin tyhjä, ei mitään siitä, mitä rouva Vinge tunsi ensimmäisen syyshämyn hetkenä katsellessaan kohti lasikuvun siintävää äärettömyyttä. Ei, Johnsen ikäänkuin käy toteamassa: tällainen on syksy täällä ja sellainen silloin, kun hänellä oli johdettavanaan puunkuljetus aarniometsistä, ja sellainen silloin, kun hän muutamana päivänä eksyi erään kaukaisen kivikaupungin puistoon. Hän tuntee syksyn selvistä, määrätyistä väreistä, kuten merimies saa rannikon tähystimeensä ja sitten purjehtii uraansa eteenpäin, mutta rouva Vingen mielestä on jotakin voimakasta ja samalla kertaa liikuttavaa siinä, että tällä kunnianhimoisella nuorella miehellä on aikaa siihenkin ja aikaa sanoa se hänelle niin vaatimattomasti ja kuitenkin epäröimättä — hän tietää täsmällisesti mitä hän tuntee.

He ovat tulleet pikku sillalle, joka johtaa kaivannon yli linnaan. Kun mieliala on sensuuntainen, virittää tämä paikka yksinäisyyden, unelman, muinaisuuden tunteen, joka on melkein valtaava. Linnan molemmat torninhuiput, suippo pääty hiekkakiviveistoksineen, portti nauhoineen ja punainen muuri tässä iltapäivävalaistuksessa, mutta ennen kaikkea liitelevä silta, joka näyttää niin keveältä veteen kuvastuessaan, ja sitten vallikaivanto joutsenineen, rapautunut kivitys, maatuneet äyräspalkit ja kaikki tämä vihanta, joka ei ensinkään kuulu kaupunkiin, molemmat vanhat orapihlajapensaat vihreine marjoineen, orjanruusut tiilenpunaisine kiulukkoineen ja veden rajassa kasvava kaisla.

Rouva Vinge laskee kätensä rauta-aitaukselle ja katselee kaivantoon päin, seuraa silmillään vettä aina kulmaukseen saakka, mistä näkyy palanen vanhaa puusiltaa… aivan kuin siellä olisi vielä vanhempi puisto kaiken tämän takana. Hän tuntee olevansa niin onnellinen siitä, että hän on keksinyt jotakin uutta ja miellyttävää tässä nuoressa miehessä, joka tähän saakka on ollut hänelle varsin outo. Hän ei oikeastaan ajattele Johnsenia, mutta keskellä kaikkea tätä rauhaa tulee hän tietoiseksi myötätunnostaan ihmisiä kohtaan sellaisina kuin he nyt kerta kaikkiaan ovat. On ihanaa elää. On ihanaa kävellä tässä tämän kyvykkään nuoren miehen kanssa, joka tuntee tämän paikan keskellä meluavaa kaupunkia.

Johnsen ei aavista mitään siitä, mitä rouva Vingessä tapahtuu. Hän on tavannut tämän sattumalta, ja hänen mielestään rouva Vinge oli harvinaisesti edukseen tänään. Oli jotakin voimakasta, jotakin nuorukaismaisen notkeaa hänen vartalossaan ja ryhdissään, mikä houkutteli Johnsenia. Hän on miekkailija, ja samalla hetkellä kuin hän näki rouva Vingen talonsa portilla, tiesi hän, miltä tämä näyttäisi tiiviissä miekkailupuvussa floretti häntä kohti ojennettuna kädessä, joka lujasti tarttuu kahvaan.

Johnsen ei oikeastaan ole mikään naisten valloittaja; hänellä on ollut vain tuollaisia huokeasti voitettuja tai huokeasti ostettuja suhteita, joita suurkaupunki lahjoittaa nuorelle miehelle, jolla on riittävästi rahaa ja joka ei kasvatuksensa eikä ympäristönsä vaikutuksesta ole saanut turhia epäröimisiä. Hän ei suinkaan suunnitellut mitään kehoittaessaan rouva Vingeä tulemaan kanssaan puistoon, hänen päähänsä ei ole pälkähtänytkään, että rouva Vingen tapainen vallasnainen lankeaisi hänen osalleen. Tämä ei kuulu siihen piiriin, jonka hän tuntee hienoista ravintoloista, missä tanssitaan pikkutunneilla ja missä hän pari kertaa melkein ällistyneenä on pidellyt rakastajatarta käsivarsillaan nuoren naisen sijasta, joka vain tahtoo tanssia valssia hempeän soiton säestyksellä miehen kanssa, joka osaa seurata tahtia ja »vie» hyvin.

Mutta kun hän sattuu luomaan katseensa alas rouva Vingen käteen, joka vapisee melkein huomaamattomasti, ja tuntee hänen äänettömyytensä, käsittää hän sillä salaisella aistilla, mikä saa miehen ja naisen ymmärtämään toisiaan, että rouva Vingessä tapahtuu jotakin, mikä lähentää heitä toisiinsa, ja sanomatta sanaakaan hän laskee omansa hänen kätensä päälle ja huomaa hänen vastaavan aivan heikolla puristuksella.

Ja samalla tulee kummallekin hyvin kiire seurata virtaavaa vettä, joka ikäänkuin vie mukanaan kuvan ulos avaraan maailmaan — kuvan rouva Vingestä vieraan herran kanssa, jonka käsi lepää hänen kädellään. Ja ikäänkuin todetakseen, että näin todellakin on, kääntää rouva Vinge silmänsä Johnseniin päin ja kohtaa hänen katseensa.

»Ei», sanoo rouva Vinge koneellisesti.

Johnsen käy aivan ymmälleen ja sopertaa:

»Eikö…?»

Ja kun hän samalla huomaa vastauksensa ja koko tilanteen hullunkurisuuden, käy hän yhä enemmän ymmälleen eikä keksi sanoa mitään muuta kuin:

»Anteeksi, mutta… mutta minun lienee pakko lähteä…»

Hän nostaa hattuaan ja astuu muutamia hieman epävarmoja askeleita sillalta hiekkakäytävälle, ja kun hän tulee muutamien pensaitten luo, jotka peittävät hänet, rupeaa hän juoksemaan. Se vaikuttaa vapauttavasti häneen. Hän juoksee pois jostakin, joka on tullut hänen ylitseen vastoin hänen tahtoaan. Hän on esittänyt naurettavaa osaa, mutta ei edes tämäkään ole nyt pääasia. Mitä, jos rouva Vinge olisi sanonut »kyllä» »ein» sijasta! Kuinka sitten olisi käynyt? Vingen vaimo. Miehen, jolla on se asema, mikä on Johnsenin tietoinen päämäärä. Herra Jumala, Vingehän on vanha mies, vielä toistaiseksi on heidän suhteensa ystävällinen, mutta se päivä on tuleva, jolloin…

Vingen vaimo! Ei, se kävisi kyllä liian mutkikkaaksi. Liiketoimet sinänsä ja yksityiselämä erikseen!

Kun Johnsen on tullut puistosta pois, hän katsahtaa tahtomattaan Vingen akkunoihin. Ei, oli rouva sanonut. Siis hän tarkoitti kai: kyllä. No niin, noloushan vähän kevenee, kun rupeaa raa'aksi. Ja tämän jälkeen Frits Johnsen ei sitäpaitsi enää ajattelekaan asiaa.

Rouva Vinge seisoo sillalla ja kuulee hänen juoksevan. Sinä hetkenä hän pitää Johnsenista. Mutta hän on käynyt vallan kalpeaksi ja alkaa vavista, niin että hänen täytyy laskea toinenkin kätensä kaiteelle. Mitä on tapahtunut? Ei mitään. Kaikki. Eikö hän siis rakasta miestään? Onko hän sitä lajia… turvaton, niin pian kuin jotakin sellaista viriää hänessä? Hän ei ole tuntenut sitä koskaan ennen, mutta jokin kerta kai on oleva ensimmäinen.

Mistä tuo »ei» tuli, joka lensi hänen suustaan? Jensistäkö? Lapsistako?
Hänestä itsestäänkö?

Hän kävelee hitaasti pois, sillalta alas puistoon. Joka askelelta, jonka hän ottaa, hän ymmärtää ei'nsä paremmin. Se ei tullut kenestäkään erikoisesta. Se tuli heistä kaikista, kokonaisuudesta, jota hän rakastaa.

Tultuaan portille, joka johtaa Kronprinsessesgadelle, suoraan vastapäätä hänen taloaan, hän pysähtyy ja katselee puistoon. Tuolla hän siis kulki… tämä nainen joka antoi vieraan nuoren miehen taputtaa itseään. Niin vaarallista saattoi siis elämä olla. Niin lujasti oli siis pidettävä kiinni siitä, minkä omistaa!

Rouva Vinge hymyilee tahtomattaan omalle olennolleen, kuin lapselle, josta pitää, mutta jota tulee vartioida.

Hänen mielensä on kuin hedelmä… äkkiä lankeaa siihen juuri se auringon ja tuulen kosketus, joka antaa sille täyden kypsyyden.

* * * * *

Rouva Vinge… rouva Vinge… hänen nimensä on Marie-Louise, mutta niinhän häntä nimittävät yhtä vähän hänen lapsensa kuin Frits Johnsen. Niin tekee vain hänen miehensä.

Heidät on kutsuttu vieraisille sinä iltana, ja kuten tavallista saavat Georg ja Annette ihailla häntä hänen täydessä komeudessaan. Marie-Louise ihailee itsekin itseään. Uusi puku on hänelle ilo, hän rakastaa hienoja pehmeitä kankaita, hän nauraa itselleen huomatessaan tarkastelevansa näytteille pantuja pukuja ja muuttelevansa niitä hieman oman makunsa mukaan. Hänhän on vain kolmekymmentäkahdeksanvuotias, hänellä on nuoren tytön mieli kaiken muun omaisuutensa lisäksi, hän on pieni pukuasioista huvitettu nuori tyttö, joka tulee käynnille ja sanoo: »Mennäänpä nyt muotikauppaan katsomaan hienoja tavaroita ja seisomaan isojen kuvastimien edessä.»

Marie-Louise seisoo salissa pukuaan silitellen. Annette menee hänen luokseen.

»Se pullottaa», sanoo hän.

»Hienoa, hienoa!» Marie-Louise astuu askelen eteenpäin. Georg käydä maleksii lattialla eikä ole näkevinään mitään.

»Aiotko sinä tanssia?» kysyy Annette. Se on hienointa mitä hän tietää.

»Kyllä, tietysti. Tule tänne.»

Ja kun Georg samalla kevytmielisesti lähestyy häntä, tarttuu hän hänenkin käteensä ja tanssii piirissä heidän kummankin kanssa. Annette laulaa ja nauraa, Marie-Louise laulaa mukana, he laulavat yhä äänekkäämmin, itse keksimäänsä säveltä, kunnes he äkkiä rupeavat laulamaan jotakin renkutusta.

»Laula mukana, poika», huutaa Marie-Louise ja pudistaa Georgin käsivartta. Ja Georg hyräilee mukana murrosäänellään, yhä rohkeammin muiden melutessa.

»Georg röhkii», huutaa Annette.

»Hän röhkii… röhkii kuin porsas», laulavat kaikki kolme, tanssiessaan yhä kiivaammin. Marie-Louise se kiihdyttää tahtia, hän vapautuu siinä yhä enemmän, hänen lapsensa, hänen kiltti uskollinen poikansa, hänen pieni suloinen tyttönsä, hänen salinsa, hänen miehensä, joka seisoo nauraen ovessa:

»Oletteko pyörällä päästänne? Eihän tässä voi koota ajatuksiaan…»

»Tule sitten tanssimaan mukaan.»

»Meidän täytyy lähteä. Automobiili on tullut.»

»Hyvästi.»

Marie-Louise suutelee kiihkeästi Georgia ja juoksee ulos.

Vinge istuu hieman takakenossa automobiilin nurkassa, hänen täytyy ikäänkuin antaa mielensä laueta päivän työn jälkeen. He ajavat valaistuja katuja pitkin, ihmisten, askelten, puhelun, naurun ääniä soluu heidän ohitseen.

Marie-Louise katsoo Vingeen sivultapäin. — Kun he kääntyvät puolipimeälle, tyhjälle bulevardille, ojentaa hän ikäänkuin sattumalta paljaan käsivartensa ja hansikattoman kätensä Vingen kasvoja kohti. Sisällä pimeydessään istuu Marie-Louise hymyillen hymyä, jossa on sekä jännitystä että voitonriemua. Hän tahtoo miehensä hyväilevän häntä juuri nyt, hän tahtoo tuntea omistavansa hänet, jokin hänessä vaatii sitä ja tekee hänet varmaksi siitä, että hän saa sen. Käsi tulee lähemmäksi Vingen kasvoja. Siinä kädessä on sekä tahtoa että hellyyttä, se tuoksuu, hehkuu pimeydessä.

Kädet puhuvat. Miehellä, joka ei sitä kuule, ei ole vaimonsa luottamusta. Vinge kuulee. Hänen silmänsä ja suunsa ymmärtävät heti. Hän tarttuu Marie-Louisen käteen ja vie sen huulilleen. Hän suutelee kättä, sormia, käsivartta. Kumpikaan ei sano sanaakaan, kumpikaan ei katso toiseen. Vinge on polvillaan hänen edessään. Hän vapisee. Hänen suunsa etsii Marie Louisen polvea, tuntee sen puvun silkin alta. Hänen suutelee hänen jalkaansa, hänen ohutta kenkäänsä ja tuntee hänen vastauksensa, sitten kättä taas, molempia käsiä, sormia, hänen rakkaita kynsiään, nyt kulkevat huulensa yli hänen pienen sormessaan olevan naarmun…

»Marie-Louise», kuiskaa hän.

Sitten Vinge taas istuu hänen vieressään, tuntee hänen päänsä olkapäällään, kohtaa hänen suunsa, hänen ruumiinsa, hänen käsivartensa, jotka painavat puolison päätä hänen kaulaansa vastaan, samalla kuin hän kuiskaa: »Mieheni, mieheni!»

II.

Rasmus Rask on iltapäivällä ulkona ajelemassa. Hän ajaa landoossaan. Automobiileja hän ei tunnusta. Ne kulkevat liian nopeasti. Ennenkuin huomaakaan, on jo kaukana metsässä, ja mitä siellä on tekemistä? Kun hän tekee puolitoistatuntisen ajeluretkensä, tahtoo hän ajaa Strogetiä pitkin, ulos kaupungista Bredgaden kautta Langeliniea ja tehdä korkeintaan pienen kierroksen Charlottenlundiin päin; niin ajeltiin siihen aikaan, jolloin jokaisella hulivilillä ei ollut ajoneuvoja.

Vielä aivan äskettäin istui hänen pieni pyylevä Sofiensa hänen vieressään, nyt ajelee Rasmus yksin. Hänen lapsensa ovat hajaantuneet ympäri maailman, hän seurustelee heidän kanssaan mitättömän vähän. He jättivät kodin aikaisin tai heidät ajettiin pois. »Minun lapseni ovat kiittämättömiä», sanoo hän, »ja vävyni ovat pelkkää pötyä». Heillä ei ole ollut samaa käsitystä rahan arvosta kuin hänellä, ja he tekivät velkoja ajatellen hänen odotettua hengenheittoaan.

Senvuoksi hän nyt Sotien kuoleman jälkeen ajelee yksinään. Hän istuu raskaasti vaunuissa, hänen seitsemänkymmentä ikävuottansa ovat raskaat kantaa. Mutta silloin tällöin hän hieman oikaisee itseään ja vetäisee hevosten hieshöyryjä sieraimiinsa. Sitten hän kumartuu eteenpäin ja keinuttaa aivan hiljaa yläruumistaan ravin tahdissa, kädet lepäävät hänen polvillaan, ja hänen huuliltaan kuuluu — äärettömän heikkona, hän ei tiedä siitä itsekään — se kuvaamattoman pieni maiskaus, minkä kieli antaa suulakea vastaan ja jota kuskit käyttävät hevosia kiihoittaakseen.

Silloin tällöin hän lausahtaa pienen kehoituksen. »Pidä hevoset kunnolla kurissa, Ludvig…»

Ludvig, joka on melkein yhtä vanha kuin Rasmus ja takaruumiistaan lihava istuttuaan suunnilleen kaksi miehenikää kuskipukilla, vastaa viemällä piiskan kasvojen eteen ja menettelee muutoin hevosten kanssa niinkuin katsoo oikeaksi ja kohtuulliseksi.

Rasmus Raskin nimi on oikeastaan Jörgensen, mutta Pörssissä ei häntä jokapäiväisessä puheessa koskaan nimitetä muuksi kuin Rasmus Raskiksi, sen hän varsin hyvin tietää, koska hän kaikista kaupungin miehistä ajaa hitaimmin ja aina kiivailee ajan kiirettä ja rauhattomuutta vastaan. »Tämä käy liian ripeästi», on hänen kertosäkeensä — hän sanoo sen lievällä juutalaisella murteella, joka on ollut hänelle arvaamattomaksi hyödyksi, kun on pitänyt voittaa näiden kööpenhaminalaisten luottamus. »Kaikki tämä käy liian ripeästi.»

Nuoruudessa hänen liikanimensä Pörssissä oli Rasmus Repo. Hänessä on aina ollut jotakin, mikä on houkutellut antamaan hänelle haukkumanimiä; hän ei ole samanlainen kuin muut. Revoksi nimitettiin häntä sekä siksi, että hän oli punatukkainen, että siksi, että hän oli niin kirotun taitava liiketoimissa. Tämä juuttilainen renki, tai oikeastaan puotipoika, joka jäi pääkaupunkiin suoritettuaan asevelvollisuutensa rakuunana, sai hämmästyttävän nopeasti pystyyn rehuaineiden kauppaliikkeen, ja paljon ennenkuin aavistettiinkaan, oli hän varakas mies, joka saattoi käyttää kopeaa kieltä vanhoja toiminimiä kohtaan. Kun se tapahtui ensikerran, tiukasti, mutta kieltämättömän elegantisti, sai hän Revon nimen, ja nyt ei hänelle enää naurettu, kun oli pakko tunnustaa hänet, hymyiltiin vain — pirun Rasmus Repo, sanottiin, ja niin hän oli perillä. Ja seuraavaa kilpailijaa, joka tahtoi tunkeutua esiin, kohtasi kiinteä liitto Rasmuksen ja vanhojen toiminimien kesken, jotka olivat ottaneet hänet piiriinsä.

Mutta valtioneuvosta hänestä ei tullut. Vaikka hän oli lahjoittanut mitä lahjoittaa piti isänmaallisiin tarkoituksiin, ja vaikka hänen päivällisilleen saapui sekä pari lakitieteen professoria että rovasti ja moniaita upseereja, ajoi yritys karille. Muutamat luulivat sen epäonnistuneen siksi, että eräs niin korkea henkilö, ettei häntä juuri sovi mainita tässä yhteydessä, sattui vetämään suunsa hymyyn, kun Rasmusta, jonka haukkumanimen hän tunsi, ehdotettiin hänelle; toiset väittivät näin käyneen siksi, että Rasmus Repo oli yhden ainoan kerran elämässään ollut liian ripeä käänteissään, hän kun eräillä ampumajuhlapäivällisillä etukäteen käytti nimitystä, jonka oli sanottu olevan hänelle tulossa, ja oli ollut liian häikäilemätön erästä korkeata ministeriön virkamiestä kohtaan, joka kostoksi ehkäisi sen. Joka tapauksessa koitui siitä vain oikeusneuvoksen titteli, josta Rasmus kieltäytyi, perustellen tätä Sofielle: »Jos sinusta tulisi oikeusneuvoksetar, pikku Sofie, niin kaikki naureskelisivat sinulle. Sinä et voi selvitä vähemmällä kuin valtioneuvoksettaren arvolla.»

Tämä oli hänelle onneksi sikäli, että hän tuli siten vasemmistolaiseksi, joka sopi paljon paremmin hänen luonteelleen, ja koska oikeiston vaikutusvalta heikkeni nopeasti, oli hänellä ilo kuulua kehittyvään puolueeseen, jossa hänen merkityksensä kasvoi kasvamistaan. Ei poliitikkona — se ei huvittanut häntä hiluistakaan, koska hän ei tahtonut tuhlata konttoriaikaa valtiopäivien istunnoissa — vaan miehenä, joka kuului Pörssin vakavaan siipeen ja siten loi edullista valoa tämän puolueen ylle, jota pääkaupungin pomot kohtelivat olkapään kohautuksella, ja jonka talo muodostui kokoontumispaikaksi, missä monet merkitsevät henkilöt tapasivat toisensa. Hänen päivällisensä saivat mainetta, ja itse hän viihtyi oivallisesti näissä juhlissa, joissa Kööpenhaminaan kokoontuneet yksinkertaisemmat, itsetietoiset ja usein rattoisat maalaispatruunat olivat kunniavieraita ja tekivät mahtavia aukkoja Sofien tukevaan ruokaan ja Rasmuksen väkeviin viineihin. Ja pari juristia ja upseeria ja erään rovastin — joskin muutamasta maalaiskunnasta — saattoi myös hankkia, sikäli kuin kehitys meni eteenpäin.

Vähitellen tuli tukkukauppias Rasmus Jörgensenistä mies, jolla oli merkitsevä asema monella alalla. Hän oli sitkeä. Sillä välin kuin useimmat, jotka olivat olleet mukana hänen astuessaan ensimmäisiä askeleitaan, luopuivat kamppailusta, kesti hän sen yhä, vaikka revon turkki alkoi vivahtaa punaisesta harmaaseen, mikä sivumennen sanoen sopi hänelle. Hänen liikkeensä säilytti luotettavan leimansa, hän ei halunnut siihen mitään poikaa tai vävyä, kuten muut, saattaakseen sen uhkapeliin tai ulkomaisen luoton varaan; hän jäi »vanhan hyvän ajan» mieheksi. Kerrottiin juttuja hänen älykkäistä, kokeneista vastauksistaan, hän pääsi tukkukauppiasyhdistyksen komiteaan, tuli monen oivan johtokunnan jäseneksi, ja kun se todellinen valtioneuvos, joka oli ollut erään laivayhtiön puheenjohtaja, kuoli niin sopivasti ennen suurta yhteenliittymistä, kohosi Rasmus, joka oli ollut varapuheenjohtaja ja hyvin huomattava liiketuttava, vallan luonnollisesti yhdistyneiden laivayhtiöiden puheenjohtajaksi.

Rasmus Rask istuu leveästi hyvinvoinnin ja kansalaisten kunnioituksen hartioilla ajellessaan landoossaan, molempien suloisesti tuoksuvien hevostensa vetämänä ja lihava Ludvig kuskipukilla.

Sää on ihana, Rasmus käy lyyrilliseksi ja sanoo:

»Tänään ajetaan satamansarvelle.»

Ludvig ajaa ulospäin Langelinielle. Rasmus tirkistää käveleviä naisia — hän hymyilee muistellessaan, kuinka kiukkuiseksi Sofie saattoi tulla huomatessaan sen — ja huomioi, kuinka monta hänen laivoistaan purjehtii satamaan ja sieltä pois. Aurinko paistaa yli kaiken.

Heidän tultuaan aallonmurtajalle Rasmus laskeutuu kävelemään, sillä välin kuin vaunut kääntyvät. Ja luonto vaikuttaa häneen niin voimakkaasti, että hän, joka muuten ei milloinkaan ole liikkeessä, saa halun astella majakalle saakka, parikymmentä askelta. Hän ei ole ollut siellä koskaan ennen, hän tuntee olevansa kelpo vanha herra. Yks kaks, yks kaks, keppi kopsaa betonia vastaan. Hän tulee loistavalle tuulelle nähdessään siellä penkillä kaksi päivällisvierastaan: puoluejohtajan ja puoluetoverin.

»Mitä näenkään», huudahtaa Rasmus, »tapaako täällä tuttavia?»

Niin, sehän totisesti on varsin luonnollinen asia. Puoluetoverin pitää lääkärin määräyksestä ainakin kerran viikossa tehdä tämä kävely ennen päivällistä, muuten hän kuolee sydäntautiin. Aallonmurtajalla hän toki ei missään tapauksessa joudu komiteojen kokouksiin. Ja puoluejohtaja haaveksii mielellään täällä ulkona, hän on lyyrikko — kuinka hän muuten olisi sietänyt elää monta sataa vuotta pelkässä taktiikassa? Hänen pikku runonsa ja isänmaalliset laulunsa, jotka ovat hänen ylpeytensä, kun ne nimettöminä julkaistaan maaseutulehdissä, syntyvät hänen astellessaan täällä majakan ympärillä. Kaikilla hänen säkeillään on sama poljento. Hänen unelmansa on, että kerran, kun hän saa muistopatsaansa, huomataan, että hän oikeastaan olikin suuri runoilija. Puoluetoveri on keskeyttänyt hänet toiseen säkeistöön:

»Tanskan lippu hulmuaa
Yli Salmen suurten laivain…»

ja ruvennut punomaan juonia hänen kanssaan lakosta Vingen yhtiötä vastaan. Puoluejohtaja sulkee taas kasvonsa ja on taas pelkkää valkeata partaa ja tukkaa.

Rasmuksen tullessa alkaa puoluetoveri rykiä, sohia johtajaa kyynärpäällään ja räpytellä pullistuvilla silmillään. Lopuksi tuprahtaa hänestä kuin savu laivanpiipusta: Mitä johtokunta sanoisi lakosta? Eikö olisi syytä puhua vähän järkeä Vingelle? Rasmus katsoo puoluejohtajaan. Mitä tämä sanoo?

»Juttu on lykätty muutamaksi viikoksi», kuuluu parran sisästä.

Lykätty… lykätty… puoluetoveri on noussut ja tarttunut Rasmuksen takinrinnukseen. Tässä on toimittava ripeästi, muuten luopuu yhä useampia. Ei totisesti ole hänenkään mieleensä, että työmiesten pitää saada korkeampi palkka, mutta politiikka ei siis olekaan kuria — kun jokainen tempoo omaan suuntaansa, miten silloin käy kokonaisuuden? »Minä siis äänestän palkankoroituksen puolesta, mutta niin eivät ajattele kaikki…»

»Teidän pitäisi puhua hieman hänen kanssaan ajoissa, tukkukauppias Jörgensen. Mitä oikeastaan luulette osakkeenomistajienne sanovan, jos he saavat maksaa siitä huvista, että heidän johtajansa komeilee valtuustossa erikoismielipiteineen?»

Puoluejohtaja nousee ja puristaa vaiteliaasti herrojen kättä. Rasmuksen mielestä täällä tuntuu vetoa, hevosille ei ole myöskään hyväksi seisoa tuossa odottamassa hiestyneinä. Puoluetoveri hölkkää yksin kotiinsa. »Amalie», sanoo hän lusikoidessaan olutkeittoa suuhunsa — hänellä on kiire, piirijohtokunnassa on tänä iltana kokous — »nuo kirotut kävelyt ovat sentään joksikin hyödyksi; minulla oli tänään hyvin tärkeä neuvottelu ulkona aallonmurtajalla».

Rasmus ei katsele laivojansa eikä naisiansa ajellessaan kotiinsa. Hänen aivonsa sulkeutuvat hitaasti Vingen ympärille. Pitääkö hänen kanssaan nyt ruveta rettelöimään? Rasmus ei voi sietää häntä; on jotakin kohtalokasta siinä, että nämä kaksi ihmistä ovat tavanneet toisensa; he ovat yhtä erilaisia kuin juutalainen kyntöhevonen ja kilpa-ajoratsu, ei ole mitään järkeä siinä, että heidät valjastetaan yhteen. Kaiken sen, minkä Vinge on saanut lahjaksi, sen kohtasi Rasmus ponnistellessaan ylöspäin ja sitä hän ei voi koskaan hankkia itselleen — hän tietää varsin hyvin, että jos hän sen voisi, olisi hän valtioneuvos jo aikoja sitten. Hän ajattelee Vingeä melkein yhtä suurella vastenmielisyydellä kuin tätä juttua.

Mutta sitäpaitsi on olemassa toinen paljon kouraantuntuvampi syy siihen, että Rasmusta haluttaa antaa Vingelle pieni löylytys. Vingellä itsellään ei siitä ole mitään aavistusta.

Rasmus kumartuu eteenpäin ja katsahtaa hevosiin.

»Pidätä vähän vasempaa, Ludvig!» Hän koettaa ajatella jotakin muuta, mutta se pyrkii esiin, tuo kohtaus Vingen kanssa… silloin…

Sofie eli vielä silloin. Oli herrakutsut, Vinge oli myös pyydetty. Aterian jälkeen, kun vielä seisoskeltiin salissa, johduttiin puhumaan jalokivistä. No niin, Rasmus oli itse johdattanut puheen siihen, sillä hän oli äskettäin lahjoittanut Sofielle hyvin kalliin koristeen sen johdosta, että tämä oli täyttänyt kuusikymmentä vuotta. Hän antoi Sofien mennä hakemaan kalleutensa ja näytteli niitä. Vuosien kuluessa oli niitä kerääntynyt monta, sillä Rasmus käytti niitä kotirauhan ostoon, kun Sofie oli saanut hänet kiinni ilmeisestä uskottomuudesta, ja sitäpaitsi jalokivet ovat eräänlainen pääoman sijoitus.

»Tämä on siis rubiini… ja tämä tässä rannerenkaassa on timantti, ja tämä on topaasi, ja tuo vihreä on… on… miten sitä nyt taas nimitetäänkään… sma… sma…»

— »fiiri!» sanoi Vinge, joka seisoi piirissä ja oli hilpeällä päällä.

»Niin», sanoi Rasmus ja nyökkäsi kiitollisena hänelle, »se on hyvin harvinainen smafiiri!»

Samassa näki hän seuran nauravan ja käänsi kasvonsa pois. Sofie näki sen myös ja tempasi kalleudet itselleen, hän ymmärsi tehneensä tökeryyden, Vinge oli saattanut hänet häpeään professorien, upseerien ja rovastin edessä, maalaispatruunien läsnäollessa, syötyään hänen ruokaansa ja juotuaan hänen viiniään.

Tämähän oli vallan mitätön seikka, nenäkkyys, poikamaisuus… safiiri, smafiiri… sehän on yhdentekevää. Mutta Rasmus oli siis tehty naurunalaiseksi seisoessaan omassa salissaan kehuskelemassa. Tuo meriupseeri tuolla, yhteiskunnan toiselta siiveltä, on sen tehnyt, ja se syöpyy karkean talonpoikaislihan läpi sydämeen saakka ja siellä se piilee vuosikausia. Niin, sanalla sanoen, tuo Vinge olkoon varuillaan!

Tästä hetkestä on lakko ja Vingen suhde siihen tullut yhdeksi niveleksi
Rasmuksen hitaissa pohdinnoissa.

* * * * *

Onneksi Vinge ei osaa arvostella lähimmäisiään oikein. Hän on huono ihmistuntija.

Pessimistit eivät koskaan erehdy, mutta he eivät ilostu siitä. Vinge on optimisti, hän ei koskaan kiinnitä huomiota siihen, että pessimistit seisovat nurkassa huokaamassa: Tästä ei koidu hyvää! Vinge saa niin paljon toimitetuksi, koska hän lähtee siitä edellytyksestä, että hänellä on paljon työtovereita. Ja hänen onnistuu tosiaankin usein saada ihmiset temmatuksi mukaan. He ikäänkuin eivät voi vastustaa tätä miestä, joka on niin iloinen työstään, niin kiinni siinä, ja joka niin ajattelemattomasti paljastaa itsensä niille, joiden kanssa hän kulloinkin on tekemisissä. Perästäpäin monet katuvat, että ovat antaneet hänen temmata itsensä mukaan, ja sysäävät syyn harmistaan Vingen harteille. Mutta siitä hänellä ei ole mitään aavistusta.

Huonot ihmistuntijat ne tekevät suurimman työn. Heitä eivät epäilykset kalva, eivätkä he tuhlaa aikaansa juoniin ja vastajuoniin. He eivät aloita päiväänsä epäluuloisina ja väsyneinä. Joka aamu he sanovat itselleen: Tänään minä teen sen ja sen, siihen ja siihen ihmiseen minun pitää päästä käsiksi, tosin Rasmus Rask ei ole mikään hieno mies, ja sanotaanhan, että hän on kettumainen, mutta hän on kykenevä mies ja hänellä on myös kokemusta, ja minäpä puhun hänelle tuosta kujeesta, minkä Frits Johnsen on minulle tehnyt… no niin, Johnsen on petkuttanut minua, mutta tulimmaista, hän tahtoo päästä eteenpäin, ja sentähden minä pidän hänestä, ja emmepä me tosiaankaan kuole tuosta tappiosta, mutta meidän täytyy siis olla sitä enemmän varuillamme… ja sitten on tuo juttu valtuustossa, niin, mutta kun he huomaavat, että tässä on minulla tosi kysymyksessä, elinkysymys siitä, pitääkö minun ensinkään olla julkisessa elämässä mukana, kun minulla itselläni on tällainen käsitys työn arvosta, niin kyllä he ymmärtävät minut… he ovat vain niin tottuneet siihen, että kaiken pitää mennä vanhaa hölkkää, mutta itse asiassa he taipuvat vakaumuksen edessä… hän oli oikeastaan mahdottoman miellyttävä tuona iltana, toimittaja Helsing, ja puoluetoverihan on vain rähisijä, jolla on liian paljon sylkeä suussaan…

Näin tuumiskelee Vinge, joka ei älyä ihmisiä, ja hän puuhailee pitkän aamupäivän konttorissaan. Ja unohtaa aivan pohtia sitä, että olisi mahdoton kestää keskellä maailman melskettä, elleivät pessimistiset ihmistuntijat vallan hiljaa kävisi järjestelemässä ja sormeilemassa koneistoa, hillitsisi milloin mitäkin ratasta ja ikäänkuin panisi siihen huopapäällystä, joka on kudottu epäluulosta ja laskelmista. Niinpä niin, optimistit, huonot ihmistuntijat, onnelliset ihmiset tekevät työn, mutta toiset panevat nuoran Vingen jalkaan, muuten hän pillastuisi ja karkaisi tiehensä. Nyt he vetävät nuorasta aivan keveästi, hän ei sitä vielä huomaa.

Hän ei huomaa, että Rasmus Revolla on Sofien smafiiri esillä ja hän taas kuulee tirskuntaa ympärillään… sen vanhan jutun on Vinge jo aikoja sitten unohtanut, ja jos tilaisuus tarjoutuisi, tekisi hän saman tyhmyyden uudelleen tänään ja unohtaisi sen huomenna. Mutta Rasmuksella on ollut monet mietteet näinä päivinä. Kuinka nyt lieneekään Pörssissä sukeltanut esiin, että lakko on tekeillä laivayhtiössä ja osakkeet ovat alhaalla. Rasmus on suuri osakkeenomistaja, hänen omaisuutensa sulaa kokoon näinä päivinä, ja vaikka hän ei aiokaan myydä mitään, niin eihän hän kuitenkaan pidä siitä. Ja tuo rahtijuttu, jonka Vinge on hänelle esittänyt, ei suinkaan kevennä hänen mieltään. Rasmus ajaa konttoriin. Ludvig voi jaloitella hevosia Amaliegadella lähetystöjen edessä sen ajan.

Rasmus tahtoo koetella Vingeä. Puhuuko hän jotakin lakosta? Ei sanaakaan. Hän puhelee tuosta Johnsenista.

»Niin», sanoo Rasmus, »siinähän me olemme olleet vähän liian hitaita liikkumaan».

Vinge tulee ajatelleeksi haukkumanimeä ja hymyilee. Se kiukuttaa Rasmus Raskia. Kuka silloin hymyilee, kun häntä on vedetty nenästä liiketoimissa? Tuo Vinge ei sitten koskaan ole muuta kuin meriluutnantti, joka on joutunut väärälle paikalle. Rasmusta oikein haluttaa nähdä tuota Johnsenia.

»Puhutaanpa vähän kahden kesken sen junkkarin kanssa.» Vinge voi varsin hyvin telefonoida Johnsenille, he ovat hyvissä väleissä, pystyvä nuori mies.

»Niin, käyhän laatuun puhella», ajattelee Rasmus.

Johnsenilla on konttorinsa aivan läheisyydessä, ja hän tulee heti, hän tahtoi näet myös mielellään tavata puheenjohtajaa.

Rasmus on suurenmoinen, kauppias aina leveihin sormenpäihin saakka. Viisas, vaitelias, vaaniva, mutta samalla rakastettava, hän on omassa elementissään, se tekee kaikki ihmiset kauniiksi. Hän tarttuu asioihin kuin seppä vasaraansa ja pihtiinsä, kuin puuseppä höyläänsä, yht'aikaa pontevasti ja miellyttävästi. Johnsenin ja hänen tarvitsee puhella vain neljännestunti, kun he jo saavat vainua toisistaan.

Epäluotettava koira, äännähtää oikealla paikalla Johnsenin ajatuksissa, on hitaasti voitettava, muuten se puree. Kelpo äijä, joka oikeastaan ihailee minun toimintaani.

He ovat kuin yksin huoneessa, Vinge istuu itsekseen, hänen on hauska katsoa heitä.

Rasmus on saanut kyllikseen täksi päiväksi. Hän istuutuu landoohon ja jatkaa matkaansa. Tuosta Johnsenista voi tulla epämiellyttävä kilpailija, mutta hänessä on ainesta kunnon johtajaksi. Ja Vingellähän on niin paljon muuta. Politiikka… ja ties mitä. Voihan sitäpaitsi ostaakin Johnsenin ja hänen laivansa, eihän niitä ole niin monta.

Vinge lyö Johnsenia olalle.

»Eikö hän olekin suurenmoinen, tuo minun Rasmukseni! Tehän tulitte mainiosti toimeen. Mutta kuulkaa nyt vakava sana: me kilpailemme gentlemannien tavoin, muistakaa se?»

»Eikö hän oikeastaan ole tyhmä», kuuluu Johnsenin aivoissa, hänen sytyttäessään yhden Vingen savukkeista ja hyvästellessään.

Niin, Vinge on tyhmä näinä päivinä.

Aluksi hän ei näe puoluejohtajankaan lävitse, kun tämä käy hänen luonaan.

Tarkemmin ajatellen — kun nyt palkkakysymys tulee esiin, niin pitäköön
Vinge vain puheensa! Niin, eikö totta, sitähän Vingekin ajatteli.
Kunnon väkeä!

Kyllä.

Ja hän saa kernaasti tuoda esiin koko aineistonsa.

Kyllä.

Sillä se on kuitenkin oleva vapauttava sana monelle puolueen jäsenelle, ja sosiaalidemokraateillekin on terveellistä kuulla se kerran.

Vinge säteilee! Hän on voittanut! Hänen uskonsa ihmisiin on voittanut.

Kyllä.

Puheenjohtaja puristaa hänen kättään. Hän on vanha, mutta häntä voi vielä vallan hyvin lämmittää nuori into ja usko. Ja hän haluaa mielellään kuulla kauniin, oivasti rakennetun puheen. Yhtä vähän kaunopuheisuutta kuin lyyrillistä paatosta pidetään ansionsa mukaisessa arvossa meidän päivinämme. Kun Vinge sitten on lopettanut puheensa, on hänen vain lisättävä, että asian nykyisellä kannallaan ollessa hän ei äänestä.

Mitä tämä on? Vinge hätkähtää ja on vähällä kaataa tuolin kumoon.

Niin, sanoo johtaja, jos Vinge sekä puhuu että äänestää vastaan, saa hän osan puoluetta mukaansa ja yhden noista niinsanotuista villeistä, se on niistä, jotka ovat sidotut molemminpuolisesti… voisi melkein sanoa käsistä ja jaloista. No niin, Herra Jumala, nämä omituiset ihmiset eivät siis voi sietää erikoismielipiteitä. Mutta jos hän tyytyy vain puhumaan ehdotusta vastaan, niin hän on puoluetoverin tarmokkaiden toimien johdosta varma siitä, että nämä rakastettavat, mutta vähän vaivalloiset kumppanit äänestävät niinkuin heidän tulee. He tulevat arvelemaan, että heidän käsityskantaansa on kylliksi tehostettu hänen puheessaan, jos siitä vain tulee pitkä ja sisältörikas, he pyytävät sitten puheenvuoroa ja ilmoittavat vallan lyhyesti yhtyvänsä häneen ja äänestävät sitten niinkuin tulee, perustellen tätä niin, että periaatteessa he ovat aivan yhtä mieltä sosiaalidemokraattien kanssa: korkeampi palkka koko joukolle. Sehän on Vingenkin mielipide, mutta koska hän nyt ei tahdo äänestää ehdotuksen puolesta ja on niin outo asiassa — niin varjelkoon, tämän yhden kerran…

Ah, puoluejohtaja on totisesti järjestellyt paljon mutkikkaampiakin asioita. Siis: Vinge puhuu, muttei äänestä. Ken osoittaa itsekieltäymystä, vahvistaa isänmaata. Tunnustus tulee kerran.

Pisara pessimismiä putoaa Vingen sieluun, ja vastahakoisella äänensävyllä hän kysyy:

»Entä jos minä en teekään niin, miten käy silloin?»

Puoluejohtajan sielu on poistunut hänen ruumiistaan ja liihoittelee lyriikan kukkaskedoilla, vain tukka ja parta viipyvät maan päällä. Vinge ei siis voi saada mitään vastausta, kokous on loppunut.

* * * * *

Lakko! Sana on sanottu. Ahnein, nopsin basilli yhteiskunnan ruumiissa. Sosiaalidemokratia neuvottelee. Myötätuntoisuuslakko, ei yksityisten laivayhtiöiden työmiesten, vaan koko yhtymän lakko. Näin saadaan laveampi neuvottelupohja. Vingen vastuu käy laajasisältöisemmäksi. Se merkitsee, että hänestä saadaan parempi ote. Alkaa kuulua mutinaa. Helsingin lehti referoi vain, sitten tulee artikkeli mielialasta. »Amicus» metsästää muilla mailla, nyt täytyy Helsingin itsensä tarttua asiaan. Kun Vinge sattumalta tapaa hänet kadulla, ei Helsing pysähdy jutteleman vähän kalastuksesta ja korkeista huoneista ja sanomalehtensä töhrijöistä, vaan kiiruhtaa ohi.

Monia tarinoita kerrotaan sadun hurjasta ajosta. Talonpojat kömpivät peitteen alle, kun se kiitää yli katon ulvovine otuksineen ja herättää yön huuhkajat ja lepakot horroksestaan; se on kuolleiden yö. Se on oikein omiaan romanttisille runoilijoille. Se on niin maalauksellinen, tuo hurja ajo. Yö, eläinten punaiset, höyryävät kielet, pimeässä hehkuvat silmät, valkeat haamut liehuvine sumuvaippoineen… joutavia asioita, tuulen pieksämistä! Ihmiset sulkevat silmänsä, kömpivät peitteen alle ja tuntevat vasta sitten, kuinka suloinen olo on.

Me osaamme tehdä tuon paljon paremmin nykyään. Mutta me emme vedä kuningas Volmerin miehiä varustuksineen asehuoneesta. Me käytämme oikeita eläviä miehiä. He istuvat kokouksissa punaisten pöytien ympärillä, he puikkelehtivat käytävissä, he seisoskelevat kadunkulmissa, he vetävät toisensa akkunaloukkoihin ja kuiskivat, he puhuvat laveasti puhujalavoilta, he istuvat toimituksissa laskien rivejänsä, he käyttävät suuria sanoja ja toisia vallan pieniä; ensin tulevat juhlalliset ja kunnialliset, sitten taivaltavat ironiset ja pisteliäät, ja viimeisinä kääpiöt, jotka entisaikoina menivät piiloon ajon lähestyessä, mutta joita nyt kuhisee maasta esiin, jotka hoilaavat, virnistävät ja ovat mielissään: olkaa varuillanne, nyt me lyömme häntä!

Läpi kaupungin käy hurja ajo. Ei yli kattojen, ei, vaan pitkin katuja, sisään taloihin, huoneistosta toiseen, yhä hurjemmin, kaikki mukaan, täällä on yksi, jota pitää lyödä, eilen hän oli vapaa, tänään voimme saada hänet kiinni, jos meitä onnistaa; eilen hän oli onnellinen, sallimmeko me sitä? Hän alkaa luisua, hän horjuu hieman… oi, katsokaa, hän luisuu, hän horjuu, olkaa nyt reippaita miehiä, »herättäkää hevoset laitamiltaan, kylkihin kultaiset kannukset vaan», ja antakaa katujen ja kujien loan roiskua hänen jälkeensä. Ajo! Mistä se tulee? Ken kuljetti kapulaa? Ken puhalsi ensin torveen?

Kukaan ei sitä tiedä. Sinäkö se olit? Pysähdy, vastaa, tuhat tulimmaista, sinäkö se olit? Minäkö? Kuinka se voi pälkähtää päähäsi? Mieshän on ystäväni! Minä sanoin juuri: antakaa olla, minä sanoin; minä tein kaiken estääkseni sen. Sinähän se siis olit — miksi punastut? Miksi silmäsi hiipivät minusta pois? Minäkö? Kuinka se voi pälkähtää päähäsi? Hänhän on ystäväni. Juuri näinä päivinä minä olen osoittanut hänelle ystävyyttäni. Kutsuin hänet suurille päivällisille ja kirjoitin: Rakas ystävä… harras veljesi… Ja muille minä sanoin: antakaa olla, sanoin. Ei, se oli tuo tuossa. Hänkin kieltää. Näin he rientävät ohitse.

Näin he liittyvät yhteen, näin he yllyttävät toisiaan, näin he kieltävät kaikki kuorossa, joka alati kasvaa, että he eivät ole ajossa mukana, mutta kun nyt on näin käynyt, niin eteenpäin, eteenpäin, hänen jälkeensä — emmekö pian saa häntä käsiimme, emmekö pian ole osanneet hänen sydämeensä? Eläköön, täällä on verisiä jälkiä tiellä, olemme osanneet, hänen sydämensä vuotaa verta…

Ei vielä, Vinge ei vielä tiedä ajon alkaneenkaan. Mutta hän luulee kuulevansa torventoitotusta kaukana metsässä. Hän alkaa kuunnella. Hän tuntee omituista epävarmuutta, ihmisillä on niin kiire, he eivät pysähdytä häntä, kuten heidän on tapana.

Marie-Louise odottaa. Hän huomaa, että Vingellä on jotakin mielessään. Päivällispöydässä hän oli väkinäisen vilkas, laski Georgin kanssa leikkiä sellaisella tavalla, että poika katsoi häneen melkein pelokkaasti, ja kun Annette rupesi vallattomaksi ja tuli kolistelleeksi haarukkaansa lautastaan vastaan, häivähti vaivautunut ilme hänen kasvoilleen.

Vinge ei ole sanonut mitään Marie-Louiselle. Heidän juodessaan kahvia hän tavallisesti kertoo hänelle yhtä toista päivänsä kulusta. Sen hän on viime aikoina unohtanut. Hän joko vaipuu ajatuksiinsa istuessaan kahvikuppi kädessään tai menee kiireesti omaan huoneeseensa. Hän on ollut kiivaskin jonkin kerran. Mitättömät pikkuseikat ovat saaneet hänet kärsimättömäksi. Hänen katseessaan on ollut jotakin kuin hän ei näkisi Marie-Louisea häntä katsoessaankaan.

Marie-Louise huomaa sen, siksi että hän rakastaa Vingeä. Hän tahtoisi auttaa tätä, mutta ei voi sitä vielä tehdä. Tämä on rakkauden syvin tuska, naisen ja miehen yhteinen. Sinä tahdot päästä rakastettusi maailmaan. Koetat kaikkea. Portti on suljettu. Se portti, joka ennen lennähti auki, kun vain henkäisitkin siihen. Lennähti auki kuin hymy rakastettusi kasvoille, ja sinä kuljit autuaana eteenpäin, ei, sinä liitelit, jokainen lausumanne sana liiteli, vähäpätöisinkin arkisana liiteli väreilevässä yhteisymmärryksessä yhä syvemmälle äänettömyyteen.

Äänettömyyttä Marie-Louisen ja Vingen välillä. Saattoi tulla tällaisia onnellisia iltoja, jotka olivat kuin aselepo hänen rauhattomassa elämässään. He istuivat kumpikin huoneessaan, Vinge työnsä ääressä, Marie-Louise omansa, kirjan, ompeluksen ääressä; silloin tällöin meni Marie-Louise hänen luokseen tai hän seisoi ovessa katsellen Marie-Louisea, he vaihtoivat vain pari sanaa, mutta heidän välillään oli virta, se tuntui toisesta toiseen, he tiesivät mitä he omistivat.

Mutta kun portti on suljettu, seisot sinä niinkuin köyhin ulkopuolella. Sinä tiedät, että sen takana on tuska, alakuloisuus, toivottomuus. Sinä katsot rakastettuasi, hänen katseensa on tyhjä, toivoton. Rakastettusi puhuu, ääni on väsynyt. Mitä on tapahtunut? Miks'et saa auttaa, miks'ei sinulla ole voimia murtaa porttia? Tällaisina hetkinä liian töykeä ihminen lyö iskun toisensa jälkeen suljettua porttia vastaan, ja liian nöyrä polvistuu rukoilevasti ja suutelee kynnystä, ja sisäpuolella oleva kuiskii: »Et saa… et saa… älä nyt anna minun tuntea itseäsi sellaiseksi.»

Marie-Louise ei ole töykeä eikä nöyrä. Hän odottaa. Valo lankeaa yli hänen joustavan vartalonsa, yli hänen voimakkaiden käsiensä, jotka ovat maailman lempeimmät niitä kohtaan, joita hän rakastaa; silkkilanka ei katkea, kun hän vetää sen läpi koruompeluksen kirjavan mallin, eikä kenkään ole näkevä, että se värähtää hiukan.

* * * * *

Vinge kävelee edestakaisin huoneensa lattialla. Nyt hän pysähtyy suljetun salinoven eteen. Miks'ei hän avaa sitä ja mene Marie-Louisen luo? Siksi, että levottomalta tunteelta, jonka vallassa hän on, puuttuu sanoja.

Mikä oikeastaan on kysymyksessä?

Kenties se on vain hänen päähänpistonsa, että johtokunnan kokouksessa tänään oli vallalla töykeä sävy. He ikäänkuin kömpivät nahkaansa. Kun hän hymyili, olivat he kaikkein vakavimman näköisiä. Ja Rasmus istui siellä pöydän päässä jäljitellen edeltäjäänsä valtioneuvosta. Tuo Johnsenin juttu tuli esiin yhä uudestaan. Niinkuin Rasmus olisi tahtonut jännittää sen vielä merkityksellisemmäksi kuin se ansaitsi. Moneen kertaan mainittiin Frits Johnsenin nimi. Sellaista kilpailijaa on pidettävä silmällä. Pystyvä nuori mies. Rasmus antoi tietoja hänestä, kuin olisi tuntenut hänet perinpohjin, ja kuitenkin hän oli tavannut hänet vain tuon yhden kerran.

Niin, oliko todellakin niin? Mistä Vinge sai sen epäluulon? Hän karkoittaa sen, mutta silloin juolahtaa jokin toinen puoli asiaa hänen mieleensä. Viimein hän on palauttanut muistiinsa jokaisen Rasmuksen lausuman sanan. Ja toisten ilmeet. Kokonainen pieni näytelmä esitetään hänen mielessään. Se vaivaa häntä kuin sävel, josta ei pääse rauhaan.

Ja vielä toinenkin seikka saattaa hänen mielensä alakuloiseksi. Hän ei voi olla ajattelematta Svendseniä, vanhaa Svendseniä, jonka hän karkoitti apen liikkeestä. Sellaista ei ihminen vallitse. Ajatus, jota ei ollenkaan tahdo tunnustaa ajattelevansa, yhtyy toiseen, ja ne vyöryvät eteenpäin kuin lumipallo, joka tulee yhä suuremmaksi.

Vinge ei ole ollenkaan sanonut itselleen, että Frits Johnsen saattaisi käydä hänelle vaaralliseksi, ei myöskään, että Rasmuksen tietenkin täytyy tarkoittaa jotakin sillä, että hän useita kertoja mainitsee hänen nimensä, ja kaikkein vähimmin on Vingen päähän pälkähtänyt, että hänen saattaisi käydä kuin Svendsen-vanhuksen… mikä ajatus… eihän tässä ole mikään vertailu mahdollinen… ei, hän ei ole sanonut sitä itselleen, ei myöskään kuiskannut sitä, se ei ole mikään selvä ajatussarja, mutta on kuitenkin jotakin… jotakin hänessä… tietymätöntä mistä se tulee…

Svendsen… Jumala tiesi, miten hänen oikeastaan kävi. Ehkä
Marie-Louise tietää? Voihan mennä häneltä kysymään. Tuleehan hän,
Vinge, samalla astuneeksi tuon kynnyksen yli. Hetken hän seisoo
hymyillen nolona itsekseen.

Vihdoinkin! Marie-Louisen silkkilanka värähtää niin, että hänen täytyy tehdä pistos mahdollisimman nopeasti. Vinge vaeltelee permannolla… aivan kuin Georg, ajattelee Marie-Louise.

»Sano minulle… en tiedä, kuinka olen tullut sitä ajatelleeksi…
Svendsen… vanha Svendsen konttorista… miten hänen oikeastaan kävi?
Sinähän tunsit hänen vaimonsa, eikö niin? Oletko koskaan kuullut
hänestä mitään?»

Marie-Louise ei sano: miksi sinä sitä kyselet? Hän vastaa:

»Kyllä, minä tiedän varsin hyvin, kuinka hänen kävi. Minä tapasin hänen vaimonsa muutamia vuosia myöhemmin.»

»No?»

»Ensin hän oli sairaana jonkin aikaa.» »Sairaanako?»

»Niin. Mielisairaana.»

Marie-Louise ei ole koskaan tahtonut sanoa sitä Vingelle. Mutta kai sen täytyi käydä välttämättömäksi nyt, kun Vinge kysyy.

»Mielisairaanako? Johtuiko… johtuiko se siitä…?»

»Kyllä. Hän oli saanut halvauksen.»

»Entä sitten? Myöhemmin?»

»Hänen täytyi lähteä pois kotoa. Ensin johonkin hoitolaan, sitten maalle erään sedän luo, joka oli puutarhuri. Siellä hän virkistyi, ja silloin kun minä puhelin rouva Svendsenin kanssa, oli heidän aikomuksensa ottaa puutarhuriliike haltuunsa niillä rahoilla, mitä oli jäljellä siitä summasta, jonka hän sai lähtiessään.»

Vinge kävelee edelleenkin lattialla. Marie-Louise ei sano: tule nyt kertomaan minulle mikä on kysymyksessä. Sen täytyy siis olla jotakin konttoria koskevaa. Mutta hän puhuu muista asioista.

Vinge tulee lähemmäksi ja lähemmäksi. Nyt hän seisoo Marie-Louisen takana, tämä huomaa Vingen käden tuolillaan. Hän tulee siinä seisoessaan yhä tyynemmäksi. Marie-Louisehan on niin tyyni. Kaikki on niin rauhallista täällä sisällä. Pikku pronssikello tikuttaa pianolla melkein äänettömästi. Vinge ei viitsi kertoa Marie-Louiselle kaikkia typeriä ajatuksia, joita hänellä tänään on ollut. Hän karkoittaa ne. Marie-Louise on voittanut. Vinge unohtaa todellakin.

Mutta Marie-Louise muistaa.

* * * * *

Toinen ilta. Marie-Louisen veli on käynyt heitä tervehtimässä. Valdemar väittää, ettei hän ole koskaan elämässä tehnyt mitään. Hän sanoo sen yhtä vähän uhmaillen kuin ylpeillen tai anteeksipyytäen. Herra Jumala, hänellä on niin paljon rahaa kuin hän tarvitsee, ja Vinge, joka on ollut hänen ystävänsä lapsuudesta saakka, — he ovat samanikäisiä — Vingehän hoitaa kaikki.

»Kun minä menen puhelimeen», lausuu Valdemar, »soittaakseni vaatturilleni ja kirjakauppiaalleni, ajattelen minä: No, pikku Jens, voitko nyt juosta toimittamaan tämän minulle? Ja sinä olet aina halukas, paitsi kun sinä ilmoitat: minulle väärän numeron, siksi että sattumalta istut tällä hetkellä toisessa johtokunnassa, hoitamassa minun kadunkivitystäni tai hiiltäni tai pikku papereitani. Etkö pian voisi tulla jonkin avioliittotoimiston johtokuntaan ja hankkia minulle vaimoa?»

Vinge nauraa. Hän nauraa aina Valdemarille, joka ei tee mitään. Marie-Louise pilkkaa häntä. Marie-Louise on kookkaampi, rehevämpi kuin hän, hän nimittää veljeään lapseksi, häntä huvittaa työntää hänet tuolille istumaan tai pyöräyttää hänet ympäri.

Valdemar kirjoittaa runoja. Sitä hän on tehnyt siitä saakka kuin tuli ylioppilaaksi. Mutta hän painattaa vain silloin tällöin jonkin runon. Joskus hän lukee ääneen jonkin näistä Vingen luona. Heikolla, aralla äänellä, ja niin pian kuin on lakannut lukemasta, hän poistuu haluamatta kuulla mitä he sanovat. Hän selittää aina, että runo oikeastaan käsittelee sitä tai sitä, jotakin keksittyä pikku juttua, jolleivät he tietäisi, että se tarkoittaa jotakin, joka on tapahtunut hänelle itselleen. Tänä iltana hän sanoo, että runo on kirjoitettu vanhalle ystävälle, joka on mennyt naimisiin nuoren tytön kanssa. »Runo kertoo siis tämän ystävän ajatuksista hänen katsellessaan vaimoaan. Olen aikonut antaa sille nimeksi: Kahvilassa.»

Olen elänyt mä päiviä, jotk' iäks saduks jää,
ja käynyt kaukomaissa, tienohia joiden
en enää muista. — Tapahtuiss' sen iltahämärää
mä vietin kahvilassa vanhass' aterioiden.

Olen tuntenut ma vavistuksen vuotten vastaisten,
ja kummat äänet sieluni on sisimmässä
salaperäisesti soineet joukoss' ihmisten,
oven käydessä ja lautasien helinässä.

Olen nähnyt vakavuuden, leikin elämän
— runsaan sadon korjuumiehen, joka aina kiittää
vuoks kukan, korren, lyhteen tähkäisän
ja illoin aina sormet ristiin rukoukseen liittää.

Hän se haastoi, vaimoni. Vain vaiti katselin.
Yö ympärillä meiltä tuhat salaisuutta peitti.
Ma vallass' unelmien häntä tuijotin,
hänen kasvojansa, joille lamppu hohdottansa heitti.

Ja silloin oli niinkuin käsi hellä väristen
ois hunnun sulta poistanut — mi kirkkaus silmissäsi! —
ja niinkuin joku näkymätön mulle hymyten
ois viitannut ja olalleni laskeunut ois käsi.

Ma seurasin. Nyt kerron, mitä nähdä sain:
sun onnes, kallis, näin mä siellä kaukomailla.
Ja joka toive, rukous vuokses rukoelemain
on kerran koristava sieluasi jalokiven lailla.

Olen nähnyt, mitä anteina saat maailman muun:
kera riemun tuskaa ja kullan kera kuonaa se lainaa,
ja aika suita merkitsevi posket ja suun
ja ympäri silmäisi leimansa painaa.

Olen nähnyt: sinun heilimäsi hetki vielä lyö,
syys kaikki toiveet siunaten täyttää
nähnyt elämäsi pyhänä kuin onnen, min yö,
yö yksin uness' ihmiselle näyttää.

Minä maasta, jota rakastan, koska se sun,
sun synnytti, kaunis ja kallis, olen poissa,
ja oli kuin mykkä ja ikuinen yöni mun
olis hehkunut autuuden hurmioissa.

Olen vaeltanut seutuja, joit' en enää nähdä saa,
mut hamaan hetkeen, jona kuolema mun jäätää,
sieluni vain sua, sua, kallis, kaihoaa,
mut turhaan, ah turhaan — niin kohtalo säätää.

Valdemarin mentyä seisoo Vinge hetken katsellen epävarmana
Marie-Louiseen. »Kuinka Valdemar on onnellinen», sanoo tämä.

»Onnellinen? Eikö runo juuri kertonut hänen kuolemastaan?»

»Kyllä. Mutta hän rakastaa.»

»Saattaako ihminen rakastaa ja ajatella kuolemaansa samalla hetkellä?» kysyy Vinge.

Marie-Louise katsahtaa häneen hymyillen pientä hymyä, joka tekee hänet luottavaiseksi ja kiitolliseksi.

Vinge pyyhkäisee otsaansa ja tahtoo vapautua jostakin. Mutta se ei ota väistyäkseen.

Onhan taas tänään tapahtunut jotakin uutta. Rasmus on ollut hänen luonaan. Rasmuksella on valtiollisia ystäviä, jotka pitävät häntä ajan tasalla, eikö niin? Hänellä oli poliittiset päivälliset eilen… hm, sellaiset päivälliset voivat saada eräänlaisen merkityksen, sen Vinge kyllä tietää. Eikö hän todellakaan ole kuullut mitään tuosta lakosta? No niin, uskoihan Rasmus sen. Vingellähän on suhteita työmiespiireihin… poliitikkona… mutta kenties nuo suhteet eivät ole aivan ystävällistä laatua tällä hetkellä? Täytyy vähän höllentää ohjaksia, sanoo Rasmus, kuin puhuisi Ludvigille. Olla taipuisa mielipiteissään. Ei ole niin helppoa olla poliitikko, kun samalla on toisessa toimessa, jossa on vastuussa muille. Siitäkin, kuinka käyttää aikansa. Rasmus itse ei ole milloinkaan luullut voivansa sellaisesta selvitä, vaikka hän tosin aina on ollut oma herransa. Hänellä ei ole ollut aikaa. Mutta nythän kaikki menee niin ripeästi. Ei kai Johnsenista kuulu mitään uutta?

Enempää hän ei sanonut. Pitääkö Vingen nyt tässä selostaa se
Marie-Louiselle? Nykyaikaanhan hän epäilee Jumalaa ja koko maailmaa.

Ei, hän käy läpi salin ja heittäytyy kirjoituspöytänsä ääreen. Hän on ottanut työtä mukaan kotiinsa. Hän ei ehtinyt lopettaa sitä tänään konttorissa; ensin häiritsi häntä Rasmus, ja sitten hän ei ollut enää työtuulella.

Marie-Louise katsoo hänen jälkeensä. Nyt hän tietää, että jotakin on kysymyksessä.

* * * * *

Sali on pimeä ja tyhjä. On hiljaista koko talossa. Vinge on tehnyt kauan työtä. Alussa se kävi pingoitetusti, ajatukset muualla, sitten se sujui paremmin. Hän kuuli Marie-Louisen lopettavan ompelunsa salissa, hän saattoi seurata hänen jokaista liikettään, kun hän pani tavaransa syrjään, ymmärsi, ettei hän tahtonut häiritä miestään, kosk'ei hän tullut huoneeseen, ja sitten Vinge ikäänkuin uhalla työskenteli yhä kiihkeämmin. Näin tulee hän vihdoin valmiiksi. Hänestä tuntuu, kuin ilma olisi tullut raskaaksi kaikista savukkeista, jotka hän on polttanut, hän menee ikkunan ääreen avatakseen sen.

Samassa hän horjahtaa, hänen täytyy hapuilla tukea tuolista. Hän tuntee kovasti kalpenevansa. Hänen jäsenensä tuntuvat pyörivän. Hän kumartuu eteenpäin. Silloin tulee kipu. Hän muistaa äkkiä, kuinka se yllätti hänet muutamia päiviä sitten konttorissa, hänen ruumiinsa muistaa sen, rinta, käsivarret muistavat ja valmistavat tietä sille kuin vanhalle tutulle.

Se on pistos, joka alkaa terävänä ja ikäänkuin laajenee, mutta enemmän kuin kipu vallitsee häntä omituinen voimattomuuden tunne.

»Kuolenko minä nyt?» hän ajattelee.

Samassa hän huomaa jotakin lämmintä; hän saattaa ojentaa ruumiinsa.
Kipu häviää. Hän tunnustelee otsaansa, se on aivan kostea ja kylmä.

Hän menee ikkunan ääreen ja saa sen avatuksi. On rankkasade. Ilma on lauhkea ja täynnä varisevien lehtien tuoksua… oh, hän hengittää syvään.

Lampun valojuovassa hän näkee tupakansavun ajelehtivan kohti avointa ikkunaa. Ilmanpaine työntää sen ensin takaisin, sitten se nousee korkeammalle ja heilahtaa aaltona ulos. Minä olen ihan yksinkertaisesti tupakoinut liikaa, sanoo hän itsekseen. Hän tarkastaa savuaaltoa ja toistaa tyyntyneenä: tupakoinut liikaa. Hän ei milloinkaan ole ollut sairas. Hänellä on terveet, voimakkaat jäsenet. Hän herää joka aamu hilpeys ja lepo ruumiissaan, joka höyryää, kun kylmä suihku virtaa sen yli. Hän ei milloinkaan ajattele ruumiinsa vointia. Mutta nyt hän on siis tässä istuessaan tupakoinut liikaa. Hän ei tahdo puhua siitä Marie-Louiselle. Hänet valtaa hyvinvoinnin tunne. Hänen sisäinen lämpönsä palautuu entiselleen. Mutta hän on väsynyt. Hän sammuttaa työlampun, menee vuoteeseen ja nukkuu raskaasti. — —

* * * * *

Hurraa, täällä tiellä on verisiä jälkiä, olemme osanneet häneen, hänen sydämensä vuotaa verta…

Näinä päivinä on Vingen vaikea hillitä itseään. Hän ei tahdo ajatella muuta kuin että hän on tuntenut itsensä sairaaksi, mutta se on jättänyt jälkeensä ärtyisyyden, joka saattaa hänet hairahtumaan.

Koirat nuuskivat hänen jälkiään.

On ollut johtokunnan kokous lakonuhan johdosta. Rasmus antoi muiden johtokunnanjäsenten olla kauan äänessä, lopuksi hän teki yhteenvedon keskustelusta: Vingen julkinen asema ei ole eduksi yhtiölle, osakkeet laskevat näinä päivinä kuin romahduksen edellä, lakko on seuraus hänen poliittisesta toiminnastaan, sen tietää Rasmus »näin meidän kesken», Johnsenia koskeva tyhmyys on todisteena siitä, että hänellä on liian monta rautaa tulessa, Johnsenin tapaiseen kilpailijaan on joko kohdistettava koko huomio tai on hänestä tehtävä työtoveri. Rasmus on vallan varovasti tunnustellut Johnsenia, hän ei luule, että tällä on mitään läheisempää yhteistyötä vastaan, joka siis osaksi voisi vapauttaa Vingen kaikesta tästä, mikä nyt tuottaa hänelle liiaksi vaivaa.

Nyt se on sanottu.

Vinge syöksyy puhumaan. Hän ei puhu läheskään niin hyvin kuin Rasmus. Hän on ärtyisä. Hän intoutuu. Hän näkee vain umpimielisiä kasvoja ympärillään, hän ymmärtää, että heillä on ollut kokous ilman häntä. Kukaan ei mainitse mitä hän on ollut ja on liikkeelle, ja kun hän itse sanoo sen, on kuin muut hymyilisivät noloina hänen puolestaan kuiskiessaan toisilleen ja mutistessaan: »Varjelkoon, sehän on niin totta, aivan totta.» Vinge vaatii oikeuttaan vapaana kansalaisena. Äänettömyys. Kasvot ovat noloja näin suurten sanojen johdosta.

Sitten keskeyttää Rasmus.

Ei, sanoo Vinge, hän ei ole vielä sanonut viimeistä sanaansa. Jos toivotaan hänen jättävän paikkansa, niin hän puolestaan ei ainakaan ole estämässä sitä.

Rasmus lausuu ystävällisesti kuin kärsimättömälle potilaalle: »Tämähän on vain valmistava keskustelu, rakas Vinge, eikö niin?» Mutta nyt hän siis tuntee mielialan. Niin, sitten on kokous lopussa, hyvät herrat. Rasmus ottaa varapuheenjohtajan, siivon komendöörin, jonka muisti ei ulotu nenää pitemmälle, mukaansa iltapäiväajelulle päntätäkseen hänen päähänsä, mitä kokouksessa on tapahtunut.

Seuraava hairahdus: Vinge menee tapaamaan Johnsenia. Niin, sillä puhelimessa Johnsen vastasi, että hänellä valitettavasti ei ole aikaa tulla Vingen luo tällä kertaa. Silloin Vinge menee Johnsenin luo.

»Nyt minä olen voiton puolella», sanoo Johnsen itsekseen. Ja sitten: »Hän on vallan kalpea kiukusta, hän on totisesti surkean näköinen, antaa hänen nyt vain intoutua.»

Eikä Vinge säästä itseään. Kokonainen rajuilma iskee Johnsenin yli, Vinge sanoo kaikki tyhmyydet, mitä hän vain saa päähänsä: kavaluutta, alhaisuutta, moukkamaisuutta, hienotuntoisuuden puutetta ja huonon kasvatuksen tulosta ja koko joukon kauniita sanoja Rasmuksesta, tuosta ketusta, rakista, vanhasta aasista… siinä on kokonainen eläintarha, joka huvittaa Johnsenia suuresti. Hän tulee yhä kohteliaammaksi, vastaa mahdollisimman vähän, saattaa Vingen melkein rakastettavasi ovelle. Vinge ryntää alas portaita ja tietää varsin hyvin, kuinka tyhmä hän on ollut. Johnsen tuulettaa huoneen hänen jälkeensä ja ajattelee: Mikä onni, että selvisin silloin rouvasta seurauksitta! Mutta minua ei haluta tavata häntä liian pian uudestaan.

Tätä Vinge ei voi salata Marie-Louiselta. Hänen täytyy puhua Johnsenista. Kaikkea tuota muuta hän ei voi mainita, kun hän nyt kerran on saanut päähänsä, että hän pitää sen omana tietonaan… häntä hävettää, että hän tuo sen mukaansa kotiin… hän on niin tottumaton siihen… jos Vinge olisi ollut ihmistuntija ja pessimisti, olisi hän vallan tyynesti keskustellut siitä Marie-Louisen kanssa sopan ja paistin välillä.

Mutta Johnsen! Aterian jälkeen hän purkautuu. Heidän syödessään on Vinge ollut vaiti, on tuskin koskenut ruokaan, Marie-Louise hoitaa koko keskustelun, mutta sekä Georg että Annette huomaavat, että jotakin on hullusti, ja vaikenevat lopuksi kokonaan.

Vinge työntää kahvikupin luotaan, ja sitten hän sanoo: »Oletko voinut kuvitella, että hän on sellainen roisto?»

Marie-Louisen päätä huimaisee hetken. Frits Johnsenko? Hänkö, jonka
Marie-Louise on tuntenut olevan itsensä ja miehensä välillä tänä aikana?

Mutta hänen täytyy puolustaa Johnsenia. Hänhän tietää tästä jotakin, jota Jens ei tunne. Onhan hän kuulevinaan Johnsenin äänen… tuolta vanhasta puistosta, muutaman minuutin matkan päästä, hän näkee sillan, kaivannon, jossa vesi virtaa… hänen silmänsä… ja hän juoksi…

Vinge ei ymmärrä. Marie-Louisen täytyy toistaa puolustuksensa: »Niin ei Johnsen varmaankaan ole tarkoittanut… sinähän et tiedä sitä, Jens…»

Eikö hän tiedä! Oh, hän tietää paljon! Hän tuntee ihmiset. Kateellisia!
Tahtovat vain ajaa omia asioitaan. Eivät siedä kenenkään onnistuvan.
Johnsen kuuluu kaikkein pahimpiin… oikein siihen kirottuun uuteen
sukupolveen.

Marie-Louise puolustaa taas. Hänkin kiivastuu. Hän ei tahdo Jensin olevan semmoisen. Se koskee häneen. Hän ei oikein selvitä itselleen, vaikuttaako tässä kenties hiukan myös se, että hän ei tahdo Johnseninkaan olevan sellaisen.

Nyt he seisovat vastakkain kuin kaksi miekkailijaa.

»Loruja, haaveita!» huutaa Vinge. »Mistä sinä Johnsenin tunnet? Tuon nulikan!»

»Ajattele sitten itse olevasi hänen asemassaan. Muista mitä ajattelit
Svendsen-vanhuksesta.»

Vinge värähtää kuin Marie-Louise olisi iskenyt häntä kovaa. Vertaileeko hän? Uskaltaako hän vertailla?

Eikö Marie-Louisen ja Vingen välillä ole milloinkaan ennen ollut erimielisyyttä? On tietenkin. Ne ovat aina päättyneet siihen, että he ymmärsivät toisensa entistä paremmin juuri näiden kahnausten vuoksi; he koettelivat voimiaan ja voittivat toisensa. Mutta nyt on Marie-Louise lausunut nuo sanat, ja ne olivat näiden päivien levottomuuden värittämät, sillä Marie-Louise ei ole ymmärtänyt, minkä vuoksi Vinge on salannut sen, mikä näinä päivinä on täyttänyt hänen mielensä, ja Marie-Louisen itsepuolustuksen kautta ovat sanat saaneet uuden sävyn, kuin hänkin asettuisi nyt miestään vastaan. Näin on Vinge ne tulkinnut. Hänellä on siis vihollisia kotonaankin! Tämä hämärä ajatus Svendsen-vanhuksesta, jota hän on itse vastustanut kuin vihollista, saa uutta eloa, kun hän tapaa sen juuri vaimonsa suussa. Kohtalon kostoako? Loruja! Onko mitään kohtalon kostoa? Jotakin mystillistä mahtia? Ei ole mitään mystiikkaa. Kyllä, on…

Hän on mennyt huoneeseensa. Jokin käy hänelle ikäänkuin ylivoimaiseksi. Sisäistä ja ihan ruumiillistakin väsymystä. Hänellä ei ole mitään kipuja, mutta sairauden tunne vallitsee häntä. Vaisu hätä. Tarve puhua siitä jonkun toisen kanssa ja kuulla rauhoittavia sanoja. Eihän hän ole sairas. Mutta häntä haluttaa puhua lääkärinsä kanssa. Miksi ei? Hänhän voi kernaasti pistäytyä hänen luonaan jonakin päivänä. Herra Jumala, Saltinghan on hänen vanha ystävänsä… Marie-Louisen ei tarvitse ensinkään tietää sitä… hän vain pelästyisi tai ehkä nauraisi, kun Vinge pelästyy pikku kipuja… hän on niin ankara itselleen… ja hassuahan onkin voimakkaan miehen juosta lääkärin luo. Ja kuitenkin tietää Vinge, että hän hetken kuluttua menee Marie-Louisen luo kertomaan kaikki!

Ei, hän ei tahdo. Hän ei voi. Ja Marie-Louise kun rupeaa vielä lisäksi puolustamaan Johnsenin tapaista otusta! Hän menee kuin meneekin ulos. Voihan hän yhtä hyvin käydä lääkärin luona nyt tänäänkin. Mutta hän on väsynyt. Oikeastaan häntä haluttaa enemmän loikoa tuolillaan silmät ummessa. Hän yrittää sitä. Hän sulkee silmänsä. Samassa on kuin hän olisi Saltingin luona. Hän näkee hänen huoneensa, kuulee hänen äänensä. »Sinä — voimaihminen!» Niin, sen Salting sanoo, sen hän sanoo joka kerta, kun he tapaavat. Onhan naurettavaa istua tässä pohtimassa sairautta, kun kerran on voimaihminen. Väsynytkö? Se menee ohi, kun hän pääsee ulkoilmaan. Hän on istunut liian paljon paikoillaan näinä päivinä. Marie-Louisen ei tarvitse ensinkään kuulla, että hän menee.

Marie-Louise kuulee sen. Hän on istunut melkein jäykkänä eteensä tuijottaen. Nyt hän kuulee eteisen oven käyvän. Hän kumartuu tahdottomasti ääntä kohden, sitten hän purskahtaa itkuun.

* * * * *

Vinge kävelee nopeasti tultuaan alas kadulle. On ruvennut sataa tihuttamaan. Ylhäällä kaarilamppujen kajastuksessa näkyy sumu harmaana kosteana huntuna, joka kääriytyy kaiken valon ympärille. Kadulla on lokaista, äänet vaimentuvat. Ihmisten eleissä on jotakin vaiteliasta ja painostunutta, kova ääni saa heidät käännähtämään, erikoisen kirkkaasti valaistu myymälä imee koko parven luokseen, ihmisiä ikäänkuin haluttaa seisoa siellä vähän virkistymässä.

Tohtori Salting asuu korkealla eräässä vanhassa talossa. Vingen täytyy kauan seisoa soittamassa, ennenkuin avataan. Pieni palvelustyttö, jolla on tukka epäjärjestyksessä ja märät kädet, kysyy mitä hän haluaa, ja samalla avautuu ovi eteiseen. Saltingin kookas, laiha hahmo näyttäytyy, toisessa kädessä on hänellä karkeatekoinen keppi.

»Sinäkö se olet, Vinge? Tämä herra on meidän kundejamme, Alexandra, hänet teidän täytyy heti päästää sisään, muuten hän voi livistää tiehensä.»

Vinge katsahtaa tahtomattaan palvelustyttöön, joka vilkuilee häneen kuin aikoisi sanoa: ukko on vähän tylsä! Tytöllä on pienet ruskeat silmät matalan otsan alla, kasvot ovat leveät ja huulet kapeat, punaiset.

»Emmekö mene sisään?» kysyy Vinge vastenmielisen vaikutelman vallassa.

»Menemme. Neiti Hansen on kai kiltti ja sulkee oven ja lopettaa sitten työn täksi päiväksi. Mutta ennenkuin menette, tuokaa esiin portviiniä.»

»Herra Jumala, Salting, onko sinulla yhäkin tuommoisia palvelustyttöjä?»

He ovat tulleet huoneeseen, jossa on kolme ikkunaa eikä muita huonekaluja kuin vanha kirjoituspöytä, nojatuoli, muutamia muita tuoleja, leposohva ja joukko kirjahyllyjä pitkin seiniä.

Salting pysähtyy keskelle lattiaa ja nojautuu tuolia vastaan.

»Tuommoisia palvelustyttöjä», hän puhuu kieliopillisesti ja panee painon tuolle, »tuommoisia palvelustyttöjä on minulla edelleenkin, aivan niin. Ne pitävät minut virkeänä, ja niiden kautta minä olen alituisessa kosketuksessa, rahvaan kanssa. Alexandra on kolmas pesumuijani tyttäristä, molemmat vanhemmat ovat jo kauan sitten vaeltaneet minun taloni kautta ulos avaraan maailmaan. Alexandra on pian kypsä lentämään. Hän on kyllä pystyvä tekemään kodin viehättäväksi yksinäiselle miehelle.» Hän katsoo hymyillen ympärilleen. »Ja minussa on leini, senvuoksi et ole nähnyt minua niin pitkään aikaan.»

»Olisithan voinut lähettää sanan. Marie-Louise olisi silloin voinut hieman auttaa teitä.»

»Minä kiellän vaimoasi koskaan panemasta jalkaansa tänne. Ei suinkaan teillä sairasteta?»

Hän ontuu nojatuoliinsa, asettaa toisen jalan jakkaralle ja vetää kepin avulla laatikon sikareja luokseen.

»Paina puuta nyt, pyyhkäise nuo vihot lattialle.»

»Hän näyttää vanhalta», ajattelee Vinge. »Ja kuitenkin hän on vain kolme vuotta minua vanhempi. Hänen tuuhea tukkansa on aivan harmaa niinkuin kalsea partakin, jota kasvaa hänen pitkillä laihoilla poskillaan… hän on kuin vanha, loppuun kulunut hevonen.»

Salting luo tutkivan silmäyksen Vingeen. Käynti ihmetyttää häntä, mutta antaa nyt miehen itse selittää asiansa. Sitten Salting vähän käpertyy avaran harmaan takkinsa sisään. Hän pukeutuu oman kuosinsa mukaan, takin alla on kailava liivi, sitten pehmeä paita, jonka kaulasta kiinnittää leveä sininen kravatti. Lapset niissä taloissa, joissa hän on lääkärinä, arvelevat, että hän on kuin mikäkin sadun ukko, ja heillä on luottamusta häneen. Hän maistelee usein lääkettä, jota heidän on otettava, antaakseen heille rohkeutta, »vain risiiniöljyä ei, pikku ystävä», on hänellä tapana sanoa, »siihen minulla ei ole tänään aikaa».

Palvelustyttö tuo viinin huoneeseen. Hän on pukeutunut mennäkseen ulos, hänen kaapunsa on tiukkana hänen korkean povensa yllä. Hänen mennessään uhoaa hänestä potpurin tuoksu.

»Niin», sanoo Salting Vingelle, joka huiskii pois hajua, »Alexandralla on tämän kadun varrella ihailija, joka varustaa hänet hajuvesillä. Se on outo tuoksu, eikö sinustakin? Minä olen turhaan pyytänyt häntä, ettei hän kaataisi päälleen puolta pulloa kerrallaan, mutta hän tahtoo nyt kerta kaikkiaan tehdä niin. Ja hän on sitäpaitsi oikeassa. Ihminen joko haisee tai ei haise.»

»No, Jens», sanoo hän sitten, »käy asiaan. Onko vaimosi sairaana? Vai joku lapsista? Vai sinä itse? Niin kai asia on, koska et ole vielä sitä sanonut. Älä kainostele. Terveetkin voivat sairastua.»

Vinge sytyttää uuden savukkeen.

»Puh», sano Salting. »Älä kuvittelekaan, että haiset paremmalta kuin Alexandra. Siis: sinä olet tupakoinut liikaa, ja nyt tuntuu sydämessä pahalta… eikö niin?»

»Mistä sinä sen tiedät… voitko nähdä sen päältäni?»

»Olinpa oikeassa», mutisi Salting. »Anna kuulua nyt.»

Vinge selittää.

»Hm», sanoo Salting, »on helpottavaa olla terveiden miesten lääkärinä — he toki osaavat selittää asiansa.»

Pikku sana »terve» tekee Vingen iloiseksi.

»Tule nyt, niin katsomme sinua vähän. Ole hyvä, ota takki päältäsi ja liivi ja paita ja paneudu sohvalle.»

Salting ontuu Vingen luo ja kumartuu hänen ylitseen.

»Narisee kuin vanha puuhevonen.» Hänen onnistuu päästä polvilleen.

Sitten seuraa tutkimus. Saltingin tunteelliset sormet luisuvat yli Vingen rinnan, hänen iso päänsä kumartuu hieman sen yli, hänen ilmeisiinsä tulee jotakin kuuntelevaa, ja Vinge makaa siinä ensikerran elämässään toisen ihmisen vallassa, ihan yksinkertaisesti ruumiina, kuin pala maata, josta hän on tullut; ja nyt kumartuu vanha sadun ukko kuuntelemaan elämän lähdettä.

»Niin», Salting pääsee vihdoin jaloilleen, »otamme vielä pari, verinäytettä ja muita tuommoisia hauskoja pikkuseikkoja, joita me nyt olemme keksineet, mutta muutoin asia on selvä.» Hän katsoo hymyillen Vingeen. »Sinua on alkanut peloittaa, eikö niin?»

»On», sanoo Vinge ja koettaa myös hymyillä.

»Mitä turhia.»

»Jumalan kiitos», pääsee Vingen suusta.

»Ota nyt vaatteet yllesi ja puhelkaamme siitä. Pikku lasillinen? Tule sinä vain… se on kuolemaksi sekä sinulle että minulle, mutta se vaikuttaa hitaasti.»

»Katsos», sanoo Salting ja vaipuu tuoliinsa, »minä saattaisin hyvin sanoa, että tämä kaikki on kuolemaksi, mutta minä voin myös sanoa, että sinulla on monta hyvää päivää jäljellä, jos vain tahdot.»

»Tietenkin minä tahdon», sanoo Vinge hiljaa.

»Tokkohan? Jos minä nyt sanon sinulle, että sinä et saa polttaa kaikkia noita savukkeita ja että sinun pitää erota valtuustosta ja mennä ulos metsään huomenna ihan yksin ja tehdä kunnon kävely ja pitää lomaa joka vuosi ainakin kuukausi kauniin vaimosi ja Annetten ja Georgin kanssa… pelkkiä hyviä asioita, niin sinä naurat, etkö tee niin.»

Vinge vetäisee syvään henkeä.

»Siis ei minussa ole mitään vikaa… niin, tiesinhän minä sen varsin hyvin. Minulla on ollut pari harmia… sääkin on niin hemmetin kolea… ihminen tulee alakuloiseksi ja vaivaa lääkäriänsä.»

Hetken on aivan hiljaista.

»Eikö niin?»

Sen sanoo Vinge aivan hillitysti.

»Nuo kivut, mitä sinulla on ollut», sanoo Salting, kuin ei olisi ollenkaan kuullut Vingen sanoja, »tulevat sydämestä ja sitä ympäröivistä suonista. Nyt ne eivät merkitse paljoa, mutta ne ovat oireita. Ne ovat ruumiin antamia vihjauksia. Teet viisaasti, jos otat ne varteen. Sitä sanotaan alkavaksi kalkkiutumiseksi. Ja tauti päättyy kuolemalla, niinkuin kauniisti sanotaan pulmallisissa lääkärikirjoissa. Mutta se voi kestää kauan.»

Vinge luo Saltingiin katseen, jonka vanha lääkäri tuntee liiankin hyvin. Hän nousee, menee sitten Vingen luo ja panee kätensä hänen olalleen.

»Sehän se on kirottua teissä voimaihmisissä, jotka ette ole koskaan olleet sairaita, että se koskee teihin niin kovasti. Ja olette niin tietämättömiä omasta ruumiistanne, Herra Jumala, eihän rakennus ikuisesti pysy pystyssä. Huomaamatta se vanhenee, kunnes kaikki sen kerran näkevät. Sinä olet talo, joka nyt on seisonut viisikymmentä vuotta kaikille säille alttiina, ja kova kenkien kopina on käynyt portaissa ja huoneissa. Semmoinen kuluttaa. Tee se selväksi itsellesi ja aseta olosi sen mukaan, kuten olen sanonut. Äläkä nyt mene kotiin tekemään vaimoasi levottomaksi. Mene metsään huomenna ajattelemaan sitä… lupaa se minulle. Minun on tapana käyttää tuota Helsingörin metsää sekä onnetonta rakkautta että sinun vammaasi vastaan, kun minä huomasin sen itsessäni. Ja jos kivut tulisivat, niin ota tätä.»

Salting istuutuu kirjoittamaan reseptin.

»Kolme — viisi tippaa kerrallaan, jos tahdot tulla paremmaksi. Pullo suun eteen, jos tahdot päästä kaikesta kerrassaan.»

Hän hymyilee, kuten hänen on tapana hymyillä lapsille, joiden on otettava mikstuuraa.

»Kas niin, Vinge, älä nyt istu noin. Ei sinussa ole muuta vikaa kuin että sinä olet täyttänyt viisikymmentä vuotta. Yritä panna vuodet menemään takaperin, jos voit. Minä olen nyt asettanut oloni niin, että pian voin ottaa lomaa. Minä harjoittelen tässä kuluttamaan aikaa lukemisella.»

»Mitä sinä luet?» kysyy Vinge koneellisesti ja tietää tuskin mitä hän kysyy.

»Niin», sanoo Salting, »puhukaamme siitä. Minä en lue, minä elän. Se on aivan tavaton kirja, eräs noista pohjoisnaparetkistä, joita minä aina olen pitänyt hupsuna urheiluna… no, sattumalta sain kirjan käteeni ja nyt minä olen muuttanut käsitystä. Tykkänään!»

Hän kohottautuu tuolissaan tukemalla pitkiä käsivarsiaan istuinta vastaan, irvistää ja taivuttaa ruumistaan vähän eteenpäin, kuin aikoisi puskusille.

»Ruho on hellänä tässä istumisesta. Se kohottaa vaikutusta.»

Ja ilman muuta hän rupeaa kertomaan, koska hänellä on sisäinen tarve — hänhän on istunut tässä monta päivää ilman muuta puhekumppania kuin Alexandra, jonka harrastus rajoittuu kortteliin.

»Me uurastamme ja raadamme, ymmärrätkö, tunnin toisensa jälkeen. Koirat ovat lopen uupuneet, me vedämme itse, valjaat syöpyvät ruumiiseen, ruoka loppuu, me syömme viimeisen koiran, pimeys painostaa yhä pahemmin, me tunnemme kohta kuolevamme ja ponnistelemme kohti perikatoa päivät ja yöt. Miksi me teemme niin? Miksi me olemme eläneet?»

Salting antaa käden raskaasti pudota kirjalle.

»He ovat tulleet sinne kauas vain kuollakseen. Sitä ei sanota kirjassa, mutta se on kaiken takana. Tunteakseen kuoleman tulevan pakkasena ja yksinäisyytenä. Nyt minä ymmärrän, että noiden ihmisten täytyi päästä sinne ylös yhä uudestaan. Kuin olisimme aina tietäneet, että tämä pakkanen ja yksinäisyys piilee elämän takana, työn ja rakkauden ja ystävyyden takana, ja nyt me vihdoinkin tahdomme nähdä sen edessämme ja tarttua siihen, omistaa sen… kaiken tuon, mitä me kartamme ja työnnämme luotamme… ei, tässä on tosi edessä, me tahdomme nähdä tuon kuoleman… tule siis, tuhat tulimmaista, nythän me olemme täällä, ja me pinnistämme eteenpäin ja luisumme huomaamatta taaksepäin ja kompastelemme… ja tulemme niin uupuneiksi, että ainoa onni on nukkua… minä lainaan sinulle kirjan kun olen lukenut sen loppuun.»

Vinge on noussut. Hän ei tahdo kauemmin olla täällä. Hänen täytyy olla yksin. Hän ymmärtää yhä paremmin, mitä Salting on sanonut hänestä. Hän on sairas. Hänellä on resepti taskussa… kolme tippaa kerrallaan… ja hänen ei pidä puhua siitä Marie-Louiselle…

Salting puristaa hänen kättään ja saattaa hänet ulos portaille saakka ja huutaa hänen jälkeensä:

»Hyvästi, sinä. Huomenna metsään! Ja tänne sinun ei tuon seikan vuoksi tarvitse kiivetä vielä kahteenkymmeneen vuoteen.»

Kun Salting palaa taas huoneeseensa, seisahtuu hän hetkeksi keppiinsä nojaten:

»Niin, mies poloinen! Niin se tuntuu meistä — alussa!»

III.

Kasööri Andersen on kavaltanut kassasta viiden vuoden ajan. Hän nauttii luottamusta, senvuoksi sitä ei ole huomattu ennen kuin nyt, jolloin hän joutuu loukkuun pelkän sattuman, laiminlyönnin kautta, mikä oikeastaan on hänen vaimonsa syy, koska tämä viime vuoden kuluessa on tehnyt hänet niin sekapäiseksi. Hänellä suorastaan ei ole henkisiä voimia kylläksi jatkaakseen nerokkaasti suunniteltua kirjanpitoaan, ja eilen sai vihdoin tarkastaja, tuo teoreettisesti koulittu idiootti, asiasta vainua, tänään se keksitään suunnilleen kello kaksitoista.

Silloin on vihdoinkin selviävä, kuinka Andersen vaimoineen on voinut viettää moista elämää — teattereissa, ravintoloissa, kesäisin Marienlystissä. Ihmiset saavat tietää, että Andersenin konttorissaan kertoma tarina rouva Andersenin Ranskassa eläneestä sedästä, joka kuoli ja jätti kaikki rahansa hänelle, on valetta alusta loppuun, ja pahinta kaikesta: rouva Andersen saa tietää, että juttu, jonka Andersen on kertonut hänelle aina heidän kihlausajastaan saakka Andersenin muka johtavasta asemasta liikkeessä ja osuudesta voittoon, sekin on valetta alusta loppuun; vaimo ja anoppi tulevat raivoihinsa, ja sitä ei Andersen jaksa kantaa.

Vaimonsa tähdenhän hän on kaiken tehnyt. Vaimo on maailmannainen ja hyvästä perheestä, Andersen on rakastanut häntä juuri siksi, että hän on niin hieno ja että hänen tottumuksensa ovat peräisin aivan toisenlaisesta ympäristöstä kuin hänen omansa. Herra Jumala, Andersenhan on vaatimaton mies, hänen pienet silmänsä punareunaisine luomineen ovat aina epävarmoina räpytelleet kohti maailmaa, kunnes ne lankesivat hänen tulevaan vaimoonsa, joka siis oli hieno ja hyvästä perheestä, mutta istui puoleksi vanhanapiikana ommellen salassa muutamalle korumyymälälle leveillä valkoisilla sormillaan ja uskoi Andersenin valeita.

Ensimmäinen seikka, joka hurmasi Andersenin, oli se perhesinettisormus, joka hänellä oli etusormessaan. Moista ei Andersen ollut milloinkaan ennen nähnyt. Hän näki unia tästä sormesta, jonka sormus teki melkein majesteetilliseksi, hänen silmänsä ahmivat tuota kookasta naista, omituisia viettejä heräsi hänessä, ja sitten hän alkoi kerskua ja valehdella saadakseen hänet.

Andersen sai myöntävän vastauksen ja vaipui hänen jalkainsa juureen ja aloitti autuaallisen rikolliselämän. Anoppi joutui ensiluokan täyshoitolaan, ja kesällä asui siis Andersen vaimoineen Marienlystissä. Kun hän saattoi vaimoaan ruokasalin punaista kävelymattoa myöten kohti Sundetia tai kasinon »pikku hevosten» luo, missä he eivät koskaan voittaneet, tunsi sekä Andersen että hänen vaimonsa, että he olivat Euroopan hienostuksen keskus. Herra Andersen ikuisti kuningattarensa tämän seisoessa Hamletin haudan ääressä, perhesormus etualalla, Andersenista tuli näet kesällä amatöörivalokuvaaja, hän havaitsi näet, että todellisella kylpyvieraalla riippuu pieni valokuvauskone hihnassa olan yli. Ja vielä toisestakin syystä. Valokuvaajat käyttävät syankaliumia levyihinsä. Andersen tietää eräästä sanomalehtien itsemurhakuvauksesta, että se on nopeimmin vaikuttava myrkky.

Nyt aamulla hän ottaa pienen pullon mukaansa pimeään koppiin.

»Muistathan liput tämäniltaiseen konserttiin», sanoo vaimo vuoteestaan ja kääntyy seinään päin nukkuakseen edelleen.

»Kyllä, ystäväni», sanoo pikku Andersen, ja samassa hän tuntee, kuinka kaikki hänen kaulassaan kasaantuu tönkäksi. Hän menee vaimonsa vuoteen ääreen ja hapuilee hänen kättään peitteen alta.

»Anna olla», sanoo vaimo ja läiskäyttää häntä päin.

»Kyllä», sanoo Andersen puoleksi tukahtuneella äänellä ja juoksee ulos.

* * * * *

Hän syöksyy siihen vaununosastoon, minne Vinge on kätkeytynyt toivoen saavansa olla yksin, juuri sinä hetkenä, kun juna lähtee liikkeelle.

Vinge hypähtää pystyyn, tahtoo väittää vastaan… tyhmyyksiä, toisellahan on yhtä hyvä oikeus olla täällä kuin hänelläkin. Vieras vetää ikkunan alas, silmäisee molemmille puolille, vetää sitten nopeasti päänsä takaisin ja heittäytyy nurkkaan. Hänellä on kaikki päivän sanomat ja kuvitetut lehdet mukanaan, iso pinkka, kuin hän aikoisi pitkälle matkalle, ilman matkatavaroita.

Andersen luo Vingeen nopean pälyvän katseen, sitten hän hypähtää pystyyn ja kumartaa:

»Anteeksi… minä en heti tuntenut hra johtajaa… hyvää päivää…»

Vinge luo katseensa ylös. Tunnetaanko hänet täälläkin? Tietysti. Kuka tuo pikku mies on? Vinge tervehtii epävarmasti.

»Andersen», sanoo Andersen virallisella, jäykällä äänensävyllä, jonka hän on oppinut kesällä Marienlystissä kuullessaan automobiilien omistajain esittäytyvän toisilleen: »Benedict & Co:n toiminimestä».

Niin, nyt Vinge muistaa ja vastaa tervehdykseen. Aivan mitätön henkilö.

Vinge katsoo ulos akkunasta. Andersen on käynyt käsiksi sanomalehtiin. Hän näyttää haeskelevan jotakin, antaa silmien kiitää läpi palstojen, päästää sitten lehden käsistään, niin että se putoaa lattialle, tai pistää sen taakseen. Sitten tulee pilalehden vuoro, hän pudistelee päätään ja nauraa ja lausahtaa Vingeen päin:

»Tämä on hyvä, tämä, tahdotteko nähdä?»

Vinge ei ojenna kättään, Andersen ei hellitä.

»Johtaja on matkustelemassa. Minä aion Helsingöriin. Minulla on siellä vähän toimitettavaa.»

Kun Vinge ei vastaa, istuu Andersen hetken kädet polvillaan.

»Tämä vaunu hytkii», sanoo hän käsiänsä katsoen. »Huonoa ainesta.»

Sitten hän vaikenee, nojautuu taaksepäin ja näyttää nukkuvan.

Vinge ei voi olla katsomatta häneen. Hänen parraton suunsa liikkuu niin avuttomana hänen nukkuessaan. Miksi minä istun tässä? ajattelee Vinge. Melkein koneellisesti hän on mennyt rautatieasemalle ja ostanut lipun Helsingöriin. Kuin Salting olisi hypnotisoinut hänet eilen illalla. Koko yön hän on nukkunut raskaasti ja herännyt uupuneena; enimmin häntä halutti jäädä makaamaan suljetuin silmin ja kuitenkin hän tietäisi varsin hyvin, että hänen täytyy nousta, mennä ulos, pois.

Konttorissa on kirje Rasmukselta, ja Vinge mielestään tiesi sen jo edeltäkäsin. Johtokunnalla on ollut kokous. Tilannehan on vakava. Kova kilpailu ja uhkaava lakko, joka niin selvästi on kohdistettu Vingen politiikkaa vastaan, vaikka sitä ei sanota. On käsitelty Vingen tarjousta tai esittämää halua poistua, ja kieltämätöntähän on, että uusi mies otaksuttavasti voisi torjua molemmat vaarat. Johtokunta on tietenkin kiitollinen Vingelle näiden monien vuosien työstä, jonka merkityksen se kaikissa suhteissa tunnustaa, mutta varsin hyvin ymmärretään, että hän näin pitkän työpäivän jälkeen tuntee olevansa väsynyt, mikä valitettavasti käy ilmi hänen lausunnoistaan tuonoin johtokunnan kokouksessa. Johtokunta on vakavasti pohtinut tilannetta. Asia saattaa kehittyä siihen, että yhtiön parasta katsoen oltaisiin pakotettuja esittämään Vingelle, että hän vetäytyisi pois politiikasta. Ellei se hänestä ollut ajateltavissa, löytyi kenties joku nuorempi voima, joka…

Ei, tämä ei ollut mikään uhkavaatimus! Puheenjohtaja vain kirjoittaa tämän Vingelle selvittääkseen tilannetta, onhan aina aikaa, miettiä asiaa; teidän harras Rasmus Repo.

Sanomalehdetkään eivät ole ihmetyttäneet Vingeä. Helsingillä on johtava kirjoitus lakosta, joka on kohdistettu laivayhtiöittemme kovaa kuria ja liian sotilasmaista johtoa vastaan. Toisessa paikassa lehteä on haastatteluja, ei Vingen kanssa, jonka nimeä ylipäänsä ei mainita, vaikka jokaisen täytyy huomata, että se tuntuu ilmassa. Luvataan pakina valtamerihöyryjen lämmittäjistä lehden matkustavalta kirjeenvaihtajalta, joka useamman kerran on matkustanut Atlantin poikki ensi luokassa. Vinge heittää lehden pois. Niin, Salting on kyllä oikeassa… hän kaipaa ilmaa, hän tahtoo tehdä pitkän kävelyn aivan yksin tämän yhden kerran. Niine hyvineen hän meni. Hänellä oli Saltingin resepti taskussaan, hän pistäytyi apteekkiin ja sai pienen pullollisen kirkkaita tippoja… mitä nimilapulla seisookaan… nitro… kuka voi moista töhryä lukea! No niin, tänäänhän hänellä ei ole ensinkään kipuja.

»Pullo… pieni pullo», Andersen on ilmeisesti kauan katsellut häntä ja on nyt ikäänkuin yhdellä hyppäyksellä hänen vieressään.

»Ettekö kenties ole oikein terve?»

Vinge pistää pullon taskuunsa ja lausuu torjuen:

»Minä haluan levätä vähän.»

Mutta Andersen on vain onnellinen siitä, että hän vihdoinkin on saanut vastauksen. Hän alkaa kuumeisesti puhella. Hänellä on, kuten sanottu, jotakin toimitettavaa Helsingörissä. Sää on ihana. Jos aikaa riittää, tekee hän kävelyretken metsään, hän tuntee sen hyvin viime kesältä, silloin hän teki vaimonsa ja anoppinsa kanssa sinne huviretkenkin pari kertaa, hotellista heillä oli mukana eväskori kuin entisaikoina, he makasivat ja söivät paikoilla, missä oli aivan hiljaista ja rauhallista… niin, vaihtelun vuoksi… hänen vaimoaan huvitti maata metsässä ja nyppiä katkorappoja. Hän ei ole ottanut vaimoaan mukaansa tänään, ei, he kai aikovat konserttiin illalla… missä nyt liput olivatkaan? Ne eivät ole tässä taskussa… vaan tässä… no, sehän oli hyvä. Mitä, jos hän olisi kadottanut ne! Hänhän tiesi niin varmasti käyneensä hakemassa ne. — Syyskuu on ihana kuukausi. Ovatko puut jo kellastuneet? On jokseenkin kylmä öisin. Eilen satoi. Metsässä on varmaan märkää. Hän unohti tosiaankin ottaa kalossit mukaansa…

Sitten hän vaikenee vihdoin ja vetäytyy takaisin nurkkaansa.

Vinge antaa vauhdin ja vaununjyskeen viedä kaikki ajatukset mukanaan, nyt vilahtaa jokin asema ohitse, veräjä huiskuttavine lapsineen, metsikkö, alastomat vainiot… miks'ei vainioilla näy milloinkaan ihmisiä?… Tuolla huvilassa liputetaan… tuolla on Sundet… juna pysähtyy Helsingöriin.

Andersen hypähtää pystyyn ja ryhtyy keräilemään lehtiään. Vinge aikoo kiiruhtaa hänen ohitseen, mutta hän liittyy seuraksi.

»Olisi kai käytävä parturissa», hän sanoo ja tunnustelee poskiaan… »En ehtinyt tehdä sitä aamulla… ja sitten syödä vähän aamiaista… ehkä?»

»Hyvästi», sanoo Vinge ja kääntyy pois, niin pian kuin he ovat tulleet aseman ulkopuolelle.

Hän tuntee helpotusta nähdessään Andersenin häviävän parturiin lehtipakka kainalossa.

Vinge kuljeksii aallonmurtajalle päin. Hän kulkee epävarmana, polvet vähän notkuen, hän ei oikein tiedä minne suunnata kulkunsa, kun hänellä ei ole mitään päämäärää. Sitten hän tuntee meri-ilman silmissään ja suullaan, jotakin entistä sukeltaa esiin jossakin hänen mielessään, jokin muisto Kronborgista, Helsingörin punaiset katot, auder Helsingborgin yllä, merimerkki tuolla rinteellä.

Vinge on uloimmalla niemellä, merkkiaseman luona. Luotsi seisoo tähystämässä. Vinge kysyy häneltä konemaisesti minkä mitäkin ja sattuu tietämättään käyttämään merimiesmäistä puheenpartta. Luotsi katsoo häneen ja ymmärtää vaistomaisesti, ettei hän ole tavallinen kylpyvieras, joka tahtoo olla olevinaan. Ja sitten tuolla herralla ei ole purjehduslakkia päässään. Siis hän ei kuulu myöskään siihen halveksittavaan ihmiskunnan osaan, joka istuu leikkilaivan kannella rottinkituolissa ja näyttelee kapteenia muutamille tytöille, joilla on pitkät sulat hatuissaan. Luotsi antaa senvuoksi kunnollisen merimiehenvastauksen. Vinge lausuu vain pari sanaa lisää, asiallisia sanoja, luotsi vastaa lyhyesti ja ammattimaisesti, Vinge kohauttaa hattuaan ja istuutuu uloimmalle penkille.

Selvästi, lyhyesti, miesmäisesti. Ne, jotka ymmärtävät toisensa, eivät käytä kaikkea turhaa sananpaljoutta. Kuten siellä valtuustossa… puheita, puheita. Kenenkä vuoksi? Puoluejohtajanko? Hänhän pitää kaunopuheisuudesta, eikö niin, sujuvasta esityksestä, ne ovat omiansa huomisaamun lehdille, jos puhujalla on sama käsitys kuin niillä, mutta asia itse… sehän on ratkaistu!

He eivät voi pakottaa häntä sanomaan: en äänestä; eivät voi, ja kenties pari liittyy häneen, ja asia raukeaa tänään. Entä sitten. Kohta on vaalit, ja ensikerralla on puolue varovaisempi. Valitaan oikea mies, ja kaikki sujuu niinkuin pitääkin.

Helsinghän on sanonut sen hänelle: mitä julkinen elämä takaa miehille, jotka eivät seuraa puoluetta? Mutta miksi hänen pitää sitten seisoa siinä puhumassa? Hän on äkkiä hengittävinään suuren salin ilmaa, ummehtunutta kokoushajua, kaikkien näiden ihmisten vaatteiden, vanhan tupakan, ruumiiden höyryjä, tomuisien paperien ja mattojen pölyä, hän kuulee oman äänensä… ulkoa opitut lauseet… selostajain lyijykynät rapisevat paperilla… puoluejohtaja istuu sukien partaansa kädellään ja puoluetoveri on vetänyt jonkun mukaansa nurkkaan ja koettaa kuiskata! Mutta hän puhuu puhujaäänellä, joka ei ole hänen luontainen äänensä… opitut lauseet, pienet keskeytykset… nyt hän lisää voimaa, sillä nyt hänen on lopetettava… hyi hitto!

Sillä hänhän ei ollenkaan tahdo sanoa tätä. Sitä, mitä hän tahtoo, ei kenties voida sanoa, sitä muut eivät voi ymmärtää, työmiehet kaikkein vähimmin, ja senvuoksi he pitävät häntä vain alhaisena luonteena, joka ei suo heille rahoja. Hän ei välittänyt siitä, mitä Helsing tuona iltana sanoi hänelle, mutta se on kuitenkin jäänyt häneen, koska se nyt tulee hänen mieleensä. Hän on sekoittanut yhteen jotakin, joka ei kuulu yhteen. Oman ilonsa siitä, että saa toimia ja elää, että saa tuntea oman vauhtinsa ja panna muut käyntiin, ja sitten suuren työtätekevän massan, jolle työ on ikeenä ja ilo aivan muualla — mikäli sillä on mitään sellaista.

Astuessaan julkiseen elämään hän ei oikeastaan ensinkään ajatellut tätä kaikkea. Hänelle vain tarjottiin uusi työn muoto, ja niinpä hän vastasi myöntävästi. Miksi? Olihan oikeastaan hauska istua siellä kauniissa raatihuoneessa ja elää kaupungin elämää uudella tavalla. Jokin seikka itse kokouksissa viehätti häntä, monilukuiset ihmiset, jotka oikeastaan kukin sinänsä ovat rakastettavia, erilaatuiset kysymykset, jotka suoritettiin melkein koneellisesti, tämä säännöstelevä voima, joka panee liikkeelle kaupungin sadat rattaat… jopa itse valaistuskin, joka lankesi yli erilaatuisten kasvonpiirteiden ja kuulijain vaihtelevan piirin.

Mutta nyt Vinge ymmärtää, ettei hän itse ole ensinkään ollut mukana panemassa koneistoa liikkeelle, ja ensikerran kun hän aikoo panna oman persoonansa vaakaan, muserretaan hänet kuin hietajyvänen. He eivät voi käyttää häntä. Hän on asiaankuulumaton. Nyt hän seisoo ensikerran ulkopuolella ja näkee, minkä arvoista tämä kaikki oikeastaan on.

Hän näkee suuren valitsijalauman sysäävän muutamia olioita edelleen, ei siksi, että nämä ovat parempia, viisaampia, vapaampia kuin muut, vaan koska nämä suostuvat olemaan heidän puhetorvinaan, tekemään mitä toiset toivovat, ja vaativat itselleen vain sen pienen turhamaisuuden tyydytyksen, että saavat istua tuoleilla ja olla äänessä.

Ja nyt ovat kaikki nuo tuntemattomat kasvot kääntyneet häneen päin, tuhannet silmät tuijottavat häneen, niin että hänen ihoaan pistelee: Mitä sinä tahdot? Miksi sekaannut siihen, mikä ei sinuun kuulu? Pysy alallasi!

Eivätkö he muka ole oikeassa? Eikö hänen velvollisuutensa juuri olekin pysyä työssään, jossa hän voi käyttää kaiken voimansa luodakseen muillekin samaa elämää ja työiloa, jota hän on tuntenut itsessään? Jos kukin tekee sen omassa piirissään, eivätkö silloin itsestään yhä useammat taistele hänen taisteluansa, ja eikö voittoa saavuteta juuri siten?

Näin työskentelevät hänen ajatuksensa hänen kävellessään takaisin aallonmurtajaa myöten ja kaupungin läpi. Se ei ole mikään järjestynyt ajatussarja, pikemminkin vain välähdys toisensa jälkeen, joka herättää hänet siitä horroksesta, mikä tänään on vallinnut hänessä.

Kun hän kääntyy eräässä kulmassa, näkee hän Andersenin istuvan kahvilan edustalla; pöydällä on hänen lehtikäärönsä.

Andersen hypähtää pystyyn ja sulkee kapean käytävän.

Syödään vähän aamiaista, eikö niin? Kun kerran on aikaa, miks'ei tehdä niin? Andersen tempaa kellonsa esiin ja katsoo sitä: kyllä, hänellä on aikaa. Vasta vajaan tunnin päästä hänen tarvitsee tavata sitä… jonka kanssa hänen on puhuttava.

Äkkiä hän katsahtaa pitkin katua, nopeasti, kuin lähestyisi se, jonka kanssa hänen on puhuttava.

Täällä on vähän kylmähkö, sanoo Andersen ja kuivaa otsaansa, täällä käy veto kulmauksessa, hän siirtyy mieluummin sisään. Eikö herra johtaja Vinge tahdo tulla mukaan?

Andersen on saanut lehtensä kainaloon ja tepastelee Vingen edessä.

Siellä on aivan tyhjää sisällä… hän on tilannut itselleen pihvin paistettujen munien kanssa, mutta jos heitä nyt tulee kaksi, voisivat he ensin tilata voileipäpöydän — se on tavallisesti erinomainen täällä pikkukaupungissa — »minun vaimoni suorastaan rakastaa voileipäpöytää», sanoo Andersen äänellä, joka vapisee innosta ja liikutuksesta.

Vinge jatkaa matkaansa kesken toisen lörpötystä. Hän kulkee kapeiden katujen kautta, matalien talojen lomitse. Hän saattaa nähdä sisään perheisiin, jotka asuvat alakerrassa. Jokapäiväinen elämä huvittaa häntä. Vanha vaimo seisoo kumartuneena yli höyryävän padan, vanha mies istuu nojatuolissa lukien lehteään isojen pyöreiden silmälasiensa lävitse; pieni tyttö loikoo ikkunalla silitellen kissanpojan selkää…

Hänet temmataan töykeästi tunnelmastaan: ajoneuvot, jotka täyttävät koko hevosradan, pakottavat hänet siirtymään pyöreille mukulakiville, jotka esittävät muka jalkakäytävää. Ohi ajaa jonkin läheisen herraskartanon landoo, hiljaisuutta raatelee hevosten ravi epätasaisella kivityksellä. Ja nyt vasta Vinge ikäänkuin oikein ymmärtää, että hän kulkee tässä aivan yksin tavallisena arkipäivänä ja miksi hän tekee niin. Saattavatko vaunut hänet ajattelemaan Rasmusta… pikku koditko saattavat hänet ajattelemaan lapsia kotona ja Marie-Louisen leikkejä heidän kanssaan? Mika liittää nämä mietteet toisiinsa? Jokin ääni hänen rinnassaan puhuu Marie-Louiselle. »Minkälaiseksi on meidän välimme muuttunut, Marie-Louise? Miksi on siitä niin kauan, kun viimeksi puhelimme? On ollut niin paljon seikkoja, joista minä en ole puhunut sinulle. Minä en edes oikein tiedä, kuinka niin on käynyt. Mitä liikuttaa Rasmus sinua ja minua?»

Tämä vieras, mitätön mies on vyöryttäytynyt hänen elämäänsä, on asettunut hänen ja hänen työnsä väliin, asettunut hänen ja hänen kotinsa väliin… onko se mahdollista, voiko jotakin sellaista tapahtua? Sellaista tapahtuu todellakin, hän tuntee sen rintaansa vasten, kuin ne seisoisivat tuossa hänen edessään, repo ja kaikki ne muut. Juuri nyt, kun Salting on sanonut hänelle sen… sen, mitä hän ei tahdo ajatella… sehän on ohi, ei hänellä ole mitään kipuja…

Hän kulkee yhä rivakammin, nyt hän tuntee jalkojensa alla, että kivitys loppuu, hänellä on maantie edessään, huviloita, puutarhoja, hän kuulee automobiilin ajavan ohitseen, merkkitorven törähdys kiihoittaa häntä… olisivatpa ne tässä, niin hän saisi puolustautua oikein kouraantuntuvasti! Ne ovat hänen kimpussaan, kaikki nuo, jotka hän otti lukuun vain toisessa sijassa, herättävät hänessä kyllästymistä itseensä, alentavat häntä hänen omissa silmissään…

* * * * *

Päivä kulkee tasaista rataansa kaupungissa, ihmiset kohtaavat toisensa ja puhelevat keskenään. Sanat varisevat heistä. Tuossa seisoo kaksi Vingen tuttavaa kadunkulmassa. »Oletteko kuullut, että on jotakin epäsopua Vingen ja hänen johtokuntansa välillä. Niin, minulla oli taanoin pöytätoverina amiraalitar Fuchs, hänen miehensähän on johtokunnassa… hän sanoi suoraan, että Vinge pannaan viralta. Minä näin hänet eilen kadulla, hän olikin vallan surkean näköinen. Mutta voihan se olla vain siitä, ettei hän ole oikein hyvissä voimissa. Kuka ei olisi vilustunut tähän aikaan? Vai tekö ette ole?»

Puhelin soi Vingen konttorissa. Ei, johtaja ei ole täällä. Niin, mutta sanomalehtimiehen piti puhua hänen kanssaan tänään, milloin hän siis on tavattavana? Ei tiedetä. Sanomalehtimies on loukkaantunut. Hän on vain olevinaan, kyllä hän on siellä, se johtaja… silloin täytyy yrittää hänen yksityisasuntoonsa päivällisaikaan. Ruokaa hänen kai on saatava. Sillä välin hän voi puhella puheenjohtajan kanssa.

Rasmus on huono puhumaan telefonissa. Hän ei ole milloinkaan voinut oppia, että hänen on puhuttava alas tuohon suppiloon. Se on niin epämukavaa, kun on sikari suussa, ja Rasmusta miellyttää imeä sikariansa, kun hän puhuu telefonissa jonkun kanssa… se antaa hyvää pohtimisaikaa. Oikeata luottamusta hänellä kylläkään ei ole tähän laitteeseen, joka on syntynyt sen jälkeen kuin hänestä tuli sivistynyt mies.

Onko kysymyksessä jotakin, joka koskee johtajan vaihdosta laivayhtiössä? Onko se jossakin yhteydessä tämän lakon kanssa? Sitähän herra toimittaja kysyy? Niin, katsokaa, mitä siihen tulee… Rasmus imee sikanaan taaksepäin nojautuneena leveässä kirjoitustuolissaan, jalat melkein otsan tasalla… Halloo, halloo, huutaa sanomalehtimies. Ei, sanoo Rasmus, asiahan on niin, että lakko… Halloo… niin, minä kuulen… mehän toivomme parasta… niin, senhän me teemme…

Rasmus naurahtaa vähän, kun sanomalehtimies soittaa kiinni. Se on kuitenkin varsin hyvä keksintö, tuo puhelin.

»Nyt siis Vinge sulattelee tuota kirjettä. Mitähän hän siihen vastaa? Hän ei kyllä vetäydy syrjään politiikasta, hänhän tahtoo esittää suurta osaa… niin, mutta jos hän kuitenkin ratkaisisi niinpäin, silloin on kai hänen korskeutensa tiessään! Ja jos hän ei tee niin, otamme me siis Johnsenin, ja hänet olen siis minä asettanut toimeen…»

Päivä kuluu. Vingen konttorissa puhellaan pulpetilta pulpetille. On puolueita myötä ja vastaan. Lyödään vetoa: Kuka tulee ensin taloon, Rasmus vai Vinge? Konttoripäälliköt eivät pidä pilaa sopivana. Jos jotakin tapahtuisi, ei käy laatuun, että on omaksunut kannan, joka ei ole yhtäpitävä yhtiön edun kanssa. Ne, jotka pitävät Vingestä, puhuvat hänestä hillitysti kuin sairaasta. Herra prokuristi Jensen istuu paikallaan ja tekee velvollisuutensa, hänestä on yhdentekevää, mikä johtajan nimi on.

Vinge istuu penkillä tien vieressä, joka vie merenrannalta metsään. Hän tietää, että nyt hänestä puhutaan. Voivatko he ottaa häneltä hänen työnsä? Se ei ole oleva helppoa. Hän ei ole sanonut viimeistä sanaansa. Mutta jos hän »voittaakin»? Voittaa — hänhän on menettänyt. Hän on menettänyt myötätuntonsa ihmisiä kohtaan, valoisan ja hilpeän työkykynsä, hänen työpäivänsä on pimentynyt. Hän, joka luuli kaikkia ystävikseen ja jonka jokainen uusi päivä tempasi mukaansa, hän ymmärtää nyt, että hänellä on vihamiehiä ja että hänenkin täytyy ruveta tyrkkimään itseään eteenpäin vilinässä, aivan kuin muutkin.

Lomaa, sanoi Salting. Niin, nyt hän alkaa ymmärtää, miksi otetaan lomaa. Kun tullaan väsyneiksi, niin väsyneiksi kuin hän nyt. Mutta silloinhan ihminen myös on liian väsynyt levätäkseen.

Tuolla kuuluu joku tulevan juosten tietä pitkin. Vinge kuulee sen, ennenkuin hän näkee mitään, askelet kajahtavat kovalla tiellä ja kirkkaassa ilmassa. Sitten sukeltaa Andersen esiin. Ennenkuin Vinge ehtii nousta, on Andersen penkin luona.

»Minä juoksin pois ennen kahvia», sanoo Andersen hengästyneenä, hän aivan syöksee sanat suustaan, ja hänen poskensa vapisevat, »minä söin vain paistetut munat… en ehtinyt…»

Sitten hän istuutuu, ja samassa luisuvat hänen lehtensä maahan. Vinge ottaa koneellisesti ylös lehden, joka on pudonnut hänen jalalleen.

»Niin, niin, lehdet…» Andersen takertuu heti tarjoutuvaan aiheeseen. »Sunnuntai-iltaisin menen vaimoni kanssa kernaasti kahvilaan ja me luemme kaikki sanomat ja kuvitetut lehdet, ulkomaalaisetkin, vaimoni osaa kieliä, myös ranskaa…»

Vinge on luonut katseen lehteen, joka hänellä on kädessään, eikä näe että Andersen itkee, kyynelet vierivät pitkin hänen poskiaan, ja hän ikäänkuin nielee sanat. Kun Vinge edelleenkin on omissaan, tarttuu Andersenkin lehtikääröön.

»Näissä lehdissä on niin paljon… ne tietävät kaiken. Mistä niillä oikeastaan on tietonsa? Saattaisi luulla, että tämänkin penkin alla makaa sanomalehtimies, eikö niin? Ja huomenna luetaan, että tässä me istuimme… ja nimet ovat mainittuina… minunkin nimeni… huomisessa lehdessä…»

Hän istuu mutisten. Sitten hän hypähtää pystyyn, tarttuu Vingen käteen ja pudistaa sitä kiivaasti:

»Jääkää hyvästi, herra johtaja Vinge, minun täytyy livistää nyt, kello on jo yli kaksitoista, ja minun on mentävä metsään. Kiitos siitä, että olette ollut niin ystävällinen minulle… minä toivotan teille miellyttävää kävelyä… tehän teette kävelyn, ennenkuin lähdette kotiin, eikö niin? Te olette onnellinen mies, herra johtaja, niin, niin olette…» Andersen pudistaa kerran toisensa jälkeen Vingen kättä, »mutta nyt minun täytyy lähteä luotanne…»

Andersen lähtee juosten, hän kääntyy metsään ja katoaa, lehtensä hän jättää lojumaan maahan.

»Hänhän itki», sanoo Vinge itsekseen. »Mikä häntä vaivasi? Oliko hän päissään? Ei. Mutta hän itki.» Vingen pitäisi mielestään seurata häntä, mutta hänellä ei ole tarmoa siihen. Mitä häntä sitäpaitsi liikuttaa, että vieras ihminen itkee? Mitä liikuttavat häntä pikku Andersenin surut?

* * * * *

Marie-Louise tietää varsin hyvin, että hänen miehensä on lähtenyt jonnekin ja missä mielentilassa hän on sen tehnyt. Tohtori Salting on ollut hänen luonaan, ja hän on soittanut konttoriin ja saanut tietää, että johtajaa ei odoteta sinne enää tänään.

Salting tuli ontuen, hän melkein laahasi ruumiinsa kaikkia portaita ylös, niin että kaide kitisi. Marie-Louise pyytää häntä istuutumaan ja sanoo hymyillen:

»Mitä te haluatte, herra tohtori? Meitä ei vaivaa mikään tässä talossa.»

Salting istuu ja katselee häntä vähän huohottaessaan ja etsiessään jalalleen asentoa.

Hän katselee myös ympärilleen, isoa, valoisaa huonetta, vetää luokseen kukkamaljakon, katselee sitten taas Marie-Louisea, puistaa päätään ja sanoo:

»Nämä ruusut muistuttavat teitä. Enkö minä saisi tulla tänne tunnin ajaksi joka aamupäivä? Jens on oikeassa… minun luonani on tympäisevää.»

Ja sitten hän muitta mutkitta kertoo Vingen käynnistä hänen luonaan eilen illalla.

Hän selittää kaiken tarkkaan. Hän on tietämättään ottanut Marie-Louisen kädet omiensa väliin ja taputtaa niitä kaiken aikaa. Marie-Louise istuu katsellen jäykästi eteensä, hänen silmänsä ovat ilmeettömät, mutta luomet vapisevat ja ovat läpikuultavat.

»Minä sanoin Jensille, ettei hän sanoisi mitään tästä teille. Niin, sillä minä tahdoin tehdä sen itse, silloin saisitte kunnollisen lääkärinselityksen samalla. Ja sitten minä — olen lähettänyt hänet ulos metsään tänään ihan yksinään, jotta hän selvittäisi asiat itselleen. Ja kun hän nyt tulee kotiin, on teidän vuoronne. Silloin tulee teidän tehtävänne. Sillä Jenshän on onnellinen mies, kun hänellä tällä hetkellä on sellainen vaimo kuin te. Ymmärrättehän: te olette hänen lääkkeensä, ja teidän avullanne hän voi elää monta hyvää vuotta teidän molempien iloksi. Tämän hänen kotinsa pitää antaa hänelle hänen ruumiinsa kaipaamaa lepoa, mutta minä myönnän, ettei se tule käymään helposti… ei edes teiltä. Itkekää toki ennemmin kuin istutte tuolla tavoin. Mutta nyt minä menen tieheni, sillä teille ei ole mieleen, että minä olen tässä katsomassa.»

Ja hän kumartuu Marie-Louisen käsien yli ja suutelee niitä… hämillään ja kömpelösti niin että mäiskähtää, ja hän pudistaa vähän päätään kuin saisi havaita oman rumuutensa ja kömpelyytensä, pinnistäytyy ylös tuolista ja kompuroi ulos ovesta.

Marie-Louise saa tuskin sanaa suustaan, mutta kun hän on sulkenut eteisen oven Saltingin jälkeen, menee hän jäykin askelin saliin ja astuu akkunan ääreen. Hän seisoo siinä melkein liian suorana, hän ponnistaa kaikki voimansa ollakseen antamatta myöten, hänen on vilu aina sydämeen saakka. Jens poloinen! Onko se totta… oletko sinä todellakin aivan yksin nyt ajatellen kaikkea tuota?

Hän soittaa konttoriin ja saa tiedon. Ja hetkeksi leimahtaa närkästys hänen mielessään siitä, ettei Jens ole uskonut huoliaan hänelle. Mutta syyhän on tohtorin. Viekas ihminen seisoo hänen ja Jensin välillä, täynnä hyviä sanoja, niin, ja ystävällisiä ajatuksia… hän katselee käsiään, joita Salting on suudellut isolla suullaan… mutta nyt, nyt pitäisi hänen olla Jensin luona, kun tämä taivaltaa ties missä metsässä tai maantiellä. Eihän Jens ensinkään ymmärrä sellaista. Monta vuotta, sanoi Salting, monta vuotta on heillä vielä jäljellä. Niin, mutta jonkun tuntemattoman armosta… he eivät enää voi tuhlata päiviään, kuten ovat tehneet… miksi he siis eivät ole yhdessä, miksi he puhuivat toisilleen tuolla tavoin eilen illalla, kuin heillä olisi iäisyys edessään ja kuin he kernaasti voisivat vähän torailla?

Koko keskustelu on niin ilmielävänä hänen mielessään. Hän muistaa mitä hän sanoi Svendsen-vanhuksesta… miksi hän niin teki? Olihan hän oikeassa, sen hän tietää, mutta miksi sanoa se juuri sillä hetkellä. Silloin ei Jens eikä hän itsekään tietänyt, että Jens oli sairas… ei sairas, sanoi Salting, ei sillä tavoin… mutta kuitenkin. Kaikkihan johtui siitä, että Jens niin rajusti kävi tuon toisen kimppuun… Johnsenin, niin, hän…!

Marie-Louisen suupieliin tulee kova ilme. Hänen huulensa ovat kapeat ja valkoiset, hän on ankara itselleen tällä hetkellä. Hän on puolustanut Johnsenia Jensiä vastaan. Nyt hänen siis on puolustettava Jensiä Johnsenia vastaan. Hän ei tahdo suostua siihen, että hänen miestään kohdellaan sillä tavoin. Hän menee Johnsenin luo ja sanoo sen. Nyt heti. Kun Jens tulee kotiin, ei heidän välillään ole oleva enää mitään.

Hän ei ajattele mitä hänen on sanottava Johnsenille. Hän menee ilman muuta Johnsenin konttoriin, astuu hänen ovestaan sisään, ja Johnsen hypähtää hämmentyneenä pystyyn. Mitä merkitsee tämä käynti? Onko heidät nähty tuona päivänä, ja onko jotakin rettelöä miehen kanssa? Rouva muuten ei näytäkään niin nuorelta tänään…

Marie-Louise menee hänen luokseen ja ojentaa hänelle kätensä, ja nyt hän äkkiä tietää mitä hän tahtoo ja mitä hänen pitää sanoa. Nyt hän on aivan tyyni. Hän ei hetkeäkään ajattele, että hän on täällä vieraassa paikassa, hän ajattelee vain Jensiä ja sitä, että Salting on sanonut hänelle, että nyt on hänen vuoronsa.

»Teillä on jotakin tekeillä minun miestäni vastaan», hän sanoo, »minä tiedän sen, ja hän tietää sen. Hän ei tiedä, että minä teen tämän nyt, mutta sanon sen kyllä hänelle. Teidän pitää antaa Jensin tehdä työtä aikansa. Hän on sen ansainnut. Ja teidän on tehtävä se myös itsenne tähden. Muuten te kadutte sitä kerran. Minä saatan hyvin sanoa sen teille, sillä minä olen pitänyt teistä… silloin kerran, kun te juoksitte, jos muistatte sen, ja te kyllä muistatte. Mieheni tarvitsee nyt rauhaa, ja sen minä annan hänelle. Mutta teidän pitää auttaa minua, ja sen te voitte varsin hyvin tehdä, te ette tule siitä sen huonommaksi, ette omissa silmissänne ettekä minun. Te olette tarmokas mies, tiedän sen, eikä teidän tarvitse tunkea tieltänne Jensiä, olette muutenkin kyllin varma siitä paikasta, ja minä lupaan teille, että mieheni on kerran tuleva luoksenne ja itse vievä teidät siihen, ja se on tuova teille enemmän iloa.»

Hän katselee Johnsenia valoisalla katseellaan, hänen eloisat kasvonsa, joista loistaa yhtäaikaa lempeys ja ankaruus, ovat kokonaan kääntyneet Johnsenia kohti, hänen äänensä tunkee väreillen Johnsenin läpi… miksi tulee hän ajatelleeksi äitiään, joka kuoli hänen ollessaan aivan pieni? Niin, seisoohan hän nyt tässä kuin poika, joka on tehnyt jotakin väärää ja nyt vapauttaa itsensä siitä tunnustamalla sen… hän on tavannut jotakin, minkä olemassaolosta hän ei tietänyt, jotakin, mitä kukaan nainen ei ole ennen osoittanut hänelle; hän ymmärtää, että Jens Vinge ei ole vain mies, joka omaa aseman, minkä hän kernaasti itse haluaa, vaan että hänellä on takanaan koti, kaunis ja urhoollinen nainen, jonka kohtalo hän on. Hän ei tiedä mitä sanoa, sillä meidän sanamme eivät ole luodut mitään sellaista varten, se kuuluu äänettömyyteemme; hän saattaa vain sanoa:

»Kyllä.»

Ja hän tuntee uudelleen Marie-Louisen käden omansa ympärillä… sitten hän on mennyt, ja Johnsen hapuilee käsillään amerikkalaista kirjoituspöytäänsä, saa kiinni työntökannen kouruista ja antaa sormensa hitaasti liukua kourusta kouruun kuin vakuuttautuakseen siitä, että hän todellakin seisoo tässä eikä ole uneksinut kaikkea…

Rasmus Repo tapaa häneltä kirjeen tullessaan kotiin ajoretkeltään. Johnsen ilmoittaa vallan lyhyesti, että hän ei halua muuttaa asemaansa siinä yhtiössä, jota hänellä nyt on kunnia johtaa.

Rasmus imeksii sikariaan. »Mikä miestä vaivaa?» ajattelee hän. »On paras antaa hänen vähän tointua. Parin päivän perästä puhumme sitten hänen kanssaan kahden kesken.»

* * * * *

Mitä se Vingeä liikuttaa, että pieni mies juoksee metsässä itkien? Mutta hän ei kuitenkaan voi olla sitä ajattelematta, ja hän nousee penkiltä ja käy samaa tietä kuin Andersen. Mutta kun hän jonkin matkan kuljettuaan ei saa tätä näkyviinsä, poikkeaa hän umpimähkään metsäpolulle, missä on puita niin tiheässä, että ne melkein sulkevat häneltä tien.

Vinge ei ole milloinkaan sietänyt käydä metsässä yksin. Hänen hermonsa eivät siihen sovi. Hän voi kernaasti nauraa itselleen. Mutta seikka on nyt kerran se, että häntä alkaa peloittaa. Kaikki nämä tuntemattomat äänet tekevät hänet araksi. Vinge on tottunut melskeeseen konttorinsa ympärillä ja voi suorastaan nauttia, kun rautakiskoilla täyteen kuormitetut työvankkurit kolisevat kiireesti pitkin katua tai kun palokunta lähtee kokonaisuudessaan liikkeelle. Mutta kun mustarastas näkymättömänä hiipii kuihtuneen lehden yli hänen takanaan tai jokin lintu äkkiä lepattaa oksien välissä, hätkähtää hän ja huomaa, että hänen kasvonihonsa kiristyy. Ja tuossa luikertaa vaskikäärme tien yli aivan hänen jalkainsa edessä, hän oli vähällä polkea sitä… hän astuu ensin askelen taaksepäin, sitten hänen täytyy hymyillä käärmeraukalle, joka vainuaa vaaraa, nostaa päätään ja liikuttaa kieltänsä. Sitten se luikertaa eteenpäin ja luisuu alas ojaan melkein kuulumattomasti kahisten, ja Vinge seisoo hetken tuijottamassa tähän kasvinvanojen, lehtien, köynnösten ja kuihtuneiden lehvien myllerrykseen. Hän näkee hyönteisiä, joiden nimiä hän ei tunne, on kuin kukin korsi eläisi omaa elämäänsä; tuossa tulee mehiläinen, Vinge seuraa sitä silmillään, ja vaistomaisesti hän pidättää hengitystään, kuin olisi tässä jokin, jota hän ei tahdo häiritä. Pieni aarniometsä umpeenkasvaneine polkuineen valtavien takiaisenlehtien alla, täynnä villejä eläimiä maassa ja runkojen välissä, ja hämähäkki kutoo verkkoaan rungosta runkoon ja on vihdoin käärivä koko maailman pehmeään, petolliseen ansaansa, joka surmaa äänettömästi. Niin hiljaa kuin mahdollista Vinge laskeutuu ojanreunalle, hänen täytyy nähdä, minne tuo pieni hämähäkki aikoo… onnistuuko sen kiinnittää lankansa tuohon köynnökseen? Niin, nyt se on siinä… Hän tahtoo nähdä kärpäsen lentävän verkkoon… hän tuntee jotakin outoa tuoksua… kaikki tämä on hänelle outoa. Täällä on kaikki niin ihmeen rauhallista… on kuin hautajaisissa, joissa laulettiin virsi, jonka hän muistaa lapsuudestaan… vanhan sävelen… kas nyt kömpii kovakuoriainen tuolle takiaiselle…

Hän kumartuu hitaasti eteenpäin, ja samassa hän tuntee kivun salpaavan hengityksen… ei pahasti, ei mitään kohtausta, mutta siinä se on, hän muistaa sen… ei tahdo… täytyy kuitenkin… ja vastahakoisesti pistää hän käden taskuunsa; kyllä, siellä on pieni pullo.

Ja nyt hän vihdoinkin tietää, miksi hän istuu tässä. Kaikki tuo muu, mitä hän tänään on ajatellut, on ollut vain tekosyytä, jotta hän pääsisi siitä, mikä itse asiassa on kaiken aikaa vaaninut hänen mielessään. Hän muistaa nyt joka sanan, minkä Salting lausui eilen illalla, ja ne kerääntyvät kaikki yhden seikan ympärille: kuolema. Se oli kaiken sen selvä, lyhyt sisällys, mitä Salting saattoi hänelle sanoa. Hänen vammansa ei ole vaarallinen. Ei tietenkään. Se ei ole muuta kuin mitä useimmat kokevat hänen iässään. Ei, tietenkään ei. Mutta se on siis siinä, sitä ei saa selitetyksi olemattomaksi. Hänen tietämättään on hänen elämänsä edennyt noususta laskuun. Kohti kuolemaa.

Muut hänen ikäisensä ovat kaikki siitä tietoisia. Valdemar kirjoittelee runoja siitä! Hän rakastaa kuolemaa, hän ajattelee sitä, ja sitten hän kirjoittaa siitä runon. Salting lueskelee pohjoisnaparetkikunnasta ja ajattelee omaa kuolemaansa, puhuu siitä kuin luonnollisesta asiasta. Tosissaanko he sitä tarkoittavat? Eikö se ole valhetta ja teeskentelyä? No niin, toinenhan on runoilija, ja toinen istuu yksinään autiossa huoneessaan, heillä on siis aikaa siihen. Mutta hän, hän on mies, joka tuntee päivien arvon, hänen päämääränsä on itsessään siinä työssä, joka tulee hänen osalleen, hänellä ei ole aikaa ajatella mitään sellaista.

Siinä he tulevat hänen luokseen kertoillen hänelle kuolemasta säkeissä ja proosassa… omituista, kyllä sen piti sattua juuri nyt, niin että hän ei voi olla sitä ajattelematta. Onko se sattuma? Onko sekin sattumaa, että hän meni liiallisuuksiin johtokunnan kokouksessa taanoin ja antoi Rasmukselle aihetta kirjoittaa kirjeen? Vinge tuntee, ettei mikään ole satunnaista. Valdemar ja Salting ovat samanikäisiä kuin hän, he ovat päässeet askelen pitemmälle ymmärtämyksessä kuin hän, ja sen hetken täytyi tulla, jolloin heidän sanansa tunkeutuivat häneen ja juurtuivat. Senvuoksi hän on sitä aavistamatta ollut hermostunut, niin että he saivat hänet ansaan, nuo muut, jotka vain ajavat omaansa; kuolema siinä liikahti ja taudinvaippaan verhoutuneena lausui heille: tehkää hyvin, herrat, nyt on teidän hetkenne!

Vinge on ajatuksissaan istuen lyönyt kepillään ojan reunaa, yhä kovemmin, tietämättään. Nyt hän tulee tietoiseksi siitä, että hän tekee niin. Tässä hän istuu. Metsässä. Yksin. Tänne ulos ajettuna. Hän puristaa keppiä ja lyö kaikella voimallaan nokkospehkoon, joka taittuu. Ei, hän ei tahdo! Tämähän on mielettömyyttä, tämä. Sairas — hänkö sairas? Hän ei voi olla sairas, se ei sovi hänelle. Mitä hän tekee elämässä, jos hän on sairas ja vaivainen? Olla lomalla, sanoo Salting. Lorua! Lorua… niin, lapsille ja kurjimuksille… ja niille raukoille, joilla ei muuta ole… ja jotka eivät uskalla kuolla.

Hän huomaa äkkiä hiljaisuuden. Hän kuulee puiden humajavan. Oksa murtuu. Hänen korvissaan suhisee. Hän hypähtää pystyyn. Koko hänen ruumiinsa vapisee. Hän luulee palelevansa. Hän tahtoo juosta. Hän tahtoo tuntea veren käynnin valtimoissaan.

Vinge juoksee metsän läpi. Hän ei aavista minne. Eteenpäin polkua pitkin, jotkin oksat lyövät hänen kasvojaan vasten, on ihanaa tuntea tuo pieni kipu. Eteenpäin hän tahtoo. Eikä hän tahdo olla sairas. Hän ei hellitä. Hän tahtoo tehdä työtä, kunnes hän suistuu kirjoitustuolista… mieluummin niin kuin sairastaa. Käydä hoitelemassa itseään. Nähdä lasten istuvan arasti isää katselemassa. Ja Marie-Louise! Hänkö sitten hoivailisi häntä? Eikä hän enää olisikaan Marie-Louisen mies. Eikö hän enää voisi heittäytyä hänen eteensä, tarttua hänen ihanaan ruumiiseensa, ottaa hänet käsivarsilleen? Hän muistaa ajomatkan, jolloin he istuivat kuin kaksi nuorikkoa, jotka ensikerran kokevat rakastavansa toisiaan… ja sitten kun he olivat juhlassa ja vilkaisivat toisiinsa keskellä kaikkia muita ja kohtasivat toisensa salaisessa, voitonriemuisessa ymmärtämyksessä… Marie-Louise, onko tuo kaikki nyt ohi? Eikö jäljellä ole enää mitään muuta kuin purkautuminen, tuska?

Vinge juoksee läpi metsän, eteenpäin, yhä syvemmälle, hän noudattaa tietämättään jotakin polkua, ei näe ensinkään runkoja, kuulee vain veren suhisevan korvissaan. Hän tietää varsin hyvin, ettei hän voi sietää tätä. Hänen rintaansa kouristaa, kuin hän painisi jonkun voimakkaan kanssa… niin, tulkoon sitten mieluummin kuolema samalla! Lääke, sanoi Salting. Kolme tippaa. Tai koko pullo…

Miksi hän sanoi niin? Eikö se ollut neuvo? Mieluummin niin kuin istua lääkepullo edessään ja odottaa seuraavaa lääkkeenoton hetkeä. Vanhoja muistoja hänen vanhempiensa viimeisistä ajoista nousee hänen mieleensä. Vanhukset! Kun hänen isänsä kadotti muistinsa eikä voinut kuulla, mutta horjui kuitenkin yhä edelleen kirjoituspöytänsä ääreen ja istui siinä, hän, joka oli ollut niin toimelias, ja tuijotti puhelimeen, joka ei koskaan soinut, tai tempasi kuulotorven käteensä, koska hän luuli kuulleensa soiton, ja änkytti hallootaan, eikä voinut kuulla puhelinneidin vastausta. Ja hänen äitinsä… joka makasi kuoleman kielissä monta päivää… ja muut hiipivät huoneissa ja ajattelivat kaikessa surussaan vain: jospa se olisi ohitse…

Vieläkö hän juoksee? Vai onko hän heittäytynyt maahan? Itkeekö hän vai huutaako hän siihen huminaan, joka kohisee metsän läpi? Onko päivä vai onko jo hämärtynyt? Sitä hän ei tiedä. Hän ei tiedä, että hän harhailee runkojen välissä, hoippuu kuin päihtynyt, törmäilee puihin ja kompastelee. Hän ei tiedä, että hän puristaa keppiään ja lyö sillä kaikille tahoille… nyt se sattuu pensaaseen… ja nyt puuhun, niin että hän tuntee sen kädessään… nyt johonkin pehmeään, joka makaa maassa.

Tämä odottamaton aistimus saa hänet hillitsemään itsensä, hänen jalkansa töytäisee jotakin, hän on taas vähällä kompastua, sitten hän ojentaa kätensä ja hapuilee jotakin edessään, joka tuntuu hänestä tutulta… hän on saanut hatun käteensä… hän pysähtyy… näkee mikä siinä maassa makaa, ja huutaa tietämättään.

* * * * *

Siinä makaa pikku Andersen. Päänsä hän on pistänyt pensaaseen ja työntänyt jalkansa suoraksi kuin ihminen, joka nukkuu selällään. Vinge pudistelee häntä, mutta Andersen ei liikahda. Pensaasta kuuluu kuihtuneiden lehtien kahinaa, Andersenin pää kallistuu hitaasti sivulle. Vinge taivuttaa oksat syrjään ja näkee heti, että hän on kuollut. Kasvot sinertävät, suupielissä on vähän vaahtoa, joka hitaasti pisaroi alas leualle. Mutta ilme on tyyni unen ilme. Pieni pullo on ruumiin vieressä. Vinge kumartuu alas nähdäkseen mitä se on, silloin hän huomaa, että Andersenilla on kirje oikeassa kädessään, sormet ovat koukistuneet kiinni yhteen kulmaan, paperi täytyy irroittaa pienellä nykäyksellä. Siinä on harjaantuneella konttori tyylillä päällekirjoitus, joka Andersenin on täytynyt kirjoittaa, ennenkuin hän lähti kotoa: S.H.T., rouva Fernanda Andersen, Amagerbrogade…

Vinge katsoo ympärilleen. Andersen on valinnut metsän ulkoneman. Talo häämöttää rinteen toisella puolen. Andersen tahtoi olla varma siitä, että hänet löydettäisiin. Ja nyt siis Vinge oli hänet löytänyt.

Itsemurha! Sitä on siis Andersen aikonut aina siitä hetkestä saakka, kun hän syöksyi vaunuun. Hänellä on ollut murhe, sitten hän selvitti asian omin neuvoin. Herra Jumala — ja liput tämäniltaiseen konserttiin, jotka hän näytti Vingelle. Aina viimeiseen saakka hän tahtoi kuvitella, että rattaat pyörivät kuin tavallista.

Vinge hymyilee — äärettömän alakuloisesti. Miksi hän hymyilee? Tuolle poloiselle itsemurhaajalleko? Tälle merkityksettömälle miehelle, joka kävi hänen tiensä poikki arkisine lörpötyksineen ja nyt makaa tuossa kuin rohkeuden, kuolemanhalveksumisen irvikuva. Itselleenkö Vinge hymyilee? Hän kun on käynyt tässä kamppaillen itsemurhan kanssa eikä kuitenkaan uskaltanut sitä, minkä tuo pieni raukka uskalsi. Hymyileekö hän elämälle, joka antaa sattuman niin leikkiä meidän kanssamme ja sinkoaa katkeran ironiansa meidän syvimpään vakavuuteemme? Andersen ajatti partansa ennen kuolemaansa! Hän tilasi itselleen hyvää ruokaa! Ja tässä seison minä, minä, joka tahdoin kuolla ja tunnustelin pulloa taskussani, mutta en sitä tehnyt enkä koskaan voisi tehdä sitä! Mutta nyt hän makaa tuossa ja pilkkaa minua. Niin, hyvä herra, minä olen kunnolla kuollut. Minä uskalsin!

Vinge tuntee olonsa sellaiseksi kuin mies, joka on hirttäytynyt nuoraan, mutta sitten tulevat muut juosten ja leikkaavat nuoran poikki! Vinge on näkevinään kasvoja ympärillään, Rasmuksen, Johnsenin ja Saltingin ison hevospään, joka kumartuu hänen ylitseen: Kyllä, ehjä sinä olet ruumiiltasi, ystäväni, voit hyvin mennä konserttiin illalla mutta ota korkeampi kaulus, niin ettei juovaa kaulassasi näy!

Pilkatkaa minua! Pilkatkaa minua kaikki, niinkuin minä pilkkaan itseäni… minä en ole enemmän arvoinen. Marie-Louise, sellainen minä olen. Juoksen ulos metsään ja tahdon kuolla, jättää sinut ja Georgin ja Annetten, enkä kuitenkaan uskalla! Marie-Louise, sinä sanoit minua mieheksesi, mieheksesi!

Ei, hän ei tahdo seisoa tässä itkemässä omaa viheliäisyyttään. Tuossa makaa kuollut ihminen, hänen velvollisuutensa on toimittaa hänet pois. Hänellä on kädessään vainajan hänelle ojentama kirje, hänen täytyy jättää se omistajalle. Kuinka käy sitten hänen itsensä… kuinka hän voi kääntyä takaisin elämään tämän jälkeen… se kysymys saa odottaa… ensin täytyy hänen pitää huolta matkakumppanistaan, joka nyt on vaiennut eikä voi juosta takaisin sanomalehtiensä luo. Kuolema on antanut hänelle tehtävän suoritettavaksi… ennen teki elämä niin…

Hän kumartuu siirtämään Andersenin vähän edemmäksi pensaan alle, sillä välin kuin hän menee huutamaan ihmisille, joita kai asuu tuolla. Tarttuessaan maassa lojuvaan ruumiiseen Vinge huomaa, että hänen täytyy ponnistaa kaikki voimansa siirtääkseen sitä. Niin raskas on pikku miehestä tullut nyt kuoltuaan. Niin kankea ja kylmä, että Vinge tuntee sen hermoissaan. »Herra Jumala… herra Jumala», mutisee hän ja antaa ruumiin hitaasti luisua takaisin maahan. Ja hänen mennessään metsänrinnettä kohti painaa hänen oma ruumiinsa häntä, ja hänestä tuntuu, kuin hän kauan sitten olisi alkanut käydä tätä tietä. Eikö metsä siis milloinkaan lopu? Hänhän saattaa nähdä tuon talon päädyn, mutta ei tule koskaan perille. Hän on kuolemanväsynyt. Hän tuntee käsissään ja pitkin käsivarsiaan vilun, joka on toisenlainen kuin kaikki muu vilu, minkä hän tuntee. Hänen kasvojensa lihakset vapisevat, hän luulee pyörtyvänsä, ennenkuin hän saavuttaa metsänreunan kivimuurin, ja tuntee äkkiä olevansa sen ääressä. Kavuttuaan sen yli hän tulee polulle, joka vie kohti taloa. On suloista tuntea karheat kivet kämmentä vastaan. Hänen takkinsa tarttuu oksaan, hän tempaisee sen luokseen… päästääkö se hänet vihdoin, tuo kirottu metsä…

Hän seisoo talon luona. Siinä on puutarha hedelmäpuineen, taimilavoineen, kasvihuoneineen. Täällä on aurinkoa. Vinge kumartuu aitauksen yli, hän näkee miehen kävelevän puutarhassa, hän huutaa hänelle ja tuntee samalla, että mitään ääntä ei pääse hänen huuliltaan. Hän huutaa uudelleen äänettömästi. Mutta mies tuolla saa kai kuitenkin tunnon siitä, että joku seisoo puutarhan ulkopuolella ja tuijottaa, hän kääntää päätään. Vinge ponnistaa kaikki voimansa, hän kurkottaa kiivaasti päätään ja onnistuu vihdoin huutamaan:

»Tuolla metsässä makaa kuollut ihminen… teidän täytyy auttaa…»

* * * * *

Kuinka Vinge tuli tälle penkille talon vieressä, mitä hän on sanonut, onko hän ollut kaatumaisillaan ja saanut apua, saiko hän aikaa ilmoittaa paikan, missä ruumis makaa, muutamille miehille, jotka juoksivat — sitä hän ei oikein itse tiedä, mutta nyt kumartuvat eräät kasvot häntä kohti, ja hän kuulee äänen sanovan:

»Mutta eikö se olekin johtaja Vinge?»

Hän näkee vanhan vaimon istuvan vieressään; nainen on pitkä ja täyteläinen, hänen harmaa tukkansa on suittu ylös otsalta, Vinge kohtaa tyynen ruskean silmäparin.

»Tunnetteko minut? Minä olen kyllä Vinge.»

»Kyllä minä tunnen teidät. Mutta te ette muista minua. Te olettekin nähnyt minut vain pari kertaa, ja siitä on kauan. Minä olen rouva Svendsen.»

Ja kun Vinge edelleenkään ei ymmärrä hän sanoo:

»Vanhan Svendsenin vaimo… silloin kyllä tiedätte.»

Vinge on hypähtänyt pystyyn.

»Missä minä siis olen —?»

»Meillä tietenkin», sanoo rouva Svendsen ja hymyilee. »Te olette Svendsenin kauppapuutarhassa, herra Vinge, sitä te varmaankaan ette aavistanut. Mutta istukaa nyt taas. Te olette raihnaan näköinen, enkö mene hakemaan jotakin juomista?»

Mutta Vinge tarttuu häntä käsivarteen ja pyytää häntä pysähtymään. Hänen täytyy saada kuulla hänen puhuvan. Hänen täytyy saada tietää, onko tämä unta vai totta. Hän tekee muutamia merkityksettömiä kysymyksiä: täälläkö te asutte… missä on miehenne… ja äkkiä hän puhkeaa puhumaan:

»Vaimoni on puhunut teistä… minä tungin miehenne pois… niin, minä syynä olin, että hän lähti, enkä minä ajatellut sitä sen enempää… nyt minä istun tässä… ehkä minun on paras mennä, ennenkuin hän tulee?»

»Ei ensinkään. Hän on sitäpaitsi nähnyt teidät, ja minä näin, että hän tunsi teidät — tietenkin, ettehän te ole paljoa muuttunut.»

Hänen äänensä on tyyni. Hän katsahtaa vähän Vingeen sivultapäin.

»Eikö vaimonne ole mukana? Se oli ikävää. Minä tahtoisin kernaasti nähdä hänet uudelleen. Minähän olen tuntenut hänet siitä lähtien kuin hän oli pieni. Minulla on tosiaan kuvakin hänestä lapsena, sen hän on itse antanut minulle. Sillä kas, hän oli sellainen lämminsydäminen pikku tyttö.»

Kuinka Vinge kaipaakaan Marie-Louisea tällä hetkellä! Miksi hän sitten on niin kaukana hänestä? Hän tahtoo kotiin nyt… heti, kunhan Marie-Louise ei vain olisi tullut levottomaksi…

Mutta nyt astuu vanha mies heidän luokseen; tämä on siis vanha Svendsen. Hän astuu hitaasti ja tukevasti mullan tahraamissa työvaatteissaan, hänellä on iso haalistunut olkihattu harmaalla, tuuhealla tukallaan, hänen kasvonsa ovat ruskettuneet samoin kuin hänen kätensä.

Hän tervehtii tyynesti Vingeä ja sanoo, että nyt he ovat löytäneet ruumiin ja levittäneet vaatteen sen yli ja soittaneet poliisille. Tietääkö Vinge kuka se on? Eikö hän halua odottaa täällä ja tehdä selkoa? Vinge haluaa kernaasti päästä takaisin Kööpenhaminaan. Niin, mutta se sopii varsin hyvin. Hän ehtii sinne pikajunassa, sillä poliisi on pian täällä. Svendsen kyyditsee hänet pikku vaunuillaan.

Vinge ja Sveildsen ovat puhelleet mainitsematta tuota toista asiaa.

Rouva Svendsen on ollut hetken poissa, nyt hän palaa ja sanoo, että hänellä on kahvia tarjolla salissa.

»Aiotteko todellakin…?» kysyy Vinge.

Svendsen ja hänen vaimonsa katsovat toisiinsa; sitten sanoo edellinen:

»Niin, kas, kukaan ei pääse pois tästä puutarhasta, ennenkuin on maistanut vaimoni kahvia ja katsellut minun rypäleitäni…»

»Me myymme ne Kööpenhaminaan», sanoo rouva Svendsen, »eräälle kaupungin hienoista hedelmäkauppiaista, ja hän ansaitsee niillä hävyttömästi. Niin, olkaa hyvä ja astukaa sisään.»

Siinä on pieni sali, keskellä iso pöytä. Rouva Svendsen tarjoilee. Vinge istuu ensin odottaen, että he puhuisivat siitä… hän ei tiedä mitä sanoa, mutta hänestä sitä ei voi välttää. Mutta Svendsen on sytyttänyt piippunsa, rouva Svendsen istuu kahvikuppinsa ääressä ja ojentaa hänelle korillisen pikkuleipiä, puhelu on aivan hiljaista luonnollisine äänettömyyksineen, pöydän ääressä on hänen mielestään mukava istua, täällä on niin turvallista tässä huoneessa, häntä järkyttää kuulla muiden ihmisten puhelevan niin tyynesti ja rauhallisesti. Svendsen ja hänen vaimonsa eivät keskustele vieraansa kanssa. Jos hän tahtoo olla mukana heidän keskustelussaan, niin hyvä on, mutta hän saa myös olla rauhassa. He nauttivat itse kahvistaan. Itsemurhaajasta tuolla metsässä he eivät kysele, kun ei Vingelläkään ole mitään enempää tietoa hänestä.

»Eikö enää kahvia?» kysyy rouva Svendsen.

»Siirtykäämme sitten rypäleisiin.»

Isossa kasvihuoneessa on viiniköynnös, jonka lehdet ja varret täyttävät sen kokonaan ja peittävät ruudut. Ilma on raskas auringonpaisteesta, joka lankeaa paksujen vihreiden lehtien lävitse. Suurissa, raskaasti riippuvissa sinisissä tertuissa on melkein yliluonnollinen sulo… voiko mikään olla niin hienoa ja niin runsasta samalla kertaa, huuruten voimaa ja imelyyttä?

He menevät takaisin puutarhaan taas ja katsovat taimia ja hyötölavoja, Svendsen lausuu tuskin mitään, silloin tällöin hän askartelee jonkin kukan kimpussa ja survoo maata sormiensa välissä; rouva Svendsen selittää, ilmoittaa nimiä ja hintoja.

Sitten tulee nuori poliisikomissaari pyörällä. Vinge selittää.
Kaikki merkitään muistiin, nimi, osoite, kellonlyömä, pikku Andersen
luetteloidaan, kaikki on järjestyksessä, Vinge lupaa antaa rouva
Andersenille tiedon ja jättää hänelle kirjeen.

Ja vähän myöhemmin istuvat hän ja Svendsen pikku vaunuissa. Takana heillä on joitakin koreja, joiden pitää päästä mukaan junaan. Svendsen ajaa itse, Vinge istuu hänen vieressään kovalla alustalla.

Sitten täytyy Vingen sanoa se.

»Miksi te ette puhu minulle siitä… entisestä?»

Ensin Svendsen ei vastaa. Hän huiskauttaa pois paarman hevosesta piiskallaan. Sitten hän sanoo katsellen suoraan eteensä:

»Minä en ole milloinkaan puhunut siitä, johtaja Vinge, enkä nyt sitäpaitsi koskaan ajattelekaan sitä. Ensin vei sairaus mukanaan osan siitä ja sitten vaimoni enimmän osan ja puutarha siellä kotona sen, mikä jäljellä. Kyllähän minä vähän hätkähdin, kun näin mikä mies te olitte. Mutta minä olen mielestäni tullut oikealle paikalleni elämässä. Niin että oikeastaan minun pitäisi kiittää teitä. Mutta sitä minä en kuitenkaan tee.»

He kääntyvät alas rantatielle, he ajavat ohi penkin, jolla Andersenin lehdet vielä lojuvat.

»Minun täytyi kuitenkin puhua siitä», sanoo Vinge… »Minä olen ollut täällä ulkona, tänään, koska elämä on käynyt minulle nurjaksi.»

»Niin, sitä minä ajattelinkin, kun näin teidän taivaltavan siellä aitauksen luona.»

»Minä toimin niinkuin minun täytyi toimia silloin, minä en voinut muuta, olin nuori ja minun täytyi päästä eteenpäin.»

»Niin kai teidän täytyi. Siellä on paljon törkyä, tuolla», Svendsen viittaa ruoskalla siihen suuntaan, missä Kööpenhamina sijaitsee.

»Mutta en voinut ymmärtää, että muut kohtelivat minua niinkuin minä teitä silloin. Enkä minä voinut ymmärtää sitä silloinkaan, kun vaimoni sanoi sen minulle. Mutta sen minä olen oppinut täällä teidän luonanne, ettei meidän milloinkaan tarvitse kostaa niille, jotka ovat tehneet väärin meitä kohtaan. Ja tänään on teidän puolestanne kostettu.»

Svendsen tuumiskelee hiukan.

»Minusta ei elämä enää ole niin vaikeaa. Mutta kai minä olen kokenut jotakin, joka teidänkin on koettava.» Hän sivaltaa hevostaan. »Meidän on kai muuten parannettava vauhtia saadaksemme korit mukaan junaan.»

IV.

Vingen kotiintulo, hänen ja Marie-Louisen kohtaus… jokainen, joka on seurannut tätä kertomusta näin kauan, tietää myös mitä nyt on jäljellä.

Nyt tulevat ne päivät tai pikemmin ne vuodet Marie-Louisen ja Vingen elämässä, jolloin he löytävät toisensa uudelleen onnessa, joka ei ole myrskyävä kuin heidän nuoruutensa eikä myöskään sattumoisin siepattu päivän hyörinän keskeltä, vaan syvä, täysin kypsä ja kaihomielinen kuin syksy.

Vinge saa nyt »aikaa».

Hän tekee työtä yhtä hyvin kuin ennen konttorissaan keskellä melskettä, mutta hän ei raahaa työtänsä mukaan kotiinsa tai julkiseen elämään. Hän ei ole milloinkaan vastannut Rasmus Raskin ystävälliseen kirjeeseen, eikä Rasmus myöskään tee viittauksia siihen. Johnsenin ja Vingen välillään ikäänkuin salainen liitto, vaikka he eivät milloinkaan ole puhuneet siitä, mitä Marie-Louise teki tuona päivänä. Heidän yhtiönsä kilpailevat nyt niinkuin ennenkin, mutta työskennellessään he hitaasti lähestyvät virkakumppanuutta — sellainen on mahdollista, eikä kumpikaan yhtiö tee vararikkoa sen johdosta.

Valtuustossa aikomaansa suurta puhetta Vinge ei pidä. Hän kirjoittaa puoluejohtajalle, ettei hän puhu eikä äänestä, hän tahtoo sinä iltana istua mykkänä kuin henkilö, joka ottaa jäähyväiset toimialalta, mikä ei ole hänelle omiaan. Vanha johtaja nyökkää ja ajattelee: Tietysti, tiesinhän sen kyllä… kun vain sain puhua hänen kanssaan! Molemmista epävarmoista äänistä tulee niinmuodoin varmoja, ne antavat jaa'nsa palkankoroituksen puolesta, joka läpäisee loistavasti, ilman että lakko puhkeaa.

Vinge voittaa kärsiessään tappion. Kaikki ovat he oikeassa häntä vastaan. Rasmus, jonka onnistuu panna raja hänen innolleen tekeytyä tärkeäksi julkisessa elämässä, sosiaalidemokraatit, jotka saavat tahtonsa perille, kaikki, jotka näkivät Vingen rientävän niin ärsyttävän pirteänä läpi kaupungin ja jotka nyt pudistavat päätään hänelle ja sanovat osaaottavasti: hän alkaa tulla vanhaksi! — — —

Vingen täytyy ensin mennä viemään kirje rouva Andersenille; se ei ole mikään helppo tehtävä, ja hän tahtoisi mieluimmin kiiruhtaa kotiin, mutta nyt hänen täytyy tyytyä telefonoimaan Marie-Louiselle, että hän tulee niin pian kuin saattaa, ja sitten hän menee Amagerbrogadelle.

Uusi talo hiekkakivikoristeineen ja pikku parvekkeineen, kaikki tyynni valmiiksi ommeltujen talojen myymälästä ostettua, porraskäytävä värillisine ikkunaruutuineen, joissa on myrkylliset värit, ja raudoitettuine korkkimattoineen, ja joka kerroksessa kaksi huoneistoa, joiden vinosti vastakkaiset eteisovet pälyvät toisiinsa.

Vinge nousee kolmanteen kerrokseen ja soittaa ovelle, jolla Andersenin kiilloitettu messinkinen nimikilpi loistaa naapurin posliinikilpeä vastaan. Hän soittaa kuolleen miehen ovelle, hän näkee kuolleen miehen ovikilven ja kirjelaatikon. Mutta pikku Andersen on vaihtanut satamaa, kuori on jäljellä maan päällä, mutta itse hän on jo syvällä unessaan.

Oven tempaa auki iso vaalea nainen, joka huutaa:

»Tuleeko vielä lisää? Kuka se on? Mitä te tahdotte?»

Vinge lausuu nimensä, pyytää saada puhutella rouva Andersenia.

»Minä se olen.»

Vinge näkee heti, että hän tietää jotakin. Hän ei ole itkettynyt, mutta hänen kasvonsa ovat vääntyneet, hänen kätensä levottomat.

»Minulla on teille kirje.»

Rouva Andersen avaa salin oven ja huutaa sinne:

»Täällä on lisää tietoja, äiti.» Ja Vingelle:

»Onko hänet saatu kiinni?»

Salissa, joka on täynnä veistettyjä huonekaluja ja vihreää plyyshiä, istuu pitkä, laiha nainen, vanha, harmaita kiharoita riippuu korvilla, pieni musta pitsimyssy on hänen päässään. Hän istuu nenäliina kädessään ja pyyhkii usein kasvojaan.

»Hän on tehnyt hävyttömästi… tehnyt hävyttömästi», toistelee hän melkein koneellisesti. »Täällä käyvät poliisit ja sanomalehtimiehet haastattelemassa tytärtäni lakkaamatta…»

Vinge ojentaa kirjeen rouva Andersenille.

»Minun täytyy ilmoittaa teille, että miehenne on kuollut. Minä jouduin sattumalta Helsingörin vieressä olevaan metsään ja löysin tämän kirjeen.»

»Saatoin arvata sen…» sanoo vanha nainen.

Rouva Andersen avaa kirjeen, siinä on neljä tiheään kirjoitettua sivua, hän lukee ensimmäiset rivit, heittää sitten kirjeen pöydälle ja sanoo äidilleen:

»Pettänyt meitä… pettänyt ensi hetkestä…»

»Se vasta on hävytöntä…»

Vinge sanoo äänellä, jota hän yrittää hillitä:

»Jos te tahdotte kuulla puhuttavan miehenne viimeisistä hetkistä, olen valmis milloin hyvänsä. Tässä on osoitteeni. Minä en tahdo häiritä teitä surussanne.»

Hän menee.

Eikö ole missään automobiilia? Pitääkö raitiovaunulla? Ei, hän ei voi sietää suljettua huonetta, matka tuntuu sujuvan aivan liian hitaasti, rautatiematka kotiin pikajunassa oli loppumaton. Hän alkaa kävellä rivakasti. Kaikilla ihmisillä on kiire, on se hetki, jolloin konttorit ja työpaikat tyhjentyvät ja lamput syttyvät kaikissa taloissa.

* * * * *

Marie-Louise sytyttää salin lamput kuten tavallista. Hän menee Vingen huoneen, hänen kirjoituspöytänsä ääreen, ja sytytyttää lampun… pitää kai olla valoista täällä, kun hän tulee? Ei, hän sammuttaa uudelleen lampun. Täällä pitää olla aivan tavallisesti. Siitä saakka kuin Vinge telefonoi, hän on ajatellut vain sitä, että nyt hänen pitää hillitä itsensä. Jos Jens tahtoo uskoa huolensa hänelle tänä iltana, on se hyvä, ellei hän tahdo, täytyy odottaa. Marie-Louise tietää, että kerran se tapahtuu, mutta Jensin itsensä pitää se sanoa. Marie-Louise ei tahdo aloittaa kertomalla, että Salting on ollut hänen luonaan, Jens ei saa aavistaa, että Marie-Louise oli aivan tyyni, silloin kun hän pistäytyi Johnsenin luona, mutta että hän tultuaan sieltä kotiin käveli levähtämättä edestakaisin lattialla, onnettomana siitä, mitä hän oli saanut kuulla, onnettomana siitä, ettei hän tietänyt missä Jens oli ja kuinka hänen laitansa oli. Millaisena hän on tuleva kotiin? Epätoivoisena ja katkeroituneena miehenäkö? Onko hän turvautuva Marie-Louiseen ja ottava vastaan hänen apunsa? Vai onko Marie-Louisen taisteltava Jensin tautia vastaan kuin vihollista vastaan? Nyt on siis heidän kotinsa joutuva koetukselle. Onko se jonkin arvoinen?

Se on jonkin arvoinen, hän tietää sen. Hän ikäänkuin kerää sen ympärilleen. Huoneet kaikkine muistoineen. Onhan jokainen pikku esinekin täällä muisto. Tuo huonekalu, jonka he silloin ostivat. Sohvannurkka, missä hänen äitinsä istui heillä käydessään. Tuon taulun raahasi Marie-Louisen isä itse tänne ja kapusi porraspuille ripustaakseen sen hänen kirjoituspöytänsä yläpuolelle, sehän oli hänen mielitaulunsa kotona, ja »voithan sinä mieluummin saada sen minun eläessäni, niin minä voin iloita siitä, että se riippuu täällä sinun luonasi». Valokuvat… lasten kuvat ajalta, jolloin he olivat pieniä… kukkamaljakot.

Hän kerää sen ympärilleen viipymättä kunkin yksityisen pikku esineen kohdalla; hän tuntee kaiken tämän tenhovoiman mieheensä, koska hän itse rakastaa sitä. Tämä ei ole vain huoneisto korkealla vieraassa talossa, jossa asuu paljon vieraita ihmisiä, ja jos he muuttavat, on tilalle tuleva muita, jotka samalla oikeudella nimittävät sitä omakseen. Nämä huoneet ovat nähneet hänen ja hänen miehensä elämän, täällä ovat lapset varttuneet, puiston puiden kajastus ja tuoksu on päivä päivältä kutoutunut heidän elämäänsä, ja jokainen päivä, joka täällä kodissa kuluu, lahjoittaa heille muiston ja luo jotakin uutta.

Kun Georg tuli kotiin koulusta, oli Marie-Louise pulassa. Eihän hänkään saa mitään huomata. Vinge on tapaava lapset aivan arkipäiväasussaan; se juuri on antava hänelle turvallisen tunnon, ettei täällä kotona ole tapahtunut mitään. Mutta Georgin puhuessa äidilleen koulusta ja muusta, mistä hänen on tapana puhua, on hänen silmissään jotakin tähystävää tai hämmästynyttä, kuin hän saattaisi joka hetki kysyä: mitä on tapahtunut sen jälkeen kuin aamulla läksin? Mutta kun Marie-Louise ei tahdo hänen huomaavan mitään, unohtaa hän sen, menee huoneeseensa, istuutuu pöytänsä ääreen ja kirjoittaa jotakin, jota kukaan koko maailmassa ei saa nähdä.

Annettestahan selviytyy paljon helpommin. Hän harrastaa tänään innostuksella voimistelua, nykyään on koko hänen luokkansa hurmautunut neiti Ludvigseniin, voimistelunopettajattareen, ja sen johdosta kuuluu yhtämittaisia mätkäyksiä ruokasalista, missä Annette harjottelee tekemään voltteja sekä oikeaan että vasempaan.

Tuntuu hyvältä, kun he ovat kotona. Kuinka se onkaan rauhoittavaa! Marie-Louise seuraa heidän elämäänsä, hän ottaa osaa kaikkeen, mihin he ryhtyvät, siihenkin, mistä hän ei tiedä; hehän ovat häntä ja hänen miestään, ja kuitenkin he ovat jotakin itsekseen, jotakin ulkopuolella sen, mitä hänessä itsessään tapahtuu. Kuinka hän olisi kestänyt tämän päivän, jos hän olisi ollut yksin? Hän olisi täällä kaivellut mieltään, joka tunnelman hän olisi hajoittanut ja tutkinut sen alkuperän, joka ajatuksen hän olisi eritellyt ja havainnut sen kiusaavaksi tai arvottomaksi, kovana itselleen, armottomana ja lopuksi niin kuolettavan uupuneena, kuin hän oli nähnyt niiden naisten olevan, jotka yksin kantoivat jotakin, jota he eivät voineet muille tulkita, ja joilla ei ollut lapsia.

Jens on ymmärtävä, mitä hänen lapsensa saattavat merkitä hänelle nyt Ymmärtävä, minkä onnen hän on lahjoittanut Marie-Louiselle niiden kautta ja minkä onnen Marie-Louise on korvaukseksi velkapää hänelle. Jos Jensin on luovutettava osa siitä, minkä ihmiset ulkona maailmassa lahjoittivat hänelle, kun hän iloisena ja huolettomana kulki heidän keskellään, on hän ymmärtävä, että hänen lapsensa voivat antaa sen hänelle takaisin, kauniimpana, rikkaampana joka vuodelta, jona elämä voimakkaammin kutsuu heitä.

Marie-Louise ei ajattele kuolemaa. Synnyttäessään Georgin ja Annetten hän oli niin lähellä sitä, että se on tullut vallan luonnolliseksi tekijäksi hänen elämässään, se ei enää ole mitään eristynyttä, joka määrättynä hetkenä astuu uhaten esiin.

Hän ja hänen ruumiinsa tietävät, kuinka lähellä elämä ja kuolema ovat toisiaan, että elämä syntyy kuoleman kynnyksellä.

Se hirvittävä tuska, jonka hän tunsi lasten syntyessä, ääretön ilo, kun elämä soi voiton hänelle ja heille, ovat tehneet hänet kuoleman tuttavaksi sellaisella salaperäisellä tavalla, jota ei kukaan mies tunne. Hänen aistinsa tietävät, että joko se on vapahdus jota ei voi kuvata, tai voitetaan se onnen huumassa, jonka vain voi aavistaa äidin hymyssä, kun hän ensikerran panee lapsen rinnalleen.

Mutta hän tietää, että Jens on tänään kamppaillut kuoleman kanssa. Hän on ihaillut ja rakastanut Jensiä siksi, ettei hän koskaan ole ottanut sitä lukuun; sen kauttahan Jens juuri oli tuo voimakas, hilpeä mies, joka vain olemalla hänen luonaan, olemalla hänen miehensä, antoi hänelle ihmettelevää luottamusta hänen voimaansa, samalla kuin hän, Marie-Louise, voitti hänet heidän rakkauselämässään, karkoitti kaikkien muiden naisten kauneuden hänen mielestään. Tänään on Jens ollut heikko, sen hän tietää. Hänen, joka ei ole koskaan ymmärtänyt mitä sairaus on, on ollut pakko katsoa verhon taakse, elämän salaiseen kätköön. Ja senvuoksi tulevat he tästä lähtien tuntemaan olonsa toistensa luona turvallisemmaksi kuin milloinkaan ennen, he ovat saaneet yhteisen tiedon jostakin, josta he eivät puhu, itsensä vuoksi, lastensa vuoksi, päivien ja öitten vuoksi, jotka he tulevat toistensa kanssa elämään.

Senvuoksi juuri Jensin täytyi olla yksin tänään. Senvuoksi ei Marie-Louise olisi mennyt hänen luokseen, vaikka olisikin tietänyt, missä hän oli. Marie-Louise tietää, että jokainen ajatus, minkä Jens on tänään ajatellut, katkerinkin, on vienyt heidät lähemmäksi toisiaan, koska yksi voima, elämä, ei nyt enää puolusta heidän rakkauttaan, vaan kaksi voimaa, elämä ja kuolema.

Millä mielellä Jens palanneekin kotiin, epätoivoissaan vai tyynenä,
Marie-Louise omistaa hänet.

* * * * *

»Emmekö syö pian?» Georg on tullut saliin äitinsä kuulematta.

»Kyllä. Isä tulee kohta. Onko sinulla nälkä?»

»On, kuin sudella. Meillähän on häränpaistia päivälliseksi.»

»Mitä sinä olet puuhannut?»

Georg ei vastaa. Hän kulkee edestakaisin seuraten maton kuvioita. Siis se on jotakin, jonka hän mielellään sanoisi äidilleen.

Marie-Louise istuutuu.

Ei, Georg ei sano mitään. Hän ei voi. Hän on rakastunut. Se tapahtui tanssikoulussa. Hän on pari vuotta Georgia vanhempi, mutta samanpituinen. Hän on nuori neiti, jolla on hiukset sykkyrällä. Hän käyttää hajuvettä, hänellä on rannerengas ja sormuksia. Hän tanssii vain isojen kanssa. Hänen valkoinen puuhkansa riippuu eteisessä. Georg on kädellään silitellyt sitä, mutta meni hämilleen aikoessaan suudella sitä. Hän on istunut huoneessaan ja koettanut kirjoittaa runoa:

Sade hurjasti ruutua pieksää
ja puiden oksia puistaa,
kylmänä vonkuva myrsky niistä
lehdet maahan suistaa.

Sen pitemmälle hän ei päässyt. Hän sattui katsomaan ulos, oli aivan tyyntä ja tähtikirkasta. Hän ostaa mieluummin kimpun orvokkeja ja, pistää sen hänen merensinisen päällysvaippansa taskuun, kun muut ovat sisällä salissa. Hänen nimensä on Emilie.

Marie-Louise katselee Georgia, kun hän tulee lampunvaloon. Hän näkee, kuinka pojan mieli on työssä. Hänen kasvonsa punoittavat, kätensä hän on työntänyt takkinsa taskuihin. Nyt tahtoo Marie-Louise koetella häntä. Hän tarttuu ompelukseensa. Ei, Georg ei puhu mitään. Marie-Louise hymyilee. Hänellä alkaa siis olla salaisuuksia äitinsä edessä. Onko poika kenties rakastunut? Kutsuuko elämä häntä?

Georg on äkkiä tullut liian isoksi leikkiäkseen. Annette tulee saliin nukkehuviloineen, nyt on parveke taas irtaantunut, Georghan korjaa sen, se on huvittanut häntä ennen, isä auttoi häntä. Mutta hän ei tahdo. Silloin sanoo Marie-Louise:

»Tietysti sinä tahdot. Juokse hakemaan vasara ja nauloja; tuo tänne huvilasi, Annette.»

He panevat sen pöydälle ja alkavat naputtaa.

»Sade hurjasti ruutua pieksää»… lausuilee Georg itsekseen. Marie-Louise antaa hyviä neuvoja, Annette on tarpeeton, hän pistäytyy hetkeksi ruokasaliin, kuuluu lasin helähdys.

»Mitä sinä teet, Annette?» huutaa Marie-Louise. »Kas niin, Georg, älä nyt lyö vinoon.»

»En mitään», sanoo Annette toisesta huoneesta ja tulee nopeasti saliin, missä hän seisoo kädet selän takana katsomassa, kuinka toiset puuhaavat.

»Minä luulen, että isä tekee sen paremmin kuin te», sanoo hän.
»Sitäpaitsi tulevat nuket pian muuttamaan kaupunkiin.»

* * * * *

Vinge seisoo talonsa edessä. Hän on kävellyt niin kiivaasti, että hän vaistomaisesti pysähtyy tyyntyäkseen. Hän näkee, että salissa on sytytetty lamppu, se vaikuttaa häneen niin, että kaikki mitä hän on aikonut sanoa Marie-Louiselle, äkkiä on hävinnyt hänen mielestään. Hän tahtoo nyt vain päästä hänen luokseen, sitten luontukoon muu miten hyvänsä. Hän pistää avaimen eteisen oveen, kuin palaisi kotiin pitkältä matkalta, selvästi tietoisena siitä, että hän tekee tämän liikkeen, joka tavallisesti on aivan koneellinen. Hän pakottautuu menemään huoneeseensa tapansa mukaan, astuu kirjoituspöydän ääreen, sytyttää lampun, näkee muutamia kirjeitä saapuneen, mutta ei lue niitä.

»Isä on tullut, juokse sanomaan, että saa tuoda ruoan sisään», sanoo
Marie-Louise Annettelle; »pitele nyt kiinni, Georg, niin minä isken».

Samassa Vinge avaa oven.

»Päivää», sanoo Marie-Louise nukkehuvilan yli kumartuneena, »me korjaamme tätä».

»Päivää», Vinge menee heitä vastaan, pysähtyy puolimatkassa, katselee ympärilleen. Annette tulee juosten ruokasalista häntä vastaan.

»Katsos», sanoo hän ja tekee voltin, »sen me opimme neiti
Ludvigsenilta».

Marie-Louise nostaa silmänsä, kaikki nauravat.

»Tulkaa nyt», Marie-Louise panee vasaran syrjään, »meillä on kaikilla nälkä, Georgilla eniten».

He menevät ruokasaliin. He alkavat syödä. Kun Vinge aikoo kaataa juomaa lasiinsa, huomaa hän, että lasissa on pieni nukkekaapin kukkaruukku ja siinä kangaskukka.

»Se on minulta», sanoo Annette. »Se on onnenruukku. Neiti Ludvigsen on myös saanut sellaisen.»

»Kiitos», sanoo Vinge ja asettaa kukan eteensä. Samassa hänen ja
Marie-Louisen silmät kohtaavat toisensa. Hänhän tietää sen, ajattelee
Vinge mielessään.

»Isä», sanoo Georg, »kun sinä pidät tuon puheen valtuustossa, enkö silloin minä ja muutamat toverini voi tulla kuulemaan sitä?»

»Niin mutta, Georg, minä en luule, että siitä puheesta tulee mitään, sillä» — Vinge kääntyy Marie-Louisen puoleen, ja hänen äänensä värähtää vähän, niin että vain Marie-Louise kuulee sen, — »minusta se ei ole miksikään hyödyksi, kun kuitenkin on määrätty, kuinka käy — ja niin on laita. Minä vetäydyn pois kaikesta siitä, sitä minä olen tänään tuuminut.»

Marie-Louise katsoo häneen ja nyökäyttää päätään.

»Niin, se sinun pitäisi tehdä.» Ja yhä katsoen Vingeen: »Tohtori Salting oli muuten tänään täällä. Hän ontuu pahasti, mutta hän pääsee kuitenkin perille, tuo kiltti vanha herra.»

Marie-Louise tietää kaiken. Hän sanoo minulle tämän, koska hän tietää, että minä en voi sanoa hänelle sitä nyt, en tuolla tavoin, ja kuitenkin pitää hänen tietää se.

»Niin», sanoo Vinge ääneen, ja heidän silmänsä kohtaavat taas toisensa, »hän on viisas mies. Mutta hänen luonaan on kauhean ikävää.»

Silloin Marie-Louise tietää, että Jens on ymmärtänyt hänet.

He nousevat pöydästä. Georg menee lukemaan englanninläksyään. Annette juoksee edestakaisin ruokasalin ja salin välillä ja laulaa.

Marie-Louise ja Vinge seisovat salissa. Vinge on ollut matkalla huoneeseensa, sitten hän äkkiä pysähtyy. Marie-Louise tulee hänen luokseen. Hänkö levittää käsivartensa miestään kohti? Vai mieskö on ottanut hänet ja painanut päänsä hänen olkaansa vastaan? Niin he seisovat hetken, Marie-Louise silittää Vingen tukkaa, on kuin Vinge aikoisi purskahtaa itkuun, mutta hän hillitsee sen.

Sitten hän kohottaa päänsä ja katsoo Marie-Louiseen:

»Sinä… sinä…», sanoo hän ja hymyilee, mutta hänen äänensä vapisee, »sinä olet minun vaimoni… olethan? Ja minä rakastan sinua… siinä on koko viisaus.»

Minä olen kirjoittanut Jens Vingen kohtalosta. Siitä tuli yhtä paljon kirja hänen kauniista vaimostaan… onnellinen mies!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN MIES ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ONNELLINEN MIES

- I.

- II.

- III.

- IV.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE