The Project Gutenberg eBook of Kotikuusta kuunnellessa

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kotikuusta kuunnellessa

Uusia runoelmia

Author: Niilo Mantere

Release date: March 2, 2026 [eBook #78093]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalainen Kustannus-Osakeyhtiö Kansa, 1907

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78093

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOTIKUUSTA KUUNNELLESSA ***

language: Finnish

KOTIKUUSTA KUUNNELLESSA

Uusia runoelmia

Kirj.

NIILO MANTERE [Juhani Merenheimo]

Helsingissä, Suomalainen Kustannus-Osakeyhtiö Kansa, 1907.

SISÄLLYSLUETTELO:

1. Kun ma kuulin kotikuusta

I. Kotikuusi.

2. Proloogi J.V. Snellman'in satavuotisjuhlaan Vaasassa 12/V 1906

3. Limingan kansanopiston päättäjäisissä 1905

4. Juhlaruno "Pohjan Leimun" 20-vuotisjuhlaan Oulussa 16/X 04

5. Taas terve, kallis vapaus!

6. Puijo

7. Juhlaruno Oulunsalon kansakoulun urkuharmoonin hankkimista varten

pidettyihin arpajaisiin 17/VI 06

8. Nouskaa, nuoret!

9. Oi, sa järveni sininen! —

10. Juhlaruno 5:nteen yleiseen pikku- ja kiertokoulunopettajain

kokoukseen Oulussa 26/VI 07

11. Raittiuskansan laulu

12. Raitis Suomi!

13. Tie onnehen

II. Hän ja koti.

14. Sain paljon Luojalta, armahain 15. Sua lemmin — 16. Minä laulan nyt toden laulun 17. Sun äänesi soinnun, oi, armahin 18. Mä matkalla viikkoja viivyin vain 19. Kalervon kehtolaulu 20. Kaunolle 8-vuotiaana

III. Tunnelmia.

21. Syksyn tultua 22. Lapsen haudalla 23. Hautaa kohden, hautaa kohden 24. En ihaile yksin kevättä 25. Niin kuluvi päiväkullat 26. Mä olen tunne-ihminen 27. Atoomi olen pieni vain 28. Lasten iltarukous 29. Lasten aamurukous 30. Nyt veisatkaatte! 31. Miks sä huokaat, sydämeni

IV. Pyhä vuori.

32. On helluntai — 33. Diakonissojen laulu 34. Kiitä Herraa! 35. Oi, muistatko? 36. Iloitse, tytär sä Siionin! 37. Paimenvirka — kallis virka 38. Tänään vielä — 39. Oi, syy on soittaa — 40. Sun ristisi juurelle, Jeesus — 41. Lasten joululaulu 42. On joulu — 43. Luo, Herra, sa silmäsi!

KUN MA KUULIN KOTIKUUSTA

Mä lauloin vienot lauluni kotoisen kuusen alla, min juuret maass' on syvällä, vaan latva taivahalla.

Mä lauloin vienot lauluni

sen kuusen kuiskiessa,

sen oksiss' ilman tuulien

säveltään soitellessa.

Kons' oli leuto tuulonen,

mi hiljaa lauloi, haastoi;

kons' idän, pohjan tuulispäät

mun kuustain repi, raastoi.

Mut mistä tuuli milloinkin,

se kuusi seisoi, säilyi,

vaikk' oksat murtui muutamat,

kun myrskyssä se häilyi.

Oi, kuusosein, oi, kuusosein,

kautt' aikain säily, kallis!

Sun sortuvan, sun murtuvan

en koskaan, koskaan sallis!

Ain' olkoot juures tervehet,

sa kuusi pyhä, jalo,

ja runkos terve! — hymyilköön

ain sulle taivaan valo!

Ja aikain vierren latvasi,

se nouskoon korkeemmalle!

Ja oksas, lehväs levitkööt

ylt’ympär' avaralle!

Ja kauniit tou'ot tuoksukoot

sun oksiesi alla,

ja kultakukat kukkikoot

sun luonas kaikkialla!

Ja rinnat Suomen lapsien

ain sulle sykkielkööt!

Ja käet, kultarintaiset,

ne sulle helkähdelkööt!

Oi, kuusosein, oi, kuusosein, kautt’ aikain säily, kallis! Sun sortuvan, sun murtuvan en koskaan, koskaan sallis!

17/IX 07

I. KOTIKUUSI

PROLOOGI

J.V. Snellman'in satavuotisjuhlaan Vaasassa 12/V 1906

I.

Mikä juhla suuri, jalo, tänään Suomenmaassa on, kun niin raikuu juhlalaulut, kaikuu soitot kantelon?

Oi, mi juhla kallis, armas,

kun nyt kautta kaiken maan

liehuu sinivalko-liput,

yli Suomen juhlitaan?

Oi, mi juhla! Pienet, suuret,

köyhät sekä rikkahat,

kansa kaupunkein ja korpein, —

miksi kaikki juhlivat?

Miksi juhlii? Ällös kysy!

Lapset korpein tölleinkin

tietää: muistopäiv' on tänään

suuren J.V. Snellmanin.

Tietää, että hän on ollut

poika suurin Suomenmaan,

ase vankka Kaikkivallan

Väinön kansaa nostamaan.

Että kansan uinuvaisen

hän se valveutti, hän;

hän se syntysanat lausui

Suomen uuden elämän.

Tietää: siksi juhlapäivää

tänään viettää Suomenmaa,

siksi raikuu tenholaulut,

kantelotkin kajahtaa;

siksi kautta Suomen liehuu liput sinivalkoiset, siksi on niin hartaat, syvät kansan kaiken tuntehet, —

kun nyt suurint' urhoansa, sankariaan valtavaa kiitollisna muisteleepi armas, kallis isänmaa.

II.

Yön, kuolon varjot peitti Suomenmaan, ja suomen kieli kitui kahleissansa, ja sivistyst' ei omaa ollutkaan, ja henkist’ unta uinui Suomen kansa.

Ja näytti, että ijäks kuolohon

tää kansa kallis tuomittu on vallan,

ja sortuva se että kerran on

valoa vailla alle idän hallan.

Mut ei! Tään kansan pienen puolehen

loi Luoja suuri katsehensa armaan;

hän tahtoi valoon, riemuun, onnehen

maan nostaa keskelt’ öisen usvan harmaan.

Ja kas, jo nousi sankar' pystöpää,

mi terästahdoin ryhtyi suureen työhön: —

"Mun täytyy maani armas herättää,

se kuolla ei saa, sortua ei yöhön."

"Mun huutaa täytyy halki Suomenmaan:

nous' ylös, nouse, herää, Väinön kansa!

Sun on tää ihanainen maa, sun vaan,

nous', että henkes puhkee kukkanansa!"

"Nous' ylös! Vaali kieltäs ihanaa!

Sivistys oma luo sa suomen kielin!

Sua kohtaa turmiosi, synnyinmaa,

jos tietäs et käy suomalaisin mielin!"

Näin huusi Suomen suuri tietäjä,

ja kuni vetten pauhu ääni kaikui,

ja sytytti se monta sydäntä,

ja heräs laaksot, rannat vastaan raikui.

Ja vaikka vallat öiset elämöi,

ja pysähdytti sankaria hetken,

ei horjunut hän, — vartoi, taasen löi,

siks kunnes voitto kruunas urhon retken.

Ja vaikka hällen muukalainen maa

ois kunniata, kultaa, rauhaa suonut,

ja isäinmaa vain köyhyytt’ ankaraa

ja tuskaa teille poikans' oli luonut, —

oi, ennen suuri suomalainen tää

maass' isäin tahtoi elää sekä kuolla,

kuin vieraan rannan ilmaa hengittää,

vaikk' aarteet mitkä tarjoll' oisi tuolla!

Isäimme maa, oi Suomi ihana,

ilolla sulle uhraa poikas työnsä!

Sun tähtes, kulta-äiti, riemulla

hän päivin toimii, kärsii, valvoo yönsä!

Oi, Suomi, sulomaani, tähtes vaan

hän taisteli, sun poikas suuri, jalo,

ja taistons' uljaan kautta loistamaan

sai saloillesi uusi kevätvalo!

Nyt helmassas jo sankar' uinahtaa, min kautta valkes sulle uusi huomen; mut työnsä elää, — elää aikain taa, niin kauvan kuin vaan säilyy kansa Suomen.

III.

On poissa jo sankari ponteva. Hän nukkuvi nurmen alla. Mut seista hän elonsa illalla sai kunnian kunnahalla. Hän nähdä jo sai, että kansa tää hänen aatteilleen arvon antoi, ja nähdä hän sai, että hedelmää hänen työnsä tarmokas kantoi.

On poissa jo tietäjä verraton, mut polvi uus työtänsä jatkaa. Ja suurtakin Suomessa tehty jo on, päämäärähän sentään on matkaa. Viel' intoa, tarmoa tarvitaan, työt' uurasta, uutterinta. Siks leimutkoon lempeä isänmaan, tult’ uhkukohon joka rinta!

Tiet', uraa Snellman'in viittaamaa me tarmolla astukaamme, niin silloin sorru ei Suomenmaa, jos kovaakin kokea saamme! Kun luottamus Luojahan meillä on, ja jatkamme Snellman'in työtä, niin Suomi on kallio sortumaton, jos tulkoonkin myrskyä, yötä!

LIMINGAN KANSANOPISTON PÄÄTTÄJÄISISSÄ

/V 1905

Nuoret! Nyt on päivä tullut, jolloin päättyy yhteistyö, päivä tullut, kaihon päivä, jolloin eronhetki lyö. Talv' on pitkä työtä tehty, työtä sydämen ja pään, nyt ne soivat eron kellot, eron juhlaa vietetään.

Talv' on pitkä työtä tehty suojiss' armaan ahjon tään,

kylvetty on valkeutta sydämeenne sykkivään.

Valon teille, Herran teille teitä, nuoret, ohjattiin,

pyrkimyksiin kehoitettiin pyhiin, suuriin, yleviin.

Oppia ja ihanteita varten vastaiselämää

pyytänyt on teille antaa valon, tiedon templi tää;

pyytänyt on teitä saada pystyviksi toimimaan

kunniaksi Korkehimman, iloks' armaan isänmaan.

Pyytänyt on teille, nuoret, antaa pohjan, jolle te

itsekasvatuksen työssä rakentaa nyt voisitte;

pyytänyt on näyttää teille suunnan, suuren määränpään,

johon Luoja suur' on luonut ihmiskunnan pyrkimään!

Opin aik' ei pitkä ollut, — yksi talvikausi vaan.

Mutta tiedon, tieteen haarat monet ovat luvultaan.

Tiedon valtakunt' on suuri, suuren suuri, rajaton, —

muutamat vain ääriviivat siitä vasta nähty on!

Mutta minkä näitte, saitte — oi, te kätkekäätte se,

evähäksi kätkekäätte elämänne matkalle!

Elon taisteloissa tuolla eväst' oivaa tarvitaan,

jott’ei sortuis onni oma, sortuis onni synnyinmaan !

Oi, te, nuoret, kätkekää siis, sydämiinne kätkekää,

mitä teille teroitellut ompi tiedon templi tää!

Valon, hyveen, Herran teitä aina, aina kulkekaa!

Silloin iloita voi teistä kotiseutu, isänmaa!

Muistakaa, oi, ystäväni: valon, hyvän voimat ne

yksin takaa onnen teille, takaa onnen Suomelle!

Muistakaatte: valo, tieto, minkä saitte, velvoittaa:

Sivistyksen siunausta kansa teissä tarkastaa!

Muistakaa, oi: parahimmin tällekin te templille

kannatusta, rakkautta kansan kesken voitatte,

kun teist’ armas kotiseudun kansa kuulla, nähdä saa:

"Onpas totta! Opisto se kasvattaa ja jalostaa!"

No, niin, neidot, nuorukaiset, — toivomukset hellät nää

tahtoi teille sydämiinne painaa valon templi tää,

kun nyt kaikuu eron kellot, eri suuntiin erotaan,

hajoo kallis, tuttu perhe kautta kaiken synnyinmaan.

Ja nyt, nuoret, oi, te nuoret, — Herran haltuun jääkäätte!

Hän ain' elon taisteloissa, myrskyiss' olkoon turvanne!

Hän, Hän teille voimaa suokoon kiusaukset voittamaan,

voimaa aina kulkemahan kohden rantaa taivaanmaan!

JUHLARUNO

raittiusseura "Pohjan Leimun" 20-vuotisjuhlaan Oulussa 16/X 1904

I.

On Suomea sortanut kauvan valta, mi tuskaa ja turmaa kanssaan toi, ja onnen mi karkoitti kaikkialta, maan parhaille riennoille esteitä loi. Sen vallan on painoa vaikeaa myös kärsien kantanut Pohjanmaa.

On täälläkin tuskien huuto soinut, ja riutunut rintoja tuhansin, kun alkoholi on valtikoinut, tuo kuningas kurjin ja ilke'in. On täälläkin nähty sen ilkityöt, on nähty päivät ja nähty yöt.

On nähty lapsia mieron tiellä, on nähty nuorien sortuvan. On nähty raukeevan ruusuin siellä, miss' alkoholi sai valtikan: on nähty raukeevan ruusujen pois poskilta impien, äitien.

On nähty hourujenhoitoloita sen uhrien kurjien täyttävän, ja nähty hurjia tappeloita, ja kuultu kahleiden helskävän, ja nähty on tuhanten kärsiväin, kuin haamujen, hoippuvan hautaan päin.

Oi, sulo Suomi, oi, Pohjolamme,

kuink' on sun lapsesi kärsineet!

Ja kuinka sä kaipaat rakkauttamme,

mi kuivaisi silmäisi kyyneleet!

Oi, pitk' oli lastesi murheen yö!

Ja konsa heill' onnensa hetki lyö?

Oi, konsa se koittavi hertas huomen, mi turmion tulvalle telkeet lois? Ja konsa se nousevi kansa Suomen ja sortajan suistavi maastaan pois? Ja konsa se valtias vaipuvi, mi tuhanten onnen turmeli?

II.

Oi, Suomi-äiti, oi, Pohjanmaa, viel' onnesi aika koittaa! Sua alkohol' ain' ei sortaa saa, ei sortaa, ei vahingoittaa! Jo aljettu sortajaas vastaan on retki, ja lyövä on kerran voittomme hetki!

Jo liehuvi pystössä lippunen, ja sota käy sortajaa vastaan. Ja jo riemuita armeija raittiuden saa työstään ja toiminnastaan: se iskuja antoi jo sortajalle, sen taistellen salpasi ahtaammalle.

Ja varttunut, karttunut kautta maan

on aatteemme ylevän valta.

Ja tuhannet lapset jo Suomenmaan

nous' sortajan ansojen alta.

Ja tuhannet siunaapi jaloa työtä,

mi kirkasti kotien kolkkoa yötä.

Oi, tuhannet äityet, lapsoset jo Luojalle kiitosta kantoi, kun poisti hän tuskat ja puuttehet ja valjeta aamun antoi, ja syntyä antoi aattehemme ja siunauksensa soi riennoillemme!

Pääs pystöhön siis, jalon aatteen mies

Ei turhiin sun työsi raukee!

Sen kautta on murtuva kauhea ies,

sen kautta tie onnehen aukee.

Pääs pystöhön! Sammua intos äl’ anna,

vaan uusihin voittoihin lippuas kanna!

Pääs pystöön, ja taistelon tietä vaan sä tarmolla eespäin kulje, ja sortaja piirihin ahtaampaan vuos vuodelta sulje, sulje, siks' kunnes sen murtuvi viimeinen ansa, ja kansamme kallis on raitis kansa!

III.

Veljet! Viel' ei läsnä loista taistelomme määränpää. Viel' on tarpeen tarmo meillä, viel' on syytä rynnistää! Vielä vierii turman virta yli Suomen, Pohjanmaan, tuoden tuskaa, turmiota isänmaahan ihanaan.

Vielä sadat Suomen äidit rukoellen huutavat: poistakaatte turman paulat, kodin onnen uhkaajat. Vielä satain Suomen lasten ääni vieno väräjää: poistakaatte väkijuomat! Pienoisia säälikää!

Viel', oi, vielä Suomen miehet kahlehia kantavat! Vielä sadat Suomen sulhot eivät ole vapahat! Vielä tähden hornan myrkyn särkyy rinnat tuhannet, viel' oi, kuihtuu poskipäiltä ihanaiset ruususet!

Poistakaatte väkijuomat! kaikuu huuto kärsiväin. Poistakaatte väkijuomat! tuhannet ne huutaa näin. Kuunnelkaamme, veljet, noiden kärsivien huutoja! Väkijuomain valtaa vastaan taistelkaamme tarmolla!

Taistelkaamme, kunnes kerran ihana se hetki lyö, jolloin määränsä on päähän päässyt Suomen raittiustyö: — lakikirja kieltolailla taistelomme kruunoaa, yli raittiin Suomen kansan uusi päivä leimuaa!

TAAS TERVE, KALLIS VAPAUS!

Taas terve, kallis vapaus, sa maani onnen ehto, sa, pyhä kalleus kansani, sa hengen kukkain kehto! Kun poissa olit, oli niin, kuin päivyt poissa oisi, kuin tullut kylm' ois talviyö, mi kaikkeen jäätä loisi.

Kun poissa olit, oli niin, kuin kaikk' ois lyönyt halla:

ne itki kukat, huokas maat, soi kaiho kaikkialla.

Surua linnut liversi, se laineen laulut täytti,

ja hallan jälki kolkolta, jos minne katsoi, näytti.

Mut taas kun saimme, saimme sun, sa aarre pyhä, jalo,

niin on, kuin Suomeen helottais taas päivän hellä valo;

niin on, kuin talven jälkehen, kun lyöpi kevään hetki:

jäät lähtee, kukat puhkeaa, käy Suomeen lintuin retki.

Niin on, kuin juhannuksena, niin on, kuin kesäkuussa:

kauniina laihot lainehtii, soi ilmassa ja puussa

ihanat laulut lintujen, vapaina laineet läikkyy,

ja kylväjälle vastaisuus niin valoisana väikkyy.

Oi, terve, terve vapa'us, sa kansain onnen luoja,

sa ruusuista maan ihanin, sa kevään uuden tuoja!

Oi, terve, viesti pyhä sä, mi kerroit kautta Suomen:

jo sortui Suomen sortolait, jo yöst’ on tullut huomen!

Oi, terve, viesti tenhoovin, sa jota kuullessansa

urohot itki ilosta, syleillen toisiansa,

urohot itki, immetkin ja poi’at riemuin huusi,

ja oli, kuin ois auennut tääll' elo aivan uusi.

Oi, vapaus sa kultainen! Taas on, kuin poveltamme

pois kivi vieritetty ois; nyt taas me Suomessamme

vapaasti voimme hengittää ja tehdä kylvötöitä,

ja mielin reippain harrastaa pyhiä pyrinnöitä!

Oi, vapa'us! Kun koitit, niin uus' auvon aika koitti,

maa kallis, köyhä, sorrettu taas elinehdot voitti.

Ja mielet virkos murtuneet, ja huolten usva haipui,

ja taas nous katse pilvihin, mi äsken maahan vaipui.

Ja innoin kansa luomahan käy Suomea nyt uutta,

käy luomaan maalleen, itselleen ihanaa vastaisuutta.

ja vapauden auringon kun Luoja loistaa suopi,

niin vielä ihmekukkia ne Suomen laaksot luopi.

Ja vielä Pohjolastakin, tuhanten vetten maasta,

vie viesti tiedon maailmaan suvusta onnekkaasta,

mi sivistyksen lippua kohottaa korkealle,

ja haudatuksi tullut ei, ei hankein, sorron alle.

Ja vielä, vielä poistuvat ne sortovuotten vammat,

ja vielä meille koittavat taas olot armahammat,

kun toimia ja uhrata vain osaa miehet, naiset,

ja rakkaus kun soinnuttaa saa mielet eroovaiset.

Ja vielä Suomen kantelo kauniimmin kerran kaikuu,

ja sinivetten rannoilta ne suuret virret raikuu,

ja kansa tää se piiristään pois yön, pois puutteet sulkee,

ja Suomi eespäin rivissä sivistyskansain kulkee!

Oi, vapaus, sa vapaus, mun maani onnen ehto,

sa, pyhä kalleus kansani, sa hengen kukkain kehto!

Kun poissa olit, oli niin, kuin päivyt poissa oisi,

kuin tullut kylm' ois talviyö, mi kaikkeen jäätä loisi.

Mut taas kun saimme, saimme sun, sa aarre pyhä, jalo,

niin on, kuin Suomeen helottais taas päivän hellä valo;

niin on, kuin talven jälkehen, kun kevät kaunis koittaa: —

jäät lähtee, kukat puhkeaa, ja satakielet soittaa!

Oi, vapauden aurinko, kautt' aikain Suomeen loista!

Maa täytehen luo kukkia, ja varjot maasta poista!

Ja ett’et sortuis, sulkekoon sun Luoja suojahansa!

Eläös, vapaus! Eläköön myös Suomi, Suomen kansa!

17, 18/XII 1906

PUIJO

Oi, Puijo, sa Luojani valtava työ! Sinä maisemat mainiot näytät. Ylt’ympäri sun sinivetten on vyö, sulotuntein sa mieleni täytät. Siniharjut ja veet, jotka siintävi sulta, ihan leimuamaan saa lempeni multa.

Oi, Puijo, sa Luojani valtava työ!

Sua, kaunista, ihailen, lemmin.

Sua katsoissa syömeni innosta lyö,

veri suonissain käy tulisemmin.

Oi, Puijo, mun Suomeni suloista maata

sa tuhannet syvemmin lempimään saata!

Sa, Puijoni, vallan oot voittamaton,

sun ei ole Suomessa vertaa.

Ken kerran sun harjultas katsellut on,

hän unelmoi uutta jo kertaa.

Hän unelmoi, että taas onnetar soisi

suvihetken, min viettää sun huipullas voisi.

Oi, Puijo, en unhoittaa sua voi,

sinä syntymäseutuni helmi.

Sa, min kuusissa keväisin käköset soi,

ikihongissa tuuloset telmii.

Sa korkea-otsa, sa suuri ja vapaa,

min vihreät metsät ne taivaita tapaa!

Myös huipultas veljille kaukomaan kuvan kauniin voin Suomesta antaa, voin viitata laaksohon vihantaan, voin viitata vettä ja rantaa ja kuiskata riemulla, ylpeydellä: kell’ ois ihanamp' isänmaa, oi, kellä?

Oi, Puijo, sa Luojani valtava työ! sinä maisemat mainiot näytät. Ylt’ympäri sun sinivetten on vyö, sulotuntein sa mieleni täytät. Siniharjut ja veet, jotka siintävi sulta, ihan saa salamoimaan tunteeni multa.

18/VIII 1907

JUHLARUNO

Oulunsalon Salonpään kansakoulun urkuharmoonin hankkimista varten pidettyihin arpajaisiin 17/VI 1906

I.

Taas Suomessamme on sulo kesä: jo pääskysillä on valmis pesä, ja käki kukkuu, ja leivo soi, ja aalto vapaana keinuu tuolla, ja laihon laineet käy pellon puolla, ja nurmen silkki se vihannoi.

Taas voitti taistossa valon valta, taas talven kahleiden, lunten alta on eloon uutehen noussut maa. Kun päivät piteni, kevät koitti, niin valon valta se silloin voitti, — ja eloa loi se taas kukkivaa.

Ja oi, kuink' armas ja ihanainen on synnyinseutus taas, pohjolainen, tää virtain uurtama Pohjanmaasi Tuoll’ uljas meri sun silmiis siintää, tuoll’ ihastuttaa ja mieltäs kiintää nuo virrat, mi vapaina vyöryy taas.

Ja tuoll’ on kosket, jotk' antaa lohta, ja joiden pauhu kun korvaa kohtaa, niin juhlalliseks käy mieleltään. Ja tuoll’ on suuri tuo nurmitanner, min vertaa toista ei Suomen manner voi ilmi tuoda, ei yhtäkään!

Ja pohjoisempana tuolla sitten on sarja tummien tunturitten, on myöskin kukkula kuulu tuo, min huipulle, kun lyö juhannushetki, käy katsomaan vierahat kaukaisetki, kuink' aurinko loisteli' yl' yönkin luo.

Ja taas kun saapuvi talvisaika, niin revontultenpa sulotaika sun mieltäsi silloin tenhoaa. Ja kuu kun valaisee valkolunta, ja vait' on metsä, kuin uinuis unta, on kaunis silloinkin Pohjanmaa.

Oi, armas, ponteva Pohjolamme, sua lemmimme, sua rakastamme, oot meille helmi sä herttaisin! Sun sinisalos, sun koskeis pauhut, sun virtais välke, sun majais sauhut, — ne meille on kauneus kallehin!

Oi, kallis, kultainen Pohjanmaamme, sa, äiti armas, me jolta saamme niin paljon kaunista, ihanaa, sua rakastamme me kuoloon asti, sun onnes templiä uutterasti ja tarmolla tahoomme rakentaa!

Köyh’ olet sä tosin, et aarteit’ anna, et lapsilles lahjoja liioin kanna, et ilmaiseks heillen sä leipää suo, mut siksipä asuukin vainioillansa tääll' uuras, tarmokas, karkaistu kansa, mi esteit’ ei säiky, vaan tieltään ne luo!

Oi, laaja, ponteva Pohjolamme, sua lemmimme, sua rakastamme, oot meille helmi sä herttaisin! Sun sinisalos, sun koskeis pauhut, sun virtais välke, sun majais sauhut, ne meille on kauneus kallehin!

II.

Valo maasta poisti kirren, valo soimaan uuden virren sai taas saloillamme. Valo meistäi sulattaapi kirren, soimaan uuden saapi laulun rinnoissamme.

Valon suuri tenhovalta

nosti kukat hangen alta

laaksoloissa tuolla.

Niinpä nostaa valon henki

kukat rinnoist’ ihmistenki.

Valoa siis puolla!

Vuokko, päivänkukka, lilja, niityn nukka, pellon vilja, — valon on ne työtä! Inehmonkin aatteet hyvät, tunteet jalot, suuret, syvät seuraa valon myötä.

Estä valo kukkasilta, silloin niill' on elonilta, kuolohon ne nukkuu! Estä valost’ ihmislasta, niin se hyvän kukinnasta lakkaa, — yöhön hukkuu!

Pimeys on kukkain turma,

hengen yö on hengen surma,

pois siis yöhyt maasta!

Pois yö hengen Pohjolasta!

Pois jo maata tahraamasta

elon öisen saasta!

Ylös siskot, ylös veikot, poistamaan siis öiset peikot majoist’ armaan Suomen! Niillekin, jotk' eivät vielä vaeltaa voi tiedon tiellä, koittakoon uus huomen!

Lapset kurjimmankin majan opist' oivan opastajan saakoot vapahasti! Sinnekin, miss' on nyt salo pimein, synkin, pääsköön valo, viime soppeen asti!

Ylös siis te, miehet, naiset!

Ylös työhön, pohjolaiset,

ett’ei jatkuis yötä!

Hyväks' valon, onneks maamme

riemuiten me uhratkaamme

varoja ja työtä!

Ylös valon taistoon innoin!

Ylös lempirikkain rinnoin

suojaks Suomellemme!

Työtä avulla kun Herran

teemme, suuremp' onni kerran

koittaa kansallemme!

Koittaa aamu armahampi, kirkkahampi, ihanampi, jolloin kaikki kansa tuntee Suomen omaksensa, sillen uhraa aartehensa, vaikka ainoansa.

Ylös siis te miehet, naiset!

Ylös työhön, suomalaiset,

luomaan aikaa uutta!

Pois jo uinuminen yössä!

Onnen takeet meill' on työssä

varten vastaisuutta.

Ylös! Alttarille valon uhris vie, jok' aatteen jalon puolesta tee työtä! Ällös jääkö kysymähän, paljonko sä voit vai vähän, voitko poistaa yötä!

Uskollisena uutterasti tee vaan työtäs kuoloon asti, Suomen mies ja nainen! Silloin suojaat Suomeasi, silloin näytät olevasi kelpo suomalainen!

NOUSKAA, NUORET!

Nuoret voimat uhkuvaiset, yhtehen te liittykää!

Nuoret voimat, yhteisvoimin valon sotaan rientäkää!

Liput liehuu, kalvat kalskaa, rummut pärrää, torvet soi.

Nouskaa, nuoret! Suomen onni murtua se muutoin voi.

Nouskaa, nuoret! Valonlippu kätehenne temmatkaa!

Nouskaa, nuoret! Viipymist’ ei kestää jaksa synnyinmaa.

Tuolla, täällä taistelleitten rivit heikot, harvat on.

Öisten valtain kahlehissa riutuu rinnat nuorison.

Ylös, ylös, nuoret joukot! Rivit järjestyksehen!

Kylki kylkehen nyt kiinni, pienoisriidat unheesen!

Yhteisonni, Suomen onni, kaikill' olkoon korkein!

Kaikkein onni jokaiselle pyhin, suurin, kallehin!

Yhteen voimat! Yksinänsä mahtavinkin heikko on.

Heikoimmatkin mahtavat on liittyneinä liittohon.

Liitto voimat vahvistaapi, työhön pontta, voimaa luo,

mutta kiistain keskinäisten tuli turmaa aina tuo.

Katso, virran pisaraiset kuinka pienen pienet on!

Mutta miljoonien noiden liittyessä liittohon,

katso, mik' on voima niillä, mikä voima valtava:

paadet paukkuu, vuoret värjyy liittyneitten voimasta!

Katso ihmerakennusta "luonnon kruunun", ihmisen!

Jäsen jäsenehen liittyy, toinen toistaan palvellen.

Ruumis, sielu, silmät, korvat, kädet, jalat, sydän, pää, —

kaikki kannattaa ne yhdess’ ehjää voi vain elämää.

Katso jättipalatseita kaupunkien uljasten!

Miten nousi noitten seinät, yllättäin luo pilvien?

Yhteistyön ne kautta nousi, kautta yhteistoiminnan.

Satain, tuhanten on työtä suuret teot maailman!

Katso, noin on liitto voimaa, liitto satain, tuhanten!

Mit’ ei yksin aikaan saada, aikaan saadaan yhtyen.

Käsi kätehen siis, nuoret! Työhön voimin yhteisin!

Työhön puolest' ihanteitten, hengen valon kallihin!

Työhön, nuoret! Työhön nuoret! Työhön! huutaa isänmaa.

Yhteistyöllä Suomellemme suojamuuri muuratkaa!

Mutta työlle ylähältä anokaatte siunaus,

kylvöllenne, kukillenne Kaikkivallan varjelus!

Työ näin tehty turhiin konsaan, milloinkaan ei raukea.

Työssä moisessa on voima, vastuksetkin voittava.

Näyttäköhön hämärältä, himmeältä vastaisuus,

kautta työn ja Herran pelvon koittaa kerran aika uus!

Nuoret voimat uhkuvaiset, yhtehen siis liittykää!

Nuoret voimat, yhteisvoimin valon sotaan rientäkää!

Liput liehuu, kalvat kalskaa, rummut pärrää, torvet soi.

Nouskaa, nuoret! Suomen onni murtua se muutoin voi.

OI, SA JÄRVENI SININEN! −

Oi, sa, järveni sininen, lampueni läikkyväinen, rikas ahventen asunto, linna kaunoinen kalojen, sinisorsain sountipaikka, kuikkain uinnin kultapaikka, sievällä sinisalolla, kankaan kaunihin takana!

Oi, sa, järveni sininen, lampueni läikkyväinen, vesinesi vienoisine, armahine aaltoinesi, rauhaisine rantoinesi, "Urhon saarines" somine!

Oi, sa, järveni sininen, kaunis lampeni kalainen, hiekka helkkävä, heleä verhoo venhevalkamasi, petäjät perin soreat reunustavi rantojasi. Kelta-ulpukat upeat ranta-aalloissas asuvi.

Sua, järveni sininen, lampueni läikkyväinen, sua muistelen, suloista, sua, armast’, ajattelen talven ankean ajalla, lumituiskuin tuprutessa, pohjan viimain viuhuessa, pakkasenkin paukkuessa.

Oi, sa, järveni sininen, kaunis lampeni kalainen! Kuink' oi, kuljin ma monesti, soudin, sorsana somasti, liikuin veden lintusena vesiäsi vienoisia vienoisella venhollani! Päivyt paisteli povehes’ kalvohosi kimmelteli, kuuhut illoin, öin ihanin hohti pinnalles hopeita. Lintuin helkkyili liverrys, tahi kaikui karjankellot, — muutoin rauha rannoillasi, lepo vienoilla vesilläs: — ja mun huoleni hupeni, surut liiti linnun teitä, tuoksui tuomena elämä, lemukukkana lemusi, noita mun ihaillessani ilman kaiken ihmehiä, töitä taivasten tekijän.

Sulo järveni sininen, lampueni läikkyväinen! Monet aamut armahaiset, monet illatkin ihanat, kesä-yönkin hellät hetket vietin onkien vesilläs, kalamiesnä kalvollasi, alta aaltojes vetelin ahvenia aimolailla, maultansa mainioita, tai jos haukeja halusin, toivoin vaikka vaihteheksi, laskin ulos uistimeni, sillä hauit ssieppaelin, kalat kookkaat koppaelin.

Oi, sa, järveni sininen, kaunis lampeni kalainen! Herttaisesti vieri hetket, tunnit siirtyi tuulen siivin, päättyi kesken kesäpäivät, venosessani vesilläs, lainehillas läikkyvillä, taikka saaressas somassa pienessä kalamajassa, jonka luona joutohetkin pannu pantihin porohon, kelpo kahvit keitettihin, laitettihin laatujuomat, sekä aimo ahvenia päällä tuiskuvan tulosen, hiilosilla hehkuvilla pideltihin, paisteltihin, suolavesin suolattihin, sitten niitä miehin, naisin, miehin, naisin nauravaisin makoisina maisteltihin.

Sulojärveni sininen, kaunis lampeni kalainen! Oi, jos joutuis jo kesonen, kevätkuita kerkeäisi, lumet metsästä menisi, jäät sulaisi järvistämme, nähdä saisin taas sinesi, katsella sun kauneuttas, soutaa sorsana vesilläs, ulpukkana uiskennella, rantais rauhoa ihailla kesäpäivän päilyessä, taikka illan tuutiessa armait’ aaltojas unehen!

Oi, jos joutuis jo kesonen, kevätkulta kerkeäisi!

19/II 06

JUHLARUNO

5:nteen yleiseen pikku- ja kiertokoulun-opettajain kokoukseen Oulussa 26/VI 1907

I.

Kas, tervehdys teille nyt lämpöisin, suvun nousevan opastajat, te tarhurit, taimensa kalleimmat joille uskoivat Suomeni majat!

Kas, terve sä tarhuri Hämeenmaan,

ja sä Karjalan neito ja miesi,

ja sä veikko ja sisko myös Suomen muun,

joka ohjasit pohjolaan tiesi!

Oi, terve sä tänne, miss' aukeepi

sulle uljaana Pohjanlahti,

ja vapauden virttä soi Oulun vuo,

ja tenhoova öitten on mahti!

Oi, terve sä tänne, miss' unhoittaa

suvi-aurinko maillehen entää,

ja missä on tasaista kansa ja maa,

niin kau'as kuin katse lentää!

Oi, terve, oi, terve! — Pohjanmaa

tää tahtois nyt sullen antaa,

mitä herttaista helmansa tarjoaa,

mitä kaunista sylinsä kantaa.

Mut rinnalla suloisen Suomen muun

karu luonto on näillä mailla.

Tok' ei elo, luonto pohjolankaan

ole kaunista, armasta vailla.

Ja _sun _isänmaatasi tääkin on: —

nuo virrat, nuo kuohuvat kosket,

ja vainiot, niityt, niin kauniit nyt,

kuni morsiot ruusuposket!

Ja _sun _se on kansaasi kallista

tää pohjankin kulman kansa;

ja äidinkielesi kultainen

soi täälläkin sointujansa!

Soi äidinkielesi kultainen,

ja Väinön kannel se kaikuu,

ja yhteiset ilot ja murehet

sen kieliltä ilmi raikuu.

Oi terve, oi, terve siis pohjolaan,

meren siintävän rantamalle!

Oi, terve sun heimosi kalliin luo,

saman juhlivan lipun alle!

Oi, terve! Nyt pohjolan luonnossa

ylösnousemusjuhlan näät jalon;

näet äärillä pontevan pohjolan,

mitä tenho voi lämmön ja valon.

Oi, terve, oi, terve sä, vaalija,

maan jalointen taimilavain,

sa, joll' oli Suomeni lapsille

opin temppelin ensi avain!

Niin, — terve! — Sun työtäsi siunajaa maan tuhannet, tuhannet kodit! Hyvän taistelon Suomeni hyväksi sinä vartiopaikallas sodit!

II.

Rakennuksen työssä, veljet, perustus on tärkeä, tärkeä on pohja luja, kivijalka kestävä. Tehtäneekö temppeliä taikka majaa matalaa, perustus se ei saa pettää, vaipua ei pohja saa!

Kehno oisko kivijalka, pohja epävakainen,

olkoon sitten templin, tornin, hovin kuninkaallisen

taikka majan matalimman, — seuraus on sortumus:

— koko rakennus se raukee, jos vain pettää perustus!

Ja mit' uljaamp', ihanampi rakennus vain luodahan,

sitä kaunihimmat kivet kivijalkaan tuodahan,

sitä valppahammin pohjan kestävyyttä valvotaan,

sitä syvemmälle paalut lyödään sisään löyhän maan.

Niin on rakennuksen työssä; hengen alall' on myös näin: —

tärkeä on täälläi tehdä pohja lujaks' altapäin.

Valon templikin se pohjaa kallioista tarvitsee,

ett’ei sortuis, vaikka myrskyt mylvii, virrat vierinee.

Valon templikin, min torni aurinkohon nouskohon,

yli pilvein tuonne, missä tähtein pyhät tulet on,

valon temppelinkin pohja syvään paalutettakoon,

graniittiseen perustukseen, lujaan Kristus-kallioon!

Kalliolla tällä seisten sit’ ei kuohut kumoon lyö,

eikä ydintänsä vailla ole opetuksen työ: —

ikikalliosta tuosta virtaa voima, elo uus,

leviääpi elohomme uusi lemu, ihanuus.

Leviääpi valo uusi, valo, joka kirkastaa,

katseen nostaa korkealle, kohden taivast’ ihanaa

valo, joka sulattaapi rinnoist’ itsekkyyden jään,

tahoon terästääpi, voimaa antaa kaikkeen ylevään.

Torju päivyt kukkasilta, niin ne kuihtuu, lakastuu!

Taita juuret valkokoivun, niin se kuolee, kaunis puu!

Nosta aallost' ylös kala, — kuolon hetki sille lyö!

Riistä ihmisiltä Kristus, ja — on maassa kuolon-yö!

Riistä ihmisiltä Kristus, alku-aikain kallio,

siirrä syrjään pyhin aarre, elon ydin: — uskonto,

kuori, madon syömä, silloin kaikesta vain jälkeen jäis,

ihmisyyden aurinkokin yöhön hukkuis, häviäis!

Alku-aikain kalliolle nojatkoon siis meidän työ!

Sillä seiskoon Suomen kansa, ett’ei sitä myrskyt lyö!

Sillä seiskoon Suomen kansa, sillä valon-templimme,

mutta torni nouskoon ylös siintävälle taivolle!

Korkealle ylös torni aurinkohon nouskohon,

yli pilvein tuonne, missä tähtein pyhät tulet on!

Mutta perustus ja pohja syvään paalutettakoon,

lujaan graniittihin asti: — alku-aikain kallioon!

Silloin, vaikka sade lankee, virrat vierii, tuulet käy,

seisoo torni, seisoo templi, — kukistusta sen ei näy!

Seisoo torni, seisoo templi, seisoo Suomen kansa tää,

eikä meitä hautaa mikään ajan aalto vaahtopää!

III.

Te kalliopohjalle templiä teitte, te Suomeni lapsia valoon veitte, ja turhaa se työnne ei ollut, ei! Se hiljaista oli ja vaatimatonta, mut kallista siementä monta, monta maan lapset mukaansa varmaan vei.

Te kylvitte Herran taimitarhaan, te kylvitte siemenen pyhän, parhaan, kun totuuden siementä kylvitte. Te laskitte syvään kivijalkaa, jost’ itse seinät ja torni alkaa, — näin kannoitte uhria Suomelle!

Ja valjeta alkoi moni loukko, sä, valon vartijain etujoukko, kun viritit vartiotulesi: — siell' ajan viestit ja sana Herran jo selville saatiin, missä kerran sun vartioliekkisi leimahti.

ja oloissa ahtaissa, vaikeoissa sa Suomen tuhansiss' asunnoissa näin kautta vuosien työtä teit. Näit ehkä puutetta, kärsit hiljaa ja kylvit kyynelin hengen viljaa ja lapsia aarteille tiedon veit.

Oi, kiitokset etujoukolle sulle, niin usein työssäsi unohdetulle! — Ei ollut sun uhrisi arvoton: — sun unhoiteta ei toimintaasi, sen aikakirjoihin piirtää maasi, — ja kiitollinen sun kansas on!

Oi, kiitokset vartiotoimestanne,

min uskollisina paikallanne

maass' isien suorititte te!

Oi kiitos! ja vartiotulten loistaa

te suokaa, pimeyttä yhä poistaa, —

ovet korkeiksi valolle tehkäätte!

Eespäin! Se olkohon tunnussana!

Eespäin iki-Luojahan luottavana!

Hän työtä siunaa ja voimaa suo.

Eespäin, valon vartijaketju taaja! —

Päämäärä on pyhä, työkenttä on laaja,

ja aika se uusia tarpeita tuo.

Eespäin! ja tehdyistä kylvötöistä

ja valon pyhistä pyrinnöistä

on nouseva uusi Suomenmaa!

Ja vartiotulista nyky-Suomen

on koittava viel' uus', kirkkaampi huomen,

ja Suomi se kukkivi aikain taa!

Oi, siunatkoon Luojamme kansaa meidän, oi, siunatkoon vartijatointa teidän, oi, siunatkoon lapsia synnyinmaan! Kun Jumala seisovi puolellamme, mit’olkoonkin vaiheita vastassamme, ei sorru Suomemme koskonkaan.

RAITTIUSKANSAN LAULU

Sotarintahan riennä jo, nainen ja mies!

sotatorvet ne kutsuen pauhaa.

Tuhon, turmion vaarassa on kotilies,

vihamies sen sortavi rauhaa.

Tuhatmäärin se Suomeni kansaa jo kaatoi,

kevättoukoja tallas ja rintoja raatoi.

Tule, riennä jo, kansani, rintamaan!

Tule turvaksi synnyinmaan!

Väkijuomat ne Suomeni sortaja on,

ne on polkija kansani ponnen.

Tuhotyönsä on määrätön, kertomaton,

ne on tuhooja tuhanten onnen.

Ylös, kansani, sortajan kahleiden alta!

Ylös! Raittihin kansan tääll' olkohon valta!

Ylös, polvi sa vanha, ja polvi uus!

Suur luokaamme vastaisuus!

Ihanaisena, raittiina Suomenmaan

sukupolvi uus saakohon meiltä!

Ylös! Pauloja käykäämme poistamaan

tulevaisien polvien teiltä!

Ylös taistohon, taistohon eest' isänmaamme,

vihamiehen ett' ilkeän lyödyksi saamme!

Enemp' et sen sortoa sallia saa,

et sallia voi, jalo maa!

Sinun onnesi päivä jo loistakohon, ikikallis Suomeni kansa! Sinun lastesi lauma se poistava on väkijuomien vuon kokonansa. Tuhat muuria vaikkakin vastassa oisi, yli niidenkin poikasi polkunsa loisi! Ole huoleti, Suomeni! — voittoon vie sinun valppaiden lastesi tie!

Ole huoleti, Suomeni! — surujes yö, tulijuomat min tuottivat sulle, jo on valkeneva, jalo hetki jo lyö, sulle, Äidille kiusatulle, jalo hetki jo lyö, jona poissa on maasta satavuosien yö, satavuosien saasta! Valan kalliin, oi, Äitini, teimme sen: — iäks poistaa sen yöhyen!

Sotarintahan riennä jo, nainen ja mies!

Sotatorvet ne kutsuen pauhaa.

Tuhon, turmion vaarassa on kotilies,

vihamies sen sortavi rauhaa.

Tuhatmäärin se Suomeni kansaa jo kaatoi,

kevättoukoja tallas ja rintoja raatoi.

Tule, riennä jo, kansani, rintamaan!

Tule turvaksi synnyinmaan!

RAITIS SUOMI

Raitis Suomi! — täss' on ihanteemme, puolesta min, veljet, työtä teemme, raitis, onnellinen Suomi! — tää taistojemme suur' on määränpää.

Raitis Suomi, miss' ei viinavalta

pohjaa uurra maani onnen alta;

raitis Suomi, jonka majoiss' on

kirkkautta onnen auringon!

Raitis Suomi, miss' ei äidit, lapset,

eikä vanhukset nuo valkohapset,

sorru helmaan murheen mustan yön

kautta tulijuomain tuhotyön!

Raitis Suomi, miss' ei hoippuin kulje

nuorukaiset, eikä linnat sulje

myrkkyjuomain tähden kansaa maan,

sortunutta loitos onnestaan.

Raitis Suomi, miss' ei pilvet peitä

otsaa naisten, eikä kyyneleitä

vuoda silmät vuoksi turmion,

mikä tullut tulijuomist' on.

Raitis Suomi, missä raitis kansa

mielin valppain vaalii vapauttansa;

pohjall' isäin uskon rakentaa

vastais-onneansa valoisaa.

Raitis Suomi, missä mies ja nainen

yhdess’ uhraa, toimii — siihen vainen

pyrinnöissään aina pyrkien,

mik' on onneks kokonaisuuden.

Suomi, missä laitkin lausuu, kaikuu

ääntä kansan, kansan kieli raikuu

huipuillakin yhteiskunnan, maan, —

sivistyskin sitä puhuu vaan; —

Suomi, oi sa olet ihanteemme,

tähtes, sun, oi, sun me työtä teemme!

Raitis kansa, raitis Suomenmaa, —

aate tää se hurmaa, innostaa!

Aatteen tään myös voiton juhla koittaa.

Vastustettakoonkin, niin se voittaa!

Voiton seppel _meille _kerran jää,

viinavallan muurit häviää!

Eespäin nyt vain, eespäin urheasti,

rivit raittihitten, voittoon asti!

Eespäin! Työtä tarmokasta vain!

Ja on lyövä hetki kieltolain!

Eespäin! Raitis, eheämpi kansa

asuu täällä kerran majoissansa,

kansa, joka Herran turvissa

kasvaa, kukkii onnen-kansana!

TIE ONNEHEN

Tien onnehenko löytää tahdot, veikko, luo luotas silloin epäuskon peikko, ja rukoellen toimi, työtä tee! Tos'-onnesta ei tietää voi se miesi, ja kylmä, köyhä on se kotiliesi, jonk' ilmapiirist' usko loittonee!

Pois ihmishoureet! Luojahasi usko, jos tahdot, että onnen kirkas rusko sun poluillesi hohdettansa luo! Pois ihmishoureet! Turh' on oma tarmo, jos työt' ei siunaa taivahinen armo, jos siunaa ei ja suojelust' ei suo!

Pois houre se, ett' aartehet luo onnen, jos koht' on totta, että satain ponnen on nähty murtuvan ali' ahdingon! Pois haave, että taivas ois maan päällä, jos ulko-olot onnellistuis täällä, — kurjuuden juuret syvemmällä on!

On tosin oikein tiellä laillisella oloja onnellistaa, tasoitella, — on varmahan myös Herran tahto tää! On oikein pyytää nostaa köyhää, kurjaa, ja koittaa poistaa, mik' on väärää, nurjaa, ja kehitystä tervett' edistää!

On oikein tää, on oikein se, oi, veikko, sa kauvan kärsinyt ja köyhä, heikko, ett' oikeuttas ryhdyit valvomaan! On oikein se, mut käytä taistotapaa, mi vihan, koston hengestä on vapaa, ja minkä neuvoo Herra sanassaan!

Käy esiin, kristitty mies, nainen, kansa,

ja näytä, kuinka valvoo oikeuttansa

se kansa, joll' on Herra lippunaan!

Käy esiin nöyrin, rakastavin rinnoin!

Käy esiin suurin uskoin, suurin innoin!

Käy luomaan vastaisuutta synnyinmaan!

Käy esiin, kristitty! Ja muista: — virkas on olla suola maan ja valo kirkas, mädälle suola, yössä valkeus! Ja muista, että sepä onni vainen ei ole hetken ruusu raukeevainen, min luopi usko, toivo, rakkaus!

Niin oli näät, kun kuljin elon teitä ja katsoin kukkuloille ylenneitä ja palatseja suurten, mahtavain, tai tarkastelin kansaa turvemajain takana vankkain viljaseutuin rajain, joiss' aarre ainut hurskaus ol' vain, —

niin oli: — harvass' onnea näin noilla ylhäisill' yhteiskunnan kukkuloilla, keskellä silkin, kullan, nautintoin: — väsymys, tyhjyys, rauhan puute siellä ja elon onttous oli onnen tiellä ja pelko kuolon, ruostehen ja koin!

Mut korven turvetölleihin kun astui, niin silmä liikutuksest’ usein kastui, kun näki, mikä rauha, rakkaus siell' asui pukuin repaleisten alla, ja kuinka ajallakin ahtaimmalla soi kiitos, mieliss' eli luottamus.

Ja nähdessäin tään varmistui se usko: on olemassa onni, jonka rusko ei suhteist’ ulkoisista riipukaan! On onni, joka kukkii, viihtyy siellä, miss' aina Luojaan luottavalla miellä ja tyytyen kaikk' ai'at kannetaan!

Oi, Herra, onnea tät' oikeata, tät' onnea niin suurta, ihanata suo tuntea maan lasten kaikkien! Tään onnen maamme kattojen sa alla suo asua, niin silloin parhaimmalla on pohjall' onni Suomen majojen!

(Kesän Viestiin 1907.)

II. HÄN JA KOTI

SAIN PALJON LUOJALTA, ARMAHAIN –

Sain paljon Luojalta, armahain, kun hältä sun ikiomaks sain, kun kukkien keskeltä tuhanten sain poimia liljan niin puhtoisen.

Sain paljon Luojalta, armahain,

kun kotini sieluksi sinut sain,

kun astahdit majaani kullaksein,

niin kirkastui kotini, sydämein.

Sa armasta auringonpaistetta toit,

sa kotini onnelaksi loit.

Yöst’ ihanaan päivähän sa mun veit

ja talven tuiskuista kevään teit.

Ja orpolapsille, armas, sä

soit todellist’ äidinlempeä.

Ja siitä orpojen kanssa me

sua riemukyynelin kiitämme.

Sain paljon Luojalta, armahain, kun hältä sun ikiomaks sain, kun kukkien keskeltä tuhanten sain poimia liljan niin puhtoisen.

SUA LEMMIN —

Sua lemmin, armas, syvästi, sun oon ma kokonaan. Sua kaihoan, jos hetkenki sa viivyt poissa vaan.

Sua kaihoan, ja koti, oi,

niin tyhjäks, tyhjäks käy,

jos äänesi ei mulle soi,

jos hetkeks' ei sua näy.

Ah, monestihan, armahain,

ma istuin ikkunaan,

ja kaihokatsein sua hain,

jos rahdun viivyit vaan.

Ja tunnit, minuutitkin, ne

oi, oli pitkät niin;

ja päivä — ijäisyydelle

se tuntui tunteisiin.

Sun äänes hellää kaikua

ja kuiskett', armahin,

ja suudelmaa ja katsetta

niin sulta kaihosin.

Kuin päivyt, kaste ruusullen, niin olet mulle sa. Sua läsnä elän, riemuitsen, sua ilman kuihdun ma.

MINÄ LAULAN NYT TODEN LAULUN –

Minä laulan nyt toden laulun, sinust’, armaani, laulan sen. Ikilempemme syttymispäivää minä, sirkkuni, siunailen.

Sitä siunaan ma päivää, jolloin

sulosuultas sen kuulla sain: —

sinä tahdot mun oman' olla,

oman' ainian, armahain!

Sitä siunaan ma päivää, — silloin

valo syömmeeni syttyi uus,

ja mun onneni aurinko nousi,

jaloks valkeni vastaisuus.

Sinä, kultani tummakutri,

sinä yöstä mun aamuun veit;

sinä surujen sortaman rinnan

ihan onnellisimmaks teit!

Kuni kumpua kukkivaa kulkee

elonpolkuni selvä nyt;

ilot kanssasi on ihanammat,

surun kärki on särkynyt.

Sulotoivein, niin onnellisna,

kuni lempivä lintunen lie,

sinun kanssasi, sirkkuni sievä,

minä käyn, kuhun kulkevi tie.

Minä lauloin nyt toden laulun, sinust’, armaani, lauloin sen. Ikilempemme syttymispäivää minä, sirkkuni, siunailen.

SUN ÄÄNESI SOINNUN, OI, ARMAHIN —

Sun äänesi soinnun, oi, armahin, mä tuhanten keskeltä tuntisin. Sun astuntas armahan, joustavan jo kaukoa, kallehin, eroitan.

Ja silmäsi tummat ja tukkas sun

myös tumman ja ylös solmitun,

ja pienoiset, hienoiset kätesi, —

ain' muistan ne, kultaisin kultani!

Ja kaikki, mi sinulla, sinuss' on,

joka piirrekin pienoinen, vaatimaton,

se painui syvälle sieluhun mun, —

niin tarkoin mä, kukkani, tunnen sun!

Sun äänesi soinnun, oi, armahin, ma keskeltä tuhanten tuntisin, ja astuntas armahan, joustavan jo kaukoa, kallehin, eroitan.

MÄ MATKALLA VIIKKOJA VIIVYIN VAIN

Mä matkalla viikkoja viivyin vain mun armahimpani luota poissa, vain viikkoja, mutta syvään sain jo uiskella kaihojen aaltoloissa. Ja koti se mielessäin kultaisna väikkyi, ja tuntehet liikkui, ja tuntehet läikkyi, — sun luoksesi, kultani, kaihosin niin.

Sain matkalla nähdä mä Suomeni maan suloisimpia seutuja monta, monta, ja ma tunsin katsoissa kauneuttaan ihastusta niin suurta, niin verratonta, mut kuvas se kultaisna mielessäin väikkyi, ja tuntehet liikkui, ja tuntehet läikkyi, — sun luoksesi, kultani, kaihosin ma.

Niin vierasta siell' oli, outoa, jos kohtakin kansa ja maa oli omaa. Ei tuntunut kotoinen tunnelma, ei majaa niin ollut herttaista, somaa, kuin kotoni pienoinen tarjoaa mulle, miss' auki sun sylis on mulle, mun sulle, Ja jossa niin hellyyttä, lämpöä on!

Oli outoa päivin ja illoinkin, oli vierahan vuodekin lämpöä vailla, Se tehtynä kylmin lie sydämin, ei kätösten rakkaitten, hellien lailla. Ja hetkiä useinkin vierähti, haipui, mun silmäni ennenkuin unehen vaipui, niin oudolta tuntui mun rinnassain.

Oi, koti! Mik' aarre, mi kalleus oot, kun asuvi onni sun ortesi alla! Sa tyyntä suot, lämpöä, riehahtakoot kuin myrskyt tuoll’ ulkona maailmalla! Oi, koti, min järjesti puoliso hellä, ja jossa on rakkautta väsynehellä, sa heijastus taivahan mailta oot!

KALERVON KEHTOLAULU

Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo, äidin aarre armahuinen, isän vieno, kallis virpi, kotitarhan nuorin taimi! Uinu sievästi unehen, pian uuvu unten maille! Uinu unten untuville, levon vaivu lehväsille, — unen untuvat on hienot, levon lehväset suloiset virven niillä viivähdellä, umpueni uinaella, nukahdella nuppuseni. Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo!

Uinu, uinu, kukkaseni nuku, kultainen Kalervo, äidin aarre armahuinen, päiväpaiste päilyväinen! Pysy, pulmut, tervehenä, raittihina, rastahani, pilttiseni pirteänä! Luojan vaippa varjeleva, siivet enkelten suloiset ylläs, lieto, levitköhöt, kaartukohot, keijuseni, ett’et sairahaksi saisi, vaipuis, marjut, vaivan alle, mullan alle, armahani! Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo!

Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo, äidin aarre armahuinen, siskoparven sirkkulainen! Elontiehyt suokoon sulle kultaisia kukkasia, elon-aava armoansa allilleni antakohon! Päilyköön poluilles päivyt, aurinkoinen askelilles, valo venhoosi vesillä! Kivet Herra kiusausten, turmapaatoset paheitten, vaarakarit kaikenlaiset siirtäköhön tieltäs, sirkku, poistakoon polultas, pulmut, väylältäsi väistäköhön, ett’et kaatuis, kaunoiseni, sortuisi, siruni soma, itkuks kerran itsellesi, sydänvaivaks vanhemmilles, suvullesi myös suruksi! Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo!

Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo, äidin aarre armahuinen, veikkojen suloinen veito!veikkojen suloinen veito! Nuku! — nouse nuorukaiseks sekä mieheksi ylene, mieleltäsi miehekkääksi, poveltasi puhtoiseksi, hurskahaksi hengeltäsi! Nouse, kasva kaunihisti, kuni nuori koivahainen tuolla kukkakunnahalla: — povin puhtoisin sa nouse, kuin on puhdas koivun vyöhyt! Kohti taivasta kohoa, kuin tuon nuoren koivun latva! Levitä lemua muille, kuin nuo koivun kultalehvät! Niin sa juurru synnyinmaahas, kuin tuon juurtui koivun juuret! Näin on nouse, nuppuseni, kasva, kallis kukkaseni, kunniaksi Korkehimman, isänmaallekin iloksi! Tai jos paatuisit pahaksi, turmeltuisit, tuloseni, luopuisit pois Luojan teiltä, äitis särkisit sydämen, isos rinnan rikki löisit, silloinpa sun soisin piennä, viatonna vierähtävän, ikirauhaan raukeavan. — Uinu, uinu, kukkaseni, nuku, kultainen Kalervo!

KAUN0LLE KAHDEKSANVUOTIAANA

Vuotta, Kauno, kahdeksan täsmälleen nyt täytit, tähän asti armahan ajan leikkiin käytit: — kera pärräin, kiekkojen kului aikakulta, kera heppain, pallien suli päivät sulta. mutta nyt se hetki lyö, jolloin alkaa toinen työ.

Kirjat, taulut, kynät, ne kumppaliks nyt astuu. Tiedon puusta irralle moni opin lastu nyt ois otettava sun, kallis Kaunokulta! Onko mieles lukuhun? Sujuuko se sulta? Ainakin kai ahkera aina tahdot olla sa?

Kai myös tahdot vanhinna pojist' esimerkin oivan antaa, suomatta ruman, vanhan Erkin sua pahaan langettaa, vaikkakin se koittaa! Tahdot pahaa vastustaa, tahdot sen myös voittaa! Tee niin! Ja nyt: — onnea! Siunatkoon sua, jumala!

III. TUNNELMIA

SYKSYN TULTUA

Saapunut taas syksy on, syksy synkkä, valoton. Lehdot paljahiksi käy, laululintuja ei näy.

Halla kylmää hengittää,

kuihtuin vaipuu kukkain pää.

Pimeys maan valtoaa: —

päivyt tuskin pilkoittaa.

Pohjatuuli riehuva

vinkuu puissa, nurkissa.

Aalto kylmä, vaahtopää

rantakiviin räiskyttää.

Alla anturoiden maa

kummasti myös kumajaa.

Vesilammet verhoo jää,

jäiset hilseet heläjää.

Vetten väljienkin luo

pakkas-aamu kohta tuo

silta-arkkuin ainekset,

luoden sillat siniset.

Valkovaipan myöskin maa

kohta verhoksensa saa.

Hautakummut kukkien

haipuu alle hankien. —

Syksy kylmä, valoton

Suomehen siis tullut on,

vaan en sure: — aittoihin

saatiin riista runsahin!

Sitäpaitse kodissain

hausk' on kanssa armahain;

iltapuhtein puuhoan

luona takkavalkean.

Pirteät taas pilttimme

kouluapa käypi ne.

Ja kun suopi koulutyö,

hupaiset he leikit lyö.

Konsa lentää luistimet,

konsa kiitää kelkkaset,

konsa suksin survotaan

yli jäiden, yli maan.

Näin, kun Luoja armons' suo, taittuu pitkä talvi tuo, koittaa kevät kultainen kera lauluin, kukkien.

LAPSEN HAUDALLA

Nuku rauhassa, Veikko kulta, pienet taistos jo päättyi sulta! Nuku, — myrskyt ne täällä pauhaa, siellä nautit sä ikirauhaa!

Nuku, mullat ei paina lasta,

lasna kuolla on autuasta!

Nuku, — sielusi taivaan mailla

loistaa enkelin armaan lailla!

Nuku huostassa hellän Herran!

Maasta kirkasna nouset kerran,

nouset elohon pyhään, uuteen,

nouset taivahan ihanuuteen!

Nuku, — syytä ei surra lasta,

joka piennä pääs maailmasta!

Onhan onni se kaikkein parhain

päästä Jeesuksen luo jo varhain!

Nuku rauhassa, Veikko kulta, pienet taistos jo päättyi sulta! Nuku, — myrskyt ne täällä pauhaa, siellä nautit sä ikirauhaa!

HAUTAA KOHDEN, HAUTAA KOHDEN

Hautaa kohden, hautaa kohden rientää elo ihmisen. Haudan lepoon kulkee matka kautta elon taistojen. Haudan lepoon ihmislapsi valkoliinoin kannetaan. Nuori niinkuin harmaahapsi, haudan lepoon lasketaan.

Haudan valjuun valkamahan päättyy kaiken kansan tie. Kuninkaat kuin mierolaiset kuolo kaataa, tempaa, vie. Ei niin suurta, mahtavata, jot’ ei kukistaa se voi; ei niin pientä, viatonta, jolle ei sen kellot soi.

Hauta harmaa, multa musta, — siin' on osas, ihminen! Synnyt, kasvat, kukit, kuihdut, kuni korsi, kukkanen. Suunnittelit kenties suurta, — kuolo ovelles jo lyö! Elämälle sykki rintas, — silmäs peittääkin jo yö!

Solmit siteit’, ihanoita kuvia sun henkes loi, vastaisuutta kirkkahaksi sydämesi unelmoi, tuonen tummat vaunut silloin luoksesi jo kiirehtää, lähdön hetki lyö, ja piiriin armahitten aukko jää…

Suru sentään pois! Ei elo kuolemassa sammukaan; kuolon rannan tuolla puolla kalleimmat taas kohdataan! Onnellisest’ erooville uusi aamu aukeaa, autuaasti nukkuville ylhääll' uus' on taivas, maa.

Miks siis surtais, hautaa kohden vaikka kulku täällä käy? Miksi surtaisiin, vaikk' onni tääll' ei kestäväksi näy? Miksi surtais, hetkiseksi vaikka armaist’ erotaan, kunhan kerran, kunhan kerran kunniassa kohdataan?

EN IHAILE YKSIN KEVÄTTÄ

En ihaile yksin kevättä, mi kukkien aueta antaa, haat, vainiot verhoovi vihantaan ja toiveita kauniita kantaa, ja lintuset tuo ja lauluja luo ja nuoret ja lapset ja harmajahapset saa sykkimään intoa uutta.

En ihaile yksin kevättä, vaan myöskin syksyistä aikaa, kun niittyjen nukka jo talless' on, ja marjamieslaulut ne raikaa, kun peltoinen työ jo poikk' elot lyö, tai aamuisess' yössä jo varstat on työssä, ja aamut on raittiit ja armaat.

En ihaile vain myös nuoruutta, elon kevättä herttaisinta, min kasvoilla kaunihit ruusut on, ja toiveita täysi on rinta, ja min elontie ylös, kauvaksi vie, ja miltä myös valo ja oikea, jalo saa hehkumaan sydämen herkän.

Myös ihailen vanhuuden iltaakin, myös rakastan harmajapäitä, ikä joille jo hopeaa hapsihin loi, kun koki he monia säitä, ja joilt’ isänmaa jo taltehen saa, min kylvi he kerran töin, taisteloin, — Herran nyt lepoa rauhassa vuottaa.

Oi, Herra, niin monet vain kukkaset hedelmöimistä ennen lyö halla, niin monta myös elämää keväistä on sammunut sortumalla! Sa syksyjä suo, jotk' iloa tuo, ja nuorten äl’ anna pois miehuutta panna ja toiveita Suomeni sortaa!

NIIN KULUVI PÄIVÄKULLAT

Niin kuluvi päiväkullat, aika armas rientelevi, kuin tie orhilt' oivimmalta, taival taivon tuuloselta. Tuossa orhi tuskin korskui, tuossa juoksi nopsajalka, kuin jo kulkevi kylällä, maita muita matkoavi. Tuossa tuulonen tohisi, aivan kohdalla kohisi, — kaukana jo karkelevi, virstain päässä viilettävi, sohajavi, soittelevi toisen kunnan kuusikoissa, kodin toisen koivikoissa, toisten veijojen vesillä. — Niin kuluvi päiväkullat, aika armas rientelevi!

Niin kuluvi päiväkullat, aika armas rientelevi, kuin kuluvi linnun matka, kurjen kulku korkealla, taikka taival koskivenhon kosken kuohussa kovassa. Väleen lintu liitelevi, kurki siirtyvi sivutse, ohi lentää leijahuttaa; väleen väistyvi venokin, puinen pursi puikahtavi, sivu rantain siirrähtävi kosken aalloissa kovissa, vaahtovirran vilinässä kohti valkamaa kotoista taikka muuta satamata. — Niin kuluvi päiväkullat, aika armas rientelevi!

Niin kuluvi päiväkullat, — anna, armias jumala, ajan kultainen kuningas, armaast' aikani kulua, viikkojeni vierähellä! Anna, armias Jumala, korkeuksien kuningas, ett’en armast’ aikoani, päivieni päärlylöitä, hetkieni helmilöitä möisi, kuin möi Esau muinen, epatto, esikoisuuden, kallehimpansa, katala, halpaan hernekeitoksehen, ruumiin rokkaan ruskeahan! Anna aikani paremmin, hetkieni herttaisemmin korkeampihin kulua, kallehimpihin kaota!

Anna siunaust’ ajastani, ajastani, toimestani ees pisaran pienen verran, taikka kortisen vähäisen kallihille kansalleni, suloiselle Suomelleni!

Vielä viimeksi, Jumala, kun on aikani kulunut, elon' ilta ehtinynnä, suo'os silloin mun Sinussa, aaltoraukan rauhattoman, kyynelöivän kyyhkysrukan löytää ikirauhan ranta, iki-oksani ihana!

MA OLEN

Ma olen tunne-ihminen, mies olen mieli-alojen. Niin herkkä kaikelle kaunihille, niin altis tunteitten aaltosille.

Ei tarvis paljon, ennenkun

jo kirkkahin on mieli mun: —

vain säde pienoinen taivahalta

tai kukka kummulta kukkivalta.

Ja väleen taas poiss' ilo on,

ja sydän mer' on rauhaton:

vain kylmä tuuli tuoll’ ulkosalla

tai loukkaus pien', — oon jo pilven alla.

Vaan kaunista jos kuulla saan,

tai luoda katseeni ihanaan,

niin silloin suunniltain olen poissa,

niin henkeni silloin on haltioissa.

Lie paha, kun noin herkkä oon,

noin joudun usein aallokkoon,

vaan jäiseksi järki-ihmiseksi

mä tahtoisin sentään viimeiseksi.

Se onhan, kuni kivi, puu,

jonk' yht’ on, mitä tapahtuu;

sen kivirinnass' ei tunteet tyrsky,

sen laskelmiin vaikuta tyyn' ei, myrsky.

Ei! Tunnen syväst’ ennemmin,

jos siin' on myötä kyynelkin,

kuin tahtoisin olla vain järjen jäätä,

vain arvoja laskevaa kylmää päätä!

Ma olen tunne-ihminen, mies olen mieli-alojen. Niin herkkä kaikelle kaunihille, niin altis tunteitten aaltosille.

ATOOMI OLEN PIENI VAIN

Atoomi olen pieni vain ma kaikkeudessa maailmain. En merkitse siin' enemp', en, kuin maassa mullan matonen.

Atoomi olen pieni vain

rinnalla luotuin suurempain,

rinnalla taivaan planeettain,

tai valtamerten vaahtoovain.

Niin pieni olen, voimaton,

ja aikani niin lyhyt on: —

kuin tähdenlento, eloni

vain hetken kestää, sammuvi.

Vuoskymmenet kun vierii vaan,

ei mua muista ainutkaan.

Mun hautan' unhoituksiin jää,

sen risti ruostuu, häviää…

Ja sentään, vaikka atoomi

ma kaikkeudessa olenki,

on merkityksein on rajaton,

mun henken' ikihenki on!

On asemani arvokkain: —

ma luonnon kuninkuuden sain.

Ja valtioin on verraton: —

kaikk', kaikki allein pantu on!

Kaikk', kaikki maassa, meressä

mua palveleepi, ihmistä.

Ma tutkin tähdet, planeetat,

mua kantaa aallot vaahtoovat.

Ja jylhät luonnonvoimat saan

myös palveluuni taipumaan.

Kuningassauva siis mull' on,

oon luotu herraks luontohon!

Ja tässä viel' ei kaikkikaan:

mull’ ihmisellä, mulla vaan

myös hengenvaltakunta on,

ihana, laaja, rannaton!

Ja vihdoin, perustukset maan

kun pettää, raukee radoiltaan

planeetat, — mullen silloinkin

jää valtakunta ihanin!

Ja silloin koitoss' aamukoin

vast’ ymmärtää sen täysin voin,

kuink' ihmiskurjan pienen on

ijäinen arvo rajaton!

Ja silloin ymmärrän myös sen,

ett' aate, teko jokainen

ja sana, joka kuiskataan,

ei kuole seurauksiltaan! —

Vain pienen-pieni atoomi mä kaikkeudessa olenki, kuningaskruunun sentään sain, ja henken' elää ijät', ain!

LASTEN ILTARUKOUS

Nyt kiitos, Herra, kun tänäänkin mua suojelit, pientä lastas! Oi, suojele ensi yönäkin, ja enkelis taivahastas sä lähetä, Jeesus, mun vuoteeni luo ja anteeksi syntini mullen suo! Myös varjele äitiä, isääkin ja veikkoja, siskoja — kaikkiakin sä, suloisin, rakkahin Jeesus!

LASTEN AAMURUKOUS

Yön suloisesta levosta nyt kiitän, Jeesus, sinua. Ja rukoilen: mua pienoistas myös tänään kätke suojahas! Isälle, auta, äidille laps hyvä että olisin. Ja kuuliaisna sinulle sun tietäs aina kulkisin. Ja rakkahalle kodillein suo suojas myös, oi Jeesuksein!

NYT VEISATKAATTE!

(Jouluviestiin 1902)

Nyt veisatkaatte, nyt soittakaatte te sydämistänne Herralle! Nyt ihmehen suurimman nähdä saatte, kun Betlehemihin käytte te: on luomaton ihmismuotoon luotu ja Jumalan Kristus meille suotu.

Hän köyhänä seimess' uinuu tuolla,

kuin lapsonen köyhin konsanaan.

Ja seudut tään seimen ulkopuolia

ne kaikki on öisessä rauhassaan.

Ei maailma tiedä, ei kuningashovi,

mi sykkää nyt alkoi ylhäinen povi.

Mut vait! Mikä laulu yössä raikuu?

Mi taika loi kirkkahaksi yön?

Se on enkelten ääni tuo, mi kaikuu

ja ylistää suuruutta armotyön!

Kas, ilmassa leijuvi enkeleitä

ja Herran kirkkaus on ympäri heitä!

Ja paimenet köyhät, jotk' yöllä valvoi ja vaaroista varjeli karjojaan — he, joiden sydäntä synti kalvoi ja jotka kaihosi autuuttaan — he hämmästyneinä nyt saavat kuulla, kuink' enkeli puhuu sulosuulla:

"Oi, älkää peljätkö! — kaikuu sana näin paimenill' ihanan enkelin — teill' ilmoitan ilona suurimpana nyt syntymän Kristussankarin. Hän kansan on kaiken Vapahtaja, ja seimessä halvass' on hällä nyt maja!"

Ja paimenet kuulivat enkelitten

nyt kiittävän Herraa hartaimmin.

Ja ihana näky se haihtui sitten —

ja kaikk' oli, niin kuni ennenkin.

Ja tiennyt ei kansa, ei kuningashovi,

mi sykkää nyt alkoi ylhäinen povi.

Mut paimenet köyhät ne riensi innoin

nyt Vapahtajaansa katsomaan,

ja seimen lapsessa riemurinnoin

he tunsivat Kristuskuninkaan.

Oi, paimenet! Mikä autuus teillä!

Mik' autuus ja ilo myöskin meillä!

Me tosin luonnonsilmillä emme,

kuin paimenet, Kristusta nähdä saa.

Hän kuulevi sentään rukouksemme,

ja läsnä asuvi uskovaa.

Siell' on hän läsnä ja nähdään, missä

hän syntyä saapi sydämissä.

"Oi, älkää peljätkö!" — kajahtaapi

näin enkelin tervehdys vieläkin.

Ja murheinen rinta se riemun saapi,

sydän toivoton sykkivi toivehin.

Ja lohduton saapi lohdutusta,

ja valkenee mielten yöhyt musta.

Oi, veisatkaamme, oi, soittakaamme siis sydämistämme Herralle! Nyt ihmehen suurimman nähdä saamme, kun Betlehemihin käymme me: on luomaton ihmismuotoon luotu ja Jumalan Kristus meille suotu!

MIKS SA HUOKAAT, SYDÄMENI?

(Suomennos)

Miks sä huokaat, sydämeni? miks' oot, silmän', itkuinen? Taivaan Isä, sielulleni lausu lohdun sananen! Kaikki kaikess' olet mulle, miksi näin nyt hylkäät mun? Oi, et hylkää, — kallis sulle olen, kerran näen sun!

Avattu tie luokse Luojan kautt' on Herran haavojen, niissä suloisimman suojan löydän sekä autuuden. Koittavasta kunniasta riemuitse jo, rintani! Kerran pääset sotimasta, rauhas kestää ijäti!

IV. PYHÄ VUORI

Juurella kotikuusen elän, lemmin —, mut katse olkoon pyhään vuoreen päin! Kuin kukka, pian kuihdun, kuolen täältä, kuin virran kuohut, kiitää elämäin.

Mut vaikka ikän' ois kuin Metusalan,

vaikk' eläisin mä tuhat vuottakin,

se vailla sisällystään parhaint' oisi

sinutta, Siion, vuori ihanin!

Sun puolehes siis, pyhä vuori, katson

ma kulkeissani kautta korpimaan,

kuin katsoo purjehtija aalloill' yössä

majakan valoon, kaukaa vilkkuvaan.

Ja katsoen sua, valotorni pyhä, mä vaarat vältän, turvass' olla voin, on rauha rinnassaan ja riemuin kerran saan nähdä ijäisyyden aamukoin.

ON HELLUNTAI —

On helluntai; kevättuulonen taas huokuvi vesillä, mailla. — Oi, Herra, myös Henkesi tuulosen suo kautta Suomeni laaksojen kevättuulosen tuulla lailla, uutt' elämää tuoretta luoden niin kuolleisiin, kuivihin luihin, uutt' elämää vihantaa tuoden niin kuivihin Siionin puihin!

On helluntai; kevätvalkeus taas hellästi heijastaapi. — Suo, Herra, ett' armosi kirkkaus, sun sanasi, Henkesi valkeus myös loistaa mielihin saapi, yön keskelle aamun antaa, ja murheesen riemua luoda, ja köyhille aarteita kantaa ja raukoille rauhaa suoda!

On helluntai; kevään henki jään ja hanget jo haihdutti vallan. — Suo, Herra, sun Henkesi liekillään myös murtaa rintaimme rautajään ja haihduttaa itsekkyyshallan! Suo rakkautta uhraavaista, min käsi ain' valmisna oisi, kun poistaa se puutetta maista ja taakkoja tasata voisi!

On helluntai; kevätlaulut ne niin hellät taas luonnossa raikuu! Oi, Herra, sa avaos huulemme, suo Henkesi seurakunnalle, siit’ että sun kiitokses kaikuu! Luo kiittävä mieli sä meihin, sua että me voisimme kiittää, ja lintujen säveleihin nyt kiitosvirtemme liittää!

DIAKONISSOIN LAULU

(Oulun diakonissakotia varten mukaellen suomennettu.)

Oi, Ylipaimen, astu keskehemme, lähetä Henkes johdattajaksemme, suo templinäs tään olla huonehemme, Jeesus, oi, Jeesus!

Sä, joka kannoit syntisairautemme,

luo tosi hehku meidän povehemme,

sinulle elääksemme, kuollaksemme,

Jeesus, oi, Jeesus!

Kaikk' kantaaksemme hiljaa, nöyryydellä,

suo meille sydän siveä ja hellä,

sä pue meidät mieles hellyydellä,

Jeesus, oi, Jeesus!

Meit' auta että kärsiviä hoitaa

ain' osaisimme, heidät sulle voittaa,

sua kaikella, min teemme, kunnioittaa,

Jeesus, oi, Jeesus!

Niin, kaitse meit’ ain, Paimen ylimmäinen,

suo meille lempi, kaikki kärsiväinen,

kaikk' uskova ja kaikki peittäväinen,

Jeesus, oi, Jeesus!

Ja vihdoin kuolemass', oi, Jeesuksemme, suo sulorauhasi sa sielullemme, sua ylhääll' ijäisesti kiittääksemme, Jeesus, oi, Jeesus!

KIITÄ HERRAA!

Kiitä Herraa! — rajaton rakkautens' ollut on. Kiitä Herraa! — tuhannet armons' ovat antimet.

Kiitä Herraa! — hän sun loi,

tarpees kaikki sulle soi.

Kiitä! — hänen lahjojaan

koti, terveys, kaikk' on vaan.

Kiitä Herraa! — sieluas

rakasti niin Jumalas,

että tähtes kuolohon

Poikans' antanut hän on.

Kiitä Herraa! — syntisi

hän ain' anteeks' antavi:

katuvalle ei hän tee,

niinkuin synnit ansaitsee!

Kiitä Herraa! — matkallas

sana on sun soihtunas;

siitä virtaa virvoitus,

uuvuksissa uskallus.

Kiitä Herraa! — katsehin

hän sua seuraa rakkahin.

Kiitä! — huutos heikoimman

kuulee korva Jumalan!

Kiitä Herraa! — horjutko,

hänpä tukemass' on jo.

huokaatko all' ahdingon,

hänpä viihdyttämäss' on.

Kiitä Herraa! — onnekses

muuttaa hän sun murehes.

Kiitä! — kohden kotia

johdattaa sua Jumala.

Kiitä Herraa! — päivin, öin armoaan hän näyttää töin. Kiitä! — kaunis kaukomaa kohta porttins' avajaa!

OI, MUISTATKO?

("Pyhään muistoon" 1905.)

Sa lupasit hiljan, nuor' ystävä, tuoll’ alttarin ympärillä, kautt’ elosi vuosien kaikkien ain' astua jälkiä Jeesuksen. Lupauksesi teitkö, nuor' ystävä, sa tunteilla vilpittömillä?

Sä lupasit synnistä luopua

ja jättää turhuuden retken.

Sä lupasit hyljätä maailman,

päin kulkea kunnaita taivahan.

Oi, muistatko kallihit lupaukses

ja liittosi uudistushetken?

Sä muistatko, sielusi ystävän

kuink' ääni ol' armas, hellä,

kun huusi hän: "lapseksi tullos mun!

Ma siunaan ja suojaan ja varjelen sun".

Oi, muistatko katsetta, min hän loi

sua kohti, sun ystäväs hellä?

Ja muistatko, kuinka hän muistutti, min hinnan hän sielustas antoi, kun yrttitarhassa taisteli ja ristillä verensä vuodatti, ja kuinka hän raskasta ristiä sun tähtesi kerran kantoi?

Ja muistatko, kuinka hän varoitti: mit’ auttaa se ihmistä voisi, jos voittaiskin kalleudet kaiken maan ja puettu vaikk' olis purppuraan, kun kuolottomalle vain hengelle ikiturmio tuosta oisi?

Ja muistatko, kuinka hän kuiskaili:

#Pysy, lapseni, valvehilla!

"Et tiedä sä, konsa se hetki lyö,

mi päättävi päiväs ja kuolonyö

sun työsi, sun kulkusi katkaisee, —

pysy, lapseni, valvehilla!"

Ja muistatko senkin, nuor' ystävä, mitä johtotähteä tahtoi sun sielusi sulho sua seuraamaan ja uskoen katsomaan uutteraan? Sana Herran, tuo jalkojes kynttilä, joko unhoittua se mahtoi?

Ja vielä, nuor' ystävä, muistatko, kuink' aina sun ystäväs parhain lupas kuulla sun huutosi, kuiskaukses, kun ilmoitat hallen sä puuttehes? Tätä käytötkö kallista oikeuttas sä nuoruudessas jo varhain?

Oi, ystävä nuori, äl' unhoita, mitä lupasit templissä tuolla! Äl' unhoita sielusi ystävää, älä retkille synnin riennä, jää, — ikähenkesi muutoin kauhean ikikuoleman voipi kuolla!

Pysy liitossa Jumalan lapsena,

tai luovuitko, — käänny, oi, käänny!

Viel' armoa Herrasi tarjoaa,

viel' anova anteeksiannon saa.

Tule! — vielä nyt autuuden päivä on!

Tule, nouse, palaja, käänny!

Kätes laske sä kätehen Jeesuksen, ja sielusi hällen usko! Ja turvallisna sä kuljet näin kotimaahasi uuteen, pyhään päin, ja kerran sun silmiisi loistavi iki-aamun ihana rusko!

IL0ITSE, TVTÄRR SÄ SIIONIN!

Iloitse, tytär sä Siionin! Riemuitse sä, kristikansa! Jo saapui kuningas Saalemin sun tähtesi kunniastansa! Hän seimessä tuolla nyt piennä makaa, mi valoa, rauhaa rintaasi jakaa! Sun tähtesi ihmislapsena on tuolla Jumala!

Iloitse! Jo valkeni synkkä yö: — meit' etsinyt ylhäält' on koitto. Jo riemuiten, murheinen rinta, lyö! Jo synnistä, kuolost' on voitto. Laps' seimen on maailman autuus, valo, laps' seimen on kuoleman voittaja jalo, laps' seimen on totuus, elämä, — oi, häntä ylistä!

Hänt' ylistä, tytär sä Siionin, nyt harpuin, kanteloin, kielin, ja laulaos laulusi ihanin sa hänelle hartahin mielin! Ja portties auki suo olla hälle, sun sielusi suurelle ystävälle, hänt' ylistä, tytär Siionin, sa lauluin tuhansin!

Sun murheesi päiv' on päättynyt, ja mennyt on odotusaikas, sun kuninkaas kallis on tullut nyt, — siis soikohon laulusi raikas! Ja niin kuni Siimeon, nähden Herran, hänt' uskossa syleili riemuiten kerran, hänt' uskossa syleile myöskin sä ja häntä ylistä!

Niin, — ylistä, kiitä sä Jeesusta ja kunnia Herralle anna! Ja syväll' ain' olentos pohjassa sa Jeesusnimeä kanna! Tää nimi se tyyntää myrskyn, mi pauhaa, tää nimi luo eloosi, kuoloosi rauhaa. Tät' ylistä lauluin tuhansin oi, tytär Siionin!

PAIMENVIRKA - KALLIS VIRKA

Paimenvirka — kallis virka, toimi jalo, ihana, — kuinka voisin oikein täyttää tehtäviäs suuria? Kuinka voisin ase olla suuren Ylipaimenen, olla tosipaimen hellä, Herralle kaikk' uhraten?

Paimenvirka — kallis virka, mutta raskas, painava. Kuinka voisin paimennella oikein Herran laumoja, tuhansia elontielle eksyksistä johdattaa, sanalla ja elämällä totuudesta todistaa?

Kuinka voisin, kuinka voisin olla altis, uuttera, laaksoissa ja kukkuloilla varoitusta voimalla ilmi huutaa? Tosi-innon, voiman, halun mistä saan? Itse olen kylmä, kuollut, laimea mä kokonaan.

Herra, sinun etehesi

sydämeni huolet tuon.

Herra, sinun puolehesi

etsivän mä silmän luon.

Tuhat rukousta sulle

rinnastani kohotan.

Anna, Herra, apus mulle!

Apuasi kaihoan.

Sinä tosipaimeneksi

Henkes kautta minut tee!

Lämmitä sä sydän kylmä,

niin se sulaa, lämpenee!

Tee sä kuollut eläväksi,

uhraavaiseks' itsekäs!

Auta arkaa, väetöntä

väkevällä Hengelläs!

Kaiken Herra kaikkivoipa, ylipaimen, kuningas, sieluni sa köyhän puoleen silmäsi luo armossasi Anna sinä paimenvirkaan mulle Henkes valtuutus! Vuodata sa sydämeeni ehjä paimenrakkaus!

Vuodata, niin nimestäsi en mä väsy huutamaan, laumaas ruokin uutterasti, kaitsen, hoidan ahkeraan. Sanallasi särjetyitä sydämiä lohdutan, paatuneille parannusta, kääntymystä julistan!

TÄNÄÄN VIELÄ —

(Hepr. 3:7, 8.)

Tänään vielä ääni Herran kaikuu sulle, suruton, Tänään vielä, — mutta kerran varmaan vaikeneva on. Tänään vielä kutsumuksen ääni hellä sulle soi, huomenna jo parannuksen teko myöhäist' olla voi.

Tänään vielä Jeesuksesi kolkuttavi ovelles, iki-aarteet sielullesi antaa tahtois omakses. Tänään vielä, — sydäntäsi ällös siis sä paaduta! Kohta sammuu elämäsi, armonaik' on lopussa!

Tänään viel’ on auki ovi taivaan valtakuntahan, eikä esteeks mikään sovi eessä Herran Jumalan. Tänään vielä taivahassa armoitetaan syntinen. Miks siis, kuten Meriibassa, seisot, Herraa kiusaten?

Tänään vielä katuvalle tapahtuvi laupeus, myöskin kaikkein kurjimmalle täysi anteeks'antamus! Kiiruhda! Ja syntis kanna eteen armo-istuimen! Kurjuudessas itses anna käsiin hyvän Paimenen!

Kiiruhda, kun tänään vielä tarjona sull' armo on! Meriibassa, synnin tiellä, ällös viivy, onneton! Omatuntos tylsyy, paatuu, koveneepi sydämes, Herran vihan malja kaatuu, kuni paula ylitses!

Tänään viel' on — oi, se tiedä! mahdollinen kääntymys, mutta ikikuoloon viedä pieninkin voi viivähdys. Tänään armaan auttajasi turvihin siis kiiruhda! Polta sillat takanasi! Taivashan on tarjona!

OI, SYY ON SOITTAA —

Oi, syy on soittaa, oi, syy on laulaa nyt kiitosvirttä jos koskonkaan, kun synnin kahleita, kuolon paulaa on Kristus tullut nyt murtamaan. On syytä laulaa, — vapauden, voiton toi Kristus sullen, toi aamukoiton!

On syytä linnulla riemuin soittaa,

jos paulast', ansasta pääsee pois.

Ja vapauden jos vanki voittaa,

sen eikö riemuiten ääni sois?

Mut _sinä _vaiti? Ei! Laula, laula!

On kahlees rikki, on poikki paula!

On kahlees rikki, vapauden ovi

se auk' on, päättää voit orjantyös.

Pois murhelaulut siis! Riemuun povi

ja kiitos soimaan, kun loppui yös!

Ei pakko käydä nyt kuolon teitä,

vie iki-elohon Jeesus meitä!

Siis laula, kiitä! Tuhansin verroin on riemuhun suurempi sinun syys, kuin linnun, vangin — miljoonin kerroin on aikaa pitempi ijäisyys! Oi, laula! Taivoon sa vapaast' entää nyt voit, nyt kotkana ylös lentää!

Oi, laula! Synnin ja kuolon alta

sun nostaa lapsonen jouluyön.

Oi, laula! Vaipunut on se valta,

mi turmeli ihmisen, Luojan työn.

Oi, laula! Jeesus sun vapaaks' osti,

yön valloille puolestas hän kosti.

Oi, laula, nuori, oi, laula, lapsi, oi, laula, nainen, ja laula, mies, ja laula, vanhuskin valkohapsi, sa, jolle pian jo päättyy ties! Oi, laula! — suakin varten jalo on joulun lahja, on Jeesus-valo.

Oi, laula, ja avaos hällen oves, — ja sulorauhan hän rintaas suo, ja juhlariemua uhkuu poves, ja kuolon kammon hän kauvas luo, ja ikijuhlaa sa viettää kerran saat, voitosta laulaen, luona Herran!

SUN RISTISI JUURELLE, JEESUS —

Sun ristisi juurelle, Jeesus, ma kurjana kumarrun; uutt' armoa rukoellen sun eteesi polvistun.

Sun ristisi juurelle, Jeesus,

käyn nöyrästi tunnustain:

ma, raukk', olen rikkonut paljon,

ja mulla on syntejä vain.

Sun ristisi juurelle, Jeesus,

mä syntini synkät tuon.

Niin kurjana kuin olen, puolees

mä kaihoovan katseen luon.

Sun ristisi juurelta, Jeesus,

ain' rintaani rauhan sain,

sain lohtua lohdutonna,

sain iloa murheissaan.

Siell' äänesi kuiskaavan kuulin,

kun taistelin epäillen:

"Se on täytetty!", velkasi maksoin,

mä täydesti maksoin sen.

Ja voimattomuuttain jos itkin,

ja huokailin huonouttain,

sä käskit mun sinussa nähdä

mun kaikken' oi, auttajain.

Niin, ristisi juurelta, Jeesus,

ain' armoa uutta sain.

Oi, vieläkin, kallis Jeesus,

sa armahda kurjuuttain!

Sun ristisi juurella mullen

kaikk' anteeksi syntini suo!

Mua puhdista veressäsi,

mun rintaani rauhas luo!

Sun ristisi juurella, Jeesus,

suo pysyä aina mun!

Suo ett' ikikotia varten

ma valvon ja valmistun!

Sun ristisi juurella, Jeesus, mun elää, mun kuolla suo! Kun nukun, suo nukkua silloin mun riemuiten ristisi luo!

LASTEN JOULULAULU

(Lasten Lähetyslehteen 1904.)

Taas tullut on armas joulujuhla, ja kaikk' on suloista, ihanaa. Mut suloisinta on Jeesuksesta taas kuulla suloa sanomaa.

Hän tullut meille on turvaksemme,

suloinen sieluimme ystävä;

hän rakkaudesta jok' itsens' uhras

ja kuoli Golgatan ristillä.

Hän Betlehemissä joulu-yönä

lepääpi pienenä lasna nyt.

Hänestä enkeli, valkosiipi,

julisti: Kristus on syntynyt!

Ja syntyessä tään Jeesuksemme

ne lauloi enkelit kauniisti,

ja Herran kirkkaus se sydänyössä

yl' öisen taivahan loisteli.

Oi, terve tultuas, kallis Jeesus,

sä rauhan, autuuden Ruhtinas!

Nyt autuasna voin elää, kuolla

sä, hellä Paimen, sun helmassasi

Sä synnyit tähteni ihmiseksi,

ja veres tähteni annoit sä.

Näin ihmislapsen mun, pienen, heikon,

vapahdit kuolosta, synnistä.

Nyt laulan, suloisin Jeesus, sulle

kiitosta kaikesta armostas.

Oi, ollos kiitetty, kallein Jeesus,

sun syntymästäs, sun kuolostas!

Mut laulaessani kiitosvirttä

mun muistuu mieleeni synkkä maa,

min lapset sinua tuntematta

viel' yössä elää ja kuolla saa.

Oi, anna heillenkin valos, Jeesus,

heilt' yön jo synkeys poista pois,

ett' ylistystäsi hekin laulaa

ja sinust’ iloita sais ja vois!

Niin, kuule, armahin Jeesus, meitä ja juhlamieli nyt meihin luo, ja kerran ijäistä valon juhlaa sa meidän luonasi viettää suo!

ON JOULU —

(Nuorison Jouluun 1901.)

Jo sydämet synkeät valjetkoot, ja tyyntykööt tunnon tyrskyt! Ja kaukaa kaikuna korvihin vain soikohot elämän myrskyt! On joulu, juhlien juhla, nyt! On joulu, ja jouluna syntynyt on rauhan Ruhtinas, Kristus!

Pois hetkeksi huolet ja touhut työn!

Pois aatokset halvat, maiset!

Pois pienoisseikat, pois murehet,

nuo rintoja riuduttavaiset!

On joulu, juhlien juhla, nyt.

On joulu, ja jouluna täyttynyt

on kansojen kallehin toivo.

Oi, hiljaa! Kuulehan! Enkelten kuink' äänet sulosti pauhaa, ja kuinka he, harppuja helistäin, taas julistaa juhlan rauhaa: "Maass' olkohon rauha ja sovinto ja ihmisill' ihana suosio! Tänä päivänä syntyi Kristus!"

Oi, hiljaa! Kuuntele, katsele!

Jo taivas armasna aukee!

Jo koittavi ihmekirkkaus,

jo vankilan holvit raukee!

Ja seimen lapsosen pienen luo

maat, kansat jo kaukaiset uhria tuo,

hän onhan kansoille kallein!

Tuo uhrisi, ystävä, myöskin sä! Tuo uhrisi, kumarra lasta! Ja iloitse, ihastu taivahan sä lahjasta suurimmasta! On joulu, juhlien juhla, nyt! On joulu, ja jouluna syntynyt on rauhan Ruhtinas, Kristus!

LUO, HERRA, SA SILMÄSI!

Luo, Herra, sa silmäsi isäimme maan, luo kansamme köyhän puoleen! Tääll' aallot nyt uskottomuuden käy, sun uskollistasi mont' ei näy. Viha kirkkoas vastaan kiihtyy, sadat-tuhannet synneissä viihtyy. Oi, Herra, luo silmäsi isäimme maan, luo kansamme köyhän puoleen!

Meit' armahda, Herra, viel' armossas, viel' anna sä parannusaikaa! Kyll' ääretön synteimme paljous on, kyll' ansaitsimme me tuomion, kun kuljimme synnin teitä, yhä torjuin, kun kutsuit meitä. Mut armahda, Herra, viel' armossas, viel' anna sa parannusaikaa!

Viel' anna sa kaikua kutsuntas,

viel' armoas, Herra, tarjoo!

Ja sanasi vasaroin meitä lyö,

meist' ett' uni väistyis ja poistuis yö!

Suo tilaamme tomussa surra!

Auk' ovemme, porttimme murra!

Viel' anna sa kaikua kutsuntas,

viel' armoas. Herra, tarjoo!

Ja jos emme muutoin me heräjä, niin vitsaakin, Herra, käytä! On armoa sekin, kun vitsaa suot, kun taivahallemme pilviä luot. Siell' etsimme pilvien alla sua mielellä rukoilevalla. Siis jos emme muutoin me heräjä, niin vitsaakin, Herra, käytä!

Mut paatumuksen sa tuomion meit' ällös suo kohdata, Herra! Suo muistaa sa kansamme ainiaan, kuin sortui ne kaupungit pyhän maan, kun alla ne vihasi hukkui, ohi armonsa ajan kun nukkui! Oi, paatumuksen sa tuomion meit' ällös suo kohdata, Herra!

Tät' aikaa, niin synkkää, seurata suo, Herra, sa helluntaituulten! Uutt' elämää, henkeä kirkkoos luo, uus' ihana helluntaikaste sa suo, ja meidät sun voimallas täytä, maan äärille kunnias näytä! Tät' aikaa, niin synkkää, seurata suo, Herra, sa helluntaituulten!

Niin, pelasta, pelasta isäimme maa viel' armossas, laupias Herra! Suo kasvois viel' armoa säteillä! Suo kansamme nousta, herätä! Suo kukkia korpein ja soiden ja valjeta vainioiden! Oi, pelasta, pelasta isäimme maa viel' armossas, laupeas Herra!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOTIKUUSTA KUUNNELLESSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYSLUETTELO:

KUN MA KUULIN KOTIKUUSTA

I. KOTIKUUSI

PROLOOGI

I.

II.

III.

LIMINGAN KANSANOPISTON PÄÄTTÄJÄISISSÄ

JUHLARUNO

I.

II.

III.

TAAS TERVE, KALLIS VAPAUS!

PUIJO

JUHLARUNO

I.

II.

NOUSKAA, NUORET!

OI, SA JÄRVENI SININEN! −

JUHLARUNO

I.

II.

III.

RAITTIUSKANSAN LAULU

RAITIS SUOMI

TIE ONNEHEN

II. HÄN JA KOTI

SAIN PALJON LUOJALTA, ARMAHAIN –

SUA LEMMIN —

MINÄ LAULAN NYT TODEN LAULUN –

SUN ÄÄNESI SOINNUN, OI, ARMAHIN —

MÄ MATKALLA VIIKKOJA VIIVYIN VAIN

KALERVON KEHTOLAULU

KAUN0LLE KAHDEKSANVUOTIAANA

III. TUNNELMIA

SYKSYN TULTUA

LAPSEN HAUDALLA

HAUTAA KOHDEN, HAUTAA KOHDEN

EN IHAILE YKSIN KEVÄTTÄ

NIIN KULUVI PÄIVÄKULLAT

MA OLEN

ATOOMI OLEN PIENI VAIN

LASTEN ILTARUKOUS

LASTEN AAMURUKOUS

NYT VEISATKAATTE!

MIKS SA HUOKAAT, SYDÄMENI?

IV. PYHÄ VUORI

ON HELLUNTAI —

DIAKONISSOIN LAULU

KIITÄ HERRAA!

OI, MUISTATKO?

IL0ITSE, TVTÄRR SÄ SIIONIN!

PAIMENVIRKA - KALLIS VIRKA

TÄNÄÄN VIELÄ —

OI, SYY ON SOITTAA —

SUN RISTISI JUURELLE, JEESUS —

LASTEN JOULULAULU

ON JOULU —

LUO, HERRA, SA SILMÄSI!

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE