"Hauska tutustua!"
Date: 2026-02-22T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of "Hauska tutustua!"

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: "Hauska tutustua!"

Viisunikkarin elämyksiä Lännen kultamaassa

Author: Tatu Pekkarinen

Release date: February 22, 2026 [eBook #78008]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78008

Credits: Jari Koivisto

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK "HAUSKA TUTUSTUA!" ***

language: Finnish

"HAUSKA TUTUSTUA!"

Viisunikkarin elämyksiä Lännen kultamaassa

Kirj.

TATU PEKKARINEN

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1929.

SISÄLLYS:

Se laiva lähti Amerikkaan.
»Vanhassa pikku New Yorkissamme»
Me tulimme Haarlemiin
Juna lähti länteen
Ensivierailulla sisämaissa
Sitä ja tätä Chicagosta
Sitten taas jatkettiin matkaa
Minnesotassa ja muuallakin
Joulunviettoa Minnesotassa
»Konsertti» Kaugewanissa
Me peräydymme itään
Uuden Englannin valtioissa
Alaskan Lauri ja Kotkan Riku
So long, setä Samuli!

SE LAIVA LÄHTI AMERIKKAAN

Poijat ne lähti Amerikkaan
eikä ne menny juomaan.
Vaan ne meni mammallensa
hopioita tuomaan.

Kansanlaulusta.

Eihän se Tukholma mikään miellyttävä kylä ollut. Turhia vain kehuvat.
Toista on Helsinki.

Kun läksimme matkalle, oli Helsinki valoisa ja kaunis. Syysaurinko paistoi iloisesti, taivas oli sininen ja ihmiset hilpeitä.

Kuinka Tukholmassa? Viivyimme siellä vain pari tuntia. Koko ajan puhalteli ilkeä viima, kaduilla oli rumia rapakoita, taivas oli pilvessä ja ihmiset alakuloisen näköisiä. Niinpä olivat ilmeet kuin perinnöttä jääneellä sukulaisella hautajaisissa.

Arvostelumme naapurimaan kuningaskaupungista oli inhimillisen älykäs ja omintakeinen.

Ikävystyttävä, pyykkipäivätunnelmainen kylä. Ei kannata kehua.

Sellaisia arvostelijoita me ihmiset olemme. Yhtä etevästi teemme päätelmiä toisistammekin. Jos näemme hra Puupposen yhden ainoan kerran eläissämme, ja hän on silloin käkenä päissään, niin me uskomme, että siinä on rappio, joka ei tee koskaan muuta kuin juoda tissuttelee. Eikä käsityksemme helposti muutu, vaikka toiset vakuuttaisivat, että hra Puupponen on tavallisesti raitis kuni uusi oras. Ja että hän puskee töittensä kimpussa kuin juurimato turnipsissa, eikä ryyppää kuin kerran kesässä. Mehän olemme omin silmin nähneet, millainen hra Puupponen on.

Niinpä mekin näimme, millainen Tukholma on.

Kunnollisten matkakirjojen opastuksella voisin kyllä höpistä Pohjolan Venetsiasta ja sensemmoisesta. Mutta minä olen kuulakkana päivänä seisonut Piazza Marcolla ja syötellyt kyyhkysiä pullanmuruilla, enkä halua väkivaltaisesti siirtää sitä tunnelmaa Mälarjärven rannalle.

Muutenkin oli meininkini kertoa vain, mitä olen itse nähnyt ja kuullut. Mutta hitostako sen tietää, mitä kaikkea tässä maailmassa on jo ennen kirjoitettu. Kaikki kiinteä on kuvattu. Poikkeuksellisia tilanteita sattuu harvoin. Ajatusten maailma on löytöretkeilty melko pitkälle. Sunnuntaipurjehtija joutuu vain tallatuimmille jäljille. Luulee löytäneensä koskemattoman saaren, iloitsee siitä, mutta pian huomaakin — tai toiset huomauttavat — siellä käyneen monien muiden.

Eikä tämä viisunikkari edes yritäkään kovin pitkälle, sitä et tarvitse pelätä, sinä kevytmielinen lukija. Kyllä minä koetan myydä sinulle lasihelmiä timantteina, koska itse niin tahdot. Kääntelehän vain lehtiä, täällä tulee hupaisiakin sattumuksia. Mikäli sinua saa huvitetuksi muulla kuin hassunkurisilla tempuilla. »Eihän ne sanat mitään, mutta se silmänräpytys». Mikä mitäkin huvittaa. Paras huumorintaju oli mielestäni sillä pohjalaisella, jota kerran lyötiin rautapuntarilla päähän. Mies huomautti aivan rauhallisesti:

— Älkää viittikö mua kutiitella, taikka mä rupian kohta nauramahan.

Jaahah, Tukholmastahan minun pitikin nyt kertoa.

Pianisti-Matti ja minä olimme siellä vain läpikulkumatkalla.

Me katselimme tukholmalaisia alentuvan myötätuntoisesti. Niiden täytyy asua siinä ikävässä kaupungissa eivätkä pääse pois. Eivät ainakaan kaikki. Siksi ne kai laulavatkin ruotsinkieltään suruvoittoisella nuotilla. Minusta kuulosti tukholmalaisten puhe melankoolisen kissan naukumiselta.

Tukholmalaiset olivat muuten rehdin ja vaatimattoman näköisiä, hiukan yksinkertaisia älyltään, eivätkä varsin kauniita. Pitkänaamaisia tyyppejä näki paljon, eikä ihmekään. Minunkin naamani venähtäisi pitkäksi, jos määrättäisiin asumaan loppuikäni Tukholmassa.

Kyllä meillä Suomessa on paljon pulskempia ruotsalaisia. Mutta mepä olemmekin hoitaneet ruotsalaisemme kunnollisesti ja saaneet siitä kiitokset. Ei heiltä itseltään, mutta sivullisilta arvostelijoilta. Olemme kantaneet heidän pöytiinsä mitä parasta, ja pukeneet heidät kalliisiin turkikseihin ja verkaan. Olemme kouluuttaneet ja hioneet heidät niin, että heitä kehtaa lähettää ulkomaillekin näytteiksi suomalaisesta sivistyksestä.

Ruotsin ruotsalaisilla ei sensijaan ole juuri ollut huoltajinaan hyvänahkaisia suomalaisia. Itse he ovat saaneet kuokkia peltonsa, tiskata astiansa ja paikata rukkasensa. Niinpä he sitten ovatkin vähemmän hienostuneen näköisiä kuin »finländarit».

Me osaamme tehdä herran vaikka mustalaispojasta, me suomalaiset.

Tukholmalaisia ei kuitenkaan pidä halveksia. Jos he osaisivat vain puhua erästä maailman hienointa kieltä — jota lukijakin osaa — niin heitä voisi pitää hyvinkin sivistyskelpoisena väkenä. Huomautin tästä seikasta ravintola »Kronprinssenin» vahtimestarille ja hän näytti tulevan siitä hieman pahoilleen. Ikäänkuin olisin muistuttanut tahrasta hänen takissaan. Nolosteli kai sitä, ettei osannut suomea. Lohduttaakseni häntä myönsin, ettei sen niin tosissa ole väliä, vaikka ihmisen kieli onkin ruotsi, kunhan vain sydän on suomalainen.

Pistäysimme Nordiska Museumissa. Lukijan mieliksi en muista sieltä muuta kuin Kaarlo XII:n saappaat ja Kustaa Vaasan patsaan. Kustaa Vaasa istui eteisaukeaman yläpäässä ja hänen hahmonsa oli ankara kuin omantunnon laki. Lienee ollut tyytymätön ruotsalaistensa politiikkaan Länsipohjan suomalais-asutuksilla. Jalustaan oli piirretty hänen kehoituksensa Ruotsin kansalle: Varen Svenske! Muhkeasti sanottu, mutta muhkea se oli kuningaskin. Ne sanat kai käyvät jokaisen ruotsalaisen sydämeen. — Meillä ei ole kuninkaita. Mutta eikö esimerkiksi Kuopion museon rappukäytävään laitettaisi joskus Ernst Lampénin patsasta? Jaloissa tuohivirsut, käsissä kalakukko ja piimähaarikka. Jalustassa: Eernesti Iso-Keisari. Tunnuslauseena: Olokeetenpas savolaesia!

Vakuutan lukijalle, etten koko matkalla kerro enää museoista. Tapauksia vain, tilanteita, sattumuksia. Jos sitä aina malttaa. Ajatusvarsa saattaa hyppyjensä lomassa pysähtyä tuijottamaan vaikka tähtiin. Siitäkin huolimatta, ettei se niistä mitään ymmärrä.

* * * * *

Mitähän merkitystä göteborgilaistenkaan olemassaololla on tässä maailmassa. Menisikö maailma nurin, jos heitä ei olisi.

Göteborgilaisia katselimme moottorilaiva Gripsholmin kannelta.

He seisoskelivat tuhatlukuisena joukkona rannalla, kun laivamme irtautui maankamarasta. Oli vaikea ymmärtää heillä olevan muuta tarkoitusta elämässä kuin olla vilkuttamassa meille nenäliinoja. Sekin tuntui haalean yhtäkaikkiselta.

Hyvä kuitenkin, etteivät göteborgilaiset tienneet vähäksyviä ajatuksiamme heistä. He rupeaisivat ehkä itsekin epäilemään olemassaolonsa tärkeyttä. Heistä tulisi maailmanlopun ihmisiä, jotka jättävät työnsä tekemättä. — Älkäämme riistäkö ihmisiltä heidän itserakkauttaan. Sehän on viimeisin ja luotettavin tuki, kun maailma sysii. Uskotelkaamme heille, että he ovat hirveän tarpeellisia maailmassa. Silloin he panevat toimeksi ja heistä on hyötyä muillekin.

Meillä oli sentään suuria mielessä. Olimme menossa oikein Amerikkaan. Eikös se ollut toista kuin göteborgilaisten hommat. Niin se on, että kustakin on omat puuhansa tärkeimpiä. Naarmu omassa sormessamme saa meidät pahemmin virnistämään kuin sadantuhannen kiinalaisen teloitus.

Moottorilaiva Gripsholmin rakentamisessa ovat ruotsalaiset ylittäneet toiveet. He ansaitsisivat siitä aploodit. He ovat laittaneet siihen suomalai sen saunankin. Heidän älyllisestä kehityksestään voi toivoa vielä paljon.

Kun ensikertalainen lähtee suurille merille, valmistelee hän itseään kuin viimeiseen matkaan. Kuvitelmillaan peloittelee hän itsensä etukäteen merisairaaksi.

Nautintoahan se on nykyaikaisessa laivassa Atlannin ylikulku. Kun on saapumassa vastapäiselle rannalle, niin monikin toivoisi retkeä kestävän vielä puoli vuotta. Ellei nyt satu pahempia myrskyjä.

Tunteepa merelle päästyään kerrankin olevansa rauhassa pahalta maailmalta. Ei kilahda ovikello, ei pirise puhelin, ei esitetä laskuja. On leipää ja lämmintä, on huvituksiakin, jos niitä kaipaat. Laivan orkesteri soittaa humputtaa niin, että matkanteko käy keveästi kuin operetin tanssi.

Gripsholmassa matkusti kolmisen ruotsinmaalaista insinööriä. Ne pojat tiesivät, miten ilo lähtee irti merimatkasta, punssipullosta ja rämeääänisestä banjosta. Heidän iloittelunsa oli kuin sireenien soittoa, jonka houkutusta emme voineet välttää. Ajauduimme vahingossa heidän seuraansa, ja hetket kuluivat riemullisesti kuin karusellissä. Ne pyörähtelivät tiehensä koreograafisin askelin, sanoakseni kerran sivistyneen vitsikkäästi.

Insinöörit utelivat meiltä, miten Suomen ruotsalaiset jaksoivat. Onko heitä ruvettu sortamaan suomalaisten taholta?

Me kerroimme asian niinkuin se on. Suomen ruotsalaiset jaksavat oikein hyvin, kiitos kysymästä! Varsinaiset virkapaikat ovat kyllä enimmäkseen suomalaisten hoidossa. Mutta ruotsalaisilla ei ole hätiä mitiä. On aloja, joilla he ovat suorastaan korvaamattomia, aina tarpeellisia Suomessa. Niinkuin hotellien- ja ravintolainpitäjinä, sekä niiden palveluskuntana. Ovenvartijoina ja tarjoilijoina. Yleensä toimissa, mitkä vaativat nöyrää selkää ja palvelevaisuuteen tottunutta mielenlaatua. Suomalaisten jäykkä karoliiniluonne ei tahdo alentua harjaamaan toisen takkia juomarahapalkalla, eikä tekemään lakeijakumarruksia kellekään. Suomalainen nääs tykkää, ettei kukaan ole häntä »paree». Se on kyllä tyhmää ylpeyttä, mutta minkäs luonnolleen voi.

Insinöörit kakistelivat kurkkujaan ja kysyivät vaisulla äänellä, millainen asema on ruotsinkielellä itsenäisessä Suomessa.

Me tunnustimme, että sen asema on loistava, ja maanoloihin nähden arvonsa mukainen. Vaikka virastot ovatkin enimmäkseen suomenkielisiä, niin ruotsin kieli säilyy vielä »kauankin kansan suussa». Maalta tulleet kotiapulaistytöt sitä mielellään opettelevat ja pitävät suuressa arvossa. Ainakin toistaiseksi. Keittiöissämme tunnustetaan ruotsinkielelle jopa maailmankielen asema.

Insinöörit sanoivat toisilleen: ha du hört sådant förut?

Tällä tavoin hauskoja jutellen ja väliin laulaa luikaten useammilla sivistyskielillä ajaa korotettiin kaukaista lännenmaata kohti. Atlantti pysyttelihe koko matkan melko siivolla.

Yhdeksään päivään emme nähneet maata muualla kuin laivan kukkaruukuissa. Joku töhrysormi sitä kenties näki kynsiensä aluksissa.

Kymmenennen päivän iltana kuului huuto: New York näkyy!

Rynnättiin joukolla kannelle ja tuijotettiin halki pimeyden.

Läntisellä taivaanrannalla kiilteli makaavassa asennossa tulitikun pituinen ja paksuinen kultainen neula. Sen piti olla pilvenpiirtäjien kaupunki. Sanottiin, että joudumme sinne vasta huomisiltana.

Seuraavana yönä nukuin levottomasti. Tietäähän sen. Näin unia sähkötuolista, johon minua kohteliaasti kehoitettiin istumaan. Minä kursailin, niinkuin tapa on ja sanoin: kiitos kiitos, istukaahan itse, jaksaapa tässä seisoakin. Uneksin myös indiaaneista, jotka silittelivät kutrejani ja valittelivat: mukava mies, mutta ei se anna päänahkaa kellekään.

Aamulla jytkytimme eteenpäin sumussa, emmekä nähneet juuri erikoisia. Mutta tähän saakka kuolonhiljaisena pysytellyt meri rupesi elämään. Vesilintuja lenteli rääkyen laivan ympärillä, siellä täällä loisteli himmeitä valopoijuja. Välistä jättiläisen lyhdyt, valonheittäjät, väläyttelivät säteitään kuin näytteitä taivaan kirkkaudesta. Silloin tällöin hoihkasivat sumusireenit äänellä, jolla olisi leikannut rautapeltiä.

Vasta illalla päästiin Hudsonjoen suuhun. Siihen meidän piti jäädä vielä yöksi. Vartioalus, kuin pieni sotalaivan poikanen, kierteli koko yön epäluuloisena laivaamme.

Aamulla läksimme solumaan Hudsonjokea »kaupunkiin» päin.

Vapaudenpatsaasta muistuu mieleeni keskustelu, joka lienee joskus pidetty:

— Minkähän vuoksi tuo Vapaudenpatsas on sijoitettu tänne merelle eikä maalle?

— Sille ei ole Amerikan mantereella tilaa.

— Kas, kun eivät vieneet sitä yksintein Moskovaan.

— Siellä ne panis sen heti palasiksi.

»VANHASSA PIKKU NEW YORKISSAMME»

Manhattanin valtakylä on amerikkalaisille kuin kesy ja kotoinen jättiläispeto, jonka he ovat pienestä pitäen kasvattaneet. He saattavat sitä lähestyä tuttavallisesti ja käyttää siitä lempinimeä: Vanha pikku New Yorkimme.

Meille oli New York terra incognita, tuntematon maa. Jättiläispeto, joka saattoi vieraalle häristellä ja kenties nielaista hänet kokonaan.

Seisottiin siinä laivan kannella odotellen maihinpääsyä. Tuntui kuin olisimme olleet kartanoherran ovensuussa hattujaan pyöritteleviä torppareita.

Iso isäntähän se Samuli-setä onkin.

Silmäimme edessä kohosivat ylväät mammonanpalatsit peloittaviin korkeuksiin. Niin ne olivat kuin suunnattomia pilareita, jotka kannattivat taivaan lakea. Ohut usvaverho hiukan pehmensi niiden juhlallisen tylyjä piirteitä. Enpä olisi hämmästynyt, jos olisin kuullut pasuunan soivan ja huikean äänen huutavan; »Tässä on Mammonan Valtakunnan portti! Käykää nöyrästi sisälle, te vanhanmaan köyhät pikkuihmiset, ja kumartakaa kullalle, horjukaa hopealle, sillä muita jumalia täällä ei suvaita!»

Kuinkahan moni yksinkertainen sydän onkaan kouristunut tuskaisena tämän näyn edessä. Siinä oli nyt maa, jossa katukivetkin huutavat: auta itseäsi! Maa, jossa toisia odottaa säkillinen hopeaa — ei muuta kuin köytä selkääsi. Toisia varten on varattu terva ja höyhenet, toisia sähkötuoli ja hirttolava.

Laivaan tuli virkamies tutkimaan, uskaltaako meidät päästää maihin. Meiltä kysyttiin, osaammeko lukea. Onko aikomuksemme tulla kukistamaan Yhdysvaltain hallitusmuoto ja voimassaoleva yhteiskuntajärjestys? Näytimme lukutaitomme ja lupasimme säilyttää kultamaan sisäiset olot ennallaan. Mitäs meillä niiden kanssa. Meille viitattiin kohteliaasti: all right, käykää maihin!

Tullihuoneen rauta-aidan takaa löysimme treenari Koiviston, joka kysyi heti: miltäs Amerikka tuntuu?

Mistäpäs tuota vielä tiesi. Kunhan nyt tunnustellaan,

Koivisto lähti meitä opastamaan Brooklyniin.

Lähimmälle maanalaiselle asemalle kävellessämme osasin jo sanoa, miltä
Amerikka näin aluksi tuntui. Se tuntui huojuvalta.

Maaperä allani ilmetysti keinui. Siitä oli vaikea saada tukevaa jalansijaa. Talot kumartelivat oikealle ja vasemmalle kuin selkärangaton puoluemies.

Tunsin pelästyväni huomattavasti. Joko tämä oli mielipuolen harha-aistimusta? Juuri kun pääset kultamaahan — järki pois. Enkä minä ollut päissäni, sen saat uskoa, lukija.

Koivisto naurahti koko asialle. Hän sanoi, että pitkän merimatkan jälkeen useimmista tuntuvat kaikki paikat huojuvilta. Ei siitä tarvitse olla moksiskaan, kyllä se muutaman päivän perästä lakkaa.

No niin, nyt me olimme siis uudessa maailmassa, eikä se ollut unta.

Pienoiskirjallinen näpertelijä tekee pikkumaisia havaintoja. Katukäytäville oli heitelty tuhlaavasti sikarinpätkiä. Toiset pitkiä, melkein polttamattomia. Euroopassa — ainakin Italiassa — näki ammattimaisia tupakanpätkien kerääjiä. Täällä niistä ei kukaan huolinut. Tämä maa oli siis rikas.

Maanalla nousimme junaan, joka saapui asemalle mustana kummituksena. Vaununovet räsähtivät perässämme automaattisesti kiinni ja silmänräpäyksessä me painalsimme maanuumenissa oikein amerikkalaisella vauhdilla.

Sus siunatkoon sitä menoa!

Kirskuna ja pauhina oli peloittava. Matti sanoi, että täällä pitäisi olla kuulokalvot galvanoidusta pellistä. Se poika on aina niiden vitsiensä kanssa. Vaunu ryskähteli äkkikäänteissä niin, että oli ihme, ettei se hajonnut kappaleiksi.

Vaunussa oli sananmukaisesti kirjavaa väkeä. Istui valkoinen mies, ohuet huulet tiukasti kiinni puristettuina ja katse valppaana. Hän oli kuivan ja asiallisen näköinen kuin lihaksi tullut vekseli. Tietenkin »bisnessmies», sen arvaa lukijakin. Hän silmäilikin lehdestä pörssitietoja. Liikemiehen vieressä istui neekeriorjan jälkeläinen, jonka kasvoilla oli lähtemätön nuohoojan väri. Sellaisella naamalla ujostuttaisi esiintyä sunnuntaisin meillä. Istui »missejä» ja »misiksiä», joiden pohjaväriä oli vaikea arvata. Mutta kauniisti ne heloittivat maalin avulla. Ne olivat nyt niitä amerikattaria, joista sanotaan: hänen ylhäisyytensä nainen.

Ja kuitenkin, kaikitenkin. Kun vaunu täyttyi liiaksi, istuivat miehet tyynesti paikoillaan, vaikka vanhempiakin naisia jäi seisomaan. Eivät olleet toppanaankaan. Siinä hurjassa menossa oli seisominen hyvin tuskallista. Paikan tarjoaminen olisi ollut tosikohteliaisuus.

Mitä ne höpsivät, että amerikkalaiset miehet ovat muka ritarillisempia kuin me eurooppalaiset. Että ne muka seisovat aina asennossa naisten edessä. Tässä sitä ei kuitenkaan huomannut. Emme huomanneet sitä silmäänpistävämmin muuallakaan. Yksiä näkyivät olevan pulliaisia kuin mekin.

Amerikassakin ovat erikseen ne piirit, joissa käyttäydytään. Ja niistä piireistä ne sitten kirjoittelevat. Kun muukalainen näkee jääkarhun meidän Korkeasaarellamme, saattaa hän kirjoittaa kotimaassaan, että Suomessa kävelee jääkarhuja kaduilla.

Eiväthän ne dollarin perässä juostessaan joudakaan huolestamaan käytöstään. Kuka vaatii Nurmen Paavoa kilpailun aikana nostamaan maasta kaunottaren nenäliinan? Mutta sunnuntaisin, juhlapäivinä, on puoli maailmankin miehillä aikaa pitää ritarinsa esillä. Silloin ne nostelevat nenäliinoja maasta. Voivat tarjota istuimensakin naisille, vieläpä »subwaylla» ajaessaan, jos sattuvat oikein hyvälle tuulelle.

* * * * *

Finntownissa näimme palasen Suomea. Siellä oli »Kahvi-Tupa», »Suomalainen Kirjakauppa», »Ruokala», »Suomalainen Parturi» ja monta muuta meikäläistä liikehuonetta.

Ei ollut aikaa tarkastella niitä tällä kertaa lähemmin. Koivisto hoputti ikäänkuin meillä olisi ollut jonnekin kiire.

Jouduimme kortteeraamaan suomalaisen kirvesmiehen luo. Hänellä oli pienen perheensä asuntona viitisen huonetta ja keittiö, ynnä mukavuudet. Paremminhan ne elävät kuin meillä pienemmät virkamiehet. Setä Samuli elää itse leveästi ja antaa runsaat muruset palvelusväelleenkin.

Kun meitä oli syötetty, juotettu, kylvetetty ja vähän lepuutettu, sanoi
Koivisto, että mars matkaan, nyt lähdetään katselemaan kaupunkia.

New Yorkin Uutisten toimituksessa piti poiketa. Ystävällisiä olivat. Pakinoitsija Sepeteus oli hauska tuttavuus ja lupasi runoilla meidät tervetulleiksi lehtensä palstoilla. Hänkin kysyi: miltä Amerikka tuntuu? Noh, tuntuihan se jo vähän joltakin. Mahtava maa. Kunhan lakkaisi keinumasta.

Broadwayta ne kutsuvat maailman valtatieksi. Matti sanoi, että tämähän on Helvetin hälläpyörä, ja se sopi mainiosti.

— Täällä saa kadun yli pyrkiessään aina pelätä henkeään, arveli Matti.

— Eikös autoja? lipsautti Koivisto. Siitähän tuli pikku kompa.

Äkkinäisen pää sillä raitilla meneekin pian pyörälle. Ellei pyörien alle siinä ajoneuvojen tungoksessa.

Mutta eipäs sentään. Liikennejärjestys on kuin satua. Poliisi vain viittaa kapulallaan, lukemattomat autot pysähtyvät silmämäpäyksessä, ja kadun yli pääset vaarattomasti. Muutenkin näyttivät autot pelkäävän ihmistä kuin dynamiittikuormaa. Herrajjee, jos auto sattuu raapasemaan jalankulkijan pukuakaan. Ajaja voi joutua maksamaan suuria korvauksia. Laki on ankara.

Meillä Helsingissä saa autoja pelätä kuin kostoa vannonutta vihamiestä. Meillähän ajetaan niin varomattoman kuolemaahalveksivasti — jalankulkijain kuolemaa — että luulisi yliajoista olevan palkintoja luvassa. Ellei jalankulkija vilkuilisi aina ympärilleen kuin velkojiaan pelkäävä vippari, niin hänestä piankin olisi jäljellä vain vaivainen raato ja kaunis muisto. Kenestä jää sitäkään, viimemainittua. Hohhoijaa!

Lukija ei salli minun pysähtyä maalailemaan katukuvia Broadwayltä.
Niin merkillinen paikka, eikä saisi mitään kertoa. Lukija, joka on
nähnyt filmejä ja muita kuvia sekä tutkinut kirjoja, luulee tuntevansa
Broadwayn kuin kuparirahan. Samapa se, minä koetan pysyä lestissäni.

Käynnistämme Roxy-teatterissa saanen toki kertoa.

Koivisto lupasi näyttää siellä meille ihmeitä ja naurattaa meiltä hermot solmulle. Hyvä, me halusimme nauraa. Nauru lisää ikää, huomautti Matti.

Ostimme Roxy-teatteriin 75 sentin tiketit.

Kuulimme, että se oli maailman suurin elokuvateatteri. Sinne mahtui kuutisen tuhatta istujaa. Nytkin se oli kutakuinkin täynnä.

Nousimme ylimmälle parvelle. Sieltä permannolle katsoessa huimasi päätä. Olimme sisällä Baabelin tornissa.

Amerikkalaisten röyhkeys rakentaessaan näitä laitoksia on syntisen yltiöpäistä. Luultavasti he paikkaavat vielä itselleen oman jumalan. Semmoisen, jota ei tarvitse rukoilla, vaan joka tekee niinkuin käsketään.

Muiden elokuvien ohella esitettiin Roxy-teatterissa palanen puhuvaa ja laulavaa filmiä. Äänet kuuluivat siinä omituisen kuivilta, ikäänkuin verhon takaa.

Sitten alkoi vaudeville-ohjelma.

Siinäpä sitä olikin ihmettelemistä vasta maahan tulleilla.

Satakunta valiotanssijatarta liihoitteli lavalla. Jättiläisorkesterin säestäessä ne esittivät sulavia tansseja ja kävivät vaihtamassa pukuja miltei joka minuutti. Mikä kadehdittava asema monenkin yleisönä istuvan naisen mielestä. Nimittäin sellaisen, jonka elämä kuluu leninkikilpailussa ystävätärten kanssa.

Esiintyi ilveilijöitä, musiikkihumoristeja, akrobaatti tanssijoita. Ne akrobaatit retkuttelivat painolakia pilkaten seinästä seinään ja tekivät yliluonnollisia hyppyjä. Saimme nähdä monenlaisia sirkustelijoita, kuulla mahtavaeleisiä laulajia, joista lähti ääntä kuin vetopasuunasta. Ja vaikka mitä loppumattomiin. Taiteilijoita oli satoja.

Merkillepantavaa oli, että kaikki esiintyjät koettivat pikkutempuilla ja nikseillä naurattaa yleisöä. Nekin, joiden esityksen piti kuulua vakavaan taiteeseen.

Mutta yleisö nauroi peräti vähän, tuskin ollenkaan.

Taiteilijat saivat hyytävän vähän suosionosoituksia.

Hytkäyttävimmätkään ilmahypyt, jotka meillä olisivat saaneet yleisön huutamaan: huih! ja heikompihermoisia pyörtymäänkin, eivät näyttäneet ketään hämmästyttävän. Yleisö päinvastoin haukotteli, ikäänkuin arvellen: kuivaapa on tää ohjelma, on nuo metkut jo ennen nähty, eivätkö ne jo keksi uutta ja parempaa.

— Nukkavieru ohjelma, huomautti Koivistokin. — Ei niillä nyt ole mitään erikoista, mutta kunhan tulette toisen ja paremman kerran, niin teiltä, pojat, repiää hermot.

Ohoh! Minusta ja Matista oli mahdotonta saada enää suurenmoisempaa huviohjelmaa kokoon.

Sitten tuli lavalle kaskunkertoja. Jutuista en ymmärtänyt rahtuakaan, mutta esittäjä elehti niin taitavan hassunkurisesti, että minun täytyi tuon tuostakin purskahtaa nauruun.

— Älä hemmetissä naura noin ääneen, varoitti Koivisto.

— Miten niin? Eivätkö nämä esitykset ole tarkoitetut naurettaviksi?

— Ovat kyllä, mutta täällä saa kuulla ja nähdä toinen toistaan parempia, eikä tämä taiteilija ole oikein metka. Katso, hän ei saa muita nauramaan.

Aivan oikein. Yleisö ei juuri hymyillytkään. Humoristin sutkaukset kimposivat siitä tehottomina kuin seinään viskattu palikka.

Meihin päin vilkuiltiin kummastellen, että mitäs nuo nauravat, ovatkohan ne maalta vai teatterin palkkaamia naurajia.

Mutta kun pääsee nauramisen alkuun, niin se yltyy, vaikka koettaisi pidättää. Senhän on kokenut lukijakin.

Jutunkertoja teki taas vitsikkään liikkeen, ja silloin pääsi minulta aivan vahingossa sataprosenttinen naurunhohotus. Se kajahti suunnattoman laajassa salissa fenomenaalisesti, kimpoili valtavissa kattoholveissa ja palasi omiin korviini kuularuiskun papatuksena.

Säikähdin sitä itsekin, mutta minkäs teit enää.

Tämän naurunpuuskaukseni jälkeen vallitsi salissa neljänneksen minuuttia kestävä hiljaisuus. Sanoisin, että olisi kuullut neulan putoavan lattialle, mutta se on niin vanhaa. Tuhannet ihmiset kurkottelivat päätään nähdäkseen, kuka nauroi. Ketä huvitti humoristinen esitys.

Koivisto heloitti punakkana kuin kukonheltta ja koetti kätkeä kasvonsa ohjelmalehtisen taakse. Matti tökitteli minua kylkeen.

Mutta entäs se toivottomissa yleisön huvittamispuuhissa hikoileva humoristi?

Hän seisoi häkeltyneenä näyttämöllä. Ei tikahtanut, ei pukahtanut.

Hän oli unhoittanut yleisölle singottavaksi aiotun sukkeluutensa. Äkillinen yleinen hiljaisuus ja yksinäinen nauruni kai sekoittivat häneltä konseptit.

Hätäpäissään jutunkertoja yritti pelastautua päästämällä meidän parvellemme päin pellemäisen naurunhohotuksen. Ehkä yleisö voisi yhtyä siihen ja silloin olisi kaikki hyvin.

Ei siihen kukaan yhtynyt. Hiljaista oli. Yleisö on toisinaan tietämättään julmaa.

Minuun meni jokin riivaajainen. Hermostoni oli hiukan poissa tolaltaan.
Tänä päivänä olin nähnyt ja kuullut enemmän kuin sisälmykseni
kestivät. Lukijan tulee ottaa huomioon, että me emme istuneet
Kansallisteatterissa vaan vaudevillessä.

Minä yksinäni vastasin jutunkertojan nauruun. Raikkaasti kuin lukkari messuavalle papille. Olisi luullut meidän esittävän etukäteen harjoitettua nauruduettoa.

Koivisto yritti painautua penkkien väliin näkymättömiin, mutta ei päässyt. Matti oli jo siellä ja tilaa oli vähän.

Mutta mitäs yleisö? Siltä pääsivät vangitut nauruhermot äkkiä irralleen. Joku vain purskahti aluksi, se tarttui toisesta toiseen — niinhän se aina tarttuu — ja pian kohisi salissa puolenkymmenen tuhannen ihmisen hahatus kuin itämyrsky.

Silloin Koivisto otti minua käsikoukusta ja raastoi mukanaan ulos.

Matti tuli ongenkoukkuna perässä.

Lähellä istuneet huomasivat syntipukkien poistuvan — tai ehkä ne luulivat meitä teatterin komeljanttareiksi — ja alkoivat taputtaa käsiään. Toisilla parvekkeilla ja permannolla istujat luulivat kai jutunkertojan lavalla tehneen jotain erinomaista ja yhtyivät suosionosoituksiin.

Valtameren pauhua muistuttavan aplodeerauksen saattamina pääsimme kadulle.

— Sepä oli komea alku esiintymisillesi tässä maassa, murahti Koivisto harmistuneena. Hyvä vain, ettei meitä kukaan tuntenut.

Niin se meni ensimmäinen ilta maailman suurimmassa kaupungissa.

ME TULIMME HAARLEMIIN

Manhattanin suomalaiset asuvat enimmäkseen Haarlemissa.

Paljon sieltä on kyllä muuttanut Bronxiin ja muuanne. Suomalaisten Haarlemia lähenee »musta vaara», ja toiset lähtevät sitä karkuun. Sillä lähellä on siinä New Yorkin »Afrikka», »neekerien taivas», satoinetuhansine neekeriasukkaineen. Ne lisääntyvät ja tarvitsevat uusia asuintaloja. Mustien etujoukot jo piirittävät suomalaisten majapaikkoja. Ja neekeripenskat tuppautuvat lyömään leikkiä suomalaisten portaille. Nokisine jalkoineen.

Haarlemin läpi kulkee eräs maailman hienoimpia katuja, 5:des avenue, jonka varrella on yksityispalatsinsa monilla niistä, joiden taskuissa rahavaltakunnan avaimet kilisevät.

5:nnestä avenuesta on muutamia kulmavälejä suomalaisten valtaamaa, 125:nneltä kadulta noin 129:nnelle kadulle Viidettä avenueta pitkin kuulee puhuttavan suomea yhtä paljon kuin Helsingissä Aleksanterinkadulla.

Tällä seudulla tunnet olevasi melkein kuin kotimaassa.

Katujen kulmissa seisoskelee joutilaita miesryhmiä rennosti seiniin tai pylväisiin nojaillen ja kodikkaasti ympärilleen syljeskellen. Ellet tunne heitä naamoista suomalaisiksi, kuulet sen kyllä henkevistä kokkapuheista, joita runsaasti viljellään. Tämä näky tuo mieleen kotoisen sunnuntaitunnelman jossakin kirkonkylän raitilla.

Siinä 126:nnen ja 127:nnen kadun välisessä korttelissa sijaitsee kaksi komeata, suomalaisten omistamaa kivitaloa. Ne ovat lähellä toisiaan. Kumpaakaan niistä ei myytäisi kymmenestä miljoonasta Suomen markasta.

Ne ovat suomalaisten »Työväentalo» ja »Työn Temppeli». Molemmilla taloilla on oma tuhansiin nouseva seurakuntansa. Ne kilpailevat siitä, kumpi on oikeutetumpi pitämään itseään raatajaköyhälistön tyyssijana.

Kun jommassakummassa näistä »haaleista» pidetään juhlaa tai iltamaa, saattaa ympäristön katuvierillä nähdä sadoittain juhlavieraiden yksityisautoja — useinkin hienoja merkkejä.

Näiden talojen välillä vallitsee katkera sotatila.

Suomalaisen luonteeseen kuulunee etuoikeutetuimpana perusominaisuutena viha. Sukuviha, heimoviha, luokkaviha, puolueviha tai mikä muu viha tahansa. Kunhan vain suomalainen saa »vihhoo pittee karnuuttoo».

Ehkäpä alituiset erämaantaistelut ja kansojen kamppailut, joihin entisajan suomalainen hartaasti otti osaa, pumppasivat hänet pullolleen ikuista vihaa. Sitä puhisee vielä hänen jälkeläisistäänkin kuin höyryä vuotavasta kattilasta.

Ellei suomalainen saa väliin purkaa pahaa sisuaan, niin hän happanee omiin myrkkyihinsä.

Kyllä kai suomalainen kerrankin tunsi olevansa oikein kotonaan, silloin kun maassamme vallitsi Isoviha. Silloin hän oli kuin kala vedessä eli omassa elementissään, käyttääkseni näitä kirjallisuuden vainiolla harmaannutettuja vertauksia.

Työväentalo ja Työn Temppeli ovat virallisesti sodassa kapitalismia vastaan, mutta taistelutavoista kiistellessään ovatkin syöntyneet höyhentämään toisiaan. Kapitalismi istuu rauhallisena valtaistuimellaan ja nauraa »vihollistensa» keskinäiselle rähäkälle niin että kultahampaat välkkyvät. Hätäkö sillä? Ei sitten likikään.

Jos vasta maahan tullut tiedustaa työntemppeliläiseltä, mitä väkeä naapuritalossa majailee, hän saa kuulla, että siellä se vasta kelmien sakki hyysää. On tarkoin kavahdettava antautumasta niiden kanssa mihinkään tekemisiin. Ei edes puheisiin saa ruveta, jos vähänkään kunniastaan pitää.

Samantapaisen masentavan lausunnon antaa työväentalolainen työntemppeliläisistä. Surkeita veikkoja, ne siellä.

Kummankaan talon »kundit» eivät tervehdi toisiaan, vaikka olivat olleet ennen lapsuudenystäviä. Tulevatpa aivan sairaiksi, jos sattuvat joutumaan samaan huoneeseen. Työväentalolainen ei mene Työn Temppelissä pidettävään teatteritilaisuuteen, vaikka siellä näytettäisiin Juudas Iskariotia ilmi elävänä. Työntemppeliläinen puolestaan istuutuu mieluummin loppuiäkseen sähkötuoliin kuin minuutiksikaan Työväentalon penkille. Voi tarttua saastaa puhtaisiin pöksyihin.

Työntemppeliläinen on varma siitä, että juuri työväentalolaiset ovat syypäitä siihen, että maailma pyörii väärin päin. Ja työväentalolainen uskoo, että kaikki pyörisi mitä parhaiten, jos työntemppeliläiset vain eivät tuppaantuisi sotkemaan rattaita.

Ikäänkuin kehyksenä tälle suuripiirteiselle taistelukuvalle kieppuu aivan siinä ympärillä maailman pääkaupunki, pauhaava Metropol loppumattomine taloriveineen ja suunnattomine ihmismassoineen. Viuhke vain kuuluu.

Nämä ihmismassat raatavat ja kituvat tässä hullunmyllyssä eivätkä aavistakaan, kuinka läheltä olisi pelastus löydettävissä.

Eihän tarvitse muuta kuin sulkea jompikumpi näistä suomalaista »haaleista» ja viedä sen kannattajajoukko pimeään tyrmään. Silloin on kaiken pahan alkujuuri ja edistyksen estäjä poistettu. Sitten annetaan toisen talon väelle valtuudet saattaa asiat oikealle tolalle. Kyllä se tietää myrkyt, joilla paiseet parannetaan.

Niin tulisi lopultakin tästä maailmasta kaikkien mieleinen, siloinen ja makoisa kuin vastaleivottu voipulla.

Meillä oli olevinaan impressariokin, mutta hänen aikaansaannoksistaan ei meille ollut apua.

Matti ja minä läksimme Haarlemiin järjestämään omin nokkimme lauluiltoja. Tarvittiin juhlasali, missä oli tottunut käymään suomalaisia.

Osuimme ensiksi Työn Temppelille. Jossakin yläkerran salissa pidettiin kuoroharjoitusta ja sieltä kuului korviimme laulu:

»Ei keisarit meit enää peljätä,
ei veriset julmuritkaan.
Tovereissamme meillä on voima
vapauttamme puolustamaan.
— — —
— — —
Oi kallis, kallis Venäjä».

Sävel oli repäsevän sentimentaalinen marssi. Loppusanat: Oi kallis, kallis Venäjä, laulettiin todellisella sydämen lämmöllä. Se sai kuulijan vakuutetuksi laulajien pohjattomasta isänmaan kaihosta. Sitä laulettiin suomen kielellä. Taipuisaa se on ilmaisemaan vaikka mitä tunteita, meidän kielemme.

Löysimme isännöitsijän konttoristaan, jossa hän oli laskemassa hirveän suurta dollaripinkkaa. Voimakkaista piirteistään arvasin hänet — oikein — pohjalaiseksi. Esiteltyämme itsemme hän sanoi:

— Hauska tutustua! Onko tarkoitus laulaa meidän haalissamme?

— Kyllä, jos vain sali olisi jonakin lähi-iltana vuokrattavissa.

— Oletteko porvarillisia, kommunisteja, noskelaisia vai tuplajuulaisia (tuplajuutalaisia)?

Meiltäpä jäi suu selälleen. Suomessa ei koskaan oltu tiedusteltu puoluekantaamme tällaisessa tapauksessa.

— Hyvänen aika! Ei suinkaan puoluekarva tule mihinkään kuuloon konserttitaloa vuokrattaessa?

Isännöitsijä läväytti viivottimella pöytään ja jyräytti painokkaasti:

— Se tulee ja vahvasti! Sanon teille heti alussa, että tässä maassa ei puolueettomuus vetele.

— No johan nyt ihme! Suomessa ei taas vetele puolueellisuus näissä hommissa. Olisihan hassua nähdä jossakin lehdessä ilmoitus, että esimerkiksi maalaisliittolainen oopperalaulaja se ja se antaa konsertin maalaisliittolaiselle yleisölle. Joka laulaa, niin se laulaa kaikille, eikä siinä tule yleisön enempää kuin esiintyjänkään puoluekanta kysymykseen.

Isännöitsijä kuunteli tätä kuin papukaijan laverrusta. Sanoi sitten:

— Niin kai Suomessa. Mutta siinä ahdasmielisessä maassa ollaan monessa muussakin asiassa takapajulla. Täällä ollaan jo valistuneempia ja ajatellaan asioita suurpiirteisemmin. Puolueettomuus on vain porvarillis-noskelaista hapatusta. — Meillä esiintyi tuonnottain Suomesta tullut näyttelijätär Alli Puntari. Häntä pidettiin ensin rehtinä meikäläisenä ja hän sai suuren yleisön suosion ynnä kuormallisen dollareita. Mutta sitten hän menetti yks kaks kaiken kannatuksen.

— Mistä syystä hän menetti kannatuksen?

— Hän lausui puolueen järjestämässä iltamassa Eino Leinon runoja.

— Eino Leinon runoja! Ja siitä syystä joutui pannaan?

— Niin, Eino Leino kuuluu testamentanneen omaisuutensa noskelaiselle työväenyhdistykselle Suomessa. Hänen runojaan ei täällä työläisyleisö enää halua kuulla. Sitäpaitsi meillä on parempia runoilijoita omissa työläistovereissa.

Mitäs me muuta kuin pyörittele päätä ja ihmettele amerikkalaista laajakatseisuutta. Paljon, paljon me Suomessa olemme jäljellä.

Lopuksi ehdotin minä:

— Me kun nyt olemme vasta maahan tulleita, niin meillä ei ole minkäänlaista käsitystä täkäläisistä puolueoloista. Suomessakin olemme aina olleet puolueiden ulkopuolella. Ohjelmamme on yksinomaan leikillinen eikä loukkaa kenenkään puoluetunteita, koska siinä ei ole politiikkaa. En usko olevan puoluetaistelullenne haitaksikaan, jos vuokraatte meille salin lauluiltaamme varten.

Isännöitsijä näytti miettivältä, sanoi sitten lopuksi:

— Läksitte, pojat, lasikengässä kalliolle, kun ette ottaneet mukaanne parempia aatteita. Mutta minä jätän asian johtokunnan harkittavaksi. Saatte illalla myöhempään vastauksen.

* * * * *

Poikkesimme Viidennelle avenuelle ja löysimme heti toisen suomalaisen haalin. Se oli komea kuin dollarikuninkaan yksityispalatsi.

Jouduimme konttoriin, jossa oli myös kirjakauppa. Tiskin takaa riensi käsiämme puristamaan eloisa mies, joka aivan säteili hyväntuulisuutta. Hän oli oikea Mikko Mieleväinen, sujuva kuin sukkula, joka jäsen taipuisa kuin koneöljyllä voideltu. Tällaisia sittemmin emme suomalaisista juuri tavanneet. Hän oli seemiläismallinen näyte ainoa laatuaan.

Mikko — nimensä olikin sattuvasti Mikko — lasketteli liukkaasti kuin lehdestä lukien:

— Hauska tutustua, todenteolla! Vai on jo päästy meidän pikkukyläämme asti. No, miltäs Amerikka tuntuu? Miten merimatka kului? Laulettiinko laivalla? On kai meininki laulaa meilläkin? Yes, me järjestämme huoneen vaikka parin päivän perästä. Täällä on teitä jo odotettukin. Olisitte tulleet pari vuotta aikaisemmin. Yes, varmasti tulee täysi huone, siitä voin antaa vaikka pantin…

Samalla kuin Mikko jutteli meille, hän teki kauppaa asiakkaiden kanssa niin että suihke kävi. Möi gramofoonilevyjä, kirjoitti shekkejä, otti vastaan sanomalehdentilauksia, vastasi puhelimeen ja hoiti yleensä keskustelua puolenkymmenen henkilön kanssa. Ei tehnyt erehdyksiä, ei hermostunut, ei jättänyt ketään vastausta vaille. Hän liikkui kuin rullalaakereilla, kieli ei ollut luusta, eivätkä selkäsaranat ruosteiset. Siinäpä oikea yleisön palvelija.

Vastakohtana tälle Mikolle muistuvat mieleeni meikäläiset liikeapulaiset. Poikkeanpa sivulle ja kerron eräästäkin »yleisön palvelijasta» Tampereella.

Menin kerran eräästä rohdoskaupasta ostamaan teatterivärejä.

— Onko Leichnerin ihovärejä, kysäsin.

— Ei, vastasi miesapulainen melko tylysti.

Paussi. Poispäin kääntyneeltä apulaiselta koetin ongiskella:

— Onkos muita merkkejä?

— On.

Äänettömyys. Apulainen puhdisteli kynsiään.

— Mitä esimerkiksi?

— Maison Dorinin.

Apulainen näytti siltä kuin olisin udellut peiteltävää liikesalaisuutta.

— Ovatko ne hyviä? jatkoin sietämättömän uteliaana.

— Em mää vaan tierä. Kyll kai!

— Saako niitä nähdä?

— Kyll kai niit kattella saa. Mut ei nes siitä petraannu.

— Oo—hoh! Paljoko ne sitten maksavat?

— Seittemänkymmentäviis markkaa satsi.

— Mutta Helsingistähän niitä saa viidelläkymmenellä.

— Älkää valehrelko!

Kummako oli, ettei meillä tullut kauppoja. Mistähän, syystä meikäläiset kauppiaat aina valittelevat huonoja aikoja?

Mikon kanssa meillä tuli kaupat. Saimme haalin parin päivän perästä pidettävää iltaamme varten. Puolueuskontunnustusta ei tällä talolla vaadittu. Se oli sitä noske-porvarillista leväperäisyyttä.

Mikko esitti meille Hilja-misiksensä, joka oli saanut englanninkielisen korkeakoulusivistyksen. Tämä pariskunta sitten opasteli ja avusteli meitä ensi askeleillamme kultamaan kamaralla. Hepä toimittivat meidät välilöihin suurten gramofooniyhtiöiden kanssa, eivätkä vaatineet suurta kiitosta.

Naapuritalosta saimme tietää, että meille oli johtokunta tarkan harkinnan perästä myöntänyt haalin lauluiltaa varten. Olivat ottaneet meidät noin niinkuin ehdonalaisen kannalta.

Niinpähän vain päästiin asian alkuun.

JUNA LÄHTI LÄNTEEN

Meillä ei ollut aikaa syventyä tutkimaan New Yorkia tällä kertaa. Piti lähteä Ohioon mitä kiireimmiten.

Ensimmäiset lauluiltamme New Yorkissa olimme saaneet jotenkuten suoritetuiksi. Itse olimme ihastuneita tienestimme suurenmoisuudesta, ja yleisö oli harmistunutta ohjelmamme vähäpätöisyydestä.

Moitteen syytä meissä olikin. Mitäpä meillä oli tarjottavana 75 sentin pääsymaksulla! Samalla hinnallahan pääsi Roxy-teatteriin, jonka ohjelmiston rinnalla meidän tarjoamamme taidenautinto oli kuin teelusikallinen vettä Niagaraan verrattuna.

Suurimman pettymyksen sanoivat osalle yleisöstä tuottaneen sen, että ohjelmastamme puuttuivat poliittiset letkaukset. Eikä pianisti-Matti soittanut haitaria. Työn Temppelissä se olisi kuulemma auttanut paljon.

Nyt meille oli järjestetty seuraava ilta Warreniin, Ohioon.

Junalipun ostaminen kesti pari tuntia. Matti sai tulkin seurassa juosta monet virastot, ennenkuin Warren löydettiin ja liitettiin rautatieverkostoon. Kun vihdoinkin selviydyttiin junaan, oli Matti löytöretkeilystään niin väsynyt, että nukahti heti penkin nurkkaukseen. Juna lähti kiitämään meille tuntemattomia maita kohti riehakkaasti kuin irtipäästetty peto.

Yhtämittaa sivuutettiin kaupunkeja. Niiden ohi rynnistäessään parkasi veturimme niin törkeällä äänellä, että Matti hypähteli kohoksi unissaan. Tarkoitus oli tietysti säikyttää ihmisiä pois radalta. Amerikkalaisen veturin ääni ei ole vihellystä. Se mylvii kaameasti kuin elävältä suomustettava rantapiru. Tämä vertaus ei ole esteettinen, mutta tässäpä ei latelekaan viisauksiaan kirjailijanero, vaan viisunikkari, jolta ei ole lupakaan vaatia makua eikä tyyliä. — Hehhei, minähän saan nakutella näille lehdille konekynällä mitä pötyä tahansa. Tavaramerkki ei ole luvannut priimaa. Siitä sait, arvosteleva lukija. Sitäpaitsi tunnustan, että koko tämä kirjanen on vain viisunikkarin pahantuulenpurkaus. Ilman pientä suuttumusta ei tätäkään menekkiteosta olisi koskaan ruvettu sepustelemaan.

Noh — asiaanpa sitten taas.

Minua tuli puhuttelemaan suomalainen mies. Hän oli tuntenut meidät maanmiehikseen. Ainahan suomalainen toisen tuntee.

Miehellä oli oikea hautajaisnaama. Synkkämielisestä näöstä päättäen olisi luullut hänen pitävän kirjaa vuosisatojen vahingoista. Esiteltyämme itsemme ja vaihdettuamme »hauska tutustua» -kohteliaisuuden kertoi mies olevansa ammattinäyttelijä ja toimineensa maassa teatterinjohtajana.

Nyt hän oli matkalla Kanadaan, jonne aikoi jäädä metsästäjäksi.

— Mieluummin vietän viimeiset vuoteni indiaanien kuin suomalaisten keskuudessa, hän sanoi.

— No miten sitä niin on suomalaisiin kyllästytty? Minusta he vaikuttavat mukavilta ihmisiltä?

— Vai mukavilta, jamasi näyttelijä närkästyneen ivallisesti. — Ettepä niin sano, jahka olette ollut täällä kauemmin. Ei näin idioottimaisten puoluepukarien joukossa kestä kukaan, jolla on tunto ja hermot. Vaikka kyllä minun nahkani tässä ampiaispesässä on tökitetty niin turraksi, että piikkivasaralla lyöntikin tuntuu siinä vain lievältä kutittelulta. — Sanon teille, että olen poistumassa koko konkkaroikasta, enkä piittaa siitä, mitä sanoistani nuuskitte ja oletteko porvari p:le tai sosialisti s:na.

— Ei kai sillä mitä väliä, kunhan muuten on kunnon — — —

— Hoh hoh, vai ei väliä! Niin, ettei muka väliä, mitä puoluekarvaa ihminen tunnustaa, kunhan muuten on rehti. Hahhahhaahaa! — Antakaas mun vähä hohottaa, en ole kuullut moneen vuoteen mitään näin hassua. — Tällä vitsillänne saatte yleisön nauramaan paremmin kuin rasvaisimmallakaan renkutuksellanne. — Sitä sanoessanne naurakaa ivallisesti, räpytelkää silmiänne ja tehkää joku hassunkurinen liike. — Sitävarten, etteivät ne luule teidän tarkoittavan sillä totta. — Silloin siitä on naurut pois, jos ne luulevat teidän tosissanne ajattelevan noin luonnottomia. — Hahhahhaa, kun mua vieläkin naurattaa. — Vai ei väliä puoluekarvasta, kunhan muuten on kunnon ihminen. — —

Totta on, totta on, että teillä on huumorinlahjaa.

— Noin mojovia sukkeluuksia ei lähdekään joka äijän päästä, ei, totta vie!

— Mutta enhän minä aikonut sanoa sukkeluutta!

Teatterinjohtaja katsoi minua ympyriäisin silmin ja vilkasi säikähtyneenä sivuilleen. Sitten hän sanoi puoliääneen:

— Häh, jos tarkoititte sillä totta, niin varoitan teitä oman etunne nimessä kuuluttamasta näitä mielipiteitänne. Konserttimatkanne saattaa mennä yks kaks kantui.

— Tuopa on asia, josta en käsitä hiventäkään.

— Niin, se on yksi niistä monista. — Mutta tästä asiasta pääsette kuusalle jo alkupäivinä. Täällä täytyy vieraan kanssa keskusteluun jouduttuaan tarkoin utsia, mikä on hänen puoluekarvansa. Muuten satut sanomaan jotain, mistä vieras pääsee haistamaan, että mahdollisesti olet — vaikka vain pienessäkin pykälässä — harhaoppinen hänen aatteisiinsa nähden. Taikka jos hän huomaa, ettet katkerasti vihaa toisin ajattelevia suomalaisia, vaan tahdot olla sovinnollinen kaikkien kanssa, niin hän halveksii sinua pohjattomasti ja vetäytyy sinusta loitommaksi kuin ojassa rypeneestä koirasta.

— Mutta mehän juuri tahdomme olla sovinnollisia.

— Hssts! Älkää sanoko sitä noin kovaa. Minun ilmiantoani ette tarvitse pelätä. Puolueettomia ei täällä kärsitä. Ettekö ole sitä jo kuulleet?

— Kyllähän me vähän, mutta emme ottaneet sitä täydestä.

— Täällä täytyy jokaisen olla edes olevinaan puolueihminen, muuten toiset syövät hänet. Täällä puhutaan ylevistä aatteista, selvänäköisen ihmisen horjumattomasta kannasta, selkärangasta mukamas. Hyh höh, sanon minä. Dollari niille vain vakaumuksen sanelee, eikä mikään muu.

Minä pudistin päätäni ja sanoin:

— Noh, joillakin. Mutta onhan niitä vakaumuksellisen kannan ihmisiä, jotka kaikissa olosuhteissa ja itsekkäistä pyyteistä riippumatta — —

— Hahhahhaa! Taas tuli vitsi. Tehän latelette niitä kuin piironginlaatikosta. Itsekö noita keksitte?

— Enhän minä taaskaan ollut sanovinani mitään naurettavaa.

— Kyllä tuo oli sutkausten parhaita. Että on näes ihmisiä, jotka uskaltavat ja pystyvät ajattelemaan toisin kuin leipäkannikka käskee. Hahhhaa!

Niin tietysti. Pitäisi niitä olla.

— Roskaa! Tuokaapa esimerkiksi sieltä Suomesta joku yhteiskunnan pylvääksi kohonnut rahaporvari. Antakaa hänen köyhtyä niin, ettei hänellä ole leivänpalaakaan ja hänen seurapiirinsä luopuu hänestä kuin vesi tervatuista saappaista. Pankaapa hänet sitten ansaitsemaan elatuksensa jossain grottemyllyssä, jossa hän saa raataa pienellä palkalla niin, että hiki tihkuu joka huokosesta. Antakaa hänen tietää, että makeanleivän päivät ovat iäksi loppuneet, eivätkä koskaan palaa. Ettei hän millään kyvyllä eikä konstilla pääse enää nousemaan alennuksestaan, Ei edes poosuksi, pieneksi päällysmieheksikään. No, sanon minä, ellei hän ammu kuulaa otsaansa, niin varmasti hän ennen pitkää rupeaa juoksemaan työväentaloilla ja huutamaan yhteiskuntajärjestyksen kumoamista niin että suupielet ovat kuolassa.

— Noh, tuskin sentään.

— Älkää epäilkö, painakaa vain totena mekkoonne? Minä olen nähnyt… — Mutta missä ovat nyt tämän vakavamielisen ja valistuneen kansalaisen yhteiskuntaa säilyttävät ja horjumattomat mielipiteet. Häh, mihin hän ne kadotti? Minä kysyn vain. Niidenhän piti kestää tulessa. Nyt ne jo sulivat hänen otsansa hikeen. Well, dollari antoi, dollari otti.

— Tehän puhutte aivankuin lukisitte kirjasta.

— Olen näyttelijä ja vanha jo. Puhun aina kuin teatterilavalla. En enää pääse irti maneerista. Enkä edes tiedä, mitkä sanoistani ovat omiani, mitkä kirjoista tarttuneita. Vaikka kyllä minä olen täällä saanut hautoa pessimistisiä ajatuksia yhtämittaa niin, että hiuksenikin ovat hyljänneet minut, eikä päässäni ole enempää karvoja kuin vanhassa kenkä harjassa.

Teatterinjohtaja siveli surumielisenä autiuttaan kiiltävää päänahkaansa, jota Intiaani olisi tuskin pitänyt skalpeerausvaivan arvoisena.

Hän jatkoi ivallisesti virnistellen:

— Entäs nämä köyhälistön lipunkantajat? Horjumattomat luokkataistelijat mukamas! Niinkauan kuin ne tietävät täytyvänsä olla työläisen asemassa, ne ovat olevinaan jaloja köyhälistön puoltajia. Monikin on täällä säästänyt sievoisen omaisuuden — ahkeralla työllä kylläkin — ja ollut täällä niin täyttä proletaaria ja ryssän kannattajaa, että on oikein opetellut syömään joka päivä kaalikeittoa. Pelkästä ihastuksesta tavaritsheihin nääs. Näihin Amerikan rikkaisiin verrattuna hän on tuntenut itsensä köyhäksi. Entäs sitten? Tämä ryysyköyhälistöläinen on mennyt Suomeen ja vaihtanut dollarinsa markoiksi. — Hei — hän onkin huomannut olevansa rikas. Aluksi hän vierasti porvareita, joita oli täällä vuosikausia haukkunut. Nyt hänellä onkin varoja enemmän kuin monella Suomen porvarilla. Hän tottuu ennenpitkää rahaporvarien, vertaistensa, seuraan. Hän alkaa karttaa työväentaloa, koska siellä käy vain köyhiä, jotka kadehtivat ja pistelevät häntä. Ei aikaakaan, kun hän on täysi porvari, äykkäpäisintä lajia.

Ja täällä hän oli niin proletaaripoikaa, ettei tervehtinyt noskelaista työläistoveriaan, vaan haukkui tätä lahtariksi. Missäs hänenkin periaatteensa ja vakaumuksensa nyt ovat. Häh! — Juupeli kun minua kiukuttaa, että ne ovat täällä olevinaan niin pyhän tulen innoittamia aatteen miehiä, ettei puolueeton ole ihminen eikä mikään. Heillä on muka oikeus halveksia esimerkiksi minua, joka en huuda enkä jauha vihaa toisin ajattelevia kohtaan. Nämä sen korvennettavat reuhaavat ylinnä kaikissa puolueissa, vaikka itse ovat valmiit myymään kantansa muutamasta hopeapenningistä.

— So so, onhan niitä työväenkin puolueissa sellaisia, jotka elävät hyvissä varoissa ja kuitenkin pysyvät aatteissaan.

Teatterinjohtaja päästi raikuvan naurun.

— Hahhaahhaa! Te nauratatte minut kuoliaaksi noilla kokkapuheillanne! Nehän ovat koonneet varallisuutensa puolueensa luottamustoimissa taikka puolueen jäsenten kannattamina liikemiehinä. Saatanhan minäkin olla vaikka minkä puolueen mies, jos saan hyvät tulot.

— Tepä ette näy uskovan hyvää kenestäkään.

— En kerta kaikkiaan. Ainakin puoluepukarit ovat joko omanvoitonpyytäjiä, palkattuja rakkeja, taikka itserakkaita suuruudenhulluja, jotka kuvittelevat voivansa ratkaista yks kaks maailmanarvoituksia. Taikka sitten rehellisiä, mutta vähäjärkisiä ihmisiä, jotka on narrattu määkimään kuorossa palkkapaimenten sanelun mukaan. — Eihän jalo, järkevä, mietiskelevä ihminen takerru härkäpäisesti yhden aatesuunnan kaavoihin niin tiukasti, että kieltäisi toisilta pienimmänkin oikeutuksen. Kunnon ihminen voi olla ainoastaan puolueeton, se on mielipiteeni ja jyrkästi.

— Teidän pitäisi siis perustaa puolueettomien puolue ja käydä yhteen tappelun nujakkaan puolueellisten puolueitten kanssa. Teillähän on jo valmiiksi kehitetty puoluevihakin puolueellisia vastaan.

Nyt kun omasta mielestäni sanoin vitsin ja nauroin itse täyttä kurkkua, ei teatterinjohtaja ropauttanut sille korvaansakaan. Hän sanoi vakavasti:

— Minun horjumaton periaatteeni on, ettei ihmisellä saa olla horjumattomia periaatteita. Ne eivät kestä kaikissa olosuhteissa kumminkaan.

Istuimme kotvasen vaiti. Teatterinjohtajan paradoksit eivät tuntuneet erikoisen järkeviltä eivätkä omintakeisiltakaan. Onhan sitä maailmassa kuultu vatvottavan asioita puolin ja toisin.

Sitten teatterinjohtaja otti muistikirjan taskustaan ja näytti siitä Mussolinin kuvaa. Se oli leikattu jostakin lehdestä ja liimattu kirjan sisäkanteen.

— Tätä miestä minä jossakin suhteessa ihailen, sanoi hän. Mussolini on mies, jollaisia ei nykyaikana monta olekaan. Jos hän olisi korkeata syntyperää, en ihailisi häntä. Hänen asemansa olisi luonnollinen. Mutta että hän on muurarista kohottanut itsensä diktaattoriksi, joka pitää laumoja, ylimyksiäkin, kurissa, se on miehen työtä. Kuka tahansa fascistikenraali panisi mielellään Mussolinin tyrmään ja ottaisi häneltä ohjakset. Mutta ei pysty. Ei niilläkään fascistikenraaleilla ole aate pääasia, vaan oma nousu. Niinkuin Venäjälläkin komissaariherrat syöksevät toisiaan johtoasemista päästäkseen itse tilalle. Köyhälistöstä ne eivät piittaa rinnankaan vertaa, se on nähty. Oma hyvä se vain kaikilla on mielessä. Yksinkertainen kansa on nenästä vedettävää. Koskaan ei tule olemaan täydellistä tasa-arvoisuutta. Henkisesti etevämmät aina johtavat ja robotit tottelevat.

Minä kuuntelin välinpitämättömän kyllääntyneenä. Nämä asiat eivät olleet koskaan kuuluneet komeljanttarin ajatuspiiriin.

Merkillinen teatterinjohtaja jatkoi väsymättömänä:

— Sivistyneet, henkinen älymystö, eivät kuitenkaan vielä ole johtavassa asemassa. Hopearobotit hoitelevat nyörejä ja rautarobotit taistelevat kiihkeästi saadakseen ohjakset käsiinsä. Sivistyneistö on toistaiseksi heikko. Sen on pakko ruveta robottien palkkalaiseksi. Toiset palvelevat hopearobotteja, auttaen niitä rautarobotteja vastaan. Toiset taas ovat rautarobottien palkkalaisina ja ovat taistelevinaan hopearobottejavastaan. Molemmilla puolilla palvelevat älymystöläiset nauravat salaa robotti-isäntiensä sieluttomuudelle, mutta kumartavat niille saadakseen leivän. Heidän oma aikansa on vielä tuleva.

— Anteeksi, eikö voitaisi keskustella hauskemmista — — —

— Te olette tingeltangelirobotti. Sieluton löpertelijä. — — Katsokaas, kerran on vielä tuleva — henkisen älymystön vahvistuessa — järjen ja hengen Mussolini, joka lyö raskaan nyrkkinsä pöytään ja huutaa niin hopea- kuin rautaroboteille: Hiljaa, sikalauma! Teillä on mielessä vain ruokapurtilo, josta riitelette, ettekä muistakaan, että teistä aiottiin luoda ihmisiä. — Kaikkien on ensinnäkin saatava ruokapurtilosta vatsansa täyteen, sillä sianruokaa on vielä maailmassa riittävästi ja — — —

— Mutta eikös tuo ole jotain sosialistista aatetta?

— Aatetta!? teatterinjohtaja kiljasi kuin mielipuoli. — Hahhahhaa! Jaloa, ylevää, yli-inhimillistä, ihanaa aatetta!… Täytyykö minun pääni olla täynnä joitakin merkillisiä aatteita, kun sanon, että sikalauman, niin suurten kuin pientenkin röhkijöiden, on saatava ravinnokseen tätä maallista rapaa. Että kaikilla porsailla on oikeus käydä kakarapytyllä… Ei veikkonen se kysy jaloja aatteita osatakseen sanoa tuollaista… Kun iso sika imee itsensä täyteen kuin iiliäinen, niin se vetäytyy eläimelliseen lepoonsa eikä hätistele pienempiä pois kakarapytyltä. Täytyyhän niidenkin saada. — Ei tämä kuulu ihmisyyden aiheisiinkaan, koska sen osaa sikakin. — — Minä tarkoitin, että järjen ja hengen Mussolini kiskoo ihmisten ajatukset kakarapytystä, koska se on alentavaa ihmisille. Sen täytyy jäädä sivuasiaksi. Mussolini pakoittaa heidät pyrkimään uudelleen sen kuvan kaltaiseksi, kuvan, joka heissä ammoin aikoja turmeltui…

Teatterinjohtajan paasaaminen rupesi todenteolla väsyttämään. Keskeytin hänet alkamalla viheltää »Ramonaa». Kyllähän ne maailmanparantajat järkeilevät mikä milläkin tavalla. Hitto heitä kuunnelkoon.

Lopun matkaa torkuimme äänettöminä. Välillä juttelimme hiukkasen, mutta järkeviä. Ilmoista, maisemista, vuodentulotoiveista.

ENSIVIERAILU SISÄMAISSA

Buffalo, Baffalo, Boffalo.

Ne tuntuvat lausuvan tuon nimen monella tavalla. Mutta käänneltäköön sitä kielen kärjellä miten päin tahansa, ei siitä kaunista tule. Eikä se kaupunki näytä ihanalta, vaikka sitä katsoisi ruusunkarvaisen lasin läpi.

Junamme pysähtyi pariksi tunniksi Buffaloon. Meillä oli aikaa lähteä verryttelemään jäykistyneitä raajojamme. Teatterinjohtaja sanoi: »so long, boys», ja nousi toiseen Niagaralle lähtevään junaan. Sieltä kautta kulki hänen tiensä Kanadaan.

Buffalon kadut ainakin ne, joita kuljimme — olivat törkykasoja. Tuuli lennätteli niistä kalkkia ja muuta roinaa vaatteillemme. Talot olivat sen näköisiä, kuin niissä aiottaisiin filmata elämää ryöväriluolissa. Ulkoseinät olivat kivihiilen savusta ja pölystä mustuneita.

Täytyy omata kovin hyvä sydän voidakseen sanoa Buffalosta jotain kaunista.

Roskaläjältä toiselle hyppiessämme ajattelin, että ihmepä olisi, jos tästäkin kaupungista olisi lähtöisin joku runoilija, joka kehtaisi laulaa kotiseutunsa ylistystä. Runoilija, joka muualla maailmalla »outona kulkiessaan» haaveilisi Buffalosta. Ja kyynelöivissä säkeissään kaipaisi »untensa valkeata kaupunkia, jonne sielunsa siivillä hetkeksi liitää pauhuista pahan maailman». Näille törkyisille kaduille, joilla ennen lapsena leikkiä löi.

Buffalo, oi päivin, öin, helmahasi ikävöin!

Runoilijoiltahan ei puutu mielikuvitusta.

Pysähdyimme katsahtamaan erästä puoliluhistunutta taloa vilkkaalla liikepaikalla. Siinä oli paraadiovi pahasti saranoiltaan longistunut. Keskellä ovea ammottava halkeama, jonka pahinta irvistystä tukkimaan oli naulattu kurainen lankunpätkä. Ikkunat ovenpielessä olivat puolisokeita. Niissä oli vain joku ruutunen ehyt. Rikkinäisiä oli koetettu paikkailla ruostuneella rautapellillä.

Oven yläpuolella reuhottava kyltti ilnioitti, että tämän palatsin nimi oli: Hotel Majestic.

Ovelle ilmestyi mustapintainen, alkujaan valkoiseksi tarkoitettu mies esiliina edessään. Huomasi kai meidät muukalaisiksi, koska viittilöi meitä sisälle.

Matti ja minä emme yleensä ujostele mustapintaisia miehiä. Astuimme sisälle hänen majesteetilliseen hotelliinsa.

Olimme kompastua lattialla olevaan kivihiililäjään. Ruostuneen rautakamiinan vieressä maassa makasi nähtävästi juovuksissa rääsyinen mies. »Stoorin» kalustona oli vain tyhjä tiski ja seinähyllyke. Mitään tavaraa ei ollut näkyvissä.

Mustapintainen mies puhui paljon ja teki käsillään kaikenlaisia liikkeitä. Hänestä olisi tullut hyvä kupletinlaulaja. Puheesta ymmärsimme hatarasti, että hän arveli meidän tarvitsevan jotain lämmikettä.

Kylläpä tietenkin. Kieltolakimaan miehet toisessa kieltolakimaassa tarvitsevat jotain lämmikettä, sillä ulkona oli tosikylmä.

Juu, me halusimme juoda kunnolliset pullakahvit. Siinä kaikki, sinä farisealainen lukija. Mitä sinä luulit meidän halunneen?

Koetimme mongertaa tätä kiihkeätä mielihaluamme mustapintaiselle miehelle, mutta hän mutisteli suutaan halveksivasti. Samoin kai tekisi Hotel Kämpin tarjoilija, jos Savon ukko tulisi kysymään piimävelliä.

Mustapintainen mies otti tiskin alta pullon ja suuhunsa viitaten sanoi: fiftiin sents uon. Samalla hän napautti sormipaukulla poskeensa ja oli nielevinään jotain oikein hyvää ja makoista.

Koska epäilimme, että mies tyrkytti meille viinaa, pudistimme paheksuvasti päätämme ja painuimme ulos.

* * * * *

Ashtabulan asemalla laskeuduimme junasta, niinkuin meitä oli lähtiessä neuvottu. Siinä piti vaihtaa toiseen höyry hevoseen, joka veisi Warreniin.

Asemalla ei saatu käsiin edes lipunmyyjääkään. Eikä mitään junaa ollut lähtöhommissa. Juna, jolla tulimme, jatkoi matkaansa kaukaiseen länteen.

Asemalla oli autoilijoita. Viittilöimme heidän kanssaan, eikä asioista tullut mitään selvää. Viimein yksi automiehistä otti minua takinhihasta ja talutti lähellä olevan kadun kulmaan. Siellä seisoskeli mies, työmekko yllään.

Automies puhui työmekkoisen kanssa englantia ja minä koetin pistää väliin jonkun raihnaisena syntyvän sanan.

— Kyllä mie ossaan suomee, sanoi työmekkoinen mies. — Minne teijän pitäs oikein mennä?

— Warreniin, mutta mistä ja milloin sinne lähtee juna.

— Junaa ei mee koko tänä päivänä, ilmoitti mies. — Mutta tää autoilija sanoo vievänsä teijät kymmenellä dollarilla. Se siitä melkein menis junallakin.

Autollahan meidän piti lähteä. Vaikka junaliput oli ostettu perille asti.

Suomalaista miestä nauratti, kun tiedustelimme, voiko autonajajaan luottaa. Kyllä voi, ne ovat Unionin miehiä.

Haalin löytäminen Warrenissa oli konstikasta.

Saimme sen hikisen etsinnän perästä käsiimme ja pidimme lauluillan pois tiehensä. Salintäyteinen yleisöjoukko osoitti vilkkaasti tyytymättömyyttään. Sanoivat, että mitäs noista tyhjistä renkutuksista. mutta kun olisi poliittisia pistelyitä, niin vot, se olisi poikaa. Suomalaisten enemmistö on tässä maassa politikoimiseen nuorekkaasti innostunut. Politiikka on uskontoa ja sitä on viljeltävä joka hetki. Tiellä käydessä, työtä tehdessä ja illalla maata pannessa. Muuta henkistä harrastusta ei saa olla, sen tulimme myöhemmin huomaamaan. Mitä ei ole koraanissa, on pahasta.

— Emmehän me osaa tämän maan politiikasta veistää värssyäkään, vasta maahan tulleet iikat, sanoimme eräällekin tyytymättömälle.

— Kyllä sitä aina porvareita ja noskuja osaa haukkua, neuvoi mies. — Niille pitää antaa vasten ikeniä että läsähtää. Ei täällä muusta ole väliäkään.

Vastasimme tähän, niinkuin järkevä lukija olisi pannut sanat suuhumme:

— Me emme ole tulleet tänne ketään haukkumaan. Täällähän on joka puolueella palkatut miehet ja sanomalehdet siihen hommaan. Meidän tarkoituksemme on huvittaa Amerikan suomalaisia rallatuksillamme, jos meitä viitsitään kuunnella. Eikö olisi hullua, jos rupeaisimme räyskimään ihmisiä ja asioita, joita emme edes tunne?

— Ahaa, tairattekin olla pimeitä veikkoja!

— Päinvastoin, tahtoisimme olla oikeita valkeuden lapsia, jotka eivät vihaa ketään. Antaisimme jokaisen pitää puoluekantansa rauhassa, sillä me emme pidä itseämme niin viisaina, että pystyisimme jyrkästi sanomaan, kenen piirustusten mukaan maailmasta tulee paras.

— Hörön lörön! Tuollaisella luikertelemisella ette täällä pitkälle potki. Meikäläiset ovat valistunutta väkeä, eivät ne kärsi pikkumaista hötisemistä. Menkäähän länteen…

Keskustelu tämän warrenilaisen Sokrateen kanssa koski tunteellisiin mieliimme. Mutta me olemme jo antaneet hänelle anteeksi, lieneekö hän leppynyt meille. Ei kaiketikaan. Warrenilainen on warrenilainen, vaikka hänet voissa paistettaisiin.

Iloksemme keskeytti kiistan siivon näköinen, hiljainen mies, joka pyysi meitä haastatella ammattiasioissa.

Poikkesimme syrjään, ja mies kertoi olevansa viisuntekijä, siis ammattitoveri.

— Teillä ei ole oikein kunnollisia lauluja, sanoi hän. — Täällä vaatii yleisö täysipainoista taidetta, kun se maksaa täyden rahankin. Ne ovat tottuneet hyvään.

— Niin niin, mutta me olemme kykenemättömiä —

— Sen kyllä arvaa. Vasta vanhasta maasta tulleet, eihän niiltä pitäisi täyttä vaatiakaan. Kunhan täällä valistutte, niin opitte tuntemaan, mitä meikäläiselle yleisölle pitää olla… Mutta kun näytätte noin mukavilta miehiltä, niin minä annan teille hienon laulun, jolla olen niittänyt mainetta monilla suomalaisseuduilla. Se menee yleisöön kuin häkä.

— Millainenpa tuo sitten olisi?

Mies antoi meille paperin, johon oli musteella kirjoitettu: »Lännen pojan laulu».

Panen sen tähän sellaisenaan, enkä peukaloi sitä ollenkaan. Voitaisiin muuten syyttää ammattikateudesta. Laulua veisattiin sävelellä: Ajetaan me poijat kyydillä j.n.e. Se kuului näin:

Tää poika se lännellä reisaloi
ja rennosti rallattelee.
Hattu on sillä kallellaan
ja laulu se kajahtelee.

Suomesta kuuluu surkiaa.
On nosken ja porvarin valta.
Kansa sortoa kärsiipi,
mut nousee kerran sen alta.

Nääs noske se porvarii lempiipi
ja kansan kurjuutta nauraa.
Hee piri-piripulloa suuteloi
ja yhtessä juopi ja laulaa.

Tää poika ei Suomeen ikävöi,
kun tietää sen vapauten hinnan.
Kun se työväin aatetta kannattaa
niin temokraati pistääpi linnan.

Ajan aallot ne kerta raskaina lyö
ja noske-porvari kaatuu.
Silloin alkaapi vapauten työ
kuin Venäjä näyttääpi latuu.

— Tällaisia ne kupletit pitää olla, myhäili mies tyytyväisenä. — Oikeaa asiaa, huumorii ja sieluu. Joka iltamassa ovat vaatineet sen kahteen kertaan, eikä läpytykset meinaa loppua millään. Annan tämän teille malliksi, jotta osaatte laittaa samantapaisia.

Tällä miehellä oli »vilpitöin sytän». Hän tahtoi ruoskia terävällä ivalla ja huumorin varjossa sitä, mitä piti vääryytenä. Jos hän tulee Suomeen, saattaa hän tavata vastustajissaan yhtä vilpittömiä, jotka ruoskivat häntä samanlaisilla aseilla.

* * * * *

Paperimme ilmoittivat, että meidän oli mentävä Pennsylvaniaan, Monessenin kaupunkiin. Konserttipaikoistamme meillä ei ollut juuri mitään lähempiä tietoja. Seurasimme vain New Yorkissa olevan managerimme antamaa listaa, jossa oli päivämäärät, milloin missäkin paikassa meillä oli ilta.

Warrenilaiset olivat tavattoman avuliaita ja vieraanvaraisia, hyve, joka Amerikan suomalaisilla erikoisesti pisti silmään. Elleivät puolueriidat pitäisi heitä hirveän eripuraisina, olisivat he maailman parhaita ihmisiä.

Warrenilaiset eivät lähettäneet meitä Monesseniin junalla, koska emme tunteneet kulkuyhteyksiä. Sinne lähti meitä viemään pitkän salskea pohjalainen mies. Puhti nimeltään. Hänellä oli komea Hudsonauto, omia kotitarpeita varten, kuten hän sanoi. Hän oli peltimyllyn työmies ja jyrkkä proletaari.

Pennsylvanian ja Ohion maanteitä ajelee vaikka päivätöikseen. Ne ovat kaikki asfaltilla tai muulla aineella sileiksi laskettuja. Kyllähän Amerikan kannattaa päällystää maantiensä vaikka hopealaatoilla.

Puhti oli autoilijana nimensä mukainen.

Otettiin puhtia ja vaunu sujahti liikkeelle virkkuna kuin markkinoita varten piiskattu hevonen. Hei hei, sitä mentiin kohta niin, että hippulat vinkuivat. Talot ja puut tien varrella lappautuivat ohitsemme yhtenä sileänä köytenä.

Puhti osoitti olevansa hirmun taitava ohjaaja. Äkkikäänteitä hän pyöräytteli tyynen levollisesti kuin olisi kieputellut kapustaa padassa. Mutta Matti ja minä emme olleet oikein rauhallisia, sillä tie oli kovin mutkikas.

— Eikö näillä teillä satu joskus tapaturmia? kysäsin minä. Toivoin kyytimiehemme kiinnittävän huomiota tällaisiinkin mahdollisuuksiin vauhtia säätäessään.

— Yes, harva se päivä, myönsi Puhti ja hurautti vasemmalle kääntyvässä mutkassa niin, että oikeanpuoleiset pyörät selvästi kohosivat maasta.

Nopeusmittari osoitti 70—75 mailia tunnissa.

Siellä täällä tien vieressä oli valkoisia ristejä, paikoin useampiakin yhdessä ryhmässä. Mitähän ne mahtoivat tarkoittaa?

Puhti selitti:

— Ne ovat auto-onnettomuuksissa kuolleitten muistoja. Aina kun joku ajaa päänsä halki, pystytetään kuolinpaikalle risti. Se on nääs varoitukseksi toisille autoilijoille.

Hui hui! Minua puistatti.

Matti oli kalpea kuin kuorittu peruna.

Sitten lisättiin höyryä niin, että hivenen verran kuoppaiseksi kuluneella tiellä Hudsonimme rupesi nelistämään. Ja maantie koukeroitteli vain yhtämittaista kysymysmerkkiään.

Matti istui silmät ummessa ja piteli jostain ovenkahvasta kiinni. Hän näytti mietiskelevän enemmän entistä ja mennyttä elämäänsä kuin toivorikasta tulevaisuutta.

Vinkuvassa menossa huusin yltiöpäisen ajajamme korvaan, että ehditään tässä vähemmälläkin hurinalla. Me halusimme sitäpaitsi katsella vähän maisemia.

— Joopa joo, myönteli Puhti suopeasti, — Ei meillä olekaan täysi päällä. Mutta hiukkasen meidän sentäs tarttis parantaa, etteivät vastaantulijat pääse nauramaan.

— Ei ei, älkää herran nimessä! huusi Matti melkein menehtyneenä. — Kyllä meille riittää vähempikin. Ettekö pelkää, jos vaunu sattuisi särkymään?

— Mitäs siitä pelkää, nää karrit on vakuutettu.

— Entä jos henki menee?

— Ei sekään ilmaiseksi mene, vakuutettu sekin on.

— Hyvänen aika, teillähän on vaimo ja lapsikin.

— Yksi poika vain ja sekin täysi-ikäinen. Eikä eukkokaan ole surevaa sorttia.

Puhti käänteli huolettomasti yhdellä kädellä ohjauspyörää. Auto oli jo muuttumaisillaan lentokoneeksi.

Puhti huomautti vielä:

— Kun olis arvannut ottaa lähtiessä ryypyn, niin uskaltaisi paremmin ajaa. Sitä on vesiselvänä liian arka.

Yhtäkkiä tunsin tuiman rytkähdyksen ja auto kääntyi ylösalaisin.
Retkahdin jotenkin nurin ja sitten oli kaikki vähän aikaa hiljaa.

Olin kumminkin vielä elossa. Kuulin hetken kuluttua Puhdin äänen huikkasevan:

— Tulkaa pois pojat vaan, niin käännetään kaara kohdalleen! Ei tässä mitään hätää ole!

Kun olimme kömpineet Matin kanssa auton alta ja todenneet, ettei mikään paikka autossa eikä meissä ollut rikki, väänsimme ajopelin jälleen pyörineen.

— Vähälläpä piti, ettei tullut merkityksi uusia ristinpaikkoja, lasketteli Matti, joka oli tointunut pelästyksestään.

— Joopa joo, sanoi Puhti katsellen arvostelevasti ympärilleen. — Tähän olisikin ollut helppo pystyttää ristejä, kun tuokin tienvierusta on niin pehmeätä maata.

Kuperkeikkamme syynä oli ollut vastaantuleva auto, joka oli ajanut väärää puolta. Kun Puhti ei voinut sitä muuten sivuuttaa äkkipäätään, täytyi hänen yhteentörmäystä välttääkseen ajaa ehdoin tahdoin ojaan, jossa menimme nurin.

Loppumatkalla Puhti kuitenkin ajoi tuntuvasti hiljempää.

* * * * *

Monen kaupungin läpi tulimme matkallamme ajaneeksi.

Pittsburgissa nousimme oikomaan jäykistyneitä jäseniämme ja haukkaamaan vähän lounasta.

Amerikkalainen ravintola ansaitsee seikkaperäisen kuvauksen. Lukija saa sen jostakin järkevästä matkakirjasta. Onhan niitä semmoisiakin.

Me otimme siankyljystä ja hapankaalia. Syödessä johtui Puhdin mieleen kysäistä:

— Meneekö Suomesta paljon siirtolaisia Venäjälle?

— Siirtolaisia Venäjälle!!?

Sellaistapa kysymystä meille ei oltu ennen tehty.

— Niin niin! Vai eikö työläisiä päästetä lähtemään maasta? Noin niinkuin hallituksen kiellolla?

— Ei sieltä ketään kielletä lähtemästä. Venäjällekin saa mennä kuka tahtoo ja kuka sinne otetaan vastaan. Mutta jos puolenkymmentä henkilöä sinne on mennytkin, muka jäädäkseen, niin kaikki ne ovat pyrkineet takaisin.

Puhti näytti kovin epäilevältä.

— Merkillistä, hän sanoi. — Hullujako ne ovat, kun eivät mene, vaikka sieltä on niin lyhyt matka? Toista se on täältä käsin lähteä.

— Mitä!? Meneekö täältä siirtolaisia Venäjälle?!! Oikeinko sinne jäädäkseen?

— Joopa joo, kyllä ne lähtevät, kuka vain saa asiansa reilaan. Jos minäkin saan taloni ja tavarani myydyiksi, niin lähden pitkänä viivana.

Saimmepa kerrankin kuulla jotain uutta. Puhti ei tiennyt kertovansa meille ihmeitä.

— Eikö tässä maassa ole sitten hyvä toimeentulo? kysäsimme,

— Yes, täällä on kaikki all right. Mutta täytyyhän ihmisen katsoa vanhanpäivänkin varaa.

— Venäjältäkö sen uskotte löytävänne?

Puhti katsoi meihin kuin ihmetellen, miten tuollaista voi kysyäkään.

— No saletisti, sehän on selvää! Siellähän työläisen vanhanpäivän vara on. Varsinkin kun voi viedä mennessään vähän pääomaa. Minäkin jos kaikki möisin, niin toistakymmentätuhatta dollaria tulisi. Ja monella muullakin meikäläisellä on senverran.

— Mutta niistähän tulisi jo Suomen rahassa puolen miljoonaa. Ja sillä eläisitte jo nätisti Suomessa koroillanne.

Puhti sylkäsi ja hymähti ivallisesti:

— Phyh ja pitkät pienat. Vai Suomeen tässä vielä. Hahhahhaa! Hyi jukuliste, eihän sinne työläinen uskalla mennä näyttämäänkään itseään… Ja vielä rahoineen, säästöineen. Saakuti vieköön, epävarmaan maahan. Siellähän kansa ja sotaväki odottaa vain hetkeä noustakseen aseisiin ja kukistaakseen nykyisen terrorihallituksen. Rytäkkä siellä nousee, joo… ja näinä päivinä, joopa joo.

(Tähän aikaan oli Suomessa Tannerin hallitus.)

Me kuuntelimme ällistyneinä Puhdin mielipiteitä ja kysyimme;

— Mistä ihmeestä olette saanut päähänne nuo asiat ja käsitykset?

— Minä luenkin Työmies-lehteni tarkkaan. Se kertoo Suomen ja Venäjän asiat prikulleen. Niin justiinsa. — Siellä Suomessa kansa saa elää aivan säkki päässä. Mitään tietoja ei kuulemma anneta muun maailman menosta. Pajuköyttä vain, jota sille noske- ja porvarilehdet syöttävät sen kuin kerkeävät. — Yes, pimeässä siellä kansaa pidetään, kuin muinoin Egyptin maassa.

Me selostimme Suomen ja Venäjän oloja omien tietojemme mukaan, mutta Puhti huitaisi kädellään torjuvasti ja sanoi: antakaa olla höpsimättä, kyllä ne asiat täällä tunnetaan. Ei täällä niin moukkia olla, kuin ne siellä Suomessa ehkä luulevat.

Siihenpä se poliittinen keskustelumme sitten töksähti.

Ravintolan seinillä oli reklaamiplakaatteja. Muuan esitti indiaanityttöä, joka operettipuvussa ja hyvin käherrettynä seisoi keskellä synkkää aarniometsää ja suositteli yleisölle jotain puuterilajia.

— Onpas siinä imelästi piirretty kuva, huomautti Matti.

— Piirretty? tokaisi Puhti katsahtaen plakaattia. — Ehei, pojat, sehän on painettu. — Yes, pojat, painamalla täällä Amerikassa semmoiset tehdään. — — Koneella oikein, ei niitä piirrellä, joopa joo. Näette vielä paljon täällä.

Puhti oli ollut parikymmentä vuotta suuressa maailmassa. Eikä hän ollut harvinaisuus aateveljiensä joukossa. Päinvastoin.

Monessenin lauluilta meni hissukseen, eikä siitä ole kummempia kertomisia.

* * * * *

Conneautissa käynti oli hauska.

Menimme sinne autolla, Puhti jälleen ajajana. Matka kesti kokonaisen päivän. Puhti otti maksua hyvin hellävaroen. Melkein vain bentsiinistä. Vaikka meillä oli kiistaa pyhistä asioista. Amerikansuomalaisten auliudesta voisi kirjoittaa pitkälti. Ne eivät senttejä venyttele, jos eivät turhia tuhlaakaan.

Pennsylvanian maisemia ehdimme hiukan tarkastella, sillä Puhti ajoi kohtuullisesti.

Koko seutu oli sikin sokin heiteltyjä vuoria ja laaksoja. Harjanteet hassunkurisen särmikkäitä, niinkuin mielipuolen taiteilijan piirustusten mukaan muovailtuja. Tehtaat olivat monin paikoin myrkyttäneet kaiken kasvullisuuden. Harvoissa puissa näki lehtiä ja niiden oksat ja rungot olivat kivihiilitomun kerrostamia. Ruohonsänki maassa nokista ja kivuliaista. Ei raikasta vihreyttä missään. Rotkojen pohjilla savusi synkkiä tehtaita, joiden jyske ja räminä kantautui korviimme kakofoonisena jazzina.

Pistettyäni lukijan kouraan tämän kymmenenpennin maisemakortin jätän enemmät luonnonkuvaamiset ammattimiehille. Sormet syyhyvät väliin halusta näpeksiä luvattomia.

Conneautissa, kuten muuallakin, oli suomalaisilla paljon omia asuntotaloja. Suomalaiset rakentavat niitä auttaen toinen toistaan. Nimittäin samaan puolueeseen kuuluvat.

Ruumiillista työtä tekevästä väestä elävät suomalaiset ehdottomasti parhaiten. Muihin kansallisuuksiin kuuluvat eivät vedä heille vertoja.

Suomalaisille voidaan maksaa raskaassa työssä kaksikin kertaa niin paljon kuin »ginille», italialaiselle. Sillä suomalainen heiluttaa lapiotaan yhtä etevästi kuin italialainen kieltään.

Conneautin ilta meni näppärästi. Meille tarjottiin näyttämön takana omenaviiniä, joka oli hyvää. Eikä siinä ollut niin paljon prosentteja, että lukijan tarvitseisi moittia meitä juopottelusta.

Ohjelman loputtua tuli pukuhuoneeseen joukko nuoria tyttöjä. He olivat korkeakoululaisia ja nostattavan reippaita. He sinuttelivat meitä ja puhuivat suomea korostaen alkukonsonantteja kovin voimakkaasti. Se oli heihin tarttunut englanninkielestä.

Yhdellä kaunokaisista oli yllään valkoinen villapaita, johon mustekynällä oli piirretty useita nimiä. Se oli jonkinlainen vieraskirja. Oikeammin vieraspaita. Neitonen tarjosi minulle täytekynän ja sanoi:

— Ssinä ssaat ppiirtää ssinnun nimi mminun ppaittaan.

Näin murtavat suomalaisten lapset useinkin isiensä kieltä.

Piirsin nimeni paitaan, ja Matti sai tehdä samoin. Käynnistämme piti jäädä muisto.

Sitten tuli pukuhuoneeseen mies, joka oli pulskimpia vaaleita tyyppejä, mitä olen nähnyt. Näillä seuduin olivat melkein kaikki suomalaiset komeita. Lakeuksien kansaa Pohjanmaalta, enimmäkseen.

— Terve, veljet! huusi mies reippaasti jo ovelta.

— Toivon teille onnea ja menestystä tässä maassa.

Sepä oli rehdinmakuinen mies. Hän piti meitä kai oikeina puoluesankareina, muuten hän ei olisi sanonut noin. Hänellä oli avoin ja suora katse, niinkuin ihmisellä, joka uskoo olevansa oikealla asialla. Me emme hennoneet sanoa hänelle, että hän oli meistä erehtynyt. Me emme olleet puoluepukareita. Meille ei ollut selvillä, minkä puolueaatteen vuoksi olisimme voineet lyödä lähimmäistämme korvalle. Älä narraa, lukija, että sinullekaan sen sanelee muu kuin ruokapurtilo, käyttääkseni pessimistisen teatterinjohtajan sanoja. Asema ja leipä, siinä kaikki. Talonpoika ja linnanherra ratkaisevat yhteiskunnallisia pulmia hikoilematta — aivanpa päätään vaivaamatta. Kumpikin omalla tavallaan. Mitäs, selvähän se on. He tietävät, missäpäin on vihollinen, joka aikoo pienentää heidän leipäkannikkaansa. Mutta entäs narri, joka soittelee yhtähyvin talonpojalle kuin linnanherralle. Kummalle hänen pitäisi irvistää, kummalle kumartaa? Sano sinä, lukija, joka olet olevinasi niin viisas.

* * * * *

Clevelandissa on niin huikea pilvenpiirtäjä, että kannattaa matkustaa Amerikkaan yksistään sitä nähdäkseen. Se kohoaa nääs yksinäisenä ylimyksenä viisi-kuusikerroksisten talojen joukosta. Sen mahtavuus pääsee siinä oikeuksiinsa, koska se ei häivy vertaisten seurassa.

Tässä miljoonakaupungissa emme tienneet, minne meidän pitäisi mennä.
Matkaohjelmasta oli unohtunut haalin osoite.

Etsippäs se nyt sitten umpimähkään, kun et osaa edes kieltä.

Matti oli hämärästi muistavinaan puhutun, että se oli jossakin 14:nnellä kadulla. Mitäs muuta kuin ota auto ja lähde sivuamaan 14:ttä katua, kai se eteen toksahtaa.

Kysäsimme ensin varmuudeksi ajajalta, tiesikö hän, missä on Finnish Hall. Finnish socialist association? Ei tiennyt. No sitten: draiv foortiinth striit, vii mast siik! Tavailimme nahkeasti amerikankieltä ja ajaja ymmärsi. Amerikkalaiset ymmärtävät, kunhan mutisee vähän sinne päin. He ovat tottuneet solkkaamaan kaiken maailman iikkojen kanssa.

Käytiin neljästoista katu läpeensä, eikä suomalaista haalia löytynyt.
Huristettiin sitten umpimähkään siellä ja täällä, mutta turhaa se oli.

Taksamittari hakkasi kuin mieletön. Kun neljä dollaria oli hassattu, nousimme pois ajopeleistä ja menimme ravintolaan.

Puhelinluettelo.

Miksi emme sitä aikaisemmin hoksanneet, typerykset!?

Finnish Hallia ei kuitenkaan luettelosta löytynyt. Sinne ei ollut puhelinta. Mitäs nyt? Ahaa, soitamme jollekin henkilölle, jolla on puhelin ja suomalainen nimi luettelossa. Hih, kyllä tästä selvitään!

Valitsimme luettelosta nimen: Heikkilä.

— Nain ou säven ou ou, sokelsin puhetorveen.

— Heikkilä, vastattiin.

— Anteeksi, onko siellä ketään suomenkieltä taitavaa?

— Yes, minä puhun.

— Pyydän anteeksi, meitä on kaksi eksynyttä ja kielitaidotonta vierasta. Voitteko sanoa suomalaisen haalin osoitteen.

— Kyllä, se on kahdeskymmenesviides katu 1900.

— Kiitoksia paljon.

Selväpä oli. Otimme taas auton ja pääsimme suoraan haalille.

Clevelandin suomalaiset — puolueisiin katsomatta — olivat sivistyneenmakuisia ja kaikin puolin mukavia. Heistä en keksi mitään piikkailemisen aihetta ja siksipä minun on tyydyttävä sovittamaan heihin erään mietiskelijän lause:

»Naiset ja miehet ovat maailman parhaita ihmisiä».

SITÄ JA TÄTÄ CHICAGOSTA

Meidän piti matkustaa Marquetteen, mutta Chicagon asemalla — niitä on siellä montakin — sekaannuimme junasta pois.

Marquettelaiset jäivät sinä iltana ilman taidetta, eikä se ollut heille suuri vahinko. Meillehän se teki rahallista vahinkoa. Sen saimme jälkeenpäin tietää Työmes-lehdestä, jossa annettiin myös erinäisiä välihuomautuksia.

Samapa se, sille ei voinut mitään. Amerikka on suuri maa. Kyllä siellä äkkinäinen pian eksyy.

Seuraava paikkamme oli joku Herman-niminen kaupunki. Siellä meidän piti ollakin vasta kolmantena iltana, mutta arvelimme olevan viisainta jouduttautua sinne ajoissa. Mikäs siinä, helpostihan sinne pääsee, tuumimme. Menemme vain lippuluukulle ja sanomme reilusti: two tickets to Herman, saamme liput ja nousemme junaan. Sillä tavallahan se käy, kun maassa on rautatiet ja meillä hintoja taskussa. Eihän siinä muuta.

Mutta äläpäs. Oli siinä muutakin ja mutkallista.

— Two tickets to Herman, paukautin minä lipunmyyjälle ja olin hyvin jenkin näköinen.

— What? German?

— Ei Kermaani, vaan selvä Herman. Harman, Herkko, Hemppa, miten te nyt sen lausutte täällä Chicagossa?

Lipunmyyjä katsoi kysyvästi ja mutisi jotain käsittämätöntä.

Näytin hänelle paperin, johon oli kirjoitettu: Herman, Michigan. Baraga count.

Tikettimies pudisti päätään ja kielsi Hermannin kuin Pietari herransa. Hän ei ollut tuntevinaan ketään Herman-nimistä. Meidät osoitettiin neuvontatoimistoon, joka oli keskellä asemahallia. Siellä piti meille etsittämän Hermanni ja sitten saisimme tiketit.

Neuvontatoimiston virkamies otti Hermannin vakavalta kannalta. Hän tutki karttoja ja taulukoita ja selaili maantieteellisiä teoksia. Hänkin pyörittel: päätään. Hermanni oli ja pysyi kadoksissa.

Me vaadimme jyrkästi, että Hermanni on löydettävä, ennenkuin Michiganin juna lähtee.

Virkamies juoksi toisiin konttoreihin hakemaan apua. Kolmekin Sherlock Holmesta saapui, ja he selasivat läpi kaiken kirjallisuuden, mitä toimistossa oli. Hakivatpa vielä sanomalehtimyymälästä lisää. He tutkivat kartat, taulukot, vieläpä seinäkalenterinkin. Mutta Hermanni piileskeli kuin ruumenvasuun pudonnut neula.

Virkamiehet pyyhkivät hikeä kasvoiltaan ja tunnustivat lopulta, että
Hermannin löytäminen oli heille mahdottomuus. Jospa sitä ei ollut
olemassakaan koko Hermannia? Virkamiehet katsoivat meihin epäilevästi.
Ehkä olimme tulleet kujeilemaan heidän kanssaan?

Ei ei. Kyllä Hermanni oli olemassa ja toimi vilkkaasti puolueriennoissa. Olimme nähneet lehdissä uutisiakin Hermannista.

Jätettävä se nyt kumminkin oli, Hermanni. Paras lähteä katselemaan suurta Chicagoa. Sielläpähän löydämme suomalaisen, joka neuvoo meille Hermannin piilopaikan.

Aina lystikäs Matti rallatteli veisua: »Amanda käveli kryytimaassa».
Pari säettä siitä sopi tilanteeseemme:

»Oi Hermanni, Hermannii,
miks jätit miinunt
kuin nskolliinen oolin siinullen».

* * * * *

Kävelimme uudenaikaisen rosvoromantiikan valtaisessa kaupungissa.

Aamuhetki oli varhainen, eikä näkynyt paljoa väkeä liikkeellä.

Eilen olimme ajaneet Ohiossa autolla — avonaisella vaunulla — ilman päällystakkia, ja kesäinen tuuli oli lempeä. Chicagossa paukahteli pakkanen ja kaduilla oli lunta polviin saakka. Ilmanvaihtelut tässä maassa ovat merkillisiä.

Meillä ei ollut päämäärää. Kuljeskelimme sama se minne. Eihän sillä mitä väliä, ainahan tarvittaessa löytyy suomalainen, joka opastaa.

Meistä tuntui kuin olisimme olleet henkiolentoja. Kukaan maailmassa ei tiennyt tällä kertaa olinpaikkaamme. Saatoimme kadota täällä jäljettömiin tuhansien muiden lailla. Jos tahdoimme, voimme vetää viivan entisyytemme yli ja alkaa uutta elämää muina miehinä ja uusilla nimillä. Menneisyys oli irroittanut meistä otteensa, ja meidän oli helppo eksyttää se kintereiltämme. Tästä pesästä meitä ei kukaan koskaan löytäisi.

Tuntui oikein kammoittavan keveältä olla.

Harhaillessamme jouduimme jonnekin syrjäiselle kadulle.

Erään talon edessä seisoskeli joukko miehiä. Oikeastaan heitä ei voinut sanoa miehiksi. Kenties he olivat olleet sellaisia joskus. Nyt he näyttivät haalistuneilta miehen jäljennöksiltä.

Siinä oli riutuneita, kumaraisia vanhuksia. Laihoja ja nälkiintyneen näköisiä. Oli rampojakin. Harvoilla oli päällystakki, jos oli, sekin resuinen. Toisilla oli pikkutakin kaulus nostettu hakaneulan kiinnipitämänä kurkun suojaksi. Oli pureva pakkanen. Miehet värisivät vilusta ja yskivät, että teki pahaa kuulla. Joku sylki verta. Useat hyppelivät ja löivät käsiään yhteen, mutta tuskin ilosta. Kenenkään ilme ei puhunut tulevaisuudesta. Miesten nääntyneistä katseista tuikki laimistunut kirous.

Me seisahduimme joukkoon. Me etsimme vaikutelmaa. Niin oikein, sinä ivallinen lukija. Ihan sitä vanhaikaista vaikutelmaa, josta puhuminen kuuluu banaalilta.

Halusimme myöskin löytää miehen, jonka kanssa voimme keskustella. Oli siinä joukossa näytteitä useimmista kansallisuuksista. Oli värillisiäkin, joiden tummuus vaihteli patamustasta kahvipannun ruskeuteen.

Saimme käsiimme ryssän. Hänen kieltään osasimme vähän, sitähän luettiin ennen koulussa. Ja venäläisen kanssa selviää paljon asioita viittiloimallakin.

Saimme tietää, että talossa oli työnvälitystoimisto, ja nämä miehet odottivat jotain »jopia».

— Onko nyt Chicagossa kova työttömyys? kysyimme.

— Njet, työtä on, ei työttömyys, vastasi ryssä.

— No, mitä varten tässä on paljon näitä joutilaita?

— Ah, ei kelpaa enää työhön. Raakkiväkeä ovat, liian vanhoja, heikkoja kovin. Kun kiire on ja miehiä paljon tarvitaan, vot, silloin näitä otetaan. Vot, gospodinj, minä vanha jo, selkä kumara, käsi heikko, harvoin saa ropottia.

Ukkoparka olikin laiha ja ruttuinen. Käsivarret ja alaraajat olivat luonnottoman ohuet. Hän muistutti hämähäkkiä. Hänellä oli yskä jä rinta röhisi.

Vanhus risti rintansa, painoi katseensa alas ja itki.

En henno häntä enää nimittää tässä ryssäksi.

Venäläinen levitteli käsiään ja kertoi nyyhkyttäen:

— A keisaria palvelin kakskymmentäviis vuotta. Aliupseeri olin, vot, hyvän liebushkan sain. A, boljsheviki tuli, keisari pois. Minä vanha mies keisarin aikaa muistelin, vot, bolsheviki suuttui, linnaan pani. Hirteen meinasi, mut karkuun pääsin. Tänne tulin, mut vanha jo olen, ei saa työtä; Nälkä on, djengi njet.

Annoimme ukolle muutamia pennosia ja hän suuteli käsiämme.

Äijä oli palvellut keisaria, jota emme suinkaan rakastaneet. Hän oli itsekin jo haudan partaalla. Eloa kosto tarkoittaa, mut hauta vihan sovittaa.

Äkkiä syntyi ryysyläisten joukossa hälinää.

Toimiston ovelle ilmestyi karkean näköinen mies. Totisesti hän muistutti orjavoutia filmissä »Setä Tuomon tupa».

Päällysmies se olikin. Hän katseli miehiä arvostelevasti ja viittasi yhden sieltä toisen täältä luokseen ja tunnusteli heitä jäsenistä kuin hevosen ostaja. Liian kehnoiksi havaitut sysättiin töykeästi pois ja hyväksytyt ohjattiin sivulle onnellisten valittujen laumaan.

Päällysmiehen katse osui Mattiin ja minuun. Hän mittaili meitä silmillään hyväksyvästi kuin talonpoika vankkaa työruunaa. Niinkään ihailevasti minua ei kukaan ollut ennen katsonut. Vaikutimme kai tässä rujojen rinnalla oikeilta Simsoneilta.

Mies tuli eteemme ja teki ymmärrettäväksi, halusimmeko työhön. Jotain säkkien kantoa oli. Ehei, ei, me emme halunneet. Meillä oli omat hommamme. Eikö hän huomannut sitä päältämme. Eikö olemuksemme vaikuttanut paremminvoivalta kuin noiden? Mitä varten sitten seisoimme tässä? Sitä hän luultavasti tiedusteli englanninkielellään. Ravistelimme päätämme, ei ymmärrä.

Filantrooppi kääntyi meistä harmistuneena. Hän valitsi hylkyjoukosta nipullisen vähimmän kunnottomia ja huitoi loput kiroillen ympäriltään. Aivan kuin juutalainen, joka ostaa vanhoja vaatteita ja valittuaan parhaat sysää loput tiskiltään huutaen: viekke pois, mine ei huoli ne rättit ilmankka!

Hyljeksityt jäivät surullisina odottamaan uutta ihmisystävää, joka toisi heillekin työtä ja leipää. Heidän silmänsä itkivät kyyneleettömästi.

Meidän piti lähteä tästä paikasta pois. Meille tuli siinä paha olla.

Hyvä ei ollut niidenkään, jotka jäivät siihen värjöttämään. Mutta olisiko heitä helpottanut, jos mekin olisimme jääneet ja ruvenneet kärsimään yhteistä kurjuutta. Kuka on niin jalomielinen, että kieltäytyy taivaasta ja ehdoin tahdoin työntäytyy kadotukseen. Siitä syystä vain, ettei halua riemuita taivaassa, tietäessään toisten olevan itkussa ja hammasten kiristyksessä.

Jaa jaa. Ehkä niin tekevät hurskaat. Ne, jotka ovat kelvollisia taivaaseen pääsemään. Ennenkaikkia Mestarin palvelijat maanpäällä. Viimeisen tuomion jälkeen he istuvat valkoisissaan taivaan kuoreissa ja kajahuttelevat ylistysvirsiä. Mutta riemunsa hyminässä he ovat kuulevinaan kadotettujen valitusta. Heidän hurskaat sydämensä valtaa sanomaton sääli, joka on jumalasta. He menevät Pyhän Pietarin luo ja sanovat:

— Oi Pyhä Pietari, meillä on paha olla.

Pietari tuijottaa heihin pöllämystyneenä ja tokasee:

— Häh, eikös talon portsuunat kelpaa, vai? Mitä herrasväelle pitäisi täällä olla, häh?

— Ymmärrä meitä, oi Pyhä Pietari. Me emme voi iloita täällä samalla aikaa, kun lähimmäisemme kärsivät toivottomassa iankaikkisuudessa.

Tämä on Pietarin homehtuneelle käsityskyvylle liikaa. Hän helistelee avainnippuaan hermostuneena ja raapii älyttömänä päätään. — Mitähän niillä on oikein mielessä, juuttailla?

— Ahaa, tämähän on kapinaa, selviää hänelle äkkiä. — No voi sun suutari! Juu-u. Kapinallisia puheitahan nuo ovat. Jytäkän ne vielä nostavat, mokomat. Holl reit, sano hollantilainen, kyllä minä ymmärrän. Mestarille menen sanomaan, tehköön Hän sitten niinkuin tahtoo.

Mestari saapuu ja hänen katseensa lempeys antaa hurskaille uskoa asiansa oikeuteen.

— Oi mestari, sanovat hurskaat. — Päästä meidät kärsimään kadotettujen kanssa. Anna osa heidän rangaistuksestaan meidän päällemme, että he hivenenkään lievitystä saisivat. Syntisiähän mekin olimme.

Mestarin kasvot säteilevät kuin kultainen päivä ja hän sanoo:

— Te hyvät ja uskolliset palvelijani. Tätä Minä teiltä odotinkin.
Te olette seuranneet Minun jälkiäni teoissa, ettekä vain sanoissa.
Teidän palkkanne on oleva suuri, vaikka uskonne ei ollut luja.

— Mutta Mestari Suuri, mehän olemme uskoneet Sinuun.

— Heikosti, ystäväni. Enkö Minä sanonut teille: Minä olen ottanut pois kaikki maailman synnit? Enkö Minä maksanut kaikkien edestä? Enkö Minä ole hyvä? Enkö Minä ole laupias? Ihmisjärki ei voi mitata Minun laupeuteni syvyyttä. Tietäkää siis: Kaikille on anteeksi annettu. Kadotuksessa ei ole ketään.

— Mutta ne, jotka eivät ollenkaan uskoneet Sinuun? oi Mestari.

— Minä en antanut heille uskoa. Minustahan se riippui. Se oli heidän koettelemuksensa. Eikö syntinen ihminenkin ole monesti antanut anteeksi lähimmäiselleen, joka epäili hänen sanojaan.

Olenko Minä huonompi? Minähän olen Herra ja Hyvyys.

Mestarin ääni soi lempeänä kuin siunaus, ja hänen katseensa hohde on kirkkaampi kuin kaikkien päivien yhteenkopttu valkeus hamasta aikojen alusta.

Ja taivaan salit vaikenevat myriaadien kynttilöiden syttyessä entisten lisäksi, enkelien kuoro virittää mahtavan riemulaulun, ja autuas ihmiskunta käy karkeloiden viettämään ikuista päivää. — — —

* * * * *

Saarisen pilvenpiirtäjä oli muhkea.

Chicagon rahamiehet olivat kyllä parannelleet Saarisen piirustuksia.
Talon yläosaan oli laitettu joitakin pyöreitä muotoja. Vähän sipulia.
Arvelivat kai, että se näyttää siten hienommalta.

Meistä ne sipulit pilasivat talon yläosan.

Chicagon suomalaisten kanssa jouduimme vilkkaaseen veljeilyyn.

Tohtori Jarvin (Järvinen), toimittaja Ahde, luutnantti Artturi R. ja Snellin Jussi, jota sanoivat rikkaaksi mieheksi, ottivat meidät suojelukseensa ja kiikuttivat katsomassa Chicagon kiinnostavaisuuksia.

He eivät välittäneet tiedustaa puoluekarvaamme, vaan pitivät meitä ihmisinä. He olivatkin yli keskitason lukeneita ja myös valistuneita miehiä. Puoluevihan usvakerros ei koskaan nouse puolivillaishengen ilmapiiriä ylemmäksi — ei ainakaan tukahduttavana. Maassa se mataa. Henkisiä rantajätkiä on kaikissa kansankerroksissa.

Amerikasta kertoessa joutuu aina puhumaan puoluevihasta. Suomalaisten.

Monenmoista meille näytettiin tässä merkillisessä kaupungissa.

Näimmepä oikean rosvopäällikönkin. Jouduimmepa samaan pöytäänkin nykyaikaisen Rinaldo Rinaldinin kanssa. Mitäs sanotte, seikkailukirjoja lukeneet pikkupojat?

Istuimme ravintolassa, jossa tarjottiin vaikka mitä. Se oli miellyttävän hämärä ja sillä esiintyi pitkin päivää sukkela irlantilainen, joka lauloi:

I have no bananas,
I have no bananas to day.

Tämän laulun taiteellista arvoa en pysty mittailemaan. Mutta sen sepittäjien, kahden pikkumuusikkerin, kerrottiin tulleen sillä upporikkaiksi. Tehtyään laulun he olivat tarjonneet sitä musiikkikustantajille. Kukaan ei huolinut.

Viisuntekijät olivat aito amerikkalaisia. He vuokrasivat kuorma-auton, johon sijoittivat pianon. He ajoivat suuressa New Yorkissa kadunkulmasta toiseen ja lauloivat katuyleisölle:

I have no bananas.
I have no bananas to day.

He rallattivat veisunsa vängällä ihmisten korviin.

Ja tarttuihan se yleisöön kuin terva, se laulu. Kun newyorkilaiset menivät nukkumaan, kehräsi alitajunta banaanisäkeitä. No bananas, kuinka se nyt taas olikaan? Sepä metka laulu. Ei ole banaaneja tänään, eikä tuskin huomennakaan. Hahhahhaa! Kun oppisi tuon hienon kupletin. Pitääpä kysyä huomenna musiikkikaupasta.

Newyorkilaiset näkivät unta banaaneista, joita ei ollut tänään eikä huomennakaan. Autotorvien törähtely, väkijoukkojen sorina, kaikki tuntui ratkuttavan no-bananasta. Toisia hermostutti kulkea hedelmäkauppojen ohitse. Silmä näki niissä banaaneja, mutta korva vaikutti, ettei niitä ole. Musiikkikaupoista käytiin ehtimiseen kysymässä no-bananasta. Kauppiaat harmittelivat, ei ollut.

Vaikea no-bananas epidemia kiusasi asukkaita maailman pääkaupungissa.

Ilmestyivätpä no-bananaksen tekijät uudelleen kustantajan luo. Nyt heillä oli valtit. He tekivät edullisen sopimuksen, jota allekirjoittaessaan kustantaja itki. Osaksi ilosta, kun tiesi saavansa laulusta suuria voittoja, osaksi harmista, kun tekijöille piti maksaa satumaisia.

No niin. Istuessamme ja kuunnellessamme tätä kallisarvoista no-bananasta aukeni ravintolan ovi ja sisään astui kuin humahdus tumma mies. Hän katseli ympärilleen ja sanoi tohtori Jarvinille: haloo, sekä istuutui pöytäämme. Hänellä oli luihakka katse ja sypäkät liikkeet. Silmät näyttivät yhtaikaa vilkuvan joka suunnalle. Hän kutsui tarjoilijaa, joka tuli nuljakkana kuin kastemato. Naama yhtenä nöyränä hymynä, imelänä kuin sokeri-ydelmä.

Tumma mies tilasi pöydän koreaksi. Palvelushenki liehkasi edestakaisin sujakkuudella, joka lähenteli akrobatiaa. Hän tiesi nähtävästi palvelevansa oikeata herraa.

Vieraamme perässä oli tullut ravintolaan kaksi rotevaa miestä. He istuivat aivan oven pieliin ja näyttivät pitävän silmällä valppaasti kaikkea.

Tumma miehemme istui vain minuutin, maksoi laskun ja jätti meidät käyttämään tilattua hyväksemme. Sanoen: ai äm in horri, painui hän jälleen ulos kuin tuulenpuuska. Rotevat miehet lähtivät seuraamaan häntä kohtuullisen matkan päässä.

Ei siinä sen kummempaa sattunut. Mutta mikä mies tuo tummainen oli?

— Se on yksi rosvojoukkojen kuninkaista, selitti tohtori Jarvin.

— Ja nuo toiset tietysti etsiviä, vaanimassa häntä?

— Ei ei. Ne olivat henkivartijoita. Yksikään poliisi ei uskalla kohottaa kättään päällikköä vastaan. Henkivartijat tulisivat heti väliin ja se on tiukka paikka. Niillä on usein omien palkkaamiensa tiedemiesten sommittelemia tuhoaseita, joita muu maailma ei saata tunteakaan.

— Kuinka sinä olet joutunut tuollaisiin tuttavuuksiin?

— Hänellä oli tikarinhaava ja hän kävi luonani hoidattamassa sitä. Heidän kanssaan ei kukaan uskalla olla huonoissa väleissä. Rikollisten vaikutus tämän kaupungin asioihin on suurempi kuin muualla uskotaankaan.

Ihmeellinen kaupunki, Chicago.

Meitä käytettiin katsomassa myös vaudevillenäytäntöjä.

Muuan esittäjä oli lystikäs. Toverimme suomentelivat meille, ja me saimme nauraa hänen jutuilleen.

Esittäjä tuli lavalle sotilaspuvussa. Hän oli pitävinään esitelmää sotilaille. Ehdotti, että kautta maailman olisi sotilaitten muodostettava ammattijärjestöjä. Ensi vaatimuksena olisi kahdeksantunnin työpäivä. Sota-aikana sattuvista ylitöistä olisi suoritettava korotettu tuntipalkka. Taistelujen pituuden määrää ammattijärjestön kokous. Ammattitarkastajan on käytävä tutkimassa, onko taistelukenttä terveydelle vaaraton, ennenkuin sotatoimet aloitetaan. Ammattijärjestöihin kuulumattomien vihollisten kanssa ei taistella. Kun kaksi toisilleen vihamielistä sotilasta joutuu taistelussa vastatusten, on molempain näytettävä jäsenkorttinsa, ennenkuin ovat oikeutetut tappamaan toisensa. Sotilaitten varustuksista on pidettävä parempaa huolta kuin tähän asti. Esitelmöitsijä valitti, että hänen viimekin sodassa täytyi tappaa seitsemäntoista saksalaista, ennenkuin löysi sopivat saappaat.

* * * * *

Matti ja minä ajoimme myöhään illalla taxiautolla »kotiin».

Kuljettaja huomasi meidät kai pitkätukkaisiksi, koska yritti ajattaa meillä lystiä. Taksamittarin nakutellessa ahkerasti kymppisenttisiä. Niinhän ne ajattavat Helsingissäkin, jos huomaavat, ettei kyydittävä tunne kaupunkia.

Meille oli sanottu, että asunnollemme piti olla viiden- kuudenkymmenen sentin matka.

Kun mittari oli napauttanut dollarin ja kolmekymmentäviisi senttiä, löimme safööriä olalle ja komensimme: stop ja heti!

Autoilija pysäytti vastenmielisesti. Kukaties minne hän olisi tahtonut viedä meidät. Huomasimme olevamme hyvin pimeällä kadulla, eikä näkynyt muita kulkijoita.

Kaivellessamme maksua solkatti ajaja, että se olisi sitten 13 dollaria 50 senttiä. Mittarin taulussa oli numero 1:35, ja hän piti meitä yhtä moukkina kuin muukin maailma. Mutta me sanoimme suomeksi, että: häpiä vähän, puolitoista saat korkeintaan.

Safööri puri kinnastaan ja vänkäsi: more, more. Hän oli äreä kuin hammassärkyinen suutari. Ehkä hänen hampaitaan kolottikin, ilmahan oli viimainen.

Me olimme riisuvinamme päällystakkeja yltämme ja pyysimme saada aloittaa tappelun noin vain lämpimiksi. Sanoimme sen suomeksi, mutta mies ymmärsi paremmin liikkeet. Hän kopeloi takataskuaan ja metelöi kuin hengen saanut huutomerkki.

Rähäkkä houkutteli siihen poliisin. Poliisit piileskelevät usein porttikäytävissä, joista on hyvä pitää katua silmällä. Ja rettelöiden sattuessa pääsee niistä arvaamattoman sievästi syntipukkien niskaan.

Poliisin tultua parani safööri hammassärystään ja rauhoittui kuin olisi saanut valerianatippoja. Hän käytteli livakasti chicagolaista kieltään ja tuntui puolustavan 13 dollarin vakaumustaan.

Hän oli viekkaasti kääntänyt taksataulusta numerot pois ja luultavasti selitti ajattaneensa meitä tuntimaksulla.

— What You say? kysyi poliisi meiltä.

— This män valehtelee kuin kettu, ljuger niin että korvat heiluu, vii häv draivn lyhyt matka korta vägen, this män vaatii veri matsh liikaa, för mycky, vii kän nat pei niin paljon. This män on selvä rosvo, teik him putkaan, jes söör, poliskonstaapel.

Tällaista melskaamista se meidän englanninkielemme oli.

— Talar ni svenska? kysyi poliisi äkillisesti.

Ei lukijan tarvitse epäillä, että olen »juonen vuoksi» etsinyt tähän juttuun ruotsinkielisen poliisin, Chicagossa asuu ruotsalaisia paljon enemmän kuin Helsingissä. Kyllä heitä siellä tapaa yhtämittaa. Meiltäkin silloin tällöin kysyttiin, olemmeko ruotsalaisia. Lieneekö se kunniaksi ruotsalaisille, en tiedä, mutta me emme siitä oikein tykänneet.

Nyt me kumminkin pystyimme puhumaan puolestamme. Ja poliisi uskoi meitä — siellä uskotaan vasta maahan tullutta aina enemmän — ja käski vilpillisen autoilijan painua sen tuuttiin. Ilman maksuakin. Annoimme hänelle kuitenkin yhden dollarin.

Poistuessaan päästeli safööri mielenosoituksellista pärinää ja kaasuhöyryjä masiinan peräpuolesta.

Poliisi neuvoi meitä ulkona liikkuessamme pitämään enimmät rahat sukanvarressa. Rosvot tutkivat kiireessä hätäisesti uhriaan, eivätkä huomaa keplotella heitä sääristä. Eivät ainakaan mieshenkilöitä, koska heillä on niin paljon taskuja. Siten usein säilyttää rahansa, vaikka hengen veisivätkin.

Sitten saimme tietää, että olimme joutuneet pimeälle puolen kaupunkia. Hotelliimme oli pitkä matka ja autoilijalla tuodessaan meitä tänne saattoi hyvinkin olla mielessä joku idea.

— Ne junkkarit ovat täällä aika idealisteja, sanoi poliisi leikillä, ja me nauroimme. Lukijakin voi sillä nauraa, ei se vitsi ole minun keksimäni.

Poliisi lupasi itse lähteä opastamaan meitä oikealle tielle. Hänen vahtivuoronsa päättyi juuri Meidän oli vaarallista lähteä toikkaroimaan omin nokkimme.

Kävellessämme »striitkaara»-pysäkille kysäsin poliisilta, saisiko hänelle tarjota jotain ystävällisyydestään. Jotain lämmikettä kenties? Behövs ingenting, epäsi saattajamme, mutta lisäsi samalla, että tässä lähellä on paikka, josta saa.

No, jos vain passaa, niin — — —? Matti lipasi huuliaan.

Poikkesimme pimeään pihaan ja nousimme kapeita portaita. Poliisi koputti sähköttävästi jollekin ovelle. Kiltin näköinen vanha rouva avasi ja me astuimme sisään.

— Tämä on minun paikkojani, sanoi poliisi hymyillen. — Saan tästä 75 dollaria kuussa.

— Mitä niin?

— Suojelusveroa tietenkin.

Poliisi näytti ihmettelevän, että kas, ettekö tuota tiedä. Julkisia salaisuuksiahan nämä tällaiset ovat, Chicagossa. Ja muuallakin lännen maassa. Korkeammat viranomaiset saavat huikeita tuloja kielletyistä paikoista. Eihän näissä mitä salaamista.

Tulimme leppoisan kodikkaaseen saliin. Matti ja minä ällistyimme.

Lattialla oli upottavan pehmeä, lämminvärinen matto. Huonekalut nahkapäällyksisiä. Seinillä riippui raamatunlausetaulukoita. Englanninkielisiä tietenkin. Yhdellä seinämyksellä oli urkuharmooni, ja sen päällä virsi- ja koraalikirjoja. Katselin niitä varmuudeksi pikimmittäin. Niitä ne olivat.

Kirjahyllyltä huomasimme suuren, nahkakantisen Biblian ja muita kirjoja. Ehkä nekin olivat yhdenmukaisuuden vuoksi postilloja. Hyllyn päällystä koristi marmorinen vapahtajan kuva.

Tunnelma tässä huoneessa oli harras ja rauhallinen kuin sunnuntaiaamu.

Keskellä huonetta istui keinutuolissa harmaahapsinen mies tohvelit jaloissa. Kasvonsa olivat lempeät. Hän olisi voinut olla kiltti pyhäkoulun opettaja. Toivottaessaan meille: Good evening! soinnahti hänen äänensä pehmeältä kuin kotikissan hyrinä. Vierellään pienellä pöydällä oli kirja, jonka kannessa näkyi kullanvärinen risti.

Huoneen perällä melkein verhojen peittämänä oli ovi.

Seinällä ovenpielessä riippui nätti taulukko, joka julisti raamatunlausetta: If You seek, You must find. Etsikää, niin te löydätte.

Olikohan se tahallinen hirtehishuumorinilmaus?

Poliisi avasi yrkäilemättä oven ja me astuimme huoneeseen, jonka interiööri oli päinvastainen kuin edellinen.

Keskellä huonetta seisoi iso pöytä. Ympärillä joukko äänekkäitä miehiä pelasi korttia ryyppylasit edessä. Meihin eivät kiinnittäneet huomiota.

— Mitä ilveilyä tämä kaikki on? kysyin poliisilta kuiskaten. — Mitä varten tuo etuhuone ja isäntä ovat hartautta täynnä ja tämä nyt näin?

Poliisi naurahti. Kylläpä me olimme muukalaisia Chicagossa, sen huomasi.

— Katsokaas, selitti hän puoliääneen, — järjestyspoliisin ulkopuolella toimivat siveystarkastajat panevat usein toimeen razzioita. Niiden vuoksi ollaan näissä paikoissa varoillaan. Tämä isäntä on entinen rosvo, mutta jo kyllästynyt rikollisiin hommiin. Hän on vanha, eikä jaksa olla mukana. Hänellä on kyllä varoja. Mutta ei silti tahdo olla aivan laiskana, vaan on ottanut tällaisen bisneksen.

— Mutta tuo kauhea jumalanpilkkaaminen?

— On hyödyksi. Siveystarkastajat tulevat, huomaavat jo etuhuoneessa joutuneensa kunnialliseen paikkaan. He pyytävät anteeksi ja poistuvat. Näpsä mies keksimään, tää isäntä. Aika veitikka.

Poliisi ei katsonut tätä »veitikkamaisuutta» kovinkaan moraalittomaksi. Hänestä se oli kuin olla pitikin. Poliisi oli meitä kohtaan suora ja reilu.

On paljon ihmisiä, jotka eivät vastaa täydellisesti vanhanaikaisen näytelmän paatunutta konnaa, eivätkä myöskään hyveellistä sankaria. Jotka ovat siltä väliltä. Vuoroin sitä, vuoroin tätä. Ehkä sellaisia olemme kaikki. Paatuneimmat ovat vain taitavimpia pitämään ulkokultauksensa näkyvästi kunnossa. Niinkuin tämäkin isäntä. Etuhuoneessa olisimme hänet uskoneet kirkkoneuvoston jäseneksi, jos poliisi olisi niin sanonut.

Kiltinnäköinen vanha rouva tuli kysymään, mitä saisi olla.

Poliisi otti whiskyä, koska oli »vilustunut».

Mekin istuimme pöydän ääreen ja otimme jotain.

Huoneen peräseinässä oli kolme pientä ovea. Niiden yläpuolella värikkäät taulukot, joissa toivotettiin: Wellcome! Tervetuloa!

Ovista ilmestyi huoneeseen vaillinaisesti puettuja neitosia. Posket ja suu makeanpunaisessa maalissa. Suloisesti hymyillen lähenteli pari neitseellistä olentoa Mattia ja minua. He keikistelivät hedelmällisen näköisiä vartaloitaan niin, että viikunanlehdet huiskahtelivat paikoiltaan. Heistä lähti väkevän viinan löyhkä ja heillä oli veneerinen katse.

Sulottaret yrittivät istahtaa polvillemme ja suikata suuta. Koetimme hienotunteisesti kääntyä selin, mutta he kiersivät taas eteen kuiskaillen: My sweetheart boy.

Matti ja minä sanoimme suoraan, ettemme olleet mitään semmoisia »poikia». Halusimme pysyä munkkikammiossamme.

Poliisi huomasi meidät kiusaantuneiksi ja viittasi tytöille, että heidän oli mentävä pesiinsä. Tytöt tottelivat ja heittelivät vielä ovenraoista lentosuukkoja, jotka torjuimme.

— Tästä paikastapa ei puhtoisen Amorin pitäisi olla kaukana, näpsäytti
Matti.

— Ei, olenpa kuulevinani hänen siipiensä suhinaa aivan lähistöllä.

— Leikittä sanoen, eikö meidän velvollisuutemme olisi ilmoittaa tämä paikka poliisille.

Matti oli ottavinaan koulumestarin äänen ja ilmeen.

— Ilmoita vain, siinähän se on vierelläsi, poliisi.

Niin kylläkin. Lain ja siveyden ankara vartija istui pöydässä ja härnäsi kieltolakia kuin hoidettavakseen uskottua koiraa.

Myöhemmällä opasti poliisi meidät reilusti ja tunnollisesti hotelliimme.

* * * * *

Joka kirjoittaa Chicagossa käynnistään, hän ei unohda kertoa teurastamoista. En minäkään.

Eikä niitä kerran nähtyään saa helposti mielestään. Ne kummittelevat yöllisissä mielikuvissa. Punaisissa unissa.

Vakuutusvirkailija Suhosen Jussi johti meidät katsomaan maailman sikamaisinta nähtävyyttä. Ilmaradalla sinne mentiin.

Kilometreittäin teurastuslaitoksen ympärillä näkyi aitauksia, joissa kuolemaantuomitut eläimet päättelivät tilejään. Ilmassa tuntui veren haju. Aitaus aitaukselta teuraita ajetaan lähemmäksi turmionpaikkaa, kunnes joutuvat viimeiseen, kuolinkoppiin. Siitä on vain yksi tie — teloittajan kynsiin.

Seisoimme sikaosaston sillakkeella, josta hyvin saattoi seurata eläimellisten ravintoaineiden jalostuksen alkuvaiheita.

Sika kerrallaan päästettiin kuolinkopin luukusta Se huomasi heti tulleensa väärään paikkaan ja yritteli epätoivoisesti takaisin. Mutta julma neekeri sieppasi sitä takajalasta, johon tyrkkäsi armottomasti pureutuvan rautarenkaan. Suuri rautapyörä kiskasi silmänräpäyksessä yhdestä jalastaan riippuvan ja surkeasti valittavan eläimen katonrajassa soluvaan teräslankaan. Sitä pitkin se hiljalleen kulki teloittajan lavaa kohti.

Menettely tuskin oli kivuton — possuhan parkui hirveästi. Kuvitelkaamme, että meidän toiseen koipeemme puristetaan terävät hohtimet ja meidät riuhtaistaan kattoon ja riiputetaan siinä, vaikka vähänkin aikaa. Vai eikö tällaisia saa kuvitella. Eipä tietenkään. Sehän on niin raakaa. Kas, tekoja vain tällaisissa asioissa — ei kuvitelmia. Kuvitelmia vain kauniimmissa asioissa — ei tekoja. Sillähän se inhimillisyys täytetään.

Tappomies oli kehittynyt alallaan taiteilijaksi. Hän otti luokseen hissautuvan sian vastaan kuin odotetun lahjan, käänteli sitä arvostelevasti korvasta ja sijoitti sen sopivaan asentoon. Terävä väkipuukko sujahti possun kurkkuun, veri ruiskahti sievänä kaarena jo ennestään punaisena merenä lainehtivalle permannolle. Osaksi pyövelin vaatteille, jotka olivat ylt’yleensä tahmaiset kuin punamaalipytyssä liotetut. Vielä sätkivä ja koriseva raato loittoni edelleen, joutuen kiirastuleen, joka kärvensi siltä karvat ja ruskeutti nahan ruokahalua kiihoittavan näköiseksi. Ja siitä taas eteenpäin eri spesialistien käsiteltäväksi.

Tappomies käytteli puukkoaan lumoavan plastillisesti. Suomalainen huligaani olisi katsellut kadehtien hänen suloliikkeitään.

»Salaisuutena» kerrottiin, että teloittajan takana on seinässä salaluukku. Siitä »vatsii» häntä revolverilla aseistettu mies. Odotetaan, milloin puukottaja menettää järkensä. Se kuuluu sattuvan usein. Jos häntä ei saada vaarattomasti kiinni, on vartijalla lupa ampua hänet siihen paikkaan.

Tähän varokeinoon oli ryhdytty senjälkeen kun joku päällysmiehistä oli menettänyt henkensä. Tappomies oli tullut hulluksi kesken herttaista näpertelyään. Oli päästänyt indiaanikiljunnan, hypännyt lavaltaan ja ruvennut tarjoamaan puukkoa vastaantulijoiden kurkkuun. Tottumuksesta nääs. Siinä oli päällysmieskin saanut sikamaisen kohtalon.

Näin meille kerrottiin ja kertojia oli montakin.

Ei sitä ole pakko uskoa. Ihmiset saattavat kertoa rumia juttuja vaikka taivaasta ja enkeleistä.

Lihanjalostuslaitoksesta lähdettyämme sanoi Matti, ettei hänelle tule siankyljys maistumaan pitkiin aikoihin.

Turhan nirsu se Matti. Mikäs ruokahalu siellä suomalaiselta menee?
Kodikas paikka.

Kylläpä tästä luvusta taisi tulla ruma.

Mutta — tämä kirjanenpa ei pyrikään olemaan mikään Ihmiskunnan Historia.

SITTEN TAAS JATKETTIIN MATKAA

Unelta tuntuu Ishpemingissäkin käynti nyt jäljestäpäin.

Tulimme sinne illan hämyssä, lumihiutaleitten hiljalleen putoillessa.

Asemalta ei saanut autoa, täytyi lähteä kävelemään kantaa retkuttaen taakkoja.

Vastaamme tuli pikkuinen poika, jolta kysyimme tietä. Kysyimme kurillamme suomeksi, mitä tuo siitä ymmärtäisi.

Ymmärsi kyllä. Poika nosti reippaasti lakkia ja neuvoi:

— Yes, sse hhaalli on ttuolla yks bloki enssin eteemppäin jas sit kollme bloki vassemalle.

Tämmöisistä pojista tulee Mortoneja.

Kummalliselta tuntui. Olemme äärettömän kaukana kotimaasta, keskivaiheilla Pohjois-Amerikan mannerta. Entisillä indiaanein metsästysmailla. Tulemme outoon kaupunkiin, josta emme tiedä kerrassa mitään. Emme ole siitä eläissämme kuulleetkaan. Listassamme meillä on vain nimi: Ishpeming, Mich. Finnish Hall. Siinä kaikki. Ja ensimmäinen ihminen, jota puhuttelemme, osaa vastata suomeksi.

Ishpemingin kaupungin on pannut alulle suomalainen. Oliko se Pehkonen tai muu, en muista. Hänestä on joku katukin saanut nimensä. Niin kerrottiin.

Ishpemingissäkin oli sievä haali. Hyvät talot niillä on kaikkialla, suomalaisilla. Kaikissa pianot ja hyvät näyttämölaitteet. Suomalaiset harrastavat Amerikassakin näyttelemistä enemmän kuin muut.

Kaikki laitteet suomalaisten haaleilla ovat kuin saman kaavan mukaan valetut. Meillä suomalaisilla on yleensäkin taipumusta kaavamaiseen yhdenmukaisuuteen. Eihän sitä sovi tehdä muuta kuin mitä on ennen tehty. Ja samanlaista kuin on niillä ja niillä.

Kuinka monessa kodissa Suomessakin koristaa salin seinää »metso» taulun jäljennös. Jaa, se pitää saada meille, koska on muillakin. Turhaan taiteilijat maalaavat uusia aiheita. Harva niitä uskaltaa panna seinilleen, ennenkuin on nähnyt samanlaisen kuvan »hienommilla» tuttavillaan. Sitten vasta.

Mutta se punainen mökki, tyyni järvi ja rantakoivu. Siinä aihe, joka ei säikytä ketään. Mutta jos järvi lainehtii, pelkää sitä moni ostaja.

Ishpemingin haalilla oli väliverhoon maalattu kuva yleisintä tyyppiä.

Taideteos esitti hurjistunutta merta. Hyökyaallot koettivat vimmaisesti murtaa synkkiä rantakallioita. Kalliolla seisoi läpinäkyvään shifonkileninkiin pukeutunut neito. Hentoinen ja siro kuin puuterihuisku. Jaloissa silkkisukat ja kullanväriset puolikengät. Sankarillisesti hän uhmaili vinkuvaa rajumyrskyä. Käsissä hänellä oli mandoliini, jota manikureeratun hienot sormet näyttivät näppäilevän. Luultavasti laulua: »Kun ärjyvät raa-annan hyrskyt». Neidon polkkatukka oli muodikkaasti onduleerattu, josta voi päättää hänen saapuneen rannalle suoraan kampaajalta. Tiesi kai joutuvansa taiteilijan malliksi. Neitoparka koetti olla iloisen ja urhean näköinen, vaikka kolea viima riuhtoi hänen vähäisiä verhojaan. Taiteilijan olisi pitänyt säälistä heittää hänen hartioilleen edes villainen saali.

Mutta ehkä taiteilijalla ei itselläänkään ollut riittäviä vaatetuksia. Hänestä olisi tuntunut katkeralta pyntätä luomuksiaan ylellisen lämpimästi. Hän tarvitsi kohtalotoveria. Tai jospa hän oli naisvihaaja.

Näyttämölle keräytyi tavanmukaisesti haastattelijoita.

Hauska tutustua! Miltäs Amerikka tuntuu? Mitäs vanhaan kontriin kuuluu?

Nämä olivat kysymysklisheitä, joihin meille oli hioutunut ylimalkaiset vastausklisheet. Vastaaminen kävi automaattisen vaivattomasti.

Kotimaan takapajulla oloa yleensä surkuteltiin.

— Onko siellä Suomessa edes sähkövaloja?

— Onpa toki, ja ollut jo aikoja.

— No autoja ei siellä kumminkaan vielä ole?

— On niitäkin ja paljon.

— Kappas vain, jopas sielläkin aletaan päästä vähän eteenpäin. Mutta radiota ei siellä kumminkaan vielä ole kuultu?

— On radiotkin ja gramofoonit ja jos vaikka mitkä.

Haastattelijat näyttivät epäileviltä.

Meikäläisistä tuntuu tämä tietämättömyys käsittämättömältä. Eivätkö ne nyt ole lukeneet lehdistä? Käyhän niistä selville, mitä Suomeen kuuluu.

Kyllä ne lukevat — Työmiehestä. Se kertoo Suomesta kuin jostakin
Egyptin korvesta, joka on sivistymättömin maa tällä pallolla.
Suomesta ei kuulu muuta kuin, että huomenna siellä alkaa rytäkkä.
Kuohuntatilassa koko maa, aivan kuin täällä päin Meksikko. Mitään muuta
ei kuulu.

No — mutta ilmestyyhän siellä suomenkielisiä lehtiä, jotka kertovat muutakin. Näkeväthän ne niistä.

Juu, mutta nehän ovat noske-porvari-puolueettomia — siis vääräuskoisia lehtiä, jotka yrittävät syöttää työläisille pajuköyttä. Mutta valistunut työläinenpä ei lue niitä. Ei ota käteensäkään. Ja Amerikan suomenkielisestä väestä on suurempi puolisko näitä »valistuneita».

Näihin olimme tutustumassa alkumatkallamme. Näistä nyt kerronkin.

Amerikan sisämaista lähtee pistäytymään Suomeen — piruuttaan — tällaisia valistettuja proletaareja. Moni heistä ottaa mukaansa esim. gramofoonin hämmästyttääkseen entisen kotikylän väkeä ihmekoneella, joka puhuu ja laulaa kuin ihminen. Kah, eihän niitä Suomessa ole. Muistaahan sen niin hyvin, kun lähdettiin kolme-, neljäkinkymmentä vuotta takaperin. Niinkuin Konginkankaaltakin. Eipä ollut gramofooneja, ei telefooneja, pärettä poltettiin lähtiäis-iltaakin valvottaessa. Ei ollut Suomessa kaupunkejakaan, minkä Jyväskylä ja Hankoniemi, viheliäisiä kyläräpisköjä. Ei niihinkään ehtinyt tutustua. Menossa oltiin parempiin… Toista täällä Amerikassa. Talotkin kivestä, on autot ja pelit, puhelimilla kilkutellaan, sähköllä valaistaan, nappia vain väännetään, niin huone on kirkas kuin taivaan sali. Kraanasta vesikin lasketaan, koneilla kynnetään, kylvetään, niitetään. Ihmemaa tää on… Pitäis käydä siellä Suomessa ja kertoa, lyödä hämmästyksellä kaikki väki… Ajais omalla kaaralla siellä kirkonkylällä — kunhan eivät lentäis selälleen, kun kärrit menee, eikä ole hevosta… Säikäyttäisi ne älyttömiksi, kun panis levyn laulamaan. Sitten kysyis, onko täällä telefoonia, tarttis vähä koolata paanarille, ja ne kysyis mikä masiina se semmoinen on. Sitten kidit (lapset) tookais enkelskaa keskenään ja kaikki sanois, että ka, kun oikein ruotiks haastavat, on ne herrastuneet ja sivistyneet siellä suuressa maailmassa, tietääpä sen… Näkis ne Konginkankaankin pontsarit, että paremmissa on oltu ja enemmän on tietoja maailman asioista kuin vallesmannilla ja tohtorilla yhteensä… Sanois niille pontsareillekin, että pientähän täällä kaikki on, eikä tänne viitti jäädä, tää on niin hattumainen maa.

Lukija kai haluaa tietää, kaipaako moni isänmaata.

Kyllä, kuulimme useankin kaipaavan. — Kun pääsis täältä irti vieraasta maasta… Mut ei pääse, lapset käy koulua, ei halua eukko (tai ukko). Olisi kyllä jo vähin varojakin… Ostais sinisen järven rannalta viljelyksen, ja unhottais olleensa koskaan poissa. Istuis iltasin kuistilla ja kuuntelis karjankellojen kalkatusta ja hyttysten survontaa. Ja tuntis kotoisen nurmen tuoksun. Sen saman, jota lapsena tunsi, kun heinärukojen päällä leikkiä lyötiin… Ei tuoksu nämä nurmet niinkuin siellä. Eikä ole valoisia kesäöitä. Ei ne unehu mielestä millään ne valoyöt. Aina niitä kesällä ikävöi. Ei ensi alussa tahtonut uni silmään tulla. Valoa kaipasi… eikö kumma. — Kunpa pääsis vielä. Mutta pääkin jo harmaata kasvaa, tokko päässee enää milloinkaan. Tänne vain vieraaseen multaan pää on kallistettava… Hohhoijaa, sentään. Mitäs hulluja minä nyt toosaankaan, ei täällä sovi tunteita näytellä.

Näin puhuvat toiset. Pieni piiri vain uskaltaa julkilausua tällaista. He ovat orpoja suuressa joukossa. Ainakin lännen puolella maata, jossa »valistuneilla» on ylivoimainen enemmistö.

Enemmistöläisten keskuudessa saattaa joku ajatella näin, mutta kukaan ei puhu. Eihän sellaista pilaa sovi lasketella. Se on uskonnonvastaista. Sirpin ja vasaran häväisemistä. Uskonveljet vievät Ignatius Loyolan eteen vastaamaan harhaoppisuudesta. — Mistä sait noita ajatuksia? Että kaipaat Suomeen! Häh!? Leninin sanoistako, joita Työmiehessä julaistaan sunnuntailukemiseksi? Niistäkö? Häpeä toki! Puhuiko Pyhä Mies tuommoisia? Ettäkö ei kieltänytkään? Niin niin, mutta käskikös Hän? Siinäpä se, ei käskenyt! Noo, ja sinä kumminkin ajattelit ja puhuit mitä ei käsketty! Vai kadut! — — Noh — tällä kertaa pääset ankaralla varoituksella. Mutta haalin vahtimestarin viran saat jättää. Painu takaisin kaivokseen. Ja pidä hyvänäsi, jos paanarisi eivät pieksä sinua.

Chicagossa on Ignatius Loyolan istuin. Se on n.s. Puron toimisto.
Sieltä — Yhdysvaltain keskeisestä kaupungista—johdetaan kaikkien
suomeapuhuvien uskovien toimintaa. Onneton, joka joutuu Ignatius
Loyolan kiroihin. Hänestä tulee henkipatto. Pakoileva Kain.

Olemme puhutelleet nykyajan Ignatius Loyolaa. Hän oli pitkä ja jäntevä. Hyvin vaitelias. Hän suhtautui meihin kuin Dalai Lama tiukuja kilistelevään pajatsoon. Kuvaannollisesti sanoen, sillä Dalai Lamalla kai ei sellaisia pajatsoja olekaan.

Ignatius Loyola julisti uskoville Työmiehessä, että meihin sai kukin yhdistys suhtautua oman harkintansa mukaan. Vuokrata taloa tai ei. Meistä ei arkistossa ollut tietoja — vielä. Ignatius Loyola ei voinut puoltaa eikä kieltää.

Isänmaan ystävä lajiaan oli sekin mies, joka piti kerran meille jyrisevän puheen. Älä säiky, lukija, jos jäljennän sen ulkomuistista tähän.

Mies oli nuorenpuoleinen ja tumman kaunis kuin hornan enkeli. Silmänsä valoivat fosforia. Niihin katsoi kuin palavaan miiluun. Hänellä oli intomielisen verestävät huulet. Puhuessaan hän narskutteli raivokkaasti valkoisia hampaitaan. Näin se kuului:

— Minä en ikinä tule jalallanikaan astumaan siihen maahan, jota kutsutaan Suomeksi. Tulisin, jos pääsisin repivänä, raastavana, hävittävänä vihollisena. Minä vihaan sitä maata ja valtakuntaa. Minä häpeän, että olen siinä maassa syntynyt. Häpeän, että osaan sen maan inhoittavaa kieltä. Minun lapseni eivät tule oppimaan sitä kieltä. Minä olen kironnut ja kiroan tuhatkertaisesti sen verellä saastutetun maan. Minä vihaan teitäkin, jotka tulette vielä kehumaan sitä maata.

Mies oli ilmetty Kullervon kirous. Silmät loimusivat hornaa ja ääni kohosi välillä tuomio torven huudoksi. Jotkut sanat lähtivät raskaasti kuin myllynkivien välistä kiskoen.

Vaikenimme hetkeksi. Sitten me hiljaisesti:

— Siellä Suomessa on koetettu molemmin puolin unohtaa suurinta vihaa.

Mies kohotti nyrkkinsä taivasta kohti ja vannoi.

— Unohtakoot ne siellä Suomessa. Me täällä emme ikinä unohda. Koskaan eivät meidän joukossamme tule syylliset ihmisinä kulkemaan. Kenen vain saamme ilmi. Me vainoamme ja kiroamme heitä heidän joka askeleellaan.

Tämä pöyristyttävän ytimekäs puhe ei ollut ainoa, jonka kuulimme sitä lajia. Kaikki vain eivät osanneet käyttää tällaista kieltä. Tämä mies olikin agitaattori. Hän katsoi meihin epäillen ja halveksivasti. Hyvä, ettei lyönyt.

— — —

Ohjelmamme suoritimme kuin ennen tehneet ainakin.

Yleisökin koetti olla vilpittömän hilpeä, mikäli ymmärsi sanoja. Nuoriväki tajuaa vaikeasti suomenkielistä tekstiä. Vanhemmatkin ovat usein paljon unhottaneet isäinsä kielestä. Näin kaukana sisämaassa on suomenkieli sanaköyhää. Se on kuin puutarhasta kiskottu syreeni, joka viedään kuivalle kankaalle. Suomenkieli on kuivettumassa kokonaan. Uutta väkeä ei vanhasta maasta pääse paljonkaan sitä virkistämään. Suomesta tuotua kirjallisuutta ei lueta. Tämän väen keskuudessa.

Onhan siellä muunlaisiakin, mutta mitä vitsiä on kertoa heistä.

Ohjelman loputtua työntäytyi pukuhuoneeseen iloinen lallus. Hän oli päissään kuin kimalainen, miten lie päässytkään haalille. Suomalaisten seurataloilla ei ryypänneitä suvaita. Mies sanoi nimensä olevan Pister tai sinne päin. Mikä niitä kaikkia muistaa.

Pister rallatteli: abdulillallaa, ja nakkasi taskussaan piileskelevästä pullosta vähä väliä tuikkusia suihinsa.

— Abdullillallaa, poijat, hei! lallatteli hän. — Tämmöinen se on
Pisterin akan poika… hik… ja pysyy… uskotteko? — Häh?!

— Kyllähän tuon uskoo.

— Yes sir! Minä tässä kylässä olen henkellinen keskus… hik… moukkia nää kaikki on, joka sorkka… Ei ne ymmärrä mistään mitään… hei jee… korvesta ne on tänne tullu… eivätkä ne ole oppineet yhtään mitään. Abdullillallaa, — hik — ranttamutimuria rallaalei… Hei, otas kopsu, tää on hyvää viinaa… Vetä liiviis vaan… en minäkään ole rottia syöny… hik… noh, hei sun mu… hik… omilles… pohjanmaan kautta, tää loppukin jo… mää lähten soittaan lisää… mää soitan telefuunilla… tietäthän telefuunin… yes, se on torvi, jolla kuulee, kun koolataan… simmottii vehkeitä tässä maassa on… onks jo vanhassa kontrissa — — Mää tässä kylässä taitetta pitän yllä, mää näyttelen Ekmunt Kiiniä ja Taniel Hörttiä… — Työmiehessä sanovat, että mull on… hik… imperatsuunia… eppäs tietäkkää mitä se on, eppäs! — Yes, se on… no, sanoppas jos tietät…

— No kyllähän me vähän…

— Yes, vähän, juu juu, eihän sitä paljo tietä, kun on vasta… hik… Suomesta tullu… yes, se on intoa, joo, intoa se on, jota pitää olla lavalla, kun… hik… taiteilee… Mutta imperatsuunia se on täällä Ameriikassa… abdulillallaa… Tääll on kaikki etevämpää kuin siellä vanhas… has… hassu mies, ku et tommosta tietä… abdullillallaa…

»Abdullillaata» olisi kai riittänyt koko illaksi, mutta Pister sattui rötkähtämään penkille, josta vierähti lattialle kuin riepunukke. Siihen tupertui sitten nukuksiin, kunnes järjestysmies tuli ja herätti hänet lähtemään tiehensä.

* * * * *

Hanckockista olemme lukeneet niin paljon kuvauksia, ettei minulla ole syytä käyttää siellä lukijaa. Mehän viivyimme siellä vain yhden yönseudun, jona aikana ei ihmeitä nähty eikä kuultu.

Hanckockista meidän piti lähteä Minnesotaan. Tunnettuun Duluthin kaupunkiin.

Matti kokeili asemalla englanninkielentaidollaan, joka minun mielestäni oli nollassa. Häntä neuvottiin sanomaan: two tickets to Duluth (tuu tikkets tu Duluth).

Matti meni luukulle ja sanoi reippaasti:

— Tuttuluut!

Lipunmyyjä katsahti veitikkana hymyilevään Mattiin ja paiskaten luukkunsa kiinni vastasi iloisen rallattavasti:

— Tittiliit!

Tikettimies luuli Matin vain siinä kujeillaan rallattelevan.

Harmittaa, etten tullut panneeksi muistiin enemmän tällaisia hauskoja kaskuja. Niillähän minun piti täyttääkin nämä lehdet. Silloinpa tästä kirjasesta ei olisi tullutkaan merkityksetön liirumi, vaan »teos, joka huumoriköyhään kirjallisuuteemme tuo tervetulleen lisän».

MINNESOTASSA JA MUUALLAKIN

Hilpeäluontoinen lukija saa hypätä muunmuassa tämän luvun yli. Tässä ainakaan ei tule mitään vitsikästä, jos kohta ei syvällistäkään.

Selostelenpahan vain yhdeltä osalta suomalaisten keskinäistä kanssakäymistä.

— — —

Amerikkaan lähti Suomesta enimmäkseen tervettä maalaiskansaa.

Voimakkaita ja pulskia renkejä ja piikoja, torpantyttöjä ja -poikia.
Lähti »parempiakin», mutta vähemmän.

Kultamaassa nämä työntekoon tottuneet ja kunnon ihmiset vaurastuivat ja oppivat uusia tapoja, uusia aatteita. Unehtui kotimaan asioiden seuraaminen. Ei tullut otetuksi selvää, mentiinkö siellä eteen- vai taaksepäin.

Muistiin jäi vain kotikylä, siellä kaukana Suomessa, sellaisena kuin se oli lähtiessä. Moni näki kaupunginkin ensi kerran vasta Hankoniemessä, mutta ei ollut aikaa sitä erikoisesti tarkastella. Laiva lähti.

Sivistyneistä heillä oli vieraskielisen virkamiehistön kasvattama kiero käsitys.

Useimmille jäi mieliin Suomen koppava herra, joka kävellä ökötti niska kekassa. Sillä oli kovat kaulassa ja verkapuku. Ruuaksi sille piti olla monenlaiset söpötökset, paistetut rusinat ja herrasispinät. Töikseen se äkseeraili talonpoikaisia ja veti suurta palkkaa tai pemitsuonia. Sen edessä olisi pitänyt kumarrella ja hattu kourassa norkoilla.

— No oli se aika pöppö. Kun sille nöyrästi asiaansa selitti, niin se saattoi pöksäyttää: mite sine pukise, jevla mouka?! Kyllä juutas oli ollakseen. Ja tyhmä se oli kuin pässi. — Piessa, kun ei tullut läväytettyä sitä korvalle, kun se siinä nokan alla tiristeli! Noh — linnaanhan se olisi kärrännyt, kukaties Siperiaan. — Mutta tulkoonpas nyt. Täällä näytetäänkin mite sine pukise. Tässä maassa ei herrojen edessä notkistella. Vaikka presitentti vastaan tulis, niin ei tartte hattuaan lierutella. Haloo! vain sanotaan ja sillä hyvä.

Tulihan niitä Suomesta kultamaahan herrojakin. Kassankavaltaneita tai minkä rötöksen tehneitä lie mitkin olleet. Täälläkin koettivat jos mitä näpsänkonstia. Yksinkertaista turpeenpuskijaa vetivät huulesta ja kynivät taskuista hiellä hankitut taalarit. Mutta kun yhytettiin, niin sakin hivutuspa annettiin. Moni sai tervaa ja höyheniäkin, se oli uuden maailman »staili».

Herran ja sivistyneen nimeä kantavat menettivät lopullisesti arvonsa rahvaanihmisen silmissä. Mitäs, kun ei herroissa nähnyt kuvan ihmistä. Amerikassa ne oikein sisuskalunsa näyttivät. Keitä tuli, eivät tarttuneet työhön. Keljuudella koettivat elää. Rehellisiä niissä ei montakaan tavannut. Eihän sieltä Suomesta ollut pakko lähteä sen, joka virkansa piti. Pehmosethan niillä siellä päivät. Niin ne vain olla höllöttää kuin haaleassa vedessä. Ei muuta kuin syö ja makaa, ja minkä hikoaa, niin saunassa ja kansalle äyskiessään. Sitten kun varastaa — Amerikkaan.

Näissä yksipuolisissa mietteissä iski suomalainen rahvaanmies lapionsa Amerikan maaperään niin, että kipinöitä sinkoili. Hän teki työtä. Sen opin hän oli saanut esi-isiltään. Ne eivät tehneetkään viikinkiretkiä eivätkä keinotelleet kaupalla. Ne väänsivät kiviä ja juurakoita palomaillaan niin, että selkäruoto naksahteli ja pellavatukka hikeä tihkui. Ne pitivät suoraa hartiatyötä ainoana oikeana elinkeinona. Muu oli syntiä. Niin hänestäkin tuntui. Leipä, joka ei lähtenyt ruumiillisesta työstä, oli epärehellisesti hankittua.

Tämä vanhoillisimman ja rehellisimmän rahvaan käsityskanta oli hedelmällinen maaperä uusien proletaariaatteiden kylvämiseen. Aatteiden, jotka vaativat, että hallitseva valta on annettava yksinomaan »suoraa» työtä tekeville. Muiden on jäätävä alammaisiksi. Keljuttelijoiden.

Näitä rahvaanihmisiä ei alunperin saatu mukaan herättämällä heissä omanvoiton pyyntiä, ei omaisuuksien tasanjakotoiveilla, eikä heitä — ainakaan Amerikassa — pahoittanut nälkäkään.

Heille osoitettiin, että »herrat» ja sivistyneet ovat halveksittavia keljuja. Kas, näin agitaattori pauhasi näille raatajille:

— Te teette työtä käsillänne ja hartiavoimalla. Ja se on oikein, eikö totta?

Ka, oikeinpa tietenkin. Eihän tässä kuka sitä vääräksi — suoraa työtä nääs.

— Herrat eivät tee työtä, ne keljuilevat.

Jaa, jottako tuota… mutta toisethan hoitavat virkoja…

— Miten hoitavat. Ottavat lahjuksia, kavaltavat kassoja, varastavat.
Onko se rehellistä työtä?

Ai penteles… jaa, sitä sietää miettiä… setviä justiinsa. Joopa joo, lahjuksiahan ne ottavat, on se nähty… joo. Ja lehetkin täynnä kavalluksia ja huijauksia… Sekin poosu, joka vei metsätöihin, kun maahan tultiin, se kutale karkasi ja jätti palkat maksamatta… ai suutari sentäs… Rosvojahan ne kaikki taitavat olla… joopa joo.

Agitaattori jatkoi:

— Nämä rosvot, varkaat, syntiset pahantekijät ovat keinotelleet itsensä vallanpäälle tässä maassa. Onko se oikein?

Raatajat miettivät visusti:

Ka, eihän se mitä oikein, että rosvot… nää jumalattomat… ja oikein esivaltana muka… Väärinhän se on.

— Te ja teidän työtoverinne, oletteko te varkaita ja keljunkonstilla eläviä?

Ei herran nimessä… varjelkoon. Otsa hiessähän sitä kakkua purraan, ei koeteta toista jymäyttää… ei eletä vilpillä… ei. Toinen toiseensa tässä luotetaan, ei ole rosvoja sakissa.

Agitaattori iski loppupäätelmän:

— Siis te ja toverinne, jotka elätte suoralla työllä, te olette ainoat rehelliset tässä maassa. Teidän velvollisuutenne on liittyä yhteen ja kukistaa pahantekijät. Te olette Jumalan valitsemia aseita jumalattomia öykkäreitä vastaan.

Nämä tarinat tepsivät. Siitä se asia lähti alkuun.

Lukija saattaa vängätä, että eiväthän ne agitaattorit sentään Jumalasta höpeksineet. Nehän kieltävät Jumalan.

So, so, nämä jututhan ovat Amerikasta.

Otappas, lukija, ja hanki katseltavaksesi Amerikassa ilmestyvä lehti; Uusi Kotimaa.

Tämän lehden perustivat uskovaiset suomalaisen Kotimaa-lehden vastineeksi Lännenmaassa. Sitä tilasivat ja tilaavat nytkin etupäässä jumaliset farmarit. Siinä selostettiin pappien saarnoja, hartaushetkiä ja yleensä kaikkia hengellisiä asioita.

Oli siinä maallisialdn uutisia, mutta uskonnollinen hengenviljelys oli pääasia.

Entäs sitten?

Uusi Kotimaa-lehden soluttivat kaikessa hiljaisuudessa sirpin ja vasaran puoluelaiset. He ostivat osake-enemmistön. Hurskaan ja hiljaisen näköisiä olivat miehet, jotka osakkeita ostelivat. Eihän ne vääriin käsiin.

Vaihtui lehdessä toimituskin. Ei sitäkään yleisesti huomattu.
Meluttomasti sekin kävi.

Mutta eipä lehden kanta muuttunut äkkijyrkäksi. Ei toki. Silloinhan tilaajat olisivat voineet tulla yllätetyiksi. Hiven hiveneltä, vähän kerrassaan muuttuu lehden sisältö. Aste asteelta saa »aviisu» uutta väriä. Miltei huomaamattomasti kuin päivänvalon vaihtuminen illanruskotukseksi.

Se lehti ei ole vieläkään lopullisessa asteessaan.

Ainakin tuonnoittain, uusien isäntien jo hallitessa, oli lehdessä vielä tosi hartautta uhkuvia saarnoja. On siinä välistä Lenininkin sanoja. Ei mitään jumalaapilkkaavia kumminkaan. Selostetaan siinä vakavamielisesti hartauskokouksia. Selostetaan myös toveri sen ja sen agitatsionitilaisuutta. Lehti on sitä mieltä, että ruumiillinen työ on rehellisintä. Jumalan työtä.

Mitäs körttiläisellä farmarilla sitä vastaan. Niinhän se onkin. Jumalahan sanoi, että otsasi hiessä j.n.e. Hyvästi se osaa kirjoittaa, tuo lehti. Oikein se kauniisti tuo esille tään yksinkertaisen ja oppimattoman turpeenpuskijan ajatukset. Eikä ole räävi, niinkuin nuo jumalankieltäjälehdet. Tasainen se on kuin tää peltomies itsekin.

On siinä uutisiakin. Omasta lehdestään saa peltomies, tää ristitty, tietää mitä maailmassa tapahtuu. Ei se valehtele, hengenmiehiä tuntuvat kirjoittajat olevan. — — Ohhoi kuitenkin, kun tää maailman meno on surkiaa… Suomessakin on porvareissa päässyt jumalattomuus vallalle. Tietäähän sen, kun ne lukevat ja pänttäävät niitä raamoja ja ramatikirjoja. Lehti taas täynnä uutisia niiden tihutöistä. Eivät tee työtä, roivioita vain miettivät… Niinpä se täälläkin Amerikassa, herra paratkoon. Kavalluksia vain ja huijauksia ja jos mitä… Tuossapa näkyy olevan jostain sosialitemokraattien kokouksista… Rosvojen kätyreitä, noskelaisia, kuuluvat olevan. Ei pidä mennä niiden illatsuihin… Jumalaa kuuluvat pilkkaavan. Niin valittaa tässä joku hoo… hee… hen-gen-mies, hengenmies on alla. Pastori Hokkinen pitää hartaushetken jaa, jaa, pitääpä mennä. Mikäs tuossa… toveri Käkinen puhuu työnraatajille… kehoitetaan kaikkia farmareita mukaan… joo, sinne on mentävä kuuteen… työnraatajiahan tässä ollaan… joo.

Vähän kerrassaan muutetaan farmaria uuteen uskoon. Hitaasti se käy, mutta jälki tulee lujaa.

Lehden oikea kanta on kyllä julkisesti tietona, ja siitä on muissa lehdissä kirjoitettukin. Mutta farmari, joka on Uuden Kotimaan tilaaja, ei ota käteensäkään muita lehtiä. Niistähän on varoitettu — ne valehtelevat. Eikä suomalainen farmari luovu äkkipäätä lehdestään, jota on vuosia tottunut lukemaan ja uskomaan. Eihän se säikyttele häntä äkkikäännöksillään. Huomaamattaan muuttuu farmari itse.

Lukija saattaa kysäistä, eikö rahvaanihmiselläkin ole silmät ja korvat? Eikö hän huomaa agitaattorien valehtelevan »herrojen» keljuudesta paasatessaan? Kyllä kai hänen pitäisi huomata, että n.s. herrat ja sivistyneet ovat kunnon väkeä, joka elää rehellisellä tavalla?

Niin, kuinkas se on?

Rahvaanihminen ei Amerikassa pysty sanomaan agitaattorien valehtelevan.
Suomessa kai pystyy.

Eihän suomalainen turpeenpuskija tai muu työläinen Amerikassa ole joutunut kosketuksiin oikean sivistyneen väen kanssa. Ei mihinkään tekemisiin henkisen maailman kanssa.

Amerikan maaseuduilla elää oikeata vanhanajan suomalaista rahvasta. Se pitää sivistyneen maailman edustajina niitä, jotka eivät sellaisia ole. Niitä puolivillaisia, jotka rahvaan silmissä ovat »parempaa säätyä». Kuka vain keikaroi »herrasnöpsyissä».

»Herrasmiehinä» esiintyvät keinottelijat petkuttivat usein hidasälyistä raatajaa. Työnjohtajissa oli usein moraalittomia rahanonkijoita, jotka pimittivät taskuihinsa heidän tienestejään. Kaikenkarvaiset liikemiehet narrasivat heitä maan- ja talonkaupoissa. Tämähän on vanhaa ja totta.

No — tällaisia pitää korvesta tullut rahvaanihminen »sivistyneinä». Nehän eivät käy lapionvarteen — siis ne ovat herroja. Näiden mukaan hän arvostelee henkistä työtä tekevää maailmaa. Että tuommoisia ne herrat ja sivistyneet sitten ovat. Heihin ei voinut luottaa pienimmässäkään. Vain työtovereissa tapasi rehtejä. Siispä hänestä on vallan oikein, että keljuttelijoilta otetaan ohjakset pois.

* * * * *

Duluthiin me asetuimme oikein taloksi.

Sieltä oli hyvä tehdä retkiä ympäristöön, joka tuntui suomalaisemmalta kuin Uudenmaan lääni. Jos muunkielisen kanssa tuli keskustelua, niin läheltä löytyi suomenkielentaitoinenkin tulkkaamaan.

Suomalaiset — puolueisiin katsomatta — olivat reilua ja avuliasta, sekä harvinaisen vieraanvaraista väkeä. Eivät ne senttejä venyttele, kun on vieras kestittävänä.

Ja rehellisyys aineellisissa asioissa seisoo vieläkin vanhanaikaisen lujalla perustallaan. Meillä Suomessahan se on jo madonsyömä. Nämä, jotka eivät ole joutuneet viime vuosina tulleiden suomalaisten kanssa paljon tekemisiin, luottavat toisiinsa kuin kallioon. Suuria summia voidaan lainata toiselle ilman todistajia ja pumaakoja. Mieleen ei juolahdakaan, että joku jättäisi velkansa maksamatta.

Näin Amerikassa, huijarien maassa. Miten meillä?

Tältäpä pohjalta lähtien ymmärtää, miksi Amerikan suomalaisilta usein
Helsingissäkin huiputetaan taalarit. He eivät ole tottuneet varomaan ja
epäilemään toisia suomalaisia. Eivätpäs niitä muut saa jymäytetyksi.
Kyllä ne tietävät, mistä pussin nauhat solmuun vedetään.

Suomalaisia yleensä pidetään vieläkin — puolueisiin katsomatta (suututtaa, että iänikuisesti täytyy vatkuttaa tuota puoluejuttua) — luotettavina. Mies, jonka leipätyönä oli lattioiden puhdistaminen ja uunien lämmittäminen erään kaupungin kommunistihaalilla, kirjoitti nimensä tuhannen dollarin shekkiin. Asuimme hänen omistamassaan talossa. Odotimme Victor Companyltä saataviamme ja ne viivästyivät. Köyhälistöläinen sanoi, että saatanhan minä antaa förskottia, jos tarvitsette. Shekki kelpasi ensimmäisessä rahalaitoksessa. Toiskielisessä. Olisi kuulemma kelvannut missä vain.

Kerron tämän vain siksi, että se kuulostaa jossain suhteessa merkilliseltä meillä Suomessa. Totta se vain on ja kuvaavaa.

Suomalaisten varallisuus — yhäkin puolueisiin katsomatta — on meikäläiseltä kannalta arvostellen mainio. Kaikkihan tekevät työtä, ja setä Samuli maksaa käytännöllisestä työstä paremmin kuin henkisellä. Ellei henkinen työ vivahda humpuukiin, jolloin sillä voi ansaita eri rutkasti. Tiettyähän se on.

Joku sanoi, että Amerikan suomalaisilla on hampaissaan enemmän kultaa kuin Suomen Pankissa.

Kylläpä. Muutamain vuosien työllä ja säästämisellä voi jenkistynyt proletaari ostaa Suomesta maatilan sinisen järven rannalta. Häntä ujostuttaa ajaessaan fordillaan. — Yes, parempihan tässä pitäsi ostaa kaara, mutta kun sattui justiinsa paljon muita menoja. Lapsille piti ostaa piano, kun ne jo koulussa sitä tarvitsevat, ja eukko tuossa mankuu sähköpesukonetta. Talossakin on teetettävä remonttia, täytyy ihan ottaa pankista.

Tällaisia havaintoja teimme yleisesti.

* * * * *

Ne puoluepukarit tarvitsevat tukistamista ja roimasti.

Erittäinkin sirpin ja vasaran vimmaiset uskovaiset. Ne sortavat vähäväkisempiä.

Hyvinvoinnistaan ja varallisuudestaan huolimatta ne ovat äkäisiä kuin katovuoden hyttyset.

He pitävät näillä mailla ylivaltaista jöötä, japorvari-noskeilta on mukinat pois. Joka ei tunnusta sirppiä ja vasaraa jumalaksi kultaisen vasikan rinnalla, ei ole ihminen. Likeltä se viiltelee, ettei hänestä makseta tapporahaa, Noskesta ja epäilyttävästä, hiljan Suomesta tulleesta se on melkein luvassa kapina-ajan koroituksineen. Amerikkalaistunut suomalainen porvari saa jotenkuten olla ja liikuskella, mutta ylenkatseen ja räkytyksen alaisena. Noin niinkuin tshekanalaisessa vapaudessa.

Minä kerron sikäläisten suomalaisten keskinäisestä elämästä.
Toiskieliset eivät näistä asioista tiedäkään.

(Kääntele vain lehtiä, ikävystynyt lukija. Luuletko, että tämä on minustakaan hauskaa.)

Räkytystä hoitavat palkatut miehet. Ja ne nauskuttelevat todellisella työilolla. Omaten monetkin suuria synnynnäisiä lahjoja sekä monivuotisen treenauksen he ovat kehittyneet alallaan suurmestareiksi. Kun heidän räyskimisensä kuuluu ylinnä, luulisi sivullinen, ettei puolueeseen kuulukaan muita kuin rakkeja.

Totuuden nimessä on kuitenkin sanottava, että puolueen »lammaslauman» — kannattajajoukon — muodostavat rehdit farmarit ja työläiset. He ovat yleensä — mikäli huomasimme — vanhanaikaisen yksinkertaisia ihmisiä, joille on saatu ajetuksi päähän uusi uskonto. He täyttävät aate-uskonnollisia menoja aivan körttiläisellä, liikuttavalla hartaudella. Lapsellisen naivilla luottamuksella he kuuntelevat saarnaajaa, joka syytää suustaan tulenkielekkeitä. Vetoamalla heidän primitiiviseen rehellisyyteensä ärsytetään heitä kuin säkkipäistä härkää. Heitä pidetään yhtämittaisessa raivotilassa. Ja ketä vastaan?

Amerikan kapitalismi istuu hopeakalliolla. Ei se tärähtele hyttysten surinasta. Haaleissa saa hihkua ja pauhata sen minkä suupielet kestävät, ei niillä puheilla pilvenpiirtäjät kaadu. Eikä dollarivalta kiinnitä niihin huomiotakaan. Suomalaisiahan on siellä häipyvän vähän ja »kieliset» antavat proletaariaatteille pitkän vihellyksen. Moskovan lipun palvojat ovat löydettävissä miltei yksinomaan suomalaisten joukosta. Amerikka on rikas maa ja siellä saa maailmanvallänkumousaate kannatusta kaikkein viimeisimmäksi. Jokainenhan sinne menee vain kerätäkseen aikansa mammonaa ja palatakseen joskus takaisin. Eivät ne tosissaan ajattelekaan perustavansa sinne ihanneyhteiskuntaa. Eivät suomalaisetkaan lenistit. Sitäpaitsi he kouluttavat lapsistaan virkamiehiä porvarilliseen yhteiskuntaan.

Niinpä niin. Sikäläisten leniniläisten puoluekiihko ei ole tarkoitettukaan todella luokkataisteluksi. Ei sillä ole yleisempää merkitystä.

Se on, kuten sanottu, vain uskonto. Sitävarten, että sananselittäjät ja jesuiitat saisivat palkan. Ja toiseksi: yksinkertainen farmari ja muu raskaan työn raataja tarvitsee jotain hengenviljelystä.

Monihan kadotti Amerikassa lapsuutensa uskonnon. Vähän kerrassaan kului körttiharmaa vaate. Agitaattorit antoivat paikoiksi punaisia tilkkuja. Ne näyttivät useimmista koreilta. Moni vaihtoi lopulta aatevaatetuksensa kokonaan.

Köyhälistön luokkataistelua se on olevinaan. Mutta se on alkuperäisestä suunnastaan muuttunut helppotajuisemmaksi. Läheisemmäksi. Veljesvihaksi, joka yleensäkin on suomalaiselle ominaista. Ei se ole taistelua kapitalismia vastaan.

Viha kohdistuu nimittäin samaan työtätekevään luokkaan kuuluviin. Läheisiin tuttaviin ja yhtä varakkaisiin omiin kansalaisiin. Niihin, jotka jossakin uskonpykälässä ovat hiukankaan erimieltä. Ja erittäinkin puolueettomiin.

Lenininuskoiset lehdet sisältävät etupäässä yksityisen »noske-porvarin», »tuplajuulaisen» tai sovinnollisen ihmisen persoonan ja kotiolojen napostelua. Tuollaista vähäväkisen työtoverin tai naapurin nälvimistä. Letkauksia hänen fordirämästään, kaljusta päästään tai vääristä sääristään. Miten se ja se on naurettavan laiha tai pienikasvuinen j.n.e. Noin niinkuin katupojat toisilleen huutelevat. Ikäänkuin sillä tavoin saavutettaisiin »köyhälistön» voitto. Ja se on olevinaan jalon aatteen ajamista.

Mutta tämän puolueen seurakuntahan onkin luonnonomaista suomalaista väkeä. Aivan sitä vanhanaikaisinta sorttia. Sukuviha-, heimovihaväkeä. Untamoita, Kalervoita. Niitä, joiden syytä aikoinaan oli, ettei Suomesta tullut itsenäistä valtakuntaa, vaan että se jäi vieraan alaiseksi.

Palkkakomissaarit tietävät, miten tämä joukko pysyy mukana tappelun hytinässä. Niille pitää tuoda luokkataistelu kotiin, s.o. vihollinen on osoitettava niin läheltä, että siihen yltää. Eihän yksinkertainen ihminen jaksa kantaa kaunaa etäisille Rockefellereille ja Morganeille. Ei, jos vain niistä puhutaan, niin hän väsyy koko taisteluun. Häntä ei pakoita siihen Amerikassa nälkäkään. Mutta hänet pitää usuttaa naapurin kimppuun. Kas, tuo työtoverisi tuossa, katsos, hän on porvarillinen, noskelainen, tuplajuulainen. Sen syytä on kaikki maailman paha. Katalampaa ei ole kuin hän.

Jos nämä jesuiittamaiset puoluepukarit olisivat suomalaisiin noske-porvarillisiin verrattuina köyhiä ja vähäväkisiä, todellista kurjalistoa, niin enpä minäkään nauraisi heidän järjettömälle vihalleen. Sen ymmärtäisi. Sillä eihän ole ihme, jos hätääntynyt hiiri puree kissaa tai sitäkin kättä, joka tahtoo sen vain pelastaa. Ei siitä kannattaisi suuttua. Eikä siinä ole mitään naurettavaakaan. Enhän minäkään nauranut kurjille Chicagon lumisohjoisella kadulla.

Mutta nämä kommunistit voivat hyvin; heidän varallisuutensa ei jää noskelaisten, eikä porvarillistenkaan jälkeen. Kyllä he Suomessa pian tasoittuisivat porvareiksi. Ja heistä tulisi vielä semmoisia, jotka eivät tunne köyhiä eivätkä köyhien ystäviäkään.

Kynänkäyttäjinä ja palkkakomissaareina ovat useimmiten luihut »kirjuri-Martti» tyypit. Todellisesti aatteettomat dollarinpyydystelijät. Nämä »kriivarit» keikkuvat johtoasemissa. Sellaisethan ne osaavat. Lukiessaan heidän aikaansaannoksiaan ei uskoisi niitä kynällä kirjoitetuiksi. Talikonvarren jäljiltä ne tuoksahtavat. Rehti työläinen ei osaa, eikä kai haluaisikaan käyttää sellaista kieltä. Mutta hän uskoo sokeasti.

Kaikilla uskonnoilla on jonkinlainen taivas. Kun me siellä oikeauskoisten seurassa liikkuessamme satuimme mainitsemaan sanan: Venäjä, hätkähtivät kaikki. Mitä Suomesta tulleet tiesivät Pyhästä Maasta? Jos tiesimme, ettei Venäjällä työmiehen elämä ole loikoilemista Eedenin yrttitarhassa, käskettiin meidän pitää suumme napissa ja nätisti. Koraanin vastaista ei saanut puhua.

Ostimme toisinaan Päivälehden toimistosta Uuden Suomen, Helsingin Sanomat ja Suomen Sosialidemokraatin. Halusimme lukea kotimaan uutisia. Mutta meidän piti kätkeä kielletty kirjallisuus visusti povelle. Menimme huoneeseemme ja panimme oven lukkoon. Avaimenreiän tukimme, ettei kukaan voisi vakoilla meitä. Luettuamme hätäisesti lehdet, hävitimme ne repimällä silpuksi. Ettei kukaan saisi meitä yllätetyksi.

Jos meidän taskuistammekaan olisi vilahtanut vääräoppisia lehtiä, olisi meidän pitänyt paeta mailta mantereilta. Meidän selkämme ei ole mursunnahkasta. Managerimme oli järjestänyt meille lauluillat »oikeauskoisten» haaleille, joissa suomenkielistä väkeä käy enimmän. Eikä muilla monin paikoin taloja olekaan.

Vaikka samantekevää meille on, haluaako Mussolini tai Stalin kuulla ohjelmaamme maksua vastaan. Eihän meidän ohjelmamme ollut propagandaa minnekään päin. Kieltäytyykös Suomessa kommunistinen suutari myymästä lapikkaita suojeluskuntapäällikölle? Kieltäytyykö suojeluskuntaan kuuluva kauppias myymästä saapasnahkaa kommunistiselle suutarille? No — pitäisikö yhden viisunikkarin olla härkäpäisempi kaupatessaan viisujaan. Häh! Eikö teille muille raha kelpaa. Otetaanhan kolehtihaaviinkin jumalankieltäjän ropo.

Oikeauskoinen ei saa ottaa käteensäkään kiellettyä kirjallisuutta. Ei puolueetontakaan. Ei mitään muuta kuin Leninin sanoja ja niihin verrattavaa. Ei saa harrastaa tieteitä, ei taiteita — elleivät ne palvele puolueasiaa.

Sensijaan ei dollareiden kerääminen ole kiellettyä. Kapitalismin »vihaajatkin» tarttuvat hopeakoukkuun kiihkoisasti kuin nälkälammen kalat.

Me vaivuimme siellä pergamentinväriseen muinaistunnelmaan.
Keskiajassahan me elimme. Jesuiittojen ja uskonvainojen aikaa.

Puhelimme aina keskenämme kuiskaten. Vilkuilimme aina kadulla kulkiessamme taaksemme. Kuunteliko joku meitä.

Eipä silti, että meillä olisi ollut kenestäkään pahaa puhuttavana. Ei, mutta jos meidän olisi kuultu puhuvan ystävällisessä äänilajissa jostakin noske-porvarituttavastamme. Tai jos olisimme sattuneet käyttämään ivallista sävyä ryssästä. Taikka moittineet jonkin ravintolan kaalisoppaa. Joku jesuiitta olisi kuullut ja ilmiantanut meidät. Meistä olisi ruvettu käyttämään nimitystä, joka annetaan lehmäntappajalle. Ja syrjäseuduilla liikkuessamme — noh, minäpä kerronkin selventävän jutun.

— — —

Virginian kaupunkiin ilmestyi uusi, tuntematon suomalainen.

Hänen puoluekantaansa ei tiennyt kukaan.

Virginialaiset utelivat kiihkeästi toisiltaan, että onkohan se porvarillinen, kommunisti, noskelainen, tuplajuulainen vai mikä. Ei kukaan osannut sitä sanoa. Hiljan vanhasta maasta tulleelta se näytti.

Toiset kirjoittivat Chicagoon New Yorkiin ja mikä minnekin. He luettelivat miehen tuntomerkit ja pyysivät ilmoittamaan, mitä tiedettiin miehen puoluekannasta. Selvää ei tullut. Joku kirjoitti Suomeenkin, mutta vastaus viipyi.

Miehen kulkiessa kadulla seurasi häntä aina joku. Toivottiin hänen jollakin liikkeellä tai kasvonilmeellä paljastavan puoluekarvansa.

Virginiassa asuu kourallinen »ehdonalaisia» porvareita. Heidän ei kuultu haukkuvan miestä. Se herätti oikeauskoisissa pahaa verta. Tosin eivät kiittäneetkään, eivätkä puhuneet mitään, mutta yhtäkaikki. Eivät haukkuneet.

Ne porvarit eivät yleensä hauku muitakaan, mutta kuitenkin… Jos olisi kuultu porvarien edes moittivan miestä, niin olisi ollut hiukan selvyyttä. Se olisi ollut hänelle ansioksi. Ikäänkuin luotettavuustodistuksena.

Kukaan ei siis haukkunut miestä. Hän itse ei haukkunut ketään. Se herätti yhä suurempaa epäilystä. Häntä pidettiin tarkasti silmällä.

Yksi ja toinen pysäytti miehen kadulla ja koetti yllättää häntä äkillisillä kysymyksillä. Mies pudisti päätään eikä vastannut mitään.

Miehen salaisuus ei suonut oikeauskoisille yönrauhaa. Hänestä kiisteltiin. Lyötiin vetojakin. Mikä oli hänen puoluekantansa? Kuka ratkaisi arvoituksen.

Vihdoin eräs muija nosti salaisuuden verhoa.

Muija oli ollut käymässä naapurikaupungissa, Duluthissa. Oli mennyt Päivälehden konttorista ostamaan kahvipannua, (Päivälehden konttorissa myydään m.m. karvalakkeja, villasukkia y.m.) Siellä oli muija nähnyt sen Virginian arvoituksellisen miehen. Se oli rönöttänyt tiskiä vasten ja lukenut lehteä, jonka nimi oli: Suomen Sosialidemokraatti.

Selväpä se. Ne, jotka olivat miestä jotenkin puoltaneet, häpesivät ja pyysivät toisilta anteeksi. Mies oli siis »noskelahtari». Oikein hiljan Suomesta tullut. Nyt hänestä saattoi uskoa vaikka mitä.

Miehestä levisi kaupungissa hurjia huhuja.

Niinpä eräänä päivänä kadulla kulkeva poliisi huomasi torilla päin outoa liikettä ja kähinää. Hän meni ottamaan selvää siitä.

Torilla hälisi satakunta henkeä käsittävä joukko suomalaisia. Joukon keskellä rimpuili hätääntyneen näköinen mies. Miehellä oli kaulassa naru, jonka toista päätä juuri vietiin lyhtytolppaan.

— Hoi, hoi! Mitäs sille miehelle tehdään? kysyi poliisi.

— Ka, hirtetäänpä tietenkin, kuului väkijoukosta rauhallinen vastaus.
Näkeehän tään nyt, ei tämä niin ihmettä hommaa ole… Amerikan lännessä.

— Ja keskellä kaupunkia ja kirkkaalla päivällä, huusi poliisi. — Seis, mitä hemmetin kujeilua tämä on?

— Ei tässä kujeilua ole, vastattiin väkijoukosta.

— Tämä mies on murhantekijä Suomesta, mutta on sieltä päässyt kuolemantuomiota karkuun. Me panemme vain laillisen tuomion täytäntöön.

Poliisi sai nopeasti hankituksi apujoukkoja, jotka saivat syytetyn riistetyksi lynkkaajien käsistä.

Poliisilaitoksella tutkittiin miestä eikä mitään todistuksia ollut häntä vastaan. Mies päästettiin irti ja hävisi teille tietymättömille.

»Hirttokängistä» joutui muutamia syytteeseen ja pari kolme sai sata dollaria sakkoa »järjestyksen häiritsemisestä julkisella paikalla».

Mutta läheisessä Embarrasin farmikylässä levisi huhu, että rikollinen piileskeli siellä päin. Puhelimet soivat ympäri kauntin — pitäjän — ja auto farmista, kaksi parhaasta, lähti hyrräämään maanteille. Autoissa oli rivakoita miehiä, joilla oli talitetut nuoravyyhdet kainalossa.

Yökauden tavoiteltuaan pahantekijää saivat jotkut nuorukaiset kiinni tuntemattoman miehen, joka ei voinut tyydyttävästi selittää olemassaoloaan, eikä puoluekantaansa. Hänet ripustettiin tienviereen muitta mutkitta. Hirttäjiä ei koskaan saatu selville.

Suomalainen lukija luulee minun kertovan jättiläissatuja. Me kuulimme tästä tapahtumasta usealta virginialaiselta. Ja eräs varakas farmariukko, joka kyyditsi meitä Hudson-kaarallaan Embarrasista Virginiaan, jutteli sen myöskin, vakuuttaen lopuksi:

— Yes, kyllä mes selvä otetaan täällä, kuka meirän kontriin eksyy.
Avantoon täällä ykskin pantiin, eikä kukaan perään kysynyt.

Niin, Amerikasta ei voi kertoa muita kuin amerikkalaisia juttuja.

* * * * *

Amerikan suomalaiset porvarit, ainakin ne, joiden kanssa jouduimme tekemisiin, olivat valistuneita, tasaisia ja hyväntahtoisia. Kas, häijynilkisemmät ja karkeammat ainekset heistä olivat siirtyneet oikeauskoisten leiriin johtomiehiksi. Siellä sai purkaa häijyä sisuaan ja nauttia hyviä tuloja. Kyllä kannattaakin hihkua.

Nämä porvarit eivät yleensä ole suurempia työnantajia, eikä heillä niin ollen ole mahdollisuuksiakaan »sortaa» proletaareja. Hehän tekevät itse työtä joko vieraalle tai omissa pikkupisneksissään.

Mutta työmies, jonka tiedetään kotimaassa käyneen jotain koulua, joutuu täällä usein toisten piikkailtavaksi: miltäs kouluherrasta työ maistaa? Ja jos hän sivistystä saaneena ei käytä toismielisistä puhuessaan rääviä haukkumakieltä, hän joutuu ennen pitkää nosken tai porvarin kirjoihin. Ja jos hän harrastaa muutakin kuin yksinomaan puoluekirjallisuutta. Esimerkiksi Juhani Ahoa, Aleksis Kiveä — mainitakseni vain pari nimeä — ei sovi lukea. Niissä kirjoissahan ei ole puoluevihaa. Niiden lukija katsotaan porvarilliseksi, työväenluokan syöjäksi. Oikeauskoisten keskuudessa ei häntä suvaita, hänen on mentävä niiden joukkoon, jotka jo ennestään kantavat noske-porvarin kaininmerkkiä.

Niin pitkälle siellä on kansaa valistettu, suuressa maailmassa.

Porvarin kirjoihin ei kuitenkaan joudu siksi, että omistaa varoja tai harjoittaa jotain liikettä. Ei, proletaaritoverien joukossa on usein paljon varakkaampia. Liikemiehiä yhtähyvin kuin porvarienkin joukossa.

»Köyhälistön luokkataistelu» on —ainakin Amerikassa — vain pisneshomman kyltti. Se pitää yksinkertaisia laumoja omien liikemiesten ja puolueen liikelaitosten ympärillä. »Kun raha kirstuun kilahtaa, sielu taivaaseen vilahtaa». Anekauppauskontoa.

Dollarihan se vain kaikessa komteeraa.

Porvarit suhtautuvat tähän »luokkataisteluun» neutraalisesti. Suomalaiset porvarit. He näkyivät antavan kunkin pitää aatteensa ja aivoituksensa rauhassa. Kunhan vain toinen ei suuhun tule.

Mutta siitä huolimatta näille porvareille syydetään solvauksia, niin että korvat ovat kuumana.

Meidän Amerikassa ollessamme oli Coloradossa katkera kaivoslakko. Suomalaisiakin oli lakkolaisina. Lakko venyi kovin pitkäksi. Vuosi vertakin.

Tuli lehtiin, että lakkolaiset kärsivät huutavaa puutetta.

No, proletaarijärjestot keräsivät avustuksia. Sehän oli aatteellinen velvollisuus.

Amerikan suomalaiset porvarit rupesivat myös keräämään avustuksia. Heidän aatteensa ei siihen velvoittanut. Sydän ja aate eivät tunteneet toisiaan.

Näitä porvareita oli iankaiken haukuttu ja sätitty työläisten syöjiksi.
Eläinkunta oli läpikotaisin käytetty heidän haukkumanimikseen.

Suomalaiset porvarit järjestelivät avustusiltamia puutetta kärsiville lakkolaisille. Useissa paikoin niitä pantiin toimeen kirkoissa ja rukoushuoneissa.

(Välihuomautus lukijalle: katso Amerikan suomalaisia lehtiä v:lta 1928.
Minkä puolueen vain.)

Pappien kuultiin saarnaavan laupeuden evankeliumia. Kirkoissa kaikui Jumalan käsky: Siunatkaa niitä, jotka teitä kiroavat, tehkää hyvää niille, jotka teitä vihaavat. — Me olemme kuin Israelin kansa vieraalla maalla. Veljemme ovat luopuneet isiensä uskosta, ynnä meidän päällemme ynseiksi käyneet. Nyt ei ole aika muistaa vihaa vihalla, sillä eksyneet veljemme ovat hädässä ja ahdistuksessa. Kaivosten rikkaat omistajat ovat myöskin jumalattomia. Meillä ei ole siis syytä puolustaa heitä. Heillä on puolellaan voimakkain ja syntisin maallinen mahti: dollari. Ja he ovat meille vieraita. Lakkolaisissa on lihaa meidän lihastamme, luuta meidän luustamme. Heidän vertaankin on vuotanut. Kaivosten omistajilla ei ole nälkä. Meidän veljillämme on. Auttakaamme heitä.

Pappi niiskutteli saarnatessaan. Seurakunta kuunteli hartaasti ja liikutettuna. Toiset pyyhkäisivät salaa jotain kosteata poskeltaan. Toiset nielivät kurkussaan kuin jonkin palan. Urut pauhasivat sydämeenkäypää säveltä. Seurakunta lauloi kuin valittu kansa muinoin Baabelin virtain vierillä.

Kyllä kertyi varoja. Niitä ruvettiin lähettämään lakkolaisille.

Mitäs kommunistilehdet sanoivat tästä porvarillisesta toimenpiteestä?

Arvatkaas? — Ehei, arvatkaa uudelleen!

Mitä sinä olisit sanonut, oi Suomen proletaari?

Ajatteles, että sinä olisit lakossa. Lapsesi huutaisivat leipää eikä sinulla olisi mitä antaa. Ja sitten tulisi matalaan majaasi pappi ja nimismies kantaen suurta eväskoria. He jakaisivat lapsillesi ruokaa. Pappi siunaisi sinua ja nimismies luovuttaisi sinulle listalla keräämänsä avustuksen.

Haukkuisitko sinä papin ja nimismiehen ovesta ulos?

Amerikassa kävi niin.

Leniniuskoisten äänenkannattajat eivät kirjoittaneet, että kas, onpas porvarinkin sydämessä puhjennut ihmisyyden itu.

Ei ollenkaan. Luimme Työmiehestä, että porvarit ja nosket ovat inhoittavalla tavalla ruvenneet käyttämään hyväkseen lakossa olevien kurjuutta. Ollaan muka olevinaan avuliaita ja kerätään varoja. — Mihinkähän ne varat oikeastaan joutuvat, me kysymme vain? — Kehoitamme työläisiä suhtautumaan varovaisesti tähän porvarilliseen »hyväntekeväisyyteen». Kaikki lakkolaisille kerätyt varat on tuotava puolueen (kommunistisen) päämajaan.

Jyrkkä vaatimus kuului;

Porvarit ja noskelaiset eivät saa perustaa lakkoseudulle avustustenjakoa varten toimistoja, He eivät saa omissa piireissään keräämiään varoja itse jakaa lakkolaisille.

Mitä varten näin merkillinen vaatimus »työväenlehdissä»?

Eikö puutteenalaisten avustaminen ollut aatteen mukaan pääasia, vaikka avustukset tulisivat kenen kädestä tahansa?

Jaa, jaa, siinäpä se niksi olikin.

Työläiset olisivat tulleet huomaamaan, että Amerikan suomalaiset porvarit ja nosket eivät olleetkaan heidän sortajiaan.

Oikeauskoisten johtomiehille oli edullista, että työläiset luottivat vain heihin. Vain kommunisti auttaa työläistä. Porvari ja noske sortavat häntä sydämettömästi.

Tätä Työmies-lehti tarkoitti.

»Kirjuri-Marttien» nostama riita viivytti puutteellisilta paljon avustuksia. Tämä ei köyhälistön johtajia liikuttanut. Tärkeintä oli säilyttää puolueviha. Laumat pysyvät uskollisina, kun vihollisessa ei nähdä pienintäkään hyvää. Ja nälkä se vasta vihan kehittää.

Se on kai sitä kurjistuttamisteoriaa. Koekaniinit, työläiset, saavat kärsiä, mutta kokeilijat, johtomiehet, pitävät kyllä vatsastaan huolen. Maat on herrain, taivas talonpoikain. Se ei muutu.

Lännessä toimii I.W.W-läisten puolue. Minulla ei ole oikeutta sanoa heistä ihmisinä mitään pahaa. Heidän tarkoitusperänsä eivät ole minulle täysin selvillä. Sitäpaitsi minähän en arvostelekaan aatteita, vaan ihmisiä.

I.W.W-läisissä oli jotain liikuttavaa. He eivät saa kuulemani mukaan omistaa mitään varallisuutta. He eivät reuhanneet. He eivät politikoi, eivätkä usko pyhään Venäjään. Minä en huomannut heissä toisten sortamishalua. Kilttejä ihmisiä olivat ne, joiden kanssa yhdyimme.

Näitä haukutaan tuplajuutalaisiksi.

Minä en hauku.

JOULUNVIETTOA MINNESOTASSA

Joulua vietimme Duluthissa.

Pyhiksi satuimme suomalaisen farmarin, Hemppa Välimaan luo. Hänellä oli kaupungissakin talo, jossa piti täyshoitolaisia, »boordimiehiä».

Meidän joulujuhlassamme oli oikeata neekerijazzia ja indiaanien sotatanssia. Jazzia soitti pianolla oikea musta pakana, jonka naama oli kuin paistinpannun pohja.

Sotatanssia esitti alkuperäinen Chippoway-indiaani Superiorjärven takaa. Indiaani oli tullut kaupunkiin myymään metsäeläinten nahkoja ja saanut nätit summat. Sujuneista pisneksistään riemastuneena hän oli ostanut tulilientä ja tullut siitä tuulelle hyvälle. Isäntämme vanhana tuttavana hän saapui katsomaan valkonaamojen juhlia.

Me kun olimme poikasina lukeneet yllin kyllin indiaaniromaaneja ja eläneet niiden mukana monet veriset taistelut, olimme iloisia saadessamme oikein läheltä haastatella väärentämätöntä punanahkaa. Talon tyttärien tulkatessa selvitettiin asioita hänen kanssaan.

Poltimme rauhanpiippua — savukkeita. Nykyaika parodisoi kaiken vanhan ja kauniin romantiikan.

Indiaanin nimi oli Sininen Sulka. Se oli meistä kummallista, sillä mehän olimme luulleet, että indiaanitkin jo ovat Henryjä ja Haraldeja. Sininen Sulka tämä ainakin sanoi olevansa, liekö sitten narrannut meitä.

Kysäisin, minkä nimen punanahka antaisi minulle, jos pantaisiin ristimään noin hänen heimonsa tavan mukaan. Indiaani mietti vähän ja arveli: eikös sopisi Naurava Kettu?

Matti sanoi, että se oli parahiksi minulle.

Sitten Matti esitti steptanssia ja indiaani kysyi, onko meidän maassamme tapana hyppiä noin, kun on sodassa voitettu.

Sininen Sulka nauroikin. Se oli mielestäni sopimatonta. Kirjoissahan sanotaan, etteivät indiaanit naura koskaan. He ovat maailman totisin kansa. Mutta hänpä napsikin suuhunsa tulilientä ja se kai pani keuhkot pyörimään.

Sininen Sulka oli kuulemma oikea metsäläinen. Ei ollut käynyt kansakouluakaan. Nykyaikana täytyy indiaanilastenkin mennä kouluun. Heistä tulee kulttuuri-ihmisiä, niinkuin mekin olemme. He oppivat nauramaan, puhumaan puita heiniä, jopa väärentämään vekseleitäkin. Aivan niinkuin mekin olemme oppineet. Metsäläisasteella olevia indiaanejahan pidettiin rehellisyyden perikuvina, kuten vanhanaikaista suomalaistakin.

Sininen Sulka sanoi kantavansa pientä kaunaa kalpeanaamoille. Mutta suomalaisista hän kuulemma piti kovasti. Suomalaisethan eivät olleetkaan oikeita valkonaamoja. Näkihän sen kaikesta. Yhtä totisia, luotettavia, vähäpuheisia, sanassaanpysyviä kuin kunnon indiaanit konsanaan. Eivätkös suomalaiset olekin samaa alkujuurta kuin punainen kansa? Sininen Sulka kysyi sitä tosissaan.

Hänen mielikseen myönsimme, ettemme olleet oikein varmoja siitä.

Kysyimme, mitä indiaani tiesi kansansa menneisyydestä ja tulevaisuudentoiveista.

Paljonkin hän tiesi.

Ammoin aikoja rikkoivat indiaanit Suurta Henkeä vastaan. Suuri Henki rankaisi heitä. Hän lähetti punaisen kansan luo valkoisia miehiä, jotka ryöstivät heiltä omaisuuden ja tappoivat heitä joukoittain. Valkoiset miehet tulivat suuriin metsiin kuin sikalauma peltoon, kaatoivat puut ja karkoittivat riistan. Ja rupesivat väkivallalla isännöimään indiaanien maassa. Mutta kun punaisen kansan rangaistusaika on täytetty, niin Suuri Henki armahtaa heitä ja antaa heille uudelleen vallan ja voiman. Sen pitäisi tapahtua näinä päivinä. Silloin kaadetaan pilvenpiirtäjät ja hukutetaan suuret laivat. Valkonaamaiset rosvot saavat ansaitun palkkansa ja heiltä otetaan tukka pois. Suomalaiset yksin säästetään ja heidät kutsutaan ystävinä ja heimolaisina suuriin pääkallo juhliin, joita vietetään kautta Amerikan metsästysmaiden.

Me kiitimme Sinistä Sulkaa heimolaistemme puolesta.

Talossa oli parikymmentä henkeä täyshoitolaisia eri kansallisuuksista.

Talon tyttäret olivat kutsuneet tyttötuttaviaan ja joukko pani tanssiksi. Neekeri kalkutteli jazziaan niin repäisevästi, että olisi luullut pianon menevän hajalle.

Täyshoitolaisista oli yksi suomalainenkin, räätäliOskari, Hän kyllästyi
neekerin rytmiä rikkovaan rumputukseen ja pyysi Matin soittamaan
»Tonavan aaltoja». Se oli hänen mielikappaleensa lapsuusajoilta.
Kenenkäpäs se ei ole.

Kun musta mies saatiin houkutelluksi soittokoneen äärestä, istui Matti pukille.

Räätäli-Oskari nautti Tonavan aalloista niin, että pyysi soittamaan sen kolmeen kertaan.

Tyttöväki taas mytisteli suutaan halveksivasti. Sanoivat, ettei tuo ole oikein hienoa, tuommoinen valssi. Pitivät sitä vanhamaalaisten renkutuksena. Amerikkalaisten korva on oppinut jo paremmalle.

Kun räätäli-Oskari sai tarpeekseen Tonavan aalloista, lähti hän tyytyväisenä levolle.

Talossa oli amerikkalaiseen tapaan myöskin gramofooni. Tyttäret panivat kurillaan sen soittamaan Tonavan aaltoja.

Soitto kuului Oskarin huoneeseen ja hän kuunteli sitä luultavasti mielihyvällä pariin kertaan. Mutta kun levyä kierrätettiin uudelleen ja uudelleen, hän kyllästyi lopulta ja tuli ärtyneen näköisenä ovelle sanomaan; antakaa tuon jo olla.

Tästäpä toiset yltyivät kujeellisiksi. Kun Oskari meni jälleen maata, pani aina joku levyn uudelleen pyörimään. Yhtä samaa kappaletta runkutettiin kerta toisensa perästä.

Oskari tuli ja sieppasi levyn mukaansa sekä piiloitti sen. Mutta kun hän oli juuri pääsemäisillään kuorsaamisen alkuun, löysi joku levyn. Ja kohta kaikui taas tuo iki-ihana; Tonavan aallot ne rantoja lyö.

Oskari syöksyi huoneestaan kuin kimalaisten hätyyttämä villi-ihminen. Hän sieppasi levyn teloiltaan ja mursi sen polviensa päällä kappaleiksi. Nyt lakkaavat Tonavan aallot pauhaamasta ainakin täksi iltaa, hän sanoi ja lähti uudelleen maata.

Mutta neekeri aloitti jälleen pianon ääressä sulosoinnutuksensa. Ei siinä kenenkään nukkumisesta tullut mitään ennenkuin aamupuoleen.

Aamulla herätti minut Matti ja oli luovinaan muka joululahjoja. Eivät ne suurellisia olleet. Lasillinen kaljaa ja kymmenen senttiä rahaa. Sitten hän lauloi vuoteeni vieressä kurjan huonolla englanninkielellä, mutta sitä mahtavammin elein:

»God save the king» ja steppasi päälle. Tytöt olivat päntänneet hänen päähänsä muutamia säkeitä tästä kauniista hymnistä.

Sellaista joulunviettoa se oli, Duluthin kaupungissa, Superiorjärven »höyryävien vetten» rannalla.

»KONSERTTI» KAUGEWANISSA

Ei sen kaupungin nimi ollut juuri Kaugewan, vaan jokin muu.

Täytyy välistä eksyttää lukijaa. Suomalaiset tuntevat näissä kaupungeissa toinen toisensa ja naapurikaupunginkin väen. Kun jostakin henkilöstä sattuu kertomaan, tietävät kaikki, kenestä on kysymys.

Tämä nimenväännös on siis vain hienotunteisuuden vuoksi.

Olimme pitäneet hauskoja iltoja ja tavanneet reiluja ihmisiä. Heidän vieraanvaraisuutensa oli lavea, se kannattaa sanoa vaikka joka sivulla. Mutta jos keskustelua tuli politiikasta, niin silloin meni kaikki hörönlörön. Ne oikeauskoiset olivat sietämättömän pikkumaisia. Ei juuri muut. Ei ole liikaa, jos tämäkin iulee sanotuksi useammasti. Kyllästyimme siihen mekin.

Se politikoiminen oli monellakin samanlaista akkiloimista kuin entisellä Koposen muijalla Kuopiossa. Kun ensi kertaa piti mennä äänestämään yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden mukaan, huusi Koposen muija toisille Kuopion torilla:

— Tiijättäkö työ, akat, mitä metkuja ne herrat on nyt keksinnä tään köyhän ja oppimattoman kansan rasitukseks. Nyt kun pittää kuulemma männä siihen viivan vettoon, ja jos ei mää, niin viijään, ja ensin siinon jos mitkä juoksut ja verotukset ja ulosotot ja ryöstöherrat ja sitten pitkä plakkaatti, jossa on ruutuja kun korttipakassa, ja siitä pitäs osata löytee jokkaesen se oekee, ja se pännä on punanen ja siihen pitäs karvallee osata vettee se viiva, ja ne herrat vahtii vieressä, jos ei ossoo ihan justiisa rikulleen, niin sakotettaan, kukaties viijään linnaan tae Siperijaan, sanon minä, että tekemätä se jiäp koulunkäymättömältä se viiva, kyllä ne herrat keksii, että saesivat tätä köyhee sakotella ja rangasta joka paekassa, ja sitten ne huutaa sitä tasavaltoo ja minä sanon, jotta tulukoon tasavalta, semmonen se pittää ollakkii tasavalta, että joka varastaa, niin ei muuta kun kaula poikki…

Me tulimme Kaugewanin haalille sunnuntaisena iltapäivänä.

Haalissa oli jokin päiväjuhla. Paljon oli väkeä, lapsia ja aikuisia.

Ohjelmassa alkoi juuri kuvaelma. Kuulimme sen nimen; »Porvarillista hyväntekeväisyyttä». Menimme salin läpi näyttämölle, seurataksemme esitystä kulissien välistä.

Näyttämölle oli laitettu rikkaan porvarin ruokasali.

Keskellä lattiaa seisoi ylellisesti katettu ruokapöytä.

Pöydän ääressä aterioi tatarin näköinen porvari. Vatsa oli iso kuin pussirotalla.

Porvari otti ahkerasti napsuja erilaisista pulloista ja aina ryypyn päälle sanoi: ähäh! Syödessään röyhtäytteli vähänväliä ja maiskutteli äänekkäästi kuin sika. Rasva aivan tihkui suupielistä. Se oli tarkoitettu kuvaamaan ylitsevuotavaa kylläisyyttä.

Porvari tuntui valittelevan, miksi ihmiselle ei ole annettu kahta vatsaa. Sapuskaa olisi vaikka kuinka, mutta miten siitä nautit, kun vatsaan sopii niin vähän. Köyhiltä pitäisi ottaa vatsa pois ja antaa niille, jotka osaavat hoitaa sitä kunnollisesti.

Lattialla, porvarin jalkain juuressa, ryömiskeli nelinkontin laihempi, luihun näköinen mies. Hänellä oli kaulassaan messinkiheloilla koristeltu nahkapanta, josta kulkivat ketjut pöydän jalkaan kiinni.

Miehen selässä oli pahvitaulu, jossa oli kirjoitus:

NOSKE-TEMO

— Seh, Sasu seh! kutsui porvari ja piti kohotetussa kädessään luupalasta. — Seh, Sasu, no, maksi, maksi, kemmerrä!

»Noske-Temo» kieriskeli permannolla nöyryyttä uristen.

— Niin Sasu poika tekee. Noo, sano kova sana!

— Vouv, vouv!

— Weil, Noo, mitenkä sanotaan työläisille?

— Vouv vouv! Hrrrrmrrr, mrrrrrrmrrri!!

— Just niin. Viisas poika Sasu. Ota nyss sitten.

Muita muistakin aina haukkua niitä proletaarilurjuksia.

Porvari heitti luun ilmaan ja »Noske-Temo» sieppasi sen nokkelasti ja rupesi sitä tyytyväisenä ykisten ja häntäänsä heilutellen kaluamaan.

»Noske-Temolla» oli häntäkin. Se oli tehty ketunnahkaisesta kaulapuuhkasta. Jonkin rautalankaisen ruodon avulla sitä sai heilutelluksi.

Sitten tuli ovesta saliin huonosti puettu vaimo. Lapsi (riepunukke) rääsyihin käärittynä sylissään. Hän alkoi sydäntäsärkevällä äänellä valittaa, että mies on kotona sairaana ja lapsilla nälkä. Pyysi porvarilta lupaa saada kerätä edes lattialle pudonneita muruja.

»Noske-Temo» päästi kauhistavan rähäkän ja riuhtoi ketjujaan päästäkseen vaimoparkaan hampaineen. Ketunnahkahäntä pieksi innostuneesti lattiaa.

— Vai apua tässä! ärähti porvari mulkoillen kuin metsähärkä. — No, kyllä minä annan apua.

Porvari nousi vaivoin — suuren vatsansa takia — pöydästään ja ryntäsi vaimon kurkkuun, josta puristi kaikin voimin. Niin näytti.

— Tässä oh apua, hän mylvi.

Kulissien välissä seisoi teatterinjohtaja, joka seurasi huolestuneena draaman taiteellista kehitystä.

— Hei hei, kuuleks! kuiskasi teatterinjohtaja porvarille, — Hiukan julmempi ilme… raaempi miini… huuleks!

Porvari ähki ja hikoili ja väänsi naamansa niin petomaiseen irvistykseen, että ilman muita todistuksia, sen ilmeen nojalla, hänet olisi voitu pidättää murhaajana.

Mutta teatterinjohtaja oli nähtävästi hiuksiahalkovan tarkka taiteellisissa vaatimuksissaan. Hän ei ollut vieläkään tyytyväinen, vaan kuiskaili:

— Julmempaa… riettaampaa! Hei, sinähän olet kuin laupias samarialainen! — Kuuleks, yleisökin nauraa sinulle!

Yleisöstä kuului tosiaankin tirskunaa.

Nyt porvari hermostui kokonaan ja menetti malttinsa. Hän hellitti äkkiä otteensa vaimon kurkusta ja nyrkkiään heristäen teatterinjohtajaan päin hönkäsi täydellä äänellä:

— Tuu itte tähän irvistelemään, p:leen pauterinokka!

Tämä ei tietysti kuulunut kuvaelmaan, mutta yleisö sen kuuli railakkaasti.

Teatterinjohtaja hyppäsi salamana laskemaan väliverhoa.

Yleisö ei ymmärtänyt kuvaelman loppuneen keskeneräisesti. Se piti yllä haltioitunutta suosionosoitusten jytyä.

Tämä esteettistä makua hivelevä kuvaelma oli ohjelman viimeinen numero.

Päiväjuhla loppui ja yleisö poistui haitarin soittaessa »Vapaa
Venäjä»-marssia.

Teatterinjohtaja tuli veljeilemään.

— Hauska tutustua, hän sanoi. — Mitä piditte kuvaelmastamme? Ottamatta huomioon aivan lopussa sattunutta välikohtausta.

— Täytyy tunnustaa, ettemme ole ikinä nähneet sellaista Suomessa.

— Sitä minäkin, myönsi johtaja hyvillään, — Minä olen itse komplimeerannut tään kappaleen. — Tokko ne siellä Suomessa osaavat vielä mitään?

— Kyllähän ne vähän näpeksivät. Mutta ei siellä taide ole näin korkealla poliittisella tasolla kuin täällä.

Näyttämön puolelle keräytyi aika liuta kaugewanilaisia. Hauska tutustua. Miltäs Amerikka tuntuu? Mitäs vanhaan kontriin kuuluu?

Me kerroimme kaugewanilaisille ihan ihmeitä. Ennenkuulumattomia.

Sanoimme, että Suomessa porvari ja sosialisti saavat tervehtiä toisiaan, jos ovat tuttavia. Puoluekuri ei sitä kiellä. Saattavatpa pysähtyä keskusteluunkin, vieläpä sävyisästi ja julkisella paikalla. Tästä rikoksesta ei eroiteta puolueesta, eikä juuri tehdä ilmiantojakaan. Ei ainakaan valistuneissa piireissä. Härkä se on härkä Suomessakin, myönsimme huokaisten.

— Hyi saatana! Kyll mää vaan en vaihra kuvan sanaa porvarin enkä nosken kanssa, jos Suomeen menisin.

Näin sanoi ensimmäinen mietiskelijä.

— Täitä niiren päässä vaan on, eikä aatteita… Suomessa, lisäsi toinen.

Kolmas katsoi meihin tiukasti kyräillen ja tokasi:

— Kuulkaas, tingeltangelit! Tekö olette pitäneet konsertin porvareille ja noskeille siellä New Yorkissa? Teitä on kuulemma kehuttukin porvarilehrissä. Onko se totta vai kateellisten juarua? Sanoivat nähneensä lehristä.

No voi sun turkin tupekset! Jokohan koko meidän matkamme nyt meni rötöksi. Suomalainen lukija ei nyt tätä ymmärrä. Neuvosto-Venäjällä käynyt ymmärtää. Ignatius Loyola ja kirous!

Kiireesti höpisemään jotain, että asia sekoittuisi:

— Niin nähkääs… tuota noin… se on nääs… tuota sillä tavalla, että siellä Suomessa on tapana esiintyvien taiteilijoiden hoitaa ammattiaan niinkuin muutkin ihmiset. Luokkatietoinen nikkari, muurari tai muu työläinen menee työskentelemään porvarille. Miksi laulaja ei saisi laulaa porvarille ja noskelle? Ammatistaan hänkin elää, kuten työläinen. Helsingin työväenjärjestöjen kuorot ja soittokunnat käyvät antamassa esityksiä m.m. Suomen Yleisradiossa, joka on puolueeton laitos. Te nimitätte sellaista porvarilliseksi. Ja Kansallisteatterin näyttelijöitä ynnä Suomalaisen oopperan taiteilijoita menee usein työväenjärjestöjen kutsusta esiintymään Helsingin Työväentalon juhlissa.

Joku pruiskautti aatteellisen tupakkasyljen.

— Thyi hemmetti sitä kurjuutta!

— Raukkamaista, en muuta sano, surkutteli toinen.

— No tietäähän sen… sivistymättömässä korpimaassa… Eihän niillä hajuakaan ihmismäisyydestä… Syljettää mua ainakin.

Matti ja minä selostimme yhteen ääneen sekä vuoroon:

— Työväenteattereista muuttaa usein näyttelijöitä porvarilliseen, ja porvarillisesta työväenteatteriin. Ja aikansa oltuaan saattavat taas palata entiseen ja heidät otetaan vastaan pilaantumattomina tovereina. Heitä kohdellaan taiteilija-ansioiden, eikä minkään puoluekarvan mukaan.

— Kyll toi on selvä vales.

— Jesseri, jättiläissatujahan nää iikat päästelee.

— Aika sutkia, totta vieköön!

— Yes, oikein lehtensä lukeneita. Päihin tarttis antaa.

Laskettelimme yhtä kyytiä:

— Kun joku työväenteatteri lähtee kiertueelle, näyttelee se usein porvarillisissakin seurataloissa. Porvarillinen seurue samoin työväentalossa. Yleisö menee, enimmäkseen, katsomaan kappaletta sen kiintoisuuden mukaan. Näyttelijöiden puoluekarvaa ei juuri kysellä. Me emme ole kuulleet siitä pidettävän hirveän tarkkaa lukua. Joku typerys korpipaikoissa voi siitä huolehtia, mutta me emme ole sellaisia tavanneetkaan.

Nyt olimme lopullisesti saada selkäämme.

— Lopettakaa, jukuliste, tuo lohkominen, tai putoaa turpiin justiinsa.
Ja saletisti!

Leikki siitä oli poissa. Pessimistinen teatterinjohtaja junassa, Ohioon tullessamme, oli puhunut totta. Taisi hyvinkin olla viisas mies.

Suomessa asuva lukija, joka on seurannut tällaisia taideasioita, voi todistaa, ettemme kaugewanilaisille liioitelleet.

* * * * *

Sali oli keräytynyt täyteen yleisöä.

Vaatisiko vaatimattomuus, ettei minun tulisi kertoa saaneemme väkeä. Mitä varten ei sanoa totuutta. Se oli tupaten täynnä kuin nuijalla lyötynä. Näin oli monessa muussakin paikassa. Meidän edellämme kulki ihmeellinen huhu, joka houkutteli kansan tulemaan ja — pettymään.

Niin — ja rahat Suomeen. Nolotti meitä.

Näyttämölle keräytyneet filosoofit menivät katsomon puolelle. Matti ja minä vetelimme valmistavia ramppihenkäyksiä.

Joku myöhästymäisillään ollut mies pisti päänsä pukuhuoneen ovesta ja kysyi hengästyneenä:

— Onko liikkeitä?

— Jaa, mitä lajia?

— Niin että lauletaanko tässä konsertissa liikkeiden kanssa?

— Juu juu, varmasti.

— Saisko nähdä pari malliksi?

— Mitä varten niin?

— Että näkis, ränttääkö ostaa tikettiä.

Kehuimme miehelle, että liikkeitä on ja oikein hienoja. Maailman parhaita ja patentin saaneita. Mutta nyt ei ollut aikaa antaa pruuvinäytöstä, koska yleisö jo jytisteli salissa lattiaa ja vihellyksiä kuului.

— Well, minäpä menen ostamaan tiketin, myöntyi mies ja meni.

Vahtimestari kävi sanomassa: saatte hyvän kassan, mut laulakaa hyvin kans, jukoliste!

Yhdistys oli omasta puolestaan järjestänyt tilaisuuteen haitariorkesterin. Sekä taidenautinnon kohottamiseksi että vetonumeroksi — varmuuden vuoksi. Yhdistys peri prosenttivuokran meiltä. — Työmiehessä oli yksi ja toinen kansan ääni tehnyt ilmiantoja poliittisesta epämääräisyydestämme. Ja Työmiehen arvostelu oli pitkin aikaa tuominnut ohjelmamme poliittistaiteellisesti ala-arvoiseksi. Yleisö kuitenkin aina kaikkialla tahtoi omin silmin ja korvin todeta ala-arvoisuutemme, ja siksi he tulivat joukolla.

Haitariorkesteri rämäytti alkusoitoksi »Vapaan Venäjän» — tietysti.

Tämä hemaseva kappale tenhosi yleisön kuin korkeimman potenssin autuus.

Kaikki kuuntelivat marssia liikuttavalla hartaudella. Jotkut älysivät nousta seisomaankin. Muuan äiti tukisti pikkupoikaansa, joka jalkojensa heiluttamisella häiritsi juhlamieltä. Heleitä naisääniä yhtyi soiton mukana loppukertoon:

»Oi kallis, kallis Venäjä!»

Miesten graniittikasvoista uhosi joulua.

Kappale hunnien kansaa kuuli siinä marssissa uuden Attilan sotatorvien soiton. Tosin oli nykyaika parodisoinut sen sentimentaaliseksi makeavelliksi, mutta se tehosi kumminkin. Tähän joukkoon.

Tämän isänmaallisen numeron jälkeen puhkesi salissa kättentaputusten pauhu, jollaista harvoin kuulee missään. Yleisö paukutteli kämmenensä kipeiksi ja itsensä kuitiksi. Soittajat eivät kuitenkaan uudistaneet menestysnumeroaan. Sitä ei kannattanut arkipäiväistyttää.

Olikohan Väinämöisen soitolla aikoinaan yhtä valtava vaikutus?

Minä tulin lavalle itserakkaana kuten tavallisesti.

Matti kilautti pianosta tutun alkusoiton, ja tavanomainen musiikkia profanoiva renkuttelumme alkoi.

Piankin tunsin, että koko homma maistui hapanneelle. Minä toin juhlamieliin arkista ankeutta. Joulusta tuli pyykkipäivä.

Yleisö istui kiusaantuneen näköisenä kuin olisi karkoitellut hyttysiä. Patenttisukkeluuteni eivät ketään huvittaneet. Väki näytti meinaavaan: mitäs tuo nyt vätystelee? Jonninjoutavaa himphamppua. Ei letkauksia porvarista eikä noskesta. Kovin on matalaa.

Hikoilin siinä näyttämöllä, kunnes olin märkä kuin hukkunut hylje.

Vähällä piti, etten heittänyt koko puuhaa pelkurimaisesti kesken. Tätä indiaanikasvoista väkeä ei saanut millään innostumaan. Helpommin olisin sytyttänyt märkiä puita lämpimillä sanoilla.

Tämä väki piti lujasti kiinni suomalaisesta sisustaan. Puoluetaistelussa tarvittiin joka nokare saatua sisua. Suomalainen nauraa yleensäkin vain heikoilla hetkillään. Silloin häneltä karkaa paha sisu. Eihän naurava ihminen voi olla häijy. Hyvä sydän ja naurava mieli on pahin este ihmisen maalliselle nousulle. Se on hänen edistymisensä jarru. Pyri eteenpäin pahalla sisulla — menestys varma. Swett Marden unohti tärkeimmän osan lauseestaan. Hyvä sydän saattaa omistajansa sorretuksi, halveksituksi, vieläpä aivan häväistyksikin. Hyväsydämiset ihmiset ovat sitävarten, että häijyt ja itsekkäät saisivat heistä porrasaskelia kiivetessään asemiin. Ne, jotka maailmalle näyttelevät muka hyvää sydäntään, mutta eivät tottele sitä koskaan, ne ihmiset ovat kaikkein arvossapidetyimpiä.

Tietääkö lukija, että Amerikassa, kun Paavo Nurmi tuli kilparadalle, häntä usein koetettiin naurattaa kaikilla ilveillä. Sitävarten, että häneltä saataisiin paha sisu pois. Amerikkalaiset tiesivät voiman salaisuuden.

Niin no. Siinä lavalla rimpuillessani suli itserakkauteni kuin lumiukko kevätauringossa. Ja minä olin turvaton. Mitä me ihmisparat olemme ilman itserakkautta? Kykenemättömiä mihinkään.

Onneksi johtui mieleeni sen Roxy-teatterin kaskumestarin huono onni New Yorkissa. Ei hänkään saanut menestystä, vaikka oli etevä. Hänen epäonnensa kevensi neljänneksellä omaani ja minä imin siitä moraalista tukea.

Sitten muistin erästä simpanssia, joka esiintyi Helsingin sirkuksessa.

Tämä apina oli — kuten tavallista — yleisön suosikki.

Se osasi pukeutua ja riisuutua, polttaa paperossia, nostaa hattua ja käyttäytyä yleensä kuin hieno mies. Oppiihan apina semmoiset temput.

Olin itsekin sitä katsomassa — täytyyhän nähdä ammattitovereita.

Simpanssi suoritti elämäntehtäväänsä, pukeutui, söi, joi, riisuutui ja ennen maatapanoaan istui yöastialle. Ei sitä paljo ihmisestä eroittanut.

Helsinkiläinen yleisö katsoi huvitettuna hymähdellen että on se aika veitikka. Nauraa tirskuivatkin hillityllä helsinkiläisellä tavallaan.

Yht'äkkiä simpanssi hyppäsi yöastialtaan ja huusi jotain omalla kielellään. Se hakkasi käsiään vastatusten ja jytisti jaloillaan permantoon. Sitten se hyppäsi nelinjaloin lavaltaan ja luikki karkuun. Ja rääkyi sen vietävästi. Saatiin kiinni ja hoitaja vei sen rauhoittumaan.

Arvaako lukija, mistä syystä simpanssi hermostui?

Jaa, sille ei osoitettu — ainakaan tällä kertaa — yhtä repäisevästi suosiota, johon se oli tottunut.

Sitä oli kuljetettu ympäri maailmaa. Muualla yleisö on vilkkaampaa ja lapsellisempaa kuin Suomessa. Sirkuskansa kaikkialla yöastiakohtauksen aikana huusi: bravoo! bravoo! ja käsillään sekä jaloillaan piti yllä myrskyistä aplodeerausta. Suomalainen yleisö oli hillitympää, ja apina luuli, että hänen yöastiataidettaan halveksittiin. Sitä se oli.

Minä olin nyt lavalla simpanssina. Eikä ollut menestystä. Halusin lähteä karkuun, mutta kiinnihän ne olisivat saaneet. Ja ei muuta kuin tee työsi pakolla.

Erään »numeron» aikana osoitti yleisö riemastumisen oireita. Yksi ja toinen vähin tirskahteli, ja äkkiä koko sali räjähti raikkaaseen iloon.

Tulin tästä hiukan voimiini. Tajuttomaksi kolhittu itserakkauteni aukoi silmiään. Joko ne nyt viimeinkin? Eivätpä pettäneet entiset kujeet.

Naurunpärske yltyi ja se räiskähteli mielestäni sopimattomissakin paikoissa, sopimattomalla hetkellä. Mitäs ne nyt noin, eihän tässä värssyssä pitänyt olla mitään vitsiä?

Yleisön silmäterät tuntuivat omituisesti ohitseni katsovilta.

Tai lävitseni. Minä olin lasia ja takanani oli muuta kiinnostuttavaa.

Epävarmuuden tunne sai minut vilkaisemaan taakseni.

Jesseri! Näyttämölle oli päässyt kaksi »haalikissan» poikasta. Ne leikittelivät selkäni takana vanhalla sukalla. Vetivät siitä »kissanhäntää».

Sillehän se väki nauroi silmät vesissä.

— Oikeanpuolimainen voittaa! kuului katsomosta pikkupojan kirkas ääni.

— Ei kun vasen, katto vaan! kiisti toinen.

Vanhemmatkin seurasivat jännittyneenä silmänä oikeiston ja vasemmiston kamppailua kissamaailmassa.

Yleisö jakautui kahteen puolueeseen, oikeistoon ja vasemmistoon. Luulen, että lyötiin vetojakin. Toiset pistelivät toisia taipuvaisuudesta noskeporvarillisuuteen. Toiset sanoivat, että kissoistahan tässä on kysymys, eikä politiikasta, — järki-ihmisiähän tässä ollaan.

— Minä hiivin näyttämöltä nolona kuin unohdettu varjo.

Ei sitä huomattukaan, vaikka »numeroni» jäi kesken.

Kissanpoikasten puoluekiista ratkesi yleisön mielihyväksi vasemmanpuoleisen mirrin voitolla. Salissa nousi aplodeerausmyrsky, joka taukosi vasta minun astuessani suorittamaan keskeytynyttä ohjelmaa loppuun.

Ohjelman saimme päätepisteeseen, vaikka nahkeaa se oli kuin luteen käveleminen karvalankamatolla.

En tietenkään vaivautunut ylimääräiseen, ja yleisö oli siitä minulle hiukan kiitollinenkin. Joku yritti lyödä käsiään, mutta toiset hyssyttivät; shsttssh!

Orkesteri viritti koneitaan päättääkseen voitokkaan taidetilaisuutemme
»Vapaalla Venäjällä».

Marssi langetti ikävystyneen yleisön uudelleen loveen, hurmiolliseen haltiotilaan. Jälkeen puhkesi taas suosionosoitusten rajumyrsky.

— Mitätön ohjelma, julisti vahtimestari, joka saapui kukkuraisen kassalaatikon kanssa. Häntä seurasi joukko syvämietteisen näköistä väkeä.

— Tulipa hyvät rahat ja tyhjästä, huomautti yksi.

— No sieltä Suomesta ei vain ilmesty tänne ketään taiteilijoita.

Tajusimme kyllä, että meitä pistettiin, mutta ei se tuntunut enää.
Turta mikä turta.

— Noo, onhan täällä käynyt ainakin musiikin alalta, sanoimme.

— Phyh, oopperettirunkuttajia ja pianonkalkuttajia. Eipä ole tullut kunnon hanurinsoittajaa. Ei ne siellä taira musiikista ymmärtää mitään.

Sanoimme, että so so sentään, ja kehasimme Suomesta olevan kotoisin itse Sibeliuksenkin.

Tähän huomautti joku:

— Olispa fonia saara se Sipeljus tänne, että näkis ja kuulis, pystyykö se panemaan kampoihin Viola Turpeiselle.

Viola Turpeinen on »tyttöhanuristi». »Amerikan Hanuri-Prinsessa» ja haka alallaan. Hänen soitostaan ei vasemmistolehtienkään taiteellisissa vaatimuksissaan tinkimätön musiikkiarvostelu ole löytänyt heikkoa kohtaa.

Eipä siinä jaksanut niiden kanssa kiistellä. Taiteellisista ponnistuksistani olin läpiväsynyt ja loppuunajettu kuin »rasvattu salama» huumorikirjailijain kynänkärjessä.

ME PERÄYDYIMME ITÄÄN

Pois minä lähden reisuUe
kun täällä mä olen liika..
Tään kylän poikain joukosta kuuluu
akkamainen riita.

Kansanlaulusta.

Emme lähteneetkään sinne kauniiseen Kaliforniaan, kussa aurinko paistaa yötä päivää ja puissa kasvaa vaikka yskänpastilleja.

Kaliforniaan voi kyllä suomenkielellä esiintyvä taiteilija tehdä kannattavan huvimatkan. (Sanaan taiteilija saa lukija kuvitella ivalliset sitaattimerkit, mikäli tarkoitan sillä itseäni.)

Meille sanottiin, että jos parannamme ohjelmamme »valistuneen työläisen» taidemakua tyydyttäväksi, niin rahaa tulee, että rutisee. Pystymme sitten Suomessa vaikkapa avustamaan köyhiä taiteilijoita.

Kyllähän, meidät viisailla todisteluilla saisi puoltamaan vaikka mormooniuskoa. Meikäläisten käsitykset ovat ikuisesti käymistilassa. Emme koskaan saa kompassiviisariamme asettumaan. Onko oikein, että pakoitamme sen väkivaltaisesti osoittamaan jotain suuntaa? Ei, me emme halua tuijottaa yhteen kynttilään ja kuvitella, että se on ainoa maailman valo. Sytyttävät ne kynttilöitä toisetkin. Jotkut väittävät tuijuaan auringoksi. Pitäisikö meidän olla yhtä yksinkertaisia ja ruveta mylvimään toisille »tulenkantajille» kuin perillistä kaipaava härkä.

Me emme pystyneet parantamaan ohjelmaamme »aatteellisemmaksi». Mitä se parantamisvaatimus tarkoitti. Katsokaapa tätä:

»Nosken häntä se haiskahtaa
se heiluu kun kirnun mäntä.
Porvarin nokan alla kumartaa
ja yhteiskunta-aatetta vänkää.

Noskelta häntä se katkaistaan
ja vetetään hirsipuuhun.
Järjestelmä nykyinen siivotaan
ja porvarille kuolaimet suuhun.»

Johan tämä on kuin Koposen akan valtio-opillisia lauluja. »Hienostuneen älyn säkenöivää leikittelyä». Eikös olekin?

Nämä lyyrilliset värssyt olivat kymmenen sentin vihkosessa, joka sisälsi »Kolme iloista laulua».

Kuulunee sopimattomalta, että rupean tässä arvostelemaan toisia laulunsepittäjiä. Mutta kateekseni käy tietysti, että näidenkin värssyjen runoilijaa kehuttiin Keski-Lännen suomalaisten vaitalehdessä, Työmiehessä. Tämä poeta laureatus haltioitti yleisön esittäessään näitä kuolemattomia säkeitään eräässä iltamassa.

Luulen, että ne värssyt vielä hakkautetaan marmoritauluun ja pannaan haalin seinälle Leninin kuvan viereen.

Se ammattikateus, se sanottaa ihmisellä vaikka mitä toisen mestariteoksista.

Kotimaan lukijapa ei ymmärrä, minkäarvoisia tuollaiset värssyt olisivat rahassa mitaten. Sitä et aavistakaan.

Sitä yleisöä, joka ihastuu tällaisista värssyistä, on niin paljon, että se maksaa huutonsa. Suosion saavuttaneen taiteilijan, jolla niitä on, ei tarvitse pitää »kunniakonsertteja». Niitä surullisia, helsinkiläisiä Yliopistokonsertteja, joissa laulaja saa itse maksaa kulungit siitä ilosta, että on päässyt näyttämään taitoaan kouralliselle harrastajia.

Ei ei. Kannatuksen saanut laulaja, — erittäinkin kuplettilaulaja — jolla on mojovia letkauksia noskesta ja porvarista, saattaa palata konserttikiertueeltaan hyvinkin kahden-, kolmensadantuhannen Suomen markan omistajana. Jos vain vähänkin nuukana on. Ja edellyttäen, että matka järjestetään asiantuntemuksella.

Sanokaas vielä, ettei taide elätä. Kyllä siitä leivän saa, kun osaa hoitaa pisnestä.

Näiden piirien suosituimmalla haitarinsoittajalla on pankissa parikymmentä tuhatta dollaria (huom! dollaria). Näin itse hänen luonaan pankkikirjoja. Kaikki taiteella hankittua, eikä millään puliveivaamisella.

Se haitarinsoittaja ei välittäisi pyrkiä Suomalaisen Oopperan orkesteriin.

En ole oikeutettu väittämään, että me itsekään siellä näppiä nuollen liikuimme. Olenhan kertonut, mistä syystä meille tuli väkeä. Peräämme sitten syydettiin haukkumisia kuin hattuvarkaalle. Rähvättiin niin, ettei muutamaan päivään ilennyt peiliin katsoa. Ei niinkään usein »taiteellisista» syistä, sillä silloin olisimme tuimustaneet haukkumisen oikeutetuksi. Mutta se oli muka »poliittista» nälvimistä.

Olen velvollinen tässä paikassa huomauttamaan, että noske-porvari-puolueettomat ja I.W.W.-läiset lehdet suhtautuivat meihin hienotunteisesti ja ystävällisesti. Jos moittivatkin, niin pysyivät asiassa. Ne ottivat meidät kokonaan toiselta kuin puoluekannalta. Ne muuten yleensäkin koettavat puhaltaa sovinnollisuuden hiilokseen, johon toiset heittelevät likavettä.

Kyllähän asiallinen moite on aina paikallaan. Mutta katsokaapa tätäkin kirjeenvaihtajan lykkäystä Työmiehessä:

»Oh kuinka sileää.

Ei ole luokkarajoja työväestön ja porvariston taideharrastuksilla Suomessa. — Näin lavertelevat ja valehtelevat Suomesta tulleet ja täällä esiintyvät huumorimestarit. Porvari muka ostaa taidetta työläisiltä ja työläiset porvarilta. Että muka valkoisen hallituksen Kansallisteatterin näyttelijöitä menee esiintymään Helsingin Työväentalon juhlissa. Ja työläiset muka kutsuvat!!! Ja että Helsingin työväen soittokunta on käynyt antamassa esityksiä porvarillisessa radiossa!!! Olisipa hauska käydä katsomassa sitä anarkiaa. Oi armas synnyinmaa, miten oletkaan 'sivistyksessä' edellä muita!!! Hyh hyh, täytyy sanoa, että haisu tuntuu tänne asti. — — —

Huomautan vain näillekin 'taiteilijoille', että jos olisin kupletti tai vaikkapa vain soinnuton humoreski, niin koettaisin olla edes hiukan inhimillinen, etten raastaisi kaiken maailman byrokraatillisen imperialismin rautakoron alla kärsivän köyhälistön palmikoista [kursivointi tekijän] ja vielä niin ruokottoman siivottomalla tavalla, vaan repisin, purisin ja raastaisin ainoastaan niitä noske-porvarillisia, jotka niissä jo ennestään roikkuvat» — —

— Mitä hemmetin järjettömyyttä tämä on?! Eihän meidän ohjelmamme raasta tukasta sen enempää köyhälistöä kuin porvareitakaan. Ei siivolla eikä siivottomalla tavalla!

Näin minun täytyi ällistellä, kun Matti oli lukenut tämän »arvostelun».

Mattikin heilutteli päätään. Sitten hän naurahti:

— Hahhahhaa! Sinullahan on päivän-uutis-veisussasi vaarallinen värssy, jota tämä on tarkoittavinaan. Kuules:

Kiinasta kuuluu kauhiaa
yhtämittaista pyssyjen pauhinaa,
taivaan pojat siellä tappelee
muu maailma suu auki katselee.
Moni äijä Kiinassa lettinsä hukkaa
Sieltäpä halvalla sais tekotukkaa.

— No miten tämä sitten koskee köyhälistön niskavilloihin? Häh?

— Kukas sen voi selittää. Mutta siinä kumminkin puhutaan tukasta, palmikoista. Muutakaan »poliittista» kohtaa ei koko ohjelmassa ole.

— Mutta tarkoittaako se nyt nimenomaan työläisten tukkaa?

— Eihän sen väliä, mitä se tarkoittaa. Kunhan siinä vain puhutaan tukasta. Kirjoittaja on käsittänyt tämän värssyn hirveäksi työväenaatteen häpäisyksi ja repimiseksi. Yes sir. Ja tällä sepityksellään hän julistaa meidät kiihkoisiksi porvareiksi. Ja se ei ole pisneksillemme eduksi täällä. Jep… Taitaa tulla pian lähtö. Vek vek, sanoi saksmanni.

Varmaankin tuon kirjoittajan päätä vannehti mietiskelyn korkeajännitys.
Hän oli uusi Anatole France.

Lukija kai ymmärtää, että näin valistuneen seurakunnan keskellä oli toiminta meidän voimillemme mahdotonta.

Mitäs meillä muuten olisi tekemistä kenenkään puoluekarvojen kanssa. Meidän asiamme ei ole niitä parturoida. Mutta kun meitä piiskataan, niin me naukaisemme surullisesti kuin tunteellinen kissa.

* * * * *

Halusimme jälleen ihmisten ilmoille. Keskiajasta nykyaikaan. Junallahan sen ihmeen toimittaa.

Piti vaihtaa leiriä. Ei jaksa, ei jaksa olla aina vihan keskellä.

Olisihan Keski-Lännessä ollut muutakin väkeä. Mutta vähän. Kun olisi alunperin arvannut tulla niiden vieraiksi. Mutta mistä me maanoloja tuntemattomat etukäteen kaikki tiedämme. Vieras managerihan meille matkan järjesti. Menkää sinne vain, tuossa on lista.

Itävaltioissa sanottiin suomalaisten enemmistön olevan likempänä
Eurooppaa kuin Moskovaa. Oi Iivana, minkä vastuksen sinusta lykkäsi.
Kun siitä Suomessa pääsi, niin se rikeeraa Amerikan suomalaisten
kiusana.

Ajaa hyryyttelimme junalla vuorokausimääriä. Matkamme piti Atlantin itärannikolle.

Nousimme välillä — siinä iki-ihanassa Buffalossa — »maihin» ja poikkesimme Niagaralle. Huvimatkan vain teimme.

Ken näkee Niagaran, tulee loppuiäkseen onnelliseksi. Niin sanotaan.

Me olemme nähneet Niagaran ja onnetar seuraa meitä kuin kesytetty kyyhkynen. Sen siipien suhinaa kuulemme usein korvissamme. Ja silloin emme tunne olevamme köyhiä emmekä kipeitä.

Niagaran asemalla oli autoja, joiden kyljissä tiedoitettiin, että tämmöisellä pelillä pääsee putouksille 25 sentin maksusta. No, — me istuimme rattaille ja sanoimme: anna huhkia!

Autonajaja oli livakka mies. Hän sanoi, että se kvarttidollaria merkitsee kuljetusta lähimmälle merkkipaikalle. Mutta Niagara on hirveän laaja, emmekä me osaisi yksin kaikkialle. Jos maksaisimme kolme dollaria, niin hän kiikuttaisi meitä ympäri ja näyttäisi koko höskän.

Me suostuimme. Kuka helsinkiläinen ei maksaisi kolmea dollaria alkuperäisen Niagaran näkemisestä? Jos vielä luvattaisiin viedä paikalle ja tuoda takaisin. Kaikki muutamassa hetkessä.

Älä pelkää, lukija, että rupean latelemaan tähän kuluneita valokuvakliseitä mahtavasta Niagarasta. Älyä minullakin on, vaikkei kovin tiivistä.

— Siitä menee vain useampi teelusikallinen vettä tunnissa, tunnusti
Matti.

Hänen piti kirjoittaa lausuntonsa savukelaatikon kanteen ja näyttää minulle. Pauhussa ei ääni kuulunut.

Kyllä siitä menikin. Vesijoukkojen lankeemus oli suuri.

Säälittää meidän Imatramme, joka työhevosen tavoin valjastettiin riehkasemaan ihmisen palveluksessa. Mutta onpahan sillä ollut pitkälti varsavuosiakin.

* * * * *

Junassa tapasimme yhtämittaa suomalaisia. Erikoisemmin jäi mieleen entinen Jussi Hyvärinen, nykyinen Jean Huvers. Hän oli juuri tullut Yhdysvaltoihin Kanadasta.

Tämä mies oli saanut ranskalaisen kasvatuksen.

Hän ei osannut lukea. Hän tiesi kyllä, että Suomi on pieni. Ranska iso ja Yhdysvallat mahtava, mutta muu tieto oli hämärää.

Suomea puhui Jean Huvers vaivalloisesti. Sanat lähtivät häneltä synnyntäväärinä. Englantia ei osannut ollenkaan, mutta ranskaa aivan lipevästi. Hän ihmetteli, miksi Yhdysvalloissa ei puhuttu »maan kieltä». Nimittäin ranskaa, joka hänen mielestään oli Amerikan laillinen kieli.

Jean Huvers oli kauan aikaa sitten tullut isänsä kanssa Suomesta Kanadaan. Isäukko oli sitten kuollut ja hän jäi pienenä poikana ranskalaisten hoitoon. Hänestä tuli maatyömies ranskalaisille farmeille.

Kanadassahan asuu paljon ranskalaisia. Muutamin paikoin ne ovat vajonneet melkein indiaanien luonnonkansa-asteelle. Näiden joukossa oli Jean Huvers saanut gallialaisen sivistyksensä.

Jean Huvers, alias Jussi Hyvärinen, kertoi joutuneensa silloin tällöin suomalaisten metsänkaatajien kanssa tekemisiin. Näin oli hänellä säilynyt jonkinlainen suomenkielen taito.

Jean Huvers kertoi juttujakin.

Eräässä kyläpaikassa oli suomalaisia tukkimiehiä käynyt iltaansa viettämässä vanhan italialaisen pariskunnan luona. Siellä sai viiniä ja birraa. Vanhuksille lähetti joku sukulainen Roomasta italialaisia sanomalehtiä. He eivät kuitenkaan osanneet lukea. Kerran joku suomalaisista tukkimiehistä rupesi tavailemaan lehteä ääneen. Vanhukset häm-, mästyivät kovasti. He ymmärsivät melkoisesti, mitä suomalainen luki. Mutta lukija itse ei ymmärtänyt sanaakaan. »Gini-ukko» (italialaisia kutsutaan nimellä: gini) oikoili tukkipojan lausumista, eikä siinä paljon petraamista ollutkaan. Eihän nyky-latinankaan ortografia poikkea kovin suuresti meikäläisestä. Siitä lähtien kävivät suonalaiset vuoroon lukemassa vanhaksille roomankielisiä lehtiä ja saivat palkakseen viiniä ja birraa.

Eräältä suomalaiselta oli joku etelämaalainen kysynyt, miksi monella suomalaisella oli valkoinen tukka. Suomalainen oli vastannut:

— Me ollaan niin siisteyttä harrastavia.

UUDEN ENGLANNIN VALTIOISSA

Fitchburg vaikuttaa Viipurin kokoiselta.

Muuten ei kylläkään Viipurin kaltaiselta, mutta sitäpä ei voi vaatia monelta muultakaan kaupungilta. Viipurihan on »herraskylä», hauskin suomalainen kaupunki mitä maantieteestä löydetään. Se on näytepalanen eloisaa maailmankaupunkia meidän tylyssä maassamme. »Sellainen on Viipuri, karjalaisten kaupunki».

Mutta ei Fitchburgkaan ollut ikävä.

Pääkadun, Main Streetin, varrella on siellä »Kuusamon tipo» (asema).

Tällä kulmalla eletään kuin Suomessa konsanaan. Eikä niillä tienoin kuule paljon puhuttavankaan muuta kuin meikäläistä. Fitchburgissa ei »ummikkosuomalaisella» ole mitään hätää. Kyllähän toiset auttavat, jos »ulkomaalaisen» kanssa juttua tulee.

Kuusamon asemalla on kaksikin suomalaista apteekkia. Toisen niistä omistaa Andersson, ja hänen luonaan asuimme monta kuukautta. Kodikasta oli.

Andersson myy apteekissaan lääkeaineiden ohella kaikenlaista. Autorenkaita, lapsenvaunuja, kirjallisuutta ja taidetta, maanviljelyskaluja y.m. Siellä tarjotaan kahvia ja virvokkeita. Andersson sekoittelee rohtoja, kehittää valokuvia, välittää talonkauppoja ja avioeroja, ja tekee yleensä mitä vain. Se on Amerikan »staili».

Apteekin ovensuussa on pöytä sanomalehtien myyntiä varten. Ostaja saa panna rahan ottamastaan lehdestä peltipurkkiin, joka on siinä pöydällä. Jos sattuu isompi raha, saa ottaa purkista takaisin. Kukaan ei pidä silmällä, ottaako joku liikaa tai ei pane rahaa ollenkaan. Sekin on Amerikan staili.

Kaduillakin näki tällaisia lehdenmyyntipöytiä. Myyjää ei useinkaan ollut mailla halmeilla. Lehtien painona oli punnuksia tai kiviä, ettei tuuli vie.

Pöydällä vain laatikko, johon ostaja pani rahan. Väärinkäytöksiä ei kuulemma ole huomattu.

Ja kuitenkin sanotaan, että »rehellisyys maan perii, mutta ei ainakaan
Amerikan maata».

Fitchburgissa ilmestyy kaksikin suomalaista lehteä. »Noskelainen»
Raivaaja ynnä »porvarillinen» Amerikan Suomalainen.

Minun tehtäviini ei kuulu selostaa Amerikan suomalaisten sivistysrientoja. Onhan siellä matkustanut monia asiallisuudessa pysyviä kynämiehiä, jotka ovat niistä paljonkin kirjoittaneet. Minä olenkin koettanut tällä matkalla keräillä kokoon vain pikkuseikkojen murusia, joiden olen luullut toisilta unohtuneen.

Siispä sivuutan sivistysriennot. Ja monet muutkin asiat.

* * * * *

Fitchburgista teimme partioretkiä ympäristöön, kuten Duluthistakin.

Henry Puranen järjesti meidät taipaleelle. Hänen taidollisuutensa managerina oli yhtä ihmeteltävä kuin järkkymätön sielunrauhansa ja työtarmonsa. Hän oli savolainen, mutta leveän rehti ja miehekäs kuin Vaasan Jaakon tyypit. Häneen sai luottaa kuin kallioperustaan.

Toisetpa meillä oli kokemukset »Uudessa Englannissa» kuin
Keski-Lännessä. Täällä liikuimme porvarien ja noskelaisten piirissä.

Täällä näytti olevan noske-porvarien ylivalta. Taaskin tarkoitan suomalaisten keskinäistä kanssakäymistä. Suhde oli siis päinvastainen kuin lännempänä.

Nyt olimme siis »kansan vapauden kahlehtijain» keskuudessa. Merkillistä. Täällä tuntui saavan hengittää vapaasti. Ei vaadittu uskontunnustuksia. Ei ketään kohtaan käytetty terrorisoivaa pakkovaltaa.

Ihmiset tuntuivat kerta kaikkiaan valistuneilta, hyväntahtoisilta — enimmäkseen. Olisipa luullut, että kommunisteja olisi nyt vuorostaan pidetty tiukalla. He olivat monessa paikassa mitättömänä vähemmistönä. Mutta ei, heidän annettiin olla uskontunnustuksineen omissa oloissaan. Kukaan ei räkyttänyt heille.

Eivätkä nämä noske-porvarit tiukanneet meiltäkään mitään puoluekarvaa esille. Eivätkä edes pyytäneet sepittämään haukkumalauluja kommunisteista. Eikä kukaan kieltänyt toistaan lukemasta mitä lehtiä halusi. Tai kirjallisuutta. Eivät he olleet ensinkään rikkaampia kuin kommunistit. Työtä hekin tekivät, eivätkä pyrkineetkään sortamaan »työläisiä».

Onhan nyt järkeen menevä asia, että meillä oli hauskempi liikkua tämän porvarien ja noskelaisten hirmuvallan alaisina, kuin »vapaudenaatteen» sankarien joukossa.

Minä en saa nyt mitään irvikkäitä juttuja matkoiltani näiden ihmisten keskuudessa. Jos he olisivat olleet yhtä pikkumaisia ja jesuiittamaisia puolueihmisiä kuin oikeauskoiset, niin juttuja heistä tulisi kyllä. Mutta mistäs niitä nyt ottaa. Kuka maksaa palkan, jos rupean valehtelemaan?

Hohhoi! Kyllä se vie »humöörin pois» se »politiikan» jauhaminen. Viisunikkarikin suuttua tupsahtaa, kun joutuu siitä myötäänsä puhumaan. Ja tulee lopullisesti niin pessimistiseksi kaikkiin asioihin nähden, että pilaa koko tarinansa. Minunhan piti muka sepittää kolmen markan vitsikirja. Omiksi kaulavilloikseen näitäkin kirjoittelee, kyllä sen tietää.

Samapa se, eipähän sitä ihminen jaksa aina olla kuin kutiteltu hilpeys.

— — —

Jauhakaa te vain sitä vihaanne joka puolella. Lyökää toisianne pykälillä päähän. Siinäpähän näkee, kenen pykälät kestävät. Mitäs fatalistinen mahomettiläinen välittää hihhulien, metodistien ja muiden lahkojen kiistoista. Ei niin riunaakaan. Nauraa vain.

Tehkää makkara mieleiseksenne. Kuluttakaa lyhyt päivänne tappelun huiskeessa. Ehtoo tulee, aurinko laskee ja pimeässä me kumminkin olemme yhtäläisiä, niin hyvät kuin huonot. Haamuja vain ja varjoja. Eikä aurinko nouse enää meille…

* * * * *

Sattuihan meille pikku hupaisiakin seikkailuja.

Mutta minä arvaan ikävystyttäneeni lukijan, ja aion ruveta häntä raahaamaan vähitellen paluumatkalle Eurooppaan.

Massassa on »Uuden Englannin Kuopiokin». Se on Gardner. Siellä asuu niin paljon savolaisia, että kaupunki on saanut tuon liikanimen.

Ne savolaiset eivät kovinkaan ihastuneet allekirjoittaneen »savolaisista» viisuista. »Renki-Jussin» kohtaloissa ja ajatuskannassa ei ollut monellakaan mitään uutta. Jotkut lienevät ottaneet pilkaksikin.

No mitäpä siitä. Yks tykkää tyttärestä j.n.e. Eräskin naisihminen sanoi, että »Bajadeeri» on paljon hienompi ja arvokkaampi kappale kuin »Seitsemän veljestä». Kas, »Bajadeerissa» hän sai tutustua uuteen maailmaan, mutta »Seitsemän veljeksen» elämässä hän oli ollut jo lapsesta mukana. Uutuus viehättää.

Tämän tarkoituksena ei kylläkään ole tupata »Renki-Jussia» »Seitsemän veljeksen» joukkoon.

Otto Hanninen siellä Cardnerissa pitää autokaraasia ja hän oli oikein mukava mies. Hänen kaksi soreaa tytärtään ja miellyttävän misiksensä esitän tässä ohimennen lukijalle. Senvuoksi vain, että lukijakin pääsisi reiluihin tuttavuuksiin.

Sitten minä esitän Worcesterin Vihtorin.

Vihtori oli sileä, pehmoinen, Chaplinin näköinen hippiäinen. Hän kävellä tassutteli kuulumattomasti kuin kissanpoikanen, hieman surumielisen näköisenä aina. Hän ei häirinnyt ketään äkillisillä sanoilla eikä liikehtimisillä.

Vieraillessamme Worcesterissa opasteli Vihtori meitä. Hän vei meidät paikkoihin, joihin meillä oli halu ja huulet, niinkuin katukielellä sanotaan. Vihtorilla ei itsellään juuri ollut rahaa, mutta me »riittasimme» hänelle suuhun.

Yhtenä päivänä kävelimme kadulla, Vihtori, Matti ja minä.

Edellämme käveli mies. Hän sattui nenäliinaa taskustaan vetäessään pudottamaan maahan pienen paperin. Ei huomannut, vaan jatkoi matkaansa.

Kun me tulimme kohdalle, nosti Matti miehen pudottaman paperin käytävältä. Se avattiin ja siinä oli yksi sadan ja kaksi yhden dollarin seteliä. Matti laski ne nopeasti päässään yhteen ja sanoi: tässähän on satakaksi dollaria selvissä seteleissä.

Mies oli siis pudottanut rahaa; sitä päätelläkseen ei tarvinnut olla suuri salapoliisi.

Jos kohta Matti ja minä emme ole selviä rosvoja, niin kylläpä Vihtori oli kuin suoraan luonnosta valokuvattu rehellisyys.

— Mies raukka, hän surkutteli. — Ne saattavat olla sen ainoat rahat.
Kyllä kai me, pojat, annetaan sille äiskälle killinkinsä takaisin?

No tietysti. Meillä oli rahoja omiksi tarpeiksi, joten saatoimme ilman sisäisiä kolkutuksia olla rehellisiä. Varoja sekin vaatii, olla rehellinen tällaisessa tapauksessa. Miten kannattaa.

Vihtori huusi miehelle: Hoi äijä, sulta putosi rahaa!

Mies kääntyi ympäri ja kopasi huolettomasti päällisin puolin laskujaan.

— Ei minulta ole mitään pudonnut, hän väitti ja aikoi edelleen.

— Kyllä varmasti putosi, virkkoi Vihtori pidätellen.

Mies tutki taskunsa perusteellisemmin. Muuttui sitten huolestuneen näköiseksi ja tunnusti:

— On peijakas pudonnutkin. Toistasataa taalaa.

Noh, meiltähän sen sai takaisin. Matti antoi miehelle paperit.

Mies tahtoi kaikin mokomin palkita rehellisiä löytäjiä. Hän kaiveli kiitollisen näköisenä taskujaan.

— Hitto vie, hän sanoi. — Minä antaisin teille viisikymmentä dollaria, mutta kun ei satu sopivaa rahaa. Käys vaihtamassa tuo!

Mies antoi Vihtorille satataalasen, ja Vihtori livahtti läheiseen puotiin sitä vaihtamaan. Tuli takaisin, ei saanut rikotuksi.

Lähellä ei ollut muitakaan liikehuoneita.

Me sanoimme: antaa olla, ei sen väliä ole. Eihän meillä mitä vaivaa siinä ollut.

Keskustelu, jota meidän puoleltamme hoiti Vihtori, kävi tietysti englanniksi.

Mutta mies väitti jäävänsä iäkseen pahoille mielin, ellei saa antaa meille viittäkymmentä dollaria. Rahathan olisivat yhtähyvin voineet mennä sen tien, elleivät ne sattuneet meidän harvinaisen rehellisiin käsiimme.

— Ei se köyhään koske, sanoi mies auliin näköisenä.

— Ottakaa pois vaan, kun rahaa tarjotaan, neuvoi Vihtorikin. — Kun se nyt niin tuppaa.

No, mitäs sitä tyhjiä vänkää. Dollareita vastaan vielä. Eihän ne muutkaan…

Meillä olikin itsellämme vaihtaa se satanen, vaikka emme ensin viitsineet näyttää olevamme ahneita. Annoimme miehelle viisikymmentä dollaria satasesta takaisin. Meille jäi siis puolisataa voittoa. Kun se mies kerran tyrkytti niin…

Mies jatkoi matkaansa sanoen: bai bai, boys!

Helpolla saadusta rahasta annoimme Vihtorille »maasua». Meillä oli taskuissamme pieniä, ettei tämän vuoksi tarvittu rikkoa satasta. Niitä isoja seteleitä kun vaihtaa pieniksi, niin rahat kuluvat huvemmin.

Emme vaihtaneetkaan sitä satasta ennenkuin New Yorkissa.

Vaikka vaihtamatta se sielläkin jäi. Vähällä piti, ettei meitä viety poliisilaitokselle. Saimme jotenkuten asian selvitetyksi, mutta satataalanen otettiin meiltä pois. Se oli väärä.

Tämä oli kylläkin ainoa tapaus, jolloin meiltä nenää venytettiin.

ALASKAN LAURI JA KOTKAN RIKU

Esitän lukijalle pari suomalaista seikkailijaa New Yorkista.

Alaskan Lauri keittää yhtä hyvää viinaa kuin ennen vanhaan Kuopion
Raninen.

Joku kertoi, että hänellä on nykyään uusi, ajanmukainen viinatehdas Long Islandin puolella. Vapriikki, joka tiputtaa neljätuhatta litraa päivässä sitä hyvän maineen saavuttanutta »muunsainia».

Johan se Lauri laittaa pian konttorinsa Wall Streetille. Pisnekset vaativat.

Alaskan Lauriin tutustuin Raittiusseura Tähden haalilla. Lauluiltamme siellä oli päättynyt ja Matti jo lähtenyt omille teilleen. Minä siellä pukuhuoneessa laittelin siviilinöpsyjä ylleni.

Ovelle ilmestyi pitkä, riuskannäköinen mies, vaaleanverevä.

— Haloo! hän sanoi reippaasti. — Eiks vanhanmaan laulumies lähde huomenna katteleen, miten tässä maassa viinaa keitetään?

Eihän siinä mutkallisempia esittelyitä.

Kyllä minä halusin nähdä. Mitäs minulla vastaan. Johan nyt joutavia tekopyhyyksiä. Vilkaista kulissien taakse maailmankaupungissa. All right, sopii!

— No niin, minä tulen huomenna hakemaan asunnostasi. Nyt mulla on kiiru, mutta tahtoisin riitata sinulle illalliset. Ethän pahaa tykkää, jos…

Alaskan Lauri tunki jotain taskuuni ja lähti.

En, minä en voinut pahastua… Taskuuni oli pistetty tukku seteleitä, jotka matemaattinen neroni todisti viideksikymmeneksi dollariksi. Illallisenhan sillä sai just ja just.

Seuraavana päivänä tuli Alaskan Lauri komealla autolla.

— Nyt lähdetään!

Ajoimme 128:nnelle kadulle. Se on vilkas katu sekin, eikä ollenkaan laitakaupunkia. Astuimme erääseen taloon paraatiovesta ja kiipesimme kolmanteen kerrokseen.

Tehdas käsitti 5—6 huonetta. Etumaisin oli tyhjä. Siinä oli ikkuna auki. Sen piti välittää »verstaan» puolelta tuleva lämmin ja viinalta tuoksuva ilma ulos. Ettei sitä ovia avatessa päässyt paraatirappuun.

Huoneitten seinävierillä oli tynnyreitä, joissa jumalanvilja happani ja poreili. Selvää leipäainetta oli. Tynnyreitä oli monia kymmeniä.

»Pannuhuoneessa» tuli hikinen olo. Piti ihan virkistäytyä. Siinä kukoisti sylen levyinen ja korkuinen kuparikattila. Se seisoi rautajalustalla ja alla paloi kaasuliekki, alituisesti kuin Vestan tuli.

— Se palaa siinä omia aikojaan, ei tartte olla »vatsimassa», selitti
Lauri.

Pannusta lähti torvi, josta lirisi alla olevaan astiaan kirkas neste.

Oli laitteita, joiden läpi kulkiessaan aine puhdistui. Se valutettiin kivihiilikerroksenkin läpi.

— Kaikki ilo, mikä ei lähde viinasta, on keinotekoista, mietelmöi Lauri.

— Sinäpä et taida olla juuri kieltolain ystävä, huomautin minä leikillä.

Alaskan Lauri räjähti nauramaan.

— Ohoh, minähän sitä vasta olenkin, hän väitti. — Tulen aina äänestämään kieltolain puolesta. Hyvä laki, hyvä laki. Siitähän mulle dollarit siunautuu.

Jaa jaa, niinpäinhän se olikin.

Alaskan Lauri on dollarimies. Melko raitis ja tupakoimaton. Arvossa pidetty seurapiirinsä rahamaailmassa. Hänellä on tehtaita montakin ja taloja. Vapriikia varten täytyykin talo ostaa »pohjiaan myöten». Vuokralaisiksi luotettavia.

Alaskan Lauri on ollut hurja seikkailija. Jack Londonin mallia oikein. Hän on ollut villissä lännessä lehmäpoikana ja kuuluna korttipelurina, joka useimmiten voitti. Nyt hän on »vakiintunut» ja hoitaa pisneksiään liikeneron tavalla.

Alaskan Laurilla on harrastuksia muitakin kuin dollarien kokoaminen. Hän on avustellut suomalaisia urheilijoita monella eri tavalla, varsinkin rahalla. Jos joku suomalainen taiteilija arvaisi mennä pyytämään stipendiä hänen »viinavoittovaroistaan», niin luulenpa, että saisi. Jos nimittäin Lauri tunnustaa pyytäjän taiteilijaksi. Laurilla on taas oma makunsa.

Se poika saattaa vaikka maksaa uuden tekijäpalkkion kirjasta, joka häntä huvittaa. No, mikäs on dollareilla pelatessa.

* * * * *

Kotkan-Riku saapui puolentoistakymmentä vuotta takaperin Englannista
New Yorkiin.

Hän tuli Atlannin yli 150 vuotta vanhalla kaleerilaivalla.

Mitäs sanotte siitä? Häh, eikö nykyaikanakin löydä seikkailuromantiikkaa, kun katselee ja kuuntelee ihmisiä muuallakin, eikä vain »Ylä-Brondalla».

Kotkan-Rikun seilaaminen Atlannin yli tällä joka liitoksessaan
natisevalla ja lahonneella orjalaivalla kesti neljänneksen vuotta.
Yhtämittaista purjehtimista. Retki oli kai yhtä merkillinen kuin
Kolumbuksen aikoinaan. Eikä Kotkan-Riku sillä edes kehuskele.

Kaleerilaiva oli maannut käyttämättömänä jossain satamassa Englannissa. Sitä ei tarvittu enää. Aikoja takaperin sillä oli kuljetettu vankeja siirtomaihin.

Sattui tulemaan varakas ja nokkela amerikkalainen. Hän katseli maatumassa olevaa paattia mietteliäänä. Se oli sataman rumennuksena. Se kai jouti siitä pois.

Amerikkalaisen päähän lennähti amerikkalainen aate.

Siinähän makasi käyttämättömänä selvä pisnes. Oikea dollarikaivos. No, ei ne älyä mitään, vanhanmaan iikat.

Amerikkalainen osti laivan polkuhinnalla. Se olisi ehkä annettu ilmaiseksikin. Hyvä, että joku korjasi sen satamasta. Se oli vain turhana täytteenä siinä.

Liikenero päätti viedä kaleerilaivan kaukaiseen länteen. Sitähän saattoi näytellä maksusta historiallisena muistona. Tämäntapaista historiaa kansa tajusi. Kaleerilaiva, 150 vuotta vanha, rangaistusvankien kopit senaikaisessa kunnossaan. Seinissä merkkirikollisten nimikirjoituksia, muistovärssyjä ja piirroksia. Johan sitä nyt halusi nähdä kuka tahansa.

Amerikkalainen etsi merimiehiä, jotka kuljettaisivat laivan Atlantin yli.

Mutta miehet, jotka näkivät laivan, pudistelivat päätään. Eivät tahtoneet ottaa pestiä. Purkkihan saattoi hajota jo alkumatkasta.

Ilmestyi kuitenkin suomalaisia, niiden mukana Kotkan-Riku, jotka uskalsivat astua arkkiin. Sellaisia hurjapäitä me suomalaiset olemme.

Esimerkistä rohkaistuneina tuli mukaan joitakin ruotsalaisia ja virolaisia, kunnes miehistö oli täysilukuinen.

Purjeet laitettiin kuntoon ja lähdettiin. Miehet kirjoittelivat läheisilleen preivejä, joissa karulla tavallaan myönsivät, että onhan sitä tullut elettyä tuhmasti, mutta siellähän ne punnitaan kunkin teot, siellä, minne jokainen kerran joutuu… niinhän täällä eletään kuin lintunen oksalla, ei tiedä milloin putoaa…

Laivanostaja ei kylläkään itse uskonut henkeään tähän epävarmaan kulkuneuvoon.

Merimiesten sopimus edellytti, että heidän tehtävänään oli vain kuljettaa laiva Amerikan rantaan.

Mutta kun purjeiden hoitamisessa ei ollut paljon vaivaa tasaisella säällä, vaati kapteeni, että miesten oli tehtävä jotain muuta. Eihän niitä viitsinyt katsella joutilaina, palkattuja miehiä. Niinpä kapteeni määräsi miehet puhdistamaan vankikoppien seiniä. Raaputtamaan niistä homeen ja piirrokset pois ja sitten maalaamaan kopit siisteiksi.

Kapteeni ei ymmärtänyt mitään historiallisista arvoista. Hän arveli omistajan olevan mielissään, kun perille saavuttaessa huomaa homehtuneen laivaröttelön olevan edes hiukan hienommassa kunnossa kuin ostettaessa.

Mutta kun matka venyi pitkäksi, kävivät laivan muona- ja vesivaratkin vähiksi. Miehistön annoksia täytyi pienentää.

Suomalaiset kieltäytyivät kaikesta muusta työstä paitsi purjeiden hoitamisesta. Ja kun niissä ei ollut paljon puuhaa, istuskelivat he laivan kannella pelaten korttia ja kertoillen merimiesjuttuja.

— No, täälläkö te juuttaat vain istutte?! karjui heille kapteeni.

— Ka missäs? Täällä kannella on vilpoisempi kuin kajuutassa, vastasivat suomalaiset rauhallisina.

— Hori op, hori op, töihin töihini Koppeja puhdistamaan! Ja sukkelaan!

Suomalaiset nauroivat kapteenille vasten naamaa.

Kapteeni metelöi ja uhkasi asettaa miehet maihin päästyä syytteeseen kapinasta. Mutta pelkäävätkös ne suomalaiset semmoista. Saattavathan ne tehdä kapinan vaikka joka lauantai.

Kapteeni koetti säikytellä suomalaisia revolverillaankin.

Miehet heristivät hänelle etusormillaan kuin lapselle ja neuvoivat:

— Panehan tuo rautasi tyynyn alle piiloon, satutat vielä sormesi ja siihen tulee pipi… Bai hai, mee mammimaan nyt siitä…

Kapteeni meni hyttiinsä puhisten kuin »vekslaava» veturi.

Suomalaiset loikoilivat vain ja voivat leveästi. Kapteeni kävi noitumassa heille kaikilla osaamillaan kielillä, mutta miehet eivät lopulta vaivautuneet edes vastaamaan. Lämmin sää raukaisi. Ei viitsinyt aukoa suotta suutaan…. Tuli siihen korviin rällättämään, hyvät unet sotki…

Ruotsalaiset ja virolaiset nöyräselkäisempinä olivat raaputtelevinaan kapteenin mieliksi vankikoppien seiniä. Vähän tuli jälkeä, sillä kuuma oli ja muona-annokset niukkoja.

Pahempia myrskyjä ei sattunut.

Kun yli kolme kuukautta oli seilattu, päästiin vihdoinkin Amerikan rantaan. Laivan ostanut liikemies tuli jo ulompaa vastaan pienellä höyrypurrellaan.

Ensi töikseen kapteeni ilmoitti suomalaisten kapinoineen ja vaati heidät pantaviksi syytteeseen.

Omistaja tutki asiaa ja huomasi suomalaisten »kapinoimisellaan» tehneen hänelle palveluksen. Jos kaleerilaivaa olisi ehditty enemmän siistiä ja maalailla, niin se olisi todellakin jäänyt arvottomaksi hylyksi. Mutta ruotsalaisten ja virolaisten aikaansaannokset olivat onneksi vähäisiä.

Kapteeni sai pahat torumiset typeryydestään.

Suomalaisia kiitettiin erikoisesti ja heille annettiin ylimääräinen palkkio. Jokainen sai laivan valokuvan, seinätaulukokoa, ja selostuskirjan laivan historiasta.

Liikemies kuljetuttaa nyt kaleerilaivaa rannikkoja jokivarsikaupungeissa. Sitä näytellään yleisölle 50 sentin maksusta hengeltä. Omistaja on ehtinyt ansaita monin kerroin kylvämänsä pääoman.

Kotkan-Riku jäi New Yorkiin, jossa pitää kalustettuja huoneita vuokrattavana. Hänellä on nelikerroksinen pikkutalo Haarlemissa. Vuokralla tosin — ei vielä oma. Signe-misis hoitaa huoneistoa, ja Riku seurustelee vieräitten kanssa. Vieraitä käy paljon. Siellä säisi joku kirjailijamies kuulla hurjia seikkailujuttuja, joista hänellä riittäisi aiheita iäkseen.

Kaleerilaivan kuva koristaa Rikun vierashuoneen seinää.

SO LONG, SETÄ SAMULI!

Amerikka alkoi tuntua hyvin mukavalta, juuri kun meidän piti lähteä pois. Niinhän se aina on ja kaikessa.

Lähtö tuli kauniina kesäpäivänä.

Kuumakin oli oikein. New Yorkissahan paistaa sama aurinko kuin Espanjassa. Mieluummin olisi istunut varjoisassa paikassa märkä riepu päässä ja jääpalanen suussa kuin hikoillut matkavalmistuksissa. Mutta päätetty mikä päätetty, olipa otettu pestikin.

Me antauduimme Cunard-linjan palvelukseen matkalle New York —
Helsinki.

Bruno Forsberg pestasi meidät Suomeen lähtevän huvilaivan — Lancastrian — orkesteriin. Matin pianistiksi ja allekirjoittaneen rummunlyöjäksi. Tulin siis Atlantin yli rumpalina.

No — siinähän oli pientä seikkailun tuntua. Vapaa boheemi, joka ei ollut moniin herran vuosiin ollut sidottuna mihinkään velvollisuuksiin, sai arkipäiväisyyteensä vaihtelua. Kas, alituinen vapauskin tuntuu lopulta yhtä yksitoikkoiselta kuin häkissä olo. Kun sitä vapautta on aina. Meille tämä pestautuminen oli uutta ja hupaista.

Kävimme sanomassa hyvästit lukuisille tuttaville ja joimme viimeiset
lasit kaljaa Laineen Jukan ja Aura-matamin putiikeissa. Mestarikiekkuri
Armas Taipale toi silkkisen Amerikantyynyn ja terveisiä Suomeen, ja
Alaskan Lauri kävi ilahduttamassa mieltämme lahjakääröllä.

Lähtiessä pauhasivat pasuunat, ja amerikkalaiset vilkuttivat puna-valko juovikkaisia ja tähdikkäitä nenäliinojaan. Matti löi tam-tamia. Kosolan Antti, orkesterin johtaja, raiutteli pianohanurilla. Minä hakkasin suurta rumpua kerralla koko matkan edestä. Eihän se käynyt kuin ennentehneeltä. Sittenpä ei muuta kuin: bai bai, juu es ei (U.S.A.)! Hitto vie: lähtö tuntui ikävältä. Sinne nyt jäi niin monta kunnon ihmistä, joista kaikista en ole ehtinyt tässä kertoakaan.

Laivan edetessä »suuresta kullankaivajaleiristä» rupesivat, pilvenpiirtäjien ääriviivat vähän kerrassaan haalenemaan. Sinne painuivat lopulta mereen mammonan palatsit kuin satujen linnat. Meidän lukumme kultamaan sadussa oli päättynyt. Ainakin toistaiseksi. Tiesi hänet, jatkuuko joskus…

Ai ai, olihan siinä Amerikanmaassa jotain reilumpaa, teeskentelemättömämpää kuin homehtuneessa Euroopassa. Siellä puhaltaa preerian virkeä tuuli. Työteliäisyyttä, reippautta ja — rehtiyttä. Juu, enemmän siellä suoruutta löytää sentään kuin Euroopassa. Eivät ole edes tekopyhiä. Avonaisesti vain kaivetaan kultaa, jokainen omaan säkkiinsä. Ei nimitetä sitä kaunistellen »terveiden liikeperiaatteiden mukaan yhteishyvän eteen uurastamiseksi». Tässä unohdan meikäläiset puoluepukarifariseukset. Olisi pitänyt unohtaa alunperin.

Kuinka miellyttikään joutua juttusille vierasveristenkin ja tuntemattomien kanssa. Se toverillinen: haloo, se ikäänkuin veljestää. Se tuntui merkitsevän; Mitä kuuluu, veikko? Oletko löytänyt suonia? Minulla on kohta säkki täynnä keltaista hietaa. Koetahan yrittää sinäkin, veikko. Hori op, pane toimeksi vaan. Et sinä huonompi ole kuin minäkään. Yksiähän tässä ollaan kullankaivajia.

Nyt minä ymmärrän niin hyvin, kyllin hyvin, miksi monet suomalaiset kiintyivät Amerikan multaan. Eldorado se sittenkin on, jos kultaa kaivannet.

* * * * *

Lancastriassa matkusti kotimaahan puolenkahdeksattasataa suomalaista.

Muitapa kansallisuuksia ei matkustajien joukossa monta ollutkaan. Laiva oli kuin veden päällä liikkuva suomalainen pikkukaupunki.

Matti rupesi asianharrastajien kehoituksesta puuhaamaan laulukuoroa. Olisihan se niin komeaa, kun Helsingin satamaan laskiessa hajautettaisiin raikas laulu. Useampiakin. Näkisivät ja kuulisivat kotiväet, että Väinämön perintö on pidetty tallessa veräjillä vierahilla.

Kuoron perustava kokous pidettiin ruokasalissa. Kaikki olivat innostuneita.

Mitä lauluja otetaan harjoitettaviksi ja Suomen rannassa laulettaviksi?
Matti toimi puheenjohtajana.

— »Vapaa Venäjä» tiätysti, ränkäsi ensimmäiseksi topakan näköinen muija.

— No, mutta eihän sellainen sovi Suomen rantaan saavuttaessa.

— Kyll se sopii, kun pannaan sopimaan, jukuliste, kuului miesääni, josta olisi saatu kuoroon kadehdittava basso.

Sitten saivat suunvuoron uskovaiset, jotka ehdottivat; »Virsi kotimaan puolesta» ja muita hengellisiä lauluja.

Toiset vaativat Työväenmarssia. Ja Internationalea.

Usea noske-porvari-puolueettomista olisi suostunut jonkinlaisiin sovitteluihin. Mutta Lenininuskoiset sanoivat jyrkästi: Maammelaulua ja virsirenkutuksia ei lauleta yhtään, se on varmaa. Koettakaapas, niin vihellyksillä sotketaan muittenkin laulamiset.

Käsirysyhän siitä oli tulla.

Kokouksessa oli läsnä pappi, joka ei ollut riitelemisestä moinaankaan, eikä hyvänpäivän tuttava ahdasmielisyyden kanssa. Hän muhoili kuin sulalla sivelty hyväntuulisuus ja ehdotti:

— Ka, pannaan ohjelmaan joka lajia. Lauletaan virret, Maammelaulut ja Työväenmarssit. Itsekukin antaa äänensä kuulua siinä laulussa, mistä tykkää. Ei suinkaan kellään sitä vastaan?

— On sitä vastaan, on! Maammelaulua ei ainakaan lauleta!

Lenininuskoinen muija hyppäsi papin eteen ja tanssiliikkeitä ketkutellen rallatti:

— Enkeli taivaan lausui näin, suli rallallei, suli rallallei… Halleluja ja hengellisiä junttalauluja. Näitäkö meidän pitäisi opetella? Häpiä?!

Matti, siivo mies, häkeltyi tappelijoiden keskellä. Eikä tiennyt mitä sanoa. Kokoushuone muistutti koululuokkaa, jossa pahankuriset lapset räiskivät opettajan poissa ollessa.

— Menkää sen hemmettiin joka sorkka täältä, huusi Matti aivan pyöröpäisenä. — Ulos ja sassiin! Mitään laulukuoroa ei perusteta, koska laivassa ei ole aikuisia ihmisiä!

Kokousväki hajaantui vaihtaen keskenään pillastuneita ajatuksia…

Sitä kuullessa oli vaikea uskoa, että Suomenkieli on kaunista.

Täsiä syystä me emme laulaneet, kun tulimme Helsingin satamaan.

* * * * *

Vähitellen kumminkin taukosi puoluetaisto.

Mitä lähemmäksi tultiin Eurooppaa, sitä hiljaisemmiksi kävivät puoluepukarit. Lopulta elettiin kuin suloisessa sovussa ainakin. Niinkuin saman talon kissat ja koirat tottuvat toistensa tuoksuihin. — Ei herran nimessä pidä niin pienestä kuin Suomen kansasta päästää minkään aatesuunnan kannattajia eristäytymään. Saman talon kissat ja koirat — niin riitaisia kuin keskenään ovatkin — hyödyttävät kumminkin samaa taloa. Ja mihinkäs sitä toisistaan pääsee ahtaassa pirtissä. Yhdessä siinä on kituutettava kumminkin.

Kielin kanavan suulla seisahduttiin. Me seisoskelimme kannella ja katselimme saksalaisia.

Heittelimme hopearahoja laiturikivityksille. Jotkut lapset niitä poimivat, mutta poliisi ajoi ne pois. Ottipa muutamilta hopeat ja heitti ne hyvin halveksivasti mereen. Niin tarkoittaen, että me näkisimme lahjojemme kohtalon.

Olipa niin patrioottisia koulupoikia, että nostivat maasta heittämiämme lantteja, sylkäsivät niihin ja paiskasivat veteen. Sitten heristivät meille nyrkkiä ja sylkäsivät vielä meihin päin.

Laivammehan oli englantilainen, ja mastossa liehui Albionin voittoisa lippu. Se ärsytti tappiostaan katkeroituneita germaaneja. — Vai tulette meille vielä muka almuja heittelemään, senkin britit. Nauruun teidän maailmanvaltanne päättyy vielä muuallakin, eikä vain Isolla Valtamerellä. (Lukija muistaa Nauru-saaret, joihin Iso-Britannian alueet päättyvät yhdellä Tyynen Valtameren kulmalla.)

Niillä sisua riittää, saksalaisillakin.

Danzigista tuli laivaan joukko suomalaisia sanomalehtimiehiä. Heidät oli lähetetty ottamaan meitä vastaan. Se oli kauniisti tehty. Kiitos vain vieläkin meidän kaikkien »amerikkalaisten» puolesta.

Sanomalehtimiehiä hoidettiin hyvin. Pidettiin illanvietto — viimeinen matkustajillekin — jossa neekerit puhuivat joustavalla ja sanavalmiilla tavallaan. Isänmaasta ja muusta innostavasta.

Kun Sasu Punanen nousi puhujakorokkeelle, tuntuivat kommunistit arvelevan pisteliäästi; ompas toi päänoske kuin nälkävuoden kuva.

Ohjelmassa esitettiin yhtä jos toistakin lajia. Maalaisliiton Laamanen lopuksi kiekasi tenorillaan »matalan torpan tyttöä» niin kauniisti, että itsekin vaipui kaihomieliseen tunnelmaan koko illaksi.

Seurustelusaleissa tanssittiin, ja pidettiin viimeistä lystiä. Huomennahan jouduttiin Suomeen ja »rattoisa yhdessäolo» oli lopussa. Toiset ottivat tuikkusiakin, eihän siitä laki kieltänyt. Siirtokansalla oli dollareita ja moni tahtoi iloita. Eihän sitä tiedä, vaikka huomenna kuolisi. Siis kaatakaa, rahaa on kyllä!

Suurin osa siirtokansasta oli raitista väkeä.

Sanomalehtimiehet olivat tuoneet mukanaan Suomen kieltolakia omiksi tarpeikseen. Se on: heille ei kelvannut helmeilevä viini. Tahtoivat tietysti pitää yllä seitsemännen suurvallan auktoriteettiä ja se oli oikein. Heihin katsottiin näes. He istuivat hillittyinä ja pidättyväisinä kuin rauhanneuvotteluun lähetetyt indiaanipäälliköt. Sikaarit vain öyhkysivät.

Sasu Punasta näkyivät amerikkalaisten tanssiesitykset huvittavan. Uuden Suomen arvovaltainen lähettiläs kuunteli selostustamme matkan vaiheista filosoofisen mietteliäänä. Ja Helsingin Sanomain Hannikainen piti innostuttavan luennon raittiusaatteesta. Se olikin meille tarpeellinen, sillä pian lähenimme kieltolakimaamme aluevesiä.

* * * * *

Mitäs tätä juttua piimittää, kun on lupa lopettaa.

Kotimaan rantaan saavuttiin ehjinä ja hyvässä kunnossa.

Suuri kansanpaljous otti meidät harpuin ja huiluin vastaan. Me kävelimme jenkin näköisinä väkijoukon muodostaman kujanteen läpi.

Mitäs Amerikkaan kuuluu? Miten afäärit luistivat?

Ei muuta kuin ala hiomaan vastauskliseitä. — All right, siinäpä se meni, very well. Oli hauska tutustua uncle Samiin, yes. I am in hurry, kiire on, juttelen toiste enemmän, bai, bai.

Muutapa jupikoittelemista minulla ei sitten enää olekaan.

Se on luut ny, sano Sipoon suutari, kun lihat loppu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK "HAUSKA TUTUSTUA!" ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- "HAUSKA TUTUSTUA!"
- SISÄLLYS:
- SE LAIVA LÄHTI AMERIKKAAN
- »VANHASSA PIKKU NEW YORKISSAMME»
- ME TULIMME HAARLEMIIN
- JUNA LÄHTI LÄNTEEN
- ENSIVIERAILU SISÄMAISSA
- SITÄ JA TÄTÄ CHICAGOSTA
- SITTEN TAAS JATKETTIIN MATKAA
- MINNESOTASSA JA MUUALLAKIN
- JOULUNVIETTOA MINNESOTASSA
- »KONSERTTI» KAUGEWANISSA
- ME PERÄYDYIMME ITÄÄN
- UUDEN ENGLANNIN VALTIOISSA
- ALASKAN LAURI JA KOTKAN RIKU
- SO LONG, SETÄ SAMULI!
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE