Hallatar ja paimentyttö
Date: 2026-03-08T00:00:00+00:00
Keywords: Fairy tales -- Finland

The Project Gutenberg eBook of Hallatar ja paimentyttö

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Hallatar ja paimentyttö
ja muita satuja

Author: Sakari Salovaara

Release date: March 8, 2026 [eBook #78144]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78144

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ ***

language: Finnish

HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ
ja muita satuja

Kirj.

SAKARI SALOVAARA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1925.

SISÄLLYS:

Hallatar ja paimentyttö.
Tonttukuninkaan kiitollisuus.
Kaksi tietä.
Satuprinsessa.
Tonttujen joululahja.
Metsänpeikko.
Nukkuva prinsessa.
Kuningas Pakkanen ja Auringontytär.
Satu Matista, Mustista ja noita-akasta.
Satu uskosta ja rakkaudesta.

HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ.

Laajan, karpaloita kasvavan suon keskellä asuu Hallatar maanalaisessa jäälinnassaan. Suopursut peittävät linnaan johtavan salaisen käytävän, ja virvatulet tanssivat suolla tarkkaa vartiopalvelusta toimittaen. Päivällä, auringon valaistessa maata, nukkuu Hallatar linnassaan sikeää unta. Mutta kun yö tulee, nousee hän kiireesti ylös maan päälle ja karkeloi ympäri suota hyppien mättäältä mättäälle virvatulien valjussa valossa.

Hallatar on ylpeä, kylmä ja kova kuin kirkas jää. Hän tahtoo olla yksinvaltias kuningatar valtakunnassaan. Voi sitä, joka sattumalta tahi vapaasta tahdostaan joutuu hänen kättensä ulottuville! Virvatulien petollinen leikki viekottelee sellaisen onnettoman kauas suolle, jossa Hallatar vihdoin jäisellä henkäyksellään jäädyttää hänet jääkalikaksi. Silloin Hallatar tanssii riemusta koko pitkän yön, niin että kristallikirkkaan huntunsa liepeet korkealle hulmuavat.

Eräänä päivänä heräsi Hallatar unestaan heleään kellojen kalkkeeseen.
Vihastuneena hypähti hän jääkukin koristellusta vuoteestaan ja kysyi
Pursulta, joka piti vartiota oven edessä:

»Mistä se semmoinen kilke ja kalke kuuluu?»

»Tuoltahan se, aholta metsän takaa», vastasi Pursu. »Virvatulet sanovat siellä olevan karjaa laitumella.»

»Vai karjaa laitumella», mutisi Hallatar pahanilkisesti. »Sitten siellä on paimenkin. Hänestä se kaikki paha lähtee.»

Samassa kuuluikin yli suon heleänkirkas, kaukainen lapsen ääni. Se lauloi jotakin iloista vallatonta laulua, jota kaiku kantoi suon toiselta laidalta toiselle, kunnes ääni viimein tuntui tulevan kaikilta neljältä ilmansuunnalta. Sitten ääni häipyi häipymistään ja lakkasi lopulta kokonaan kuulumasta.

Hallatar oli katketa kiukusta. »Uskaltaako tuommoinen mitätön paimentyttö minua uhmata», ajatteli hän. »Totta kyllä on, etten nyt päivällä voi hänelle mitään. Mutta tuleepa kerran yö, ja silloin hän saa tuntea valtani.»

Tulihan yö, mikäs siinä, mutta silloin paimentyttö ei enää ollut Hallattaren saavutettavissa. Pois hän oli kiiruhtanut karjoineen kaukaiseen, varakkaaseen taloon, jonka karjaa hän paimensi ja josta hän sai elatuksensa. Yöllä paimentyttö nukkui talon aitassa, jossa paitsi häntä piti asuntoa pieni piippolakkinen, pitkäpartainen tonttu. Tonttu ja tyttö olivat hyviä ystäviä ja juttelivat pitkiä juttuja keskenään milloin vain aika myöten antoi. Varsinkin vanha tonttuvanhus tiesi kertoa monia kummallisia tarinoita siitä kaukaisesta ajasta, jolloin karhut ja sudet kiertelivät talon ympärillä. Tyttö puolestaan kertoi tontulle minkälaisilta metsät nykyään kaukana salolla näyttivät ja miten siellä elettiin. Niin oli vähitellen kehittynyt syvä ja kaunis ystävyys tonttuvanhuksen ja paimentytön välille. Kumpikin heistä olisi ollut valmis uhraamaan itsensä toisen edestä.

No niin, paimentyttö siis saapui rauhassa kotiin tietämättä mitään Hallattaren pahoista aikeista. Hän meni levolle aittaansa ja puheli sinä yönä myöhään tonttuvanhuksen kanssa.

»Tiedätkö, tonttuseni», sanoi hän, »olen tänään löytänyt harvinaisen suuren suon. Sen lähellä on vanha, nurmettunut aho, josta karja saa syödä mehevää ruohoa. Ja itse suolla kasvaa niin suuria, punaisia ja kauniita karpaloita, ettet sinäkään koko pitkän ikäsi aikana ole varmaankaan sellaisia nähnyt, saati sitten maistanut. Mutta huomenna, tonttuseni, otan minä tuokkosen mukaani ja poimin sinulle oikein paljon marjoja. Kelpaapa meidän sitten taas elellä.»

Tonttuvanhus hymähteli, nauroi ja hymyili, ja silitteli pelkästä ilosta partaansa, niin että kaksi karvaa irtautui siitä ja putosi lattialle. Tämä olisi saattanut olla varsin vakava tapaus, sillä kaikki tontut pitävät partaansa äärettömän pyhänä. Onneksi ei tonttu itsekään huomannut koko tapausta.

»Pidän paljon marjoista, tyttöseni», puhui hän. »Vanha tonttuvanhus saakin niin kovin harvoin mitään parempaa ruokaa. No, hyväähän on kyllä joulupuuro ja pääsiäismämmi, mutta ne suuret juhlapäiväthän ovat vain kerran vuodessa. Minkälaista elämä näin arkioloissa on, sen tiedät itse parhaiten.»

»Mutta siitähän minun ei pitänyt sinulle puhua», jatkoi tonttu. »Tahdoin vain hiukan varoittaa sinua, ettet siellä retkeillessäsi eksyisi metsään tai sortuisi suolle. Siellä on paljon sellaisia salahautoja, joihin helposti saattaisit vajota ja jäädä iäksi päiviksi.»

»En minä eksy», sanoi paimentyttö.

Sitten hän pian nukkui lapsen huoletonta unta.

Mutta kaukana suolla riehui Hallatar raivoissaan. Olihan paimentyttö livahtanut häneltä sivu suun, mennyt ties kuinka kauas ja saattoi nyt rauhassa nauraa hänen vihalleen. No niin, olisihan hänen pitänyt se tietää! Kukapa tulisikaan suolle öiseen aikaan, virvatulien kaameaan välkkeeseen. Mutta hän, Hallatar, keksisi kyllä keinon, jolla saisi paimentytön viipymään iltaan asti.

»Asettakaa parhaat marjat mättäille!» sanoi hän virvatulille. »Pankaa ne siihen järjestykseen, että ne vähitellen johtavat poimijansa kauas suolle. Huomis-aamuksi pitää kaikki olla valmista!»

Virvatulet ryhtyivät työhön. Ne liehuivat, hyppivät ja tanssivat kuin virmatautiset. Mutta kun aamu tuli, loistivat kauneimmat karpalot mättäillä, punaisina, suurina, houkuttelevina. Ne oli sovitettu niin mestarillisen viettelevään järjestykseen, että poimijan täytyi seurata niitä ja joutua auttamattomasti eksyksiin keskelle suota.

Hallatar oli äärettömän iloinen saatuaan ilkeän juonensa näin hyvään päätökseen. »Nyt paimentyttö on varmasti minun», ajatteli hän, »ja minä pääsen kuulemasta hänen hirveitä laulujaan.» Sitten hän tanssi suuren voittotanssin suolla, kunnes aamu vihdoin valkeni, ja hänen täytyi laskeutua alas kylmään jäälinnaansa. Siellä hän laskeutui uhkealle vuoteelleen ja koetti nukkua. Mutta niin hartaasti odotti hän puuhiensa onnistumista, ettei uni koko pitkänä päivänä tullut hänen silmiinsä.

Vasta iltapäivällä saapui paimentyttö karjoineen suuren suon lähettyville. Karjansa jätti hän aholle, metsän laitaan, mutta kiiruhti itse innosta palaen marjoja poimimaan. Ensin hän löysi mitättömän pieniä ja mauttomia marjoja, joita ei juuri viitsinyt tontulle viedä. Mutta, miten ollakaan, äkkiä huomasi hän edessään, mättään täynnä mitä herkullisimman näköisiä, suuria, tummanpunaisia karpaloita. Hän kiiruhti heti sinne, ja hyppeli sitten mättäältä mättäälle seuraten virvatulien rakentamaa, eksyttävää reittiä.

Oli jo ilta, kun paimentyttö vihdoinkin lähti kulkemaan siihen suuntaan, jossa otaksui ahon ja karjan olevan. Mutta hän lähtikin kokonaan toisaalle päin kuin olisi pitänyt. Hän kulki yhä syvemmälle ja syvemmälle vesiperäisellä, upottavalla suolla, kunnes hän vihdoin huomasi eksyneensä ja alkoi itkeä. Joka puolella hänen ympärillään levisi sulia suonsilmiä ja suuria lammikoita. Näytti aivan mahdottomalta selviytyä hengissä kaikkien noiden salahautojen yli senkin vuoksi, kun ilta jo alkoi hämärtää. Tämän huomasi paimentyttökin ja alkoi entistä katkerammin itkeä.

Tuli yö, ja virvatulet alkoivat välähdellä suolla. Paimentyttö värisi vilusta ja pelosta ja kätki kasvonsa esiliinaansa, sillä hänestä tuntui niin kammottavalta täällä suolla. Silloin hän paremmin tunsi kuin näki erään virvatulen tanssivan aivan edessään, ja mikä ihmeellisintä: hän kuuli sen puhuvan selviä, ymmärrettäviä sanoja puhtaalla ihmiskielellä.

»Oletko eksynyt?» kysyi se. »Silloin teet parhaiten seuraamalla minua. Ohjaan sinut pian yli suon kuivaa, lujaa polkua pitkin, joka alkaa tästä läheltä.»

»Todellako?» huudahti paimentyttö. »Olisipa se hauskaa!»

Ja virvatuli alkoi heti tanssia eteenpäin ja viittasi paimentyttöä seuraamaan itseään. Itkien, kylmästä vapisevin jaloin harppaili tyttö eteenpäin toivoen kauhean suon pian loppuvan. Mutta virvatuli ei ajatellutkaan opastaa paimentyttöä suorinta tietä kuivalle maalle; olihan se Hallattaren palvelija ja sen täytyi noudattaa tämän tahtoa. Se siis kuljetti tyttöä sinne päin, missä Hallattaren valmistama, maanalainen vankila häntä odotti. Ja tyttö seurasi virvatulta aavistamatta ollenkaan tämän ilkeitä aikeita.

Yht’äkkiä kuului humahdus — shumms! — ja paimentyttö vajosi pimeään, kosteaan vankilaansa. Samassa saapui Hallatar paikalle ja nauroi ilkeästi. »Siellä saat olla», sanoi hän, »kunnes joku vapaaehtoisesti astuu luoksesi.» Sitten Hallatar riensi pois ja tanssi kuin villitty pelkästä ilosta.

Mutta alhaalla synkässä luolassa itki paimentyttö rajusti ja katkerasti: »Täällä saan olla ikäni kaiken», huokasi hän, »sillä ei kukaan ole niin hullu, että vapaaehtoisesti astuisi tänne pimeyteen.» Ja paimentyttö heittäytyi pitkälleen luolan lattialle ja makasi siinä aivan murtuneena surusta ja epätoivosta.

Mutta suuren talon aitassa istui vanha tonttu levottomana odottaen tyttöä. Yö kului yhä pitemmälle ja pitemmälle, mutta tyttöä ei vain kuulunut. Vihdoin tonttuvanhus ei enää voinut pysyä paikallaan; juuri kun aurinko nousi korkean vaaran takaa, astui hän ulos aitasta ja lähti metsään. Hän käveli matalana ja tarkasti piilossa pysyen, ettei vain kukaan ihminen sattuisi häntä huomaamaan. Onneksi oli aamu vielä liian aikainen väsyneelle ihmiskunnalle; pihapuussa vain kukkui käki ensi tervehdyksensä aamuauringolle…

Metsään päästyään alkoi tonttu juosta. Paimentytön kuvauksesta hän tiesi missä päin suo oli, ja sinne hän nyt kiiruhti kuin hengenhädässä. Pian hän kuulikin kaukaista kellojen kalketta. Hän oli kulkenut hiukan liiaksi oikealle, piti nyt oikaista mutka ja panna vielä lisää vauhtia vanhoihin jäseniin. Jopa saapuikin hän aholle, jossa karja rauhallisena märehti ja söi ruohoa. Tonttuvanhus silmäili etsien ympärilleen, mutta suota ei vain missään näkynyt. Aivan oikein! Paimentyttöhän oli sanonut sen olevan pienen metsikön takana. Tonttu kiiruhti metsään ja pujahteli kuin kärppä oksien alitse. Joka silmänräpäys odotti hän suon tulevan näkyviin naavaisten kuusien välistä. Viimein tonttuvanhus väsyneenä pysähtyi levähtämään. Suosta ei näkynyt merkkiäkään, näkyi vain puita niin kauas kuin silmä kantoi. »Olen lähtenyt väärälle suunnalle», ajatteli tonttuvanhus pyyhkien hikeä otsaltaan. Sitten hän kääntyi ja kiiruhti takaisin aholle.

Siellä hän pysähtyi hetkeksi tuumimaan. Hän oli niin väsynyt, että vapisi ja pitkä parta valui repaleisena ja takkuisena alas rinnalle: Mutta sitä ei tonttu ajatellut, ei ollenkaan, hän vain aprikoi millä ilmansuunnalla mahtoi suuri suo olla. Sitten hän luulikin sen keksineensä ja kiiruhti juoksujalkaa takaisin metsään.

Tällä kertaa hän osui oikeaan. Aava, alakuloisen näköinen suo avautui tuossa tuokiossa hänen silmiensä eteen. Suon laitaan tonttu pysähtyi epäröiden, ei kastumisen pelosta, vaan siitä yksinkertaisesta syystä, ettei hän yhtään tietänyt, ei aavistanutkaan, mistä paimentyttö olisi löydettävissä. Silloinpa huomasi hänet vanha, hyväntahtoinen sammakko, joka tunsi ja tiesi kaikki suon asiat ja salaisuudet.

»Kylläpä olet kurjassa tilassa, ukko rukka», päivitteli sammakko. »Mikä tuuli sinut tänne suolle toi?»

Tonttu katsahti tutkivasti sammakkoon. Hänestä sammakko näytti hyväsydämiseltä ja luottamusta herättävältä. Eikä hän enää epäröinyt, vaan kertoi sammakolle kaikin huolensa ja vastoinkäymisensä.

»Vai sillä tavalla on asiat», puheli sammakko miettivästi. »Onko paimentyttö kauankin ollut kadoksissa?»

»Eilisillasta lähtien», sanoi tonttu surullisesti.

»Vai niin, vai niin. No, kyllähän se on ikävä juttu. Mutta… mutta jos minä autan sinua, voit kyllä helposti tytön vapauttaa.»

»Missä hän on?» huudahti tonttu kiihkeästi.

»Satunpa senkin tietämään», virkkoi sammakko. »Kuulehan: jos viet minut pois täältä suolta ja suojelet minua, niin kerron sinulle kaikki.»

»Sen kyllä teen, ellet muuta vaadi», lupasi tonttu.

»No kuule siis: pikku tyttö on Hallattaren vallassa. Kauheassa, maanalaisessa luolassa istuu hän vangittuna, kunnes nälkä ja vilu hänet viimein tappaa.»

»Kauheata!» huudahti tonttu. »Sittenhän hänellä ei ole enää pitkältä elonaikaa. Lähtekäämme heti pelastamaan hänet!»

»Ei se niin helposti käy», virkkoi sammakko tyynesti. »Lujat lukot on
Hallatar pannut luolan ovelle. Satuin kuulemaan hänen sanansa silloin.
Tahdotko kuulla ne?»

Tonttu nyökäytti päätänsä, ja sammakko toisti ne sanat, jotka jo ennestään tiedämme. »Mutta sehän on helppoa», tuumi tonttu. »Minä antaisin vaikka henkeni tytön edestä.»

»Kyllä se saattaa siltä tuntuakin», hymähti sammakko arvoituksellisesti. »No, saadaanpa nähdä.»

He lähtivät kulkemaan suota pitkin, sammakko edellä, tonttu perässä.
Saapuivat vihdoin paimentytön vankilan ovelle ja pysähtyivät siihen.
Ovi oli leveä, suppilomainen suonsilmäke, joka näytti arvaamattoman
mustalta ja syvältä.

»Eikö Hallatar voi estää meitä paimentyttöä pelastamasta?» tiedusteli tonttu.

»Ei, sitä hän ei voi», sanoi sammakko. »Yöllä ehkä voisi, vaan ei nyt päivällä. Hallatar on nyt aivan voimaton.»

»Ja mitä minun on tehtävä?» kysyi tonttu neuvottomana.

»Senhän tiedät», vastasi sammakko. »Sinun on mentävä alas tytön luo.»

Silloin tonttu ei epäröinyt enää, päättävästi hän ummisti silmänsä ja heittäytyi alas syvyyteen. Kuului vain humahdus, kun tonttu tulla tupsahti pimeään luolaan. Siellä makasi paimentyttö lattialla katkerasti itkien.

»Nouse ylös, tyttöseni!» sanoi tonttu lempeästi. »Lumous on haihtunut, olet pelastettu.»

Paimentyttö huudahti ilosta, pyyhki kyyneleensä ja heittäytyi kiltin tontun kaulaan. Sitten tyttö asettui seisomaan luolan seinää vasten, tonttu kiipesi hänen olkapäälleen ja kohosi niin ylös maanpinnalle. Nyt tonttu etsi suolta pitkän, oksaisen puun, jonka avulla paimentyttökin pääsi pois vankilastaan. Ja tyttö kääri sammakon nenäliinaansa, pisti sen sitten poveensa ja yhdessä alkoivat he astua kaukaista kotia kohti.

Mutta seuraavana yönä riehui Hallatar vimmoissaan suolla. Vihdoin ei hän jaksanut enää hillitä itseään, vaan lähti hävitysretkille ihmisten pelloille ja kukoistaville niityille. Ja näitä retkiänsä jatkaa hän yhä vieläkin.

TONTTUKUNINKAAN KIITOLLISUUS.

Kerran maailmassa kauan, kauan sitten kulki eräs köyhä poika tietä pitkin. Väsynyt hän oli ja nälkäinen, hyvin nälkäinen. Hän toivoi pian pääsevänsä suureen, varakkaaseen kylään, jossa saisi syödä ja levätä eilispäivänkin edestä. Mutta mikä lieneekään ollut syynä siihen, kylää vain ei kuulunut, ei näkynyt. Ympärillä, edessä ja takana levisi vain synkkä, raivaamaton korpi.

»Hohhoh», puheli poika itsekseen. »Ikävää on elämä. Leipä, vaatteet, jalkineet, kaikki täytyy kerjätä. Se elämä ei totisesti huvita. Antaisin mitä tahansa päästäkseni uljaaksi, rautapukuiseksi ritariksi!»

Tätä huudahdusta seurasi korven äänetön, alakuloinen hiljaisuus. Poikaan se vaikutti masentavasti, ja hän melkein kauhistui ympärillään vallitsevaa suurta yksinäisyyttä. Huomaamattansa hän kiiruhti askeleitaan ja rohkaistakseen mieltään alkoi vanhaan tapaansa puhua itseksensä.

»Kylläpä täällä metsässä on kolkkoa», sanoi hän.» Ja miten salaperäinen, kammottava hämärä täällä vallitsee. Melkeinpä luulisi täällä piileskelevän pahoja peikkoja ja menninkäisiä, kuten saduissa kerrotaan.»

Sitten hän naurahti hiukan halveksivasti. Eihän hän toki enää sellaisia juttuja uskonut! Nehän olivat vain satuja sellaiset…

Silloinpa huomasi poika äkkiä edessään tiellä pienen, punaisen, lian ja tomun ryvettämän piippolakin. Mistä se lienee siihen joutunut, sitä hän ei tietänyt, mutta otti kuitenkin lakin maasta ja pisti sen taskuunsa. Samassa kuuli hän vähäistä rahinaa tien laidasta, säikähti , hiukan ja käännähti katsomaan.

Siellä seisoi pienen pieni, pitkäpartainen ja hyväntahtoisen näköinen äijä. Pituudeltaan saattoi hän olla noin peukalon pituinen, ja hänen harmaat, takkuiset hiuksensa valuivat vapaina olkapäille. Äijän pienillä, lempeillä kasvoilla lepäsi säteilevä, kumman viehättävä hymy.

»Mikäs outo elävä sinä olet?» kysyi poika ihmetellen »Enpä ole ennen sinun laistasi olentoa nähnyt.»

»Sen kyllä uskon», naurahti äijä herttaisesti. »Tavallisissa oloissa emme näet näyttäydy ihmisille. Mutta eräs onneton, harmillinen sattuma pakoittaa minut nyt kääntymään sinun puoleesi.»

»Vai niin, vai niin», puhui poika. »No, jos voin, tahdon mielelläni auttaa sinua.»

»Kysyt kuka olen», jatkoi äijä. »Olen kaikkien tonttujen kuningas. Tullessani äsken eräistä suurista pidoista riihitontun luota, putosi punainen piippolakkini johonkin tänne metsään. Lähdin heti takaisin sitä etsimään ja olinkin vähällä löytää sen. Silloin tulit sinä tietä pitkin ja veit lakkini. Pyytäisin nyt saada sen sinulta, en ilmaiseksi, vaan hyvää palkkiota vastaan.»

»Vai sinun se lakki olikin», sanoi poika. »No, tuossa saat sen nyt takaisin.»

»Ja mitä vaadit?» kysyi Tonttukuningas, painaen innokkaasti lakin päähänsä.

»En mitään sen enempää.»

»Älähän, tämä on kallis lakki, tämä. Se on kulkenut perintönä suvussamme isältä pojalle. Nyt se on jo toistatuhatta vuotta vanha.»

»Ohoh, vai niin vanha. No, voisitko sinä kenties hankkia minulle hyvän aterian tuonne kuusen juurelle.»

»Niinpä luulisin», virkkoi Tonttukuningas. Hän viittasi kädellään ja heti paikalla ilmestyi mainittuun paikkaan jos jonkinlaisia ruokia. »Hyvästi nyt», jatkoi äijä, »minulla on kiire. Etkö mitään muuta vaadi?»

»En tällä kertaa», vastasi poika, huikaistuneena monien herkkujen paljoudesta. »Mutta saanhan kai tavata sinua milloin haluan?»

Tonttukuningas mietti hetkisen.

»No, saat», lupasi hän vihdoin. »Hiukan vaivalloista se minulle tosin on. Tässä saat pienen, punaisen lankakerän, jota sinun tulee säilyttää huolellisesti. Jos siis tahdot tavata minua, heitä lankakerä kolme kertaa pääsi ylitse. Silloin saavun heti luoksesi.»

»Kiitos, kiitos», sanoi poika. Hän otti lankakerän, kietoi sen huolellisesti nenäliinaansa ja pisti taskuun. Sitten hän nälkäisenä, ahnaana kävi maukkaaseen ruokaan käsiksi. Tonttukuningas taas lähti omille teillensä.

Ahmittuaan suuren määrän herkkuja suuhunsa nousi poika ja lähti virkistyneenä jatkamaan matkaansa. Pian hän saapuikin suureen kylään. Siihen hän ei kuitenkaan pysähtynyt, ei hetkeksikään, vaan lähti kohta kulkemaan yhä eteenpäin.

Niinpä hän sitten kerran sattui saapumaan suureen kaupunkiin, jossa kuningas ja kaikki korkeat herrat asuivat. Siellä oli kuningas parhaillaan kuuluttanut, että se, joka voi tuoda prinsessalle auringonkullasta taotun sormuksen saa omakseen prinsessan ja puolen valtakuntaa. Mutta joka yrittäisi petosta tai valhetta käyttää, hän tulisi heti hirtetyksi.

»Ehkäpä minä voin sen tehdä», ajatteli poika. »Näyttäköön
Tonttukuningas nyt mahtiansa.»

Hän heitti lankakerän kolme kertaa päivässä ylitse. Tonttukuningas ilmestyi paikalla hänen eteensä.

»Mikä hätänä?» kysyi hän.

»Nyt on niin», selitti poika, »että sinun täytyy tuoda minulle auringonkullasta taottu sormus. Prinsessa tuolla linnassa tarvitsee näet sitä.»

»No, vai ei muuta, vai ei muuta», puheli Tonttukuningas ja viittasi kädellään. Heti ilmestyi siihen välkkyvän komea, loistava kultainen sormus. Poika pisti sen oitis sormeensa ja lähti linnaan.

Siellä istuivat täydessä komeudessaan kuningas, kuningatar, prinsessa ja koko hovi. Moisesta komeudesta tuli poika niin hämilleen, ettei saanut sanaakaan sanotuksi, seisoi vain ja töllisteli ympärilleen.

»No, mitäs sinulla on asiaa?» kysyi kuningas silminnähtävästi huvitettuna.

»Niin… tuota… se sormus», änkytteli poika.

»Mitä sinä tiedät sormuksesta?» uteli kuningas, ja prinsessakin kohotti päätään.

»Minulla on se tässä», sanoi poika ja ojensi sormuksen prinsessalle.

Prinsessa otti ahnaasti sormuksen hänen kädestään ja tarkasteli sitä joka puolelta.

»Kyllä se on oikea, isä», sanoi hän sitten.

»Todellako?» huudahti kuningas. »No, sittenhän ei auta muu kuin antaa pojalle sinut ja puolen valtakuntaa. Lupaushan on lupaus.»

»Pyh», sanoi prinsessa, »minäkö tuollaisen kerjäläisen omaksi! No, olkoon menneeksi. Jos hän ennen huomisen päivän laskua tuo minulle kuun kullasta kudotun harson, niin silloin tapahtukoon se.»

Poika kumarsi syvään, raapaisi kantapäällään lattiaa ja poistui takaperin linnasta. Saavuttuaan asuntoonsa otti hän heti lankakerän esille ja kutsui Tonttukuningasta.

»Mitä tahdot nyt?» kysyi tämä.

»No, sitä kuun kullasta kudottua harsoahan minä tällä kertaa pyytäisin», selitti poika. »Jos tuota niinkuin voisit hankkia sen minulle?»

»Ka, miksen», hymähti Tonttukuningas. »Heti paikalla sinä sen saat.»

Mennessään nyt linnaan hopeaharso käsivarrellaan ei poika enää käyttäytynyt niin kömpelösti kuin ensi kerralla. Hän meni suoraan prinsessan luo ja kumarsi syvään.

»Armollinen prinsessa», sanoi hän, »olen iloinen voidessani täyttää toivomuksesi. Kaunis, harvinaisen hieno hopeaharso on minulla tässä.»

Prinsessa asetti harson polvillensa, levitti sitä ja näytti hyvin tyytyväiseltä. »Ihanaa», sanoi hän, »se on kauniimpi kuin osasin toivoakaan. Kuulehan! Jos tuot minulle vielä kastehelmistä taotun kruunun, olen iäti sinun, ja sinun on koko valtakunta.»

No, mikäpäs siinä! Poika kiiruhti asuntoonsa, lukitsi tarkoin ovet ja akkunat ja käytti kolmannen kerran lankakeränsä voimaa. Tonttukuningas ilmestyi tietysti heti.

»Haluatko jotain?» kysyi se.

»Kyllä niin», sanoi poika. »Pitäisi saataman semmoinen kastehelmistä tehty kruunu sille kauniille kuninkaantyttärelle.»

»Ahaa!» vihelsi ukko pitkään. »Se on hiukan vaikeata. Mutta kuitenkin minä hankin sen sinulle.»

»Tahtoisin vielä saada täydellisen ritaripuvun ja varustukset», pyysi poika, kun Tonttukuningas toi kruunun. »Eihän tällaisissa ryysyissä oikein ilkeä kuninkaan linnaan mennä.»

»Eipä tosiaankin», hymähti Tonttukuningas. »No, saat kaikki mitä haluat, ja enemmänkin. Minä en milloinkaan ole itara.»

Samassa ilmestyi pojan hämmästyneitten silmien eteen ritarin rautapaita, miekka ja kypäri. Ne välkkyivät ja kimaltelivat komeasti auringon kultaisessa valossa. Ja liehuipa vielä kypärissä muhkea, monivärinen höyhentöyhtö. Poika puki kaikki nämä varustukset yllensä ja näytti nyt uljaalta, rohkealta ritarilta. Ulos mennessään huomasi hän pihalla komean, mustan ratsun, joka kärsimättömänä kuopi maata kavioillaan. Poika hyppäsi hevosen selkään, tämä puhaltautui heti täyteen laukkaan, ja niinkuin lentäen saavuttiin nyt kuninkaanlinnaan.

Siellä luultiin suurenkin herran olevan tulossa, ja kuningas, kuningatar ja prinssessa asettuivat parhaissa puvuissaan ottamaan vierasta vastaan. Kun poika astui sisään, nousivat he kaikki pystyyn ja kumarsivat hänelle syvään. Poika ihmetteli, mistä tällainen muuttunut käytös mahtoi johtua. Hänkin kumarsi , syvään ja sanoi:

»Lupaukseni mukaan olen nyt tuonut tänne sen kastehelmistä taotun kruunun».

Silloin vasta he tunsivat hänet.

»Oi», huudahti prinsessa, »olit siis sittenkin valepukuinen ritari!»

Arvaatte kai, mitä sitten seurasi. Poika ja prinsessa menivät naimisiin, ja kuninkaanlinnassa vietettiin ylellisen komeat häät. Ja kun vanha kuningas muutamia vuosia myöhemmin kuoli, tuli poika hänen jälkeensä kuninkaaksi.

Sen pituinen se!

KAKSI TIETÄ.

Sinisen, siintävän järven rannalla oli kerran maailmassa suuri talo. Laajat, hedelmälliset niityt ja viljavat pellot levisivät silmänkantamattomiin talon ympärillä. Talossa asui rikas talonpoika vaimonsa ja kahden poikansa kanssa.

Eräänä päivänä istui talonpoika tuvassaan miettien. Hän oli jo vanha, iäkäs mies, ja huomasi kyllä, ettei hän enää pitkiä aikoja kykenisi isännyyttä pitämään. Siksipä sanoikin hän vaimollensa:

»Lienee tässä jo aika järjestellä hiukan talon asioita. Kuinka ollakaan, huomaan tulleeni jo vanhaksi ja vaivaiseksi. Täytyisi siis saada taloon uusi isäntä. Sillä kukapa sen tietää, vaikkapa kuolema tulisi jo huomenna.»

»Niinhän se on», huokasi emäntä ja pyyhki silmiään. »Saattaahan se lähtö piankin tulla.»

»Totta puhut», sanoi isäntä. »Siksipä aionkin nyt heti järjestää asiat. Vanhin poikani, Pekka, sopii mielestäni hyvin isännäksi. Vai mitä sinä arvelet?»

Emäntä kiivastui.

»Pekka on liian saita», sanoi hän. »Matti on kyllä nuorempi, mutta muuten paljon miehekkäämpi. Anna talosi hänelle!»

Siihen ei isäntä kuitenkaan suostunut. Olipa silloin syntyä kiivas ja ankara riita talon haltijain välillä. Mutta miten ollakaan: isäntä mietti asiaa mielessään ja löysi oivan keinon riidan poistamiseksi.

Hän kutsui Pekan ja Matin luokseen, antoi kumpaisellekin suuren summan rahaa ja sanoi heille:

»Ottakaa sauva käteenne, vyöttäkää itsenne ja lähtekää suureen, avaraan maailmaan. Olkaa siellä täsmälleen yksi vuosi ja tuokaa kotiin tullessanne jokin lahja minulle. Se teistä, joka tuo harvinaisimman, kallisarvoisimman ja hyödyllisimmän lahjan, pääsee isännäksi kotitaloonsa. Lähtekää siis matkalle, ja olkoon siunaus mukananne!»

No, mikäpäs siinä! Arvaahan sen, että pojat olivat iloisia päästessään kerrankin suureen, kauniiseen maailmaan. Alussa he kulkivat yhdessä tietä pitkin ajattelematta ollenkaan matkansa vakavaa tarkoitusta. He vain iloitsivat ja riemuitsivat kaikesta siitä kauniista, jota matkallaan näkivät.

Tulivatpa he sitten pitkän, väsyttävän vaelluksen jälkeen paikkaan, josta haarautui kaksi tietä. Vasemmanpuolinen tie oli leveä, kaunis ja tasainen. Tien laidassa oli taulu, jossa seisoi seuraavat merkilliset sanat:

»Tie rikkauteen!»

Mutta oikeanpuolinen tie oli kapea, kivikkoinen ja kuoppia täynnä. Sielläkin oli vanha, vino ja lahonnut taulu, josta voi vaivoin lukea sanat: »Tie onneen!»

Olipa siinä todellakin kaksi merkillistä tienviittaa!

Pojat pysähtyivät pitkäksi aikaa tähän tienristeykseen. Olihan siinä niin paljon miettimistä! Piti näet päättää kumpaa tietä nyt lähtisi eteenpäin kulkemaan.

»Tie rikkauteen on paras», sanoi Pekka. »Kulta tuo muassaan valtaa, mainetta ja kunniaa. Puhe onnesta on paljasta lörpötystä. Raha on suurin onni mitä maan päällä voi saavuttaa. Seuraa siis minua!»

»En voi», sanoi Matti vakavasti. »Sydämen onni on kallisarvoisempi kuin kaikki maailman kullat ja kalleudet. Mutta tehkäämme näin: mene sinä omaa tietäsi rikkautta etsimään, minä taas lähden onnea tavoittamaan. Sitten vuoden kuluttua kohtaamme toisemme tässä samassa paikassa. Kumpi meistä on valinnut oikean tien, se nähdään sitten.»

No, Pekka tietysti suostui veljensä ehdotukseen. Tie saattoi olla pitkä kummallakin; siksipä he erosivat ja lähtivät aikaa tuhlaamatta kumpikin omaa tietänsä.

Kuten sanottu oli »tie rikkauteen» leveä ja tasainen. Ja mitä kauemmaksi eteenpäin Pekka kulki, sitä komeammaksi muuttui tie. Tästä Pekka oli suuresti iloissaan ja ajatteli säälien veljeään, joka oli lähtenyt sille kuraiselle ja kapealle tielle.

Pitkältä ei Pekka vielä ollut ehtinyt kulkea, kun hän huomasi vanhan äijäpahaisen kävellä kompuroivan edellään. Äijä parka läähätti ankarasti ja näytti aivan loppuun nääntyneeltä. Hänellä olikin suuri, raskas säkki selässään. Ukko rukka käveli aivan kumarana raskaan taakkansa alla ja hiki tippui suurina, raskaina pisaroina hänen kasvoiltaan maahan. Saavuttuaan ukon luo kuuli Pekka hänen mutisevan ikäänkuin itsekseen:

»Nuorilla on aina voimia enemmän kuin itse tarvitsevatkaan. Helppo on heidän sen vuoksi matkustaa. Mutta vanha, väsynyt kulkija saa usein nääntyä avun puutteessa.»

Pekka ei ollut ukosta tietääkseenkään. Mitäpä olisikaan hän mokomasta, ikäkulusta äijäpahasesta välittänyt. Hän vain jatkoi tyynesti matkaansa ja aikoi sivuuttaa ukon sen pitemmittä puheitta.

Mutta silloin äijä pysähtyi ja laski säkkinsä maahan. »Nuorukainen», sanoi hän, »etkö tahdo kantaa pikkusen matkaa säkkiäni? Maksan sinulle runsaan korvauksen.»

»Milläpä sinä sen maksat?» tuumi Pekka hymyillen halveksivasti. Kuitenkin heitti hän säkin selkäänsä ja alkoi astua eteenpäin. Ukko seurasi häntä kummallisesti hymyillen.

Säkki oli raskas, niin raskas, että Pekkaa puolittain kadutti, kun tuli ollenkaan ryhtyneeksi leikkiin. Kauan aikaa hän kantoi säkkiä, kunnes hänen koko ruumiinsa oli niin väsynyt, että hän luuli kuolevansa ja silmissä musteni. Silloin hän laski säkin maahan ja sanoi:

»Luulen, että se saa jo riittää!»

»Jopa toki», hymähti ukko. »Kauanpa sinä kestitkin.»

Sitten ukko kaivoi säkistään esille kultaisen linnun, piti sitä Pekan ihmettelevien silmien edessä ja lausui:

»Kultaa ja kalleuksia minulla ei ole antaa sinulle. Mutta minä lahjoitan sinulle tämän linnun. Tiedä, että se on taikalintu ja munii yhden kultarahan joka päivä. Ota se palkkioksi jalosta työstäsi!»

Ja ennenkuin Pekka oli edes ehtinyt kiittää lahjasta, hävisi ukko säkkineen päivineen hänen silmiensä edestä. Silloin Pekka tuli vakavaksi ja alkoi miettiä asiaa. Kyllä hän nyt ymmärsi, että ukko ei ollutkaan mikään tavallinen ihminen, vaan jokin haltija. Mutta tietysti se oli ollut hyvä haltija, koska kerran oli antanut hänelle niin kallisarvoisen lahjan. Siksipä Pekka katsoikin turhaksi lähteä etempää rikkautta etsimään, vaan kääntyi takaisin, kiiruhtaen kultalintuineen sovittuun yhtymäpaikkaan Mattia odottelemaan.

Vanha äijä oli kuin olikin haltija. Siksipä ei olekaan ihmettelemistä siinä, että hän melkein samalla hetkellä, jolloin oli Pekan näkyvistä kadonnut, ilmestyi Matille, jälleenkin kantaen raskasta taakkaa. Harmaat hapset valuivat takkuisina ukon olkapäille ja hän näytti kovin kehnolta ja kurjalta. Matin kävi häntä sääliksi ja tarjoutui vapaaehtoisesti kantamaan säkkiä hetkisen aikaa.

Ukko katsahti häneen tutkivasti, hymähti sitten ja nosti säkin hänen selkäänsä. Säkki oli suuri ja kookas, mutta Matti kantoi sitä iloisella mielellä ja siksi se tuntui hänestä kovin kevyeltä. Matti kantoi säkkiä koko päivän ja olisi kantanut vielä seuraavanakin, ellei ukko olisi itse estänyt häntä siitä.

»Jo riittää, poikaseni», sanoi äijä tavattoman lempeästi. »Pyydä nyt minulta jotakin palkaksesi?»

Matti mietti tuokion, katsellen ukon kirkkaita loistavia silmiä.

»En tahdo mitään», sanoi hän sitten päättävästi.

Ukko hymyili. »En sinulle kultaa tarjoaisikaan», sanoi hän. »Mutta ehkä voin toisella tavalla olla sinulle hyödyksi. Sano minulle minne olet matkalla!»

»Sitä en tiedä itsekään», virkkoi poika. »Mutta minä etsin täältä onnea.»

»Ohoh», hämmästeli ukko. »Onneako etsit? Sitten lienee sinun parasta kääntyä takaisin, sillä onnea et täältä milloinkaan löydä.»

Matti katseli miettien eteensä. — »Ei», sanoi hän sitten varmasti, »takaisin en käänny. Minun täytyy löytää onni.»

»No, hyvä», tuumi ukko. »Olisi minulla täällä pussissani esine, joka sinulle onnen toisi. Minäpä lahjoitankin sen sinulle. Itse en sitä enää tarvitse.»

Niinpä ukko siis kai voi pussistaan esille kallisarvoisen lahjansa. Se oli vanha, kulunut, mitättömän näköinen huilu. Matin täytyi hymyillä ukon lahjaa katsellessaan. Mutta hän ei sanonut mitään, sillä hän ei tahtonut pahoittaa vanhuksen mieltä.

»Enpä antaisikaan tätä sinulle», sanoi ukko, »ellei se olisi käynyt minulle tarpeettomaksi. Tällä huilulla on unohduksen suuri lahja. Saat kohta kokea sen voimaa.»

Ukko kohotti huilun huulilleen ja heläytti ilmoille raikkaan sävelen. Ja niin ihana, surumielisen kaihoava ja kaikkinielevä oli se sävel, että Matti luuli olevansa seitsemännessä taivaassa. Ikinä ei Matti ollut sellaista soittoa kuullut. Kaikki häipyi kuin uneen hänen ympäriltään — jälelle jäi vain yksi ainoa, siunattu onnen tunne.

Kun soitto oli lakannut kuulumasta; katsahti Matti ympärilleen ja huomasi, että ukko oli kadonnut. Taikahuilua, tuota merkillistä huilua, havaitsi hän pitävänsä kädessään. Hän katseli sitä hetkisen ja pisti sen sitten varovasti poveensa.

»Tämä on suuri lahja», ajatteli hän. »Minä olen todellakin löytänyt onnen.»

Silloin Matti otti kiireesti jalat alleen ja lähti taivaltamaan kohti tienristeystä. Siellä oli Pekka jo jonkun aikaa häntä ikävällä odotellut.

»Missä sinulla nyt on se onni?» kysyi Pekka Matilta.

»Sen saat kotona nähdä», vastasi Matti. »Mutta missäs se sinun rikkautesi on? Vai onko se tuo kultalintu?»

»Sepä juuri», sanoi Pekka ylpeästi.

»Isä saa ratkaista kumman lahja on parempi», virkkoi Matti. »Vuosi on kulunut; lähtekäämme siis kotiin.»

Talonpoika oli suuresti iloissaan saadessaan kaksi niin harvinaista lahjaa. Pekan kultalintu oli hänestä erittäin kallisarvoinen ja hyödyllinen kapine. Mutta Matin huilu ei hänestä ollut paljonkaan arvoinen. Siksi sai Pekka talon, ja Matin täytyi lähteä maailmalle.

Matti kulki suruissaan tietä pitkin ja soitteli huiluaan. Sattuipa silloin kuningas matkustamaan siitä ohi ja kuulemaan tuon vienon tenhoisan soiton. Se oli kuninkaasta niin kaunista, että hän kutsui Matin luokseen, käski hänen nousta kultaisiin vaunuihinsa ja vei hänet mukanansa kuninkaanlinnaan. Siellä Matti kohosi arvossa ja kuninkaansa suosiossa, kunnes häntä lopulta sanottiin valtakunnan »kruunaamattomaksi kuninkaaksi».

Hän oli siis sittenkin valinnut oikean tien — sen tien, joka vie todelliseen, läpi koko elämän kestävään onneen!

SATUPRINSESSA.

Olipa kerran pieni poika, Kultasydän nimeltään, joka asui pienessä mökissä suuren meren rannalla. Hänen isänsä ja äitinsä olivat kauan sitten kuolleet jossakin haaksirikossa, ja Kultasydän eleli nyt vanhan isoisänsä kanssa kahden. Nimensä oli poika saanut hyvästä sydämestään, jonka sanottiin olevan puhdasta kultaa.

Suuri, rannaton meri oli jo aikaisin tehnyt syvän vaikutuksen poikaan. Tuntikausia saattoi Kultasydän viipyä meren rannalla keräillen simpukoita ja näkinkenkiä tahi rakennellen valkeasta hiekasta komeita linnoja ja uljaita torneja. Mutta iloinen ja tyytyväinen oli hän aina, eikä hän milloinkaan valittanut suurta yksinäisyyttään.

Vanha iso-isä suri kuitenkin sitä, ettei Kultasydämellä ollut ikäistensä seuraa Siksipä hän otti usein pojan mukaansa mennessään verkkojaan tai siimojaan kokemaan. Joskus myöskin, kun ilma oli lämmin ja meri tyyni, saattoi vanhus tuntikausia kertoilla satuja hartaasti kuuntelevalle pojalle. Näiden tarinoiden tapahtumapaikkana oli aina meri, ja merestä ja sen asukkaista ne useimmiten kertoivatkin. Kultasydämen silmissä oli aina vanhuksen puhuessa omituinen, kaipaava katse, jonka ilmettä iso-isä ei pystynyt selittämään.

Mutta Kultasydän, arvaahan sen, ei ollutkaan mikään tavallinen lapsi. Hän olikin prinssi satujen mailta, vaikkapa hän ei edes itse sitä tietänyt. Siitä johtui hänen silmiensä syvä ja kiehtova katse ja siitä koko hänen olentonsa merkillinen salaperäisyys. Siksi kuunteli hän satuja kaipaava ilme silmissään, sillä hän ikävöi kotimaahansa, satujen maahan, jossa hänen oikea kotinsa oli. Niin, hän oli todellakin satuprinssi, joka jostakin kohtalon oikusta oli joutunut tänne maailmaan. Kerrotaanhan sellaisia joskus eläneen täällä tavallisten ihmisten joukossa.

Iso-isällä oli muun omaisuutensa ohella kaunis, valkeaksi maalattu vene, joka tavallisesti oli kiinnitetty laituriin vahvalla köydellä. Kultasydän olisi joskus mielellään soudellut sillä, mutta sitä ei iso-isä koskaan sallinut. Suuren meren kanssa ei näet ollut leikkimistä.

Eräänä päivänä istui Kultasydän tapansa mukaan meren valkealla hiekkarannalla. Hän katseli kauas yli meren aaltojen, sinne, missä taivas melkein huomaamatta yhtyi meren sineen, ja ajatteli, että mahtaisi olla ihanaa saada joskus purjehtia tuonne kauas. Mutta hän ymmärsi, että se oli mahdotonta, ja syvä huokaus kohosi hänen rinnastaan.

Silloin näytti hänestä kuin olisi taivaanrannalle kohonnut komea linna. Korkeat tornit piirtyvät selvästi taivasta vasten, ja kimmelsivät auringonpaisteessa kuin sula kulta. Kukkivat puut ympäröivät koko linnaa mitä värikkäimmän vyön lailla. Linnan ikkunat kimmelsivät auringon välkkeessä kuin sateenkaari. Ja yli aaltojen kantautui ihanaa, kiehtovaa soittoa, joka kumman kutsuvana kajahteli Kultasydämen korvissa.

Ihmetellen ja ihastuneena seisoi Kultasydän rannalla linnaa katsellen. Milloinkaan ennen ei hän ollut nähnyt mitään niin kaunista. Äkkiä alkoi linna vaipua taivaanrannan taakse ja katosi kuin sumu hänen silmiensä edestä.

Kultasydän siristi silmiään paremmin nähdäkseen, mutta linna oli kuin olikin kadonnut. Silloin hän aivan kuin heräsi unesta ja juoksi tupaan iso-isän luo.

»Tiedätkö, iso-isä, olen nähnyt jotakin oikein kaunista», selitti hän iloisesti. »Näin kaukana Merellä niin suuren ja komean linnan, ettei sen vertaista liene toista maailmassa. Sano minulle mikä linna se on!»

»Vai niin», sanoi iso-isä hitaasti. Sitten hän lopetti verkon kutomisen ja pisti verkon paulaan. »Ei se mikään linna ole. Se on vain kangastus.»

»Mutta mistä se johtuu?» tiedusteli Kultasydän edelleen.

»Niin no, kerrotaanhan siitä kangastuksesta paljonkin», virkkoi iso-isä. »Sanotaan, että siellä kaukana meren takana on satulinna. Siellä kuuluu asuvan satuprinsessa aivan yksinään. Merimiehet kertovat nähneensä linnan usein aivan läheltä, mutta kenenkään ei ole vielä onnistunut päästä sinne sisälle. Monet ovat sitä kyllä yrittäneet, mutta turhaa se on ollut. Kerrotaankin ettei linnaan kukaan tavallinen ihminen voi päästä. Sinne pääsee vain oikea satuprinssi, jota prinsessa siellä kuuluu odottavan. Kukapa sitten sen paremmin tietää! Sen parempaan selvyyteen ei linnasta kuitenkaan ole päästy.»

Iso-isä täytti piippunsa, sytytti sen ja jatkoi sitten:

»Olen minäkin sitä linnaa etsinyt monta vuotta. Mutta jälkeäkään en ole siitä milloinkaan tavannut. Se on kuin saavuttamaton satu meille ihmisille.»

»Kun tulen suureksi», puhui Kultasydän miettiväisenä, »lähden minä satulinnaa etsimään. Minä löydän sen varmasti.»

»Ehkä», hymyili iso-isä. »Mutta siihen asti saat olla sitä ajattelematta.»

Olisipa iso-isä silloin tiennyt, että Kultasydän olikin satuprinssi; eipä hän silloin olisi niin välinpitämättömästi hänelle puhunut. Mutta hän ei sitä aavistanutkaan, ja luullakseni olikin se parasta heille molemmille.

Sillä eräänä aamuna iso-isä ei noussutkaan vuoteeltaan kahvia keittämään, kuten hänen tapansa ennen oli ollut. Hän vain lepäsi vuoteellaan kylmänä, kalpeana, liikkumattomana. Kultasydän nousi ja katseli vanhusta ihmetellen.

»Herää, isoisä!» pyysi hän hartaasti. »Minä olen täällä niin yksin.»

Hän tarttui vanhuksen kurttuiseen käteen ja ihmetteli, miksi käsi oli niin kylmä ja kankea. Sitten hän taas koetti saada vanhusta heräämään. Mutta hän ei itkenyt yhtään, sillä hän ei käsittänyt kuolemaa.

Ja eräänä päivänä tuli mökille paljon vieraita ihmisiä ja he veivät mennessään pois vanhan iso-isän ruumiin. Kultasydämelle he sanoivat, että iso-isä oli mennyt taivaaseen. Kultasydän uskoi sen kyllä, sillä olihan iso-isä usein sanonut, että kaikki hyvät ihmiset kuoltuaan pääsevät taivaaseen. Ja iso-isä oli hyvä, siitä ei ollut epäilystä. Sitä Kultasydän vain suri, ettei hän päässyt taivaaseen iso-isän mukana.

Ihmiset olisivat vieneet Kultasydämenkin muassaan, mutta hän juoksi ulos ja piiloutui metsään. Vasta seuraavana päivänä uskalsi hän tulla jälleen mökille.

»Täytyykö minun nyt kuolla nälkään», tuumi Kultasydän itsekseen. »Onhan iso-isä mennyt taivaaseen.»

Samassa sattui hän luomaan katseensa merelle päin, ja siellä välkkyi ja kimmelsi satulinna entistään paljon komeampana. Nyt ei Kultasydän enää voinut kiusausta vastustaa; hän pisti muutamia iso-isän leipomia leipiä, eväspussiin, juoksi laiturille ja astui valkeaksi maalattuun veneeseen. Sitten hän irroitti veneen laiturista ja alkoi soutaa satulinnaa kohti.

Kauan aikaa hän sousi aavaa merta, eikä satulinna vain tullut lähemmäksi. Mutta Kultasydän ei hellittänyt, vaan itseensä luottaen ponnisti yhä eteenpäin. »Tuo satulinna on elämäni ainoa päämäärä», ajatteli hän. »Minun täytyy se saavuttaa.»

Ja hän sousi ja sousi yhä. Mutta eräänä päivänä, kurkistaessaan sattumalta yli laidan, havaitsi hän hiuksensa muuttuneen lumivalkoisiksi. Vuodet olivat vierineet aivan huomaamatta ja hänestä oli tullut vanhus.

»Kai minä kohta jo kuolen», ajatteli Kultasydän. »Ja satulinna on vielä saavuttamatta.»

Hän tarttui taas airoihin ja entistä nopeammin alkoi vene kiitää eteenpäin. Mutta eräänä päivänä nousi hirveä myrsky, ja Kultasydän veneineen joutui keskelle hurjinta myllerrystä.

Ennen kuin Kultasydän oli ehtinyt laskea kolmeen, keikahti vene kumoon ja hän itse joutui aaltojen varaan. Siitä hän ei kuitenkaan hämmästynyt, ei vähääkään, vaan alkoi heti uiden pyrkiä satulinnaa kohti.

Mutta mahdotontahan sellaisessa aallokossa oli kauan kestää, arvaahan sen, ja Kultasydän havaitsikin pian viimeisen hetkensä olevan käsissä. Viimeisen kerran kohosi hän nyt aallon harjalle ja katsahti ympärilleen. Silloin hän kuuli äkkiä kovaa suhinaa selkänsä takaa.

»Mikä suhina se on?» ihmetteli Kultasydän ja katsahti taakseen.

Hän näki siellä suuren linnun, vaakalinnun semmoisen, että se melkein pani hänen hiuksensa nousemaan pystyyn. Lintu lensi suoraan hänen luoksensa, ja koska hän oli hengenhädässä, tarttui hän lujasti sen pyrstöön kiinni. Se kohosi heti ylös ilmaan, ja Kultasydän kiipesi vaivalloisesti linnun selkään, johon asettui mukavasti istumaan.

Yli raivoavien aaltojen, halki pilvien, ilmojen teitä lensi lintu, kunnes myrsky äkkiä taukosi ja tuli tyven. Silloin huomasi Kultasydän aivan lähellään kaivatun, satulinnan kultaisten tornien välkkyvän. Lintu lensi suoraan linnaa kohti, laski Kultasydämen sen kukkien koristamalle pihalle, suihkukaivon reunalle, virkistävän veden ulottuville. Sitten se lensi pois.

Hetkisen istui Kultasydän paikallaan kuin pyörtyneenä; sitten hän väsyneenä ryömi kaivon partaalle ja joi ahnaasti helmeilevän kirkasta vettä. Veden mukana hän tunsi voimiensa jälleen palaavan ja riemusta huudahtaen kohosi hän pystyyn siitä iloissaan, että vihdoinkin oli saavuttanut päämääränsä. Silloin hän huomasi lapsen tai nuoren tytön seisovan vieressään ja katselevan häneen tarkkaavasti. Tytöllä oli kukista tehty kruunu päässä ja hänen silmänsä loistivat kirkkaina kuin kaksi tähteä.

»Tervetuloa satulinnaan!» sanoi tyttö ja hymyili. »Kauan olen sinua jo odottanutkin.»

»Kuka sinä olet?» kysyi Kultasydän.

»Minähän olen satuprinsessa», virkkoi tyttö.

»Ja sinä olet kaivattu satuprinssi. Luulin jo, ettet milloinkaan saapuisi tänne. Tässä hetkinen sitten näin sinun kuitenkin kamppailevan aaltojen keskellä, ja lähetin Rok-lintuni sinua pelastamaan.»

»Vai sinä sen lähetit», sanoi Kultasydän. Sitten hän huokasi syvään ja jatkoi: »Mutta minä olen jo vanha ja vaivainen. Ei ole minusta sinulle paljoakaan iloa.»

»Sitä en minä näe», sanoi tyttö, ja se oli totta. »Satulinnassa ei vanhuutta ole ollenkaan. Samoin kuin kuolema, on sekin täältä pois karkoitettu. Täällä on vain nuoruutta, nuoruutta ikuisesti.»

Vanha, harmaapartainen Kultasydän oli kuin olikin muuttunut ihanaksi nuorukaiseksi. Saattaa arvata, ettei hänen ilollansa ollut nyt määrää päästyänsä vihdoinkin kaivattuun satulinnaan. Mutta äkkiä menivät hänen kasvonsa pilveen ja hän huokasi raskaasti:

»Miksi se kesti niin kauan?» sanoi hän ikäänkuin itsekseen.

Tyttö hymyili. »Olisit sinä tänne jo ennenkin päässyt», sanoi hän. »Mutta sinulta on puuttunut lapsen-usko. Satulinna oli sinua kyllä aina yhtä lähellä.»

»Sitäpä en tiennyt», sanoi Kultasydän. »Kummallista, sinä, joka näytät niin nuorelta, olet kuitenkin paljon viisaampi kuin minä.»

»Minun ikääni ei voi laskea», naurahti satuprinsessa. »Kuitenkin se lienee useita tuhansia vuosia.»

Onnellinen hohde syttyi Kultasydämen silmiin.

»Kaivattu satujen maa», sanoi hän hiljaa. »Olen siis vihdoinkin sen saavuttanut».

»Niin», sanoi satuprinsessa, »kiitä onneasi! Sillä vain täällä voimme todella tuntea itsemme onnellisiksi.»

TONTTUJEN JOULULAHJA.

Talossa asui kaksi tonttua, Nippe ja Nappe. Molemmilla oli pitkä, harmaa parta ja punaiset piippolakit, niinkuin tontuille kuuluukin. Ellei Nipen parta olisi ollut lyhyempi ja harvakarvaisempi kuin Napen, ei heitä olisi kukaan voinut eroittaa toisistaan. Niin yhdennäköisiä he olivat. Mutta katsomalla tarkasti heidän partojaan, saattoi juuri ja juuri sanoa, kuka oli Nippe, kuka Nappe.

Tietystihän talossa asui muitakin kuin nämä kaksi tonttua. Talon oikea omistaja oli vanha, köyhä leskivaimo ja hänen kaksi lastansa, Hannu ja Kerttu. Ennenvanhaan, lasten isän eläessä, oli talo nähnyt hyviäkin päiviä. Mutta sitten oli tullut puute ja kurjuus, köyhyys ja hätä, eikä lapsilla lopulta ollut leipääkään syödäksensä. Ei milloinkaan oltu tässä talossa niin kurjia päiviä vietetty, sen saattoivat tontut vakuuttaa, jotka olivat asuneet talossa jo toistasataa vuotta. Ja heidän kävi pienissä sydämissään kovasti sääliksi lapsia, ja he alkoivat miettiä, millä tapaa saisivat puutteen ja hädän edes hetkiseksi karkoitetuksi pois talosta.

Eräänä iltana, vähää ennen joulua, saapui leskivaimo väsyneenä ja alakuloisena kotiin työstä. Lähestyvä joulu oli lumonnut lapset; he asettuivat äidin ympärille ja alkoivat udella joulusta ja Joulupukista.

»Äiti, tuleeko Joulupukki meille tänä vuonna?» kysyi Hannu äkkiä.
»Naapurin Pekka sanoi sen käyneen heillä viime vuonnakin.»

Äiti huokasi. »Ei Joulupukki tule köyhien luo», sanoi hän surullisesti.

»Vai ei tule», sanoi Hannu alakuloisesti. Mutta sitten hänen silmänsä leimahtivat ja hän huudahti katkerasti: »Joulupukki on ilkeä! En tahdo milloinkaan nähdä häntä!»

»Niin, katsos, lapseni», selitti äiti, »eihän se Joulupukin syy ole. Hänellä on niin paljon työtä ja hommaa näin joulun edellä, ettei hän mitenkään ehdi kaikkia muistaa. Eikä minulla ole edes rahaakaan voidakseni kirjoittaa hänelle.»

»Älähän sentään sure, poikaseni», jatkoi äiti silitellen Hannun tummia, pehmeitä hiuksia. »Voihan Joulupukki kaikesta huolimatta kerran vielä tulla meillekin. Kukapa sen tietää. Kunhan vain lupaatte olla kilttejä lapsia.»

»Sen lupaamme», vakuuttivat Hannu ja Kerttu.

Mutta Nippe ja Nappe istua kököttivät uunilla ja olivat kuulleet koko keskustelun. Nyt he iskivät silmää toisilleen ja Nippe sanoi:

»Olisikohan Joulupukki todellakin saattanut unohtaa Kertun ja Hannun? Se olisi kauhean väärin Joulupukin puolelta, sillä niin kilttejä lapsia ei ole koko maailmassa.»

»Väärin todellakin», sanoi Nappe. »Mutta minä olen kuullut tallitontulta, että Joulupukki useimmiten tulee juuri kilttien lasten luo.»

»Sitten tämä on käsittämätöntä», aprikoi Nippe. »Olisikohan Joulupukki sittenkin unohtanut koko asian?»

»Oli miten oli», sanoi Nappe päättävästi, »minä pidän paljon lapsista ja tahdon tehdä jotakin heidän hyväksensä.»

»Sehän juuri on minunkin ajatukseni», puhui Nippe. »Mutta mitäpä tekisimme? Ai, kuules veli, mitähän, jos lähtisimme Joulupukin luo puhumaan tästä Kertun ja Hannun asiasta?»

»Sen me teemme», innostui Nappe. »Kerromme hänelle oikein perusteellisesti kuinka kilttejä ja hyviä lapsia Hannu ja Kerttu ovat. Varmasti ukko heltyy, sillä hänellä on hyvä ja hellä sydän, joka sykkii lämpimästi kaikille köyhille ja kärsiville. Ja saammepa nähdä, ettei ukko ensi jouluna unohda käydä täällä.»

No, eihän siinä mitä! Tontut pujahtivat ketterästi alas uunilta ja hiipivät ulos lumeen ja pakkaseen. Joulupukki kuului asuvan jossakin Pohjoisnavan lähellä, tontut siis suuntasivat askeleensa suoraan räiskyviä revontulia kohti. Tonttumaailmassa ei kyllä ole rautateitä eikä höyrylaivoja, mutta heillä on siellä paljon nopeampiakin kulkuneuvoja, siitä saatte olla varma. Hirvet, nuo pitkäkoipiset eläimet, ne kuljettavat tonttuja paikasta paikkaan pikajunan nopeudella. Sellaisen selkään istahtavat Nippe ja Nappekin ja saapuivat tuossa tuokiossa Joulupukin satumaiselle asunnolle.

Sielläkös vasta oli työtä ja touhua! Kokonainen tonttuparvi siellä kilkutti ja kalkutti, hyöri ja pyöri. Joulupukki itse valvoi ylimmäisenä johtajana koko tätä tyytyväisenä ahertavaa tonttujoukkoa.

Kaunis ja komea oli Joulupukin työpaja jo ulkopuoleltakin. Korkealle tähtiä kohti kohosivat sen läpinäkyvät jääseinät, kimaltaen kummasti täysikuun valjussa valossa. Nippe ja Nappe eivät olleet täällä, Joulupukin asunnossa, käyneet yhdeksäänkymmeneen vuoteen, ja silloin oli tämä linna ollut verrattain mitätön. Kovin mahtavaksi oli linna heidän poissaollessaan kohonnut ja kasvanut, se täytyi heidän myöntää. Eipä siis ihme, ettei Joulupukki kaikkia köyhiä, pieniä lapsia muistanut. Olisihan hänellä nytkin jo liiaksikin paljon työtä ja hommaa.

Tonttuja hiukan peloitti mennä häiritsemään Joulupukkia kesken tulisinta aherrusta. Mutta sitten he ajattelivat Kerttua ja Hannua, rohkaisivat mielensä ja hiipivät arasti Joulupukin luo. Eivät he edes ehtineet luoda katsettakaan niihin moniin kaluihin ja koristeisiin, joita pikku tontut kaikkialla salissa valmistivat.

Mutta eihän Joulupukki ollut heille ollenkaan vihainen, mitäs hän, sellainen lempeä, hyväsydäminen ukko. Mielellään hän kuunteli tonttujen esitystä asiasta — tahi oikeastaan Nippe yksin puhui, Nappe vain nyökähytteli päätänsä silloin tällöin esityksen lomassa.

»Arvoisa Joulupukki», puhui Nippe, »olemme saapuneet tänne kaukaa Etelä-Suomesta. Siellä on kaksi maailman parasta lasta, tyttö ja poika, jotka eivät ole milloinkaan saaneet lahjaa sinulta. Rohkenemme kysyä sinulta, arvoisa Joulupukki, oletko ainoastaan unohtanut heidät, vai onko olemassa toisia, meille vielä tuntemattomia, syitä kummalliseen menettelyysi?»

Joulupukki näytti olevan hiukan hämillään. »Vai niin, vai niin», sanoi hän. »Olen totta tosiaan unohtanut heidät. Mutta ovatko lapset sitten todellakin kilttejä?»

»Kilttejäkö?» huudahtivat Nippe ja, Nappe. »Ei parempia lapsia ole koko maailmassa. Totisesti ei mikään lahja ole heille kylliksi hyvä.»

»No, tuumitaan», virkkoi Joulupukki. »Kaikki valmiit lelut on minulta kyllä jo tilattu, mutta voinhan vielä teettää uusia. Mitä arvelette lasten eniten kaipaavan?»

»Niin, lastenko!» aprikoi Nippe. »Pikku tytöt kaipaavat etupäässä nukkeja. Tuo siis Kertulle oikein kaunis, suuri, komea nukke, semmoinen, joka osaa silmänsäkin sulkea. Hannulle taas voit tuoda sellaisen keinuhevosen, jonka selässä voi ratsastaa. Nämä lahjat tuovat heille parhaan ja ehjimmän ilon, niin luulen.»

»Mutta mitähän annamme äidille?» kysyi Joulupukki.

»No, hän tarvitsee etupäässä rahaa», selittivät tontut. »Ja lisäksi vaatteita ja ruokatavaroita.»

»Hän saa ne kaikki», lupasi Joulupukki, »ja lapset myös, lapset myös.
Mutta lähtekäähän nyt hiukan silmäämään työpajaani.»

Joulupukki otti pieniä vieraitaan kädestä ja näytti heille mahtavan salinsa joka sopen. Työpaikan luota toiselle hän johdatti heitä puhua rupatellen ja selitellen koko ajan. Välistä hän oikein innostui ja puhui yksinään pitkänajan, tonttujen hajamielisinä kuunnellessa ja katsellessa kaikkia näitä ihmeellisyyksiä. Ja ihmeellisyyksiä ne todella olivat. Eräässäkin paikassa valmistettiin pelkkiä keinuhevosia niin mahdottomat määrät, että niitä varmasti olisi riittänyt monelle tuhannelle pikku pojalle Toisessa paikassa taas tehtiin nukkeja, kolmannessa kelkkoja, neljännessä suksia j.n.e. — Niin, kyllähän Joulupukilla olisi riittänyt juttelemista ja näyttelemistä vaikka kuinka pitkäksi aikaa, ellei tonttuja olisi alkanut ikävä vaivata. He siis sanoivat jäähyväiset Joulupukille ja lähtivät pois. Joulupukki pani vielä erään pikku tontun parhaalla ajokkaallaan kyyditsemään heitä kotiin.

Sekös vasta oli vauhtia! Suuri, komea hirvi teki taivalta pikajunan nopeudella. Sen sorkat iskivät tulta ja puut vilisivät ohitse kuin karusellissä. Tämä kauhea vauhti alkoi lopulta tonttuja melkein pyörryttää. Vihdoin toki saavuttiin kotimökin luo, hirvi hiljensi vauhtiaan ja tontut hypähtivät puolipyörryksissä alas sen selästä. Hirvi ei pysähtynyt edes lepäämään; se kääntyi heti takaisin ja kiiruhti metsään pikku tontun hyppiessä ja heiluessa korkealla sen selässä.

Mutta Nippe ja Nappe hiipivät hiljaa ja varovasti sisälle mökkiin — omaan mökkiinsä. Äiti, Hannu ja Kerttu nukkuivat rauhallisina vuoteissaan. Kuului vain heidän tasainen hengityksensä.

»Hyvä, antaa heidän nukkua», virkkoi Nippe. Ja lisäsi: »Onpa hauska nähdä heidän hämmästystänsä jouluiltana.»

Hymyillen ja hiljaa naureskellen nousivat tontut uunille. Sitten he matkan vaivoista väsyneinä vaipuivat uneen ja nukkuivat yhtäkyytiä aina jouluiltaan asti.

Kun he vihdoin heräsivät, oli joulupuuro jo syöty ja köyhä vaimo luki juuri päivän evankeliumia. Lapset istuivat pienillä jakkaroilla äidin molemmin puolin ja kuuntelivat lukua harras, juhlallinen ilme pienillä kasvoillaan. Äkkiä alkoi Hannu kuitenkin näyttää varsin levottomalta, hän pyöri ja kieppui tuolillaan eikä saanut rauhaa enää ollenkaan.

»Äiti», sanoi hän viimein, »ei se Joulupukki tänäkään iltana tuo meille mitään lahjoja.»

Silloinpa ovi aukeni ihan äänettömästi ja sisään astui Joulupukki, toisessa kädessä pieni kuusi, toisessa suuri säkki. Kuusen hän asetti keskelle lattiaa ja ryhtyi sitten kaivelemaan säkkiään. Ja sieltäkös ilmestyi tavaraa. Äidille ihka uusi, villainen hamekangas ja suuri, nahkainen pussi täynnä kultarahoja. Hannulle keinuhevonen ja Kertulle komea nukke. Asetettuaan vielä pöydälle suuren joukon ruokatavaroita, heitti ukko säkin selkäänsä, kumarsi ja poistui. Mutta tuvassa alkoi nyt ilo ja riemu, sellainen, että seinät ja katto kajahtelivat sen voimasta, ja ylhäällä uunilla istuivat tontut onnellisina kuunnellen kaikkea tätä melua.

»Mepä tämän onnen alkuun saimme», sanoivat he. Ja sitten he heittivät kuperkeikan pelkästä ilosta.

METSÄNPEIKKO.

Kaksi ryysyistä, paljaskinttuista poikaa taivalsi ääneti eteenpäin tiheässä kuusikossa. Ensimmäinen heistä oli kookas, komea poika ja näytti toveriaan paljon vanhemmalta. Hänen voimakkailla, lujapiirteisillä kasvoillaan ei näkynyt mitään liikutuksen merkkiä, vaikka jäljestä tulevan toverin itku ja nyyhkytys silminnähtävästi kiusasi häntä. Tämä toveri oli pieni ja hento, melkein tyttömäinen vartaloltaan ja luonteeltaankin. Hänen nimensä oli Kalle, vanhemman pojan olivat taas hänen vanhempansa ristineet Niiloksi.

Aamulla anivarhain olivat he lähteneet mustikoita poimimaan. Jo puolipäiväksi oli heillä ollut aikomus palata takaisin kotiin. Lähtiessä oli isä vielä varoittanut heitä karhusta, jonka oli nähty liikuskelevan lähitienoilla. Ja äiti oli sanonut, että elleivät he ennen iltaa saapuisi kotiin, saisivat he varmasti selkäänsä. Pojat olivat nimittäin veljeksiä, vaikka näyttivätkin niin kovin erilaisilta.

Mutta kuinkas kävi! Metsässä oli niin suuria, kauniita, tummansinisiä mustikoita, että he heti unohtivat kaikki sanat ja varoitukset. Aivan huomaamattaan olivat pojat kulkeneet yhä syvemmälle ja syvemmälle metsään, kunnes äkkiä outo ryske oli säikäyttänyt heitä kauheasti. Ja eikös ollutkin siellä astellut esiin itse vanha Mesikämmen, mörissyt ja irvistellyt heille vihaisesti. Onneksi oli karhu vast'ikään syönyt mustikoita ja muurahaisenmunia; se oli varsin kylläinen eikä halunnut enää lisää ruokaa. Ohimennessään se vallattomasti iski kämmenellään molemmat pojat kumoon ja jatkoi taas rauhallisena matkaansa. Mutta pojat olivat pahasti pelästyneet ja päättivät heti lähteä paluumatkalle. Tällöin kävi kuitenkin selville, että heidän välillään vallitsi suuri erimielisyys mitä tuli matkan suuntaan nähden. Koska Niilo kuitenkin oli vanhempi, sai hän helposti Kallen taipumaan mielensä mukaan. Mutta miten ollakaan, vaikka he olivat jo parisen tuntia kiivaasti kävelleet ei kodista kuitenkaan näkynyt vielä merkkiäkään. Täytyipä Niilon lopultakin myöntää olevansa eksyksissä ja se oli sitä nöyryyttävämpää, koska ilta jo alkoi hämärtää, eikä ollut toivoakaan päästä kotimökille ennen yötä.

»Sinähän sanoit varmasti tietäväsi tien kotiin», puhkesi Kalle nyyhkyttäen puhumaan. »Sinun on syysi, jos nyt kuolemme tänne viluun ja nälkään.»

»Et kai sinä niin vähästä kuole», sanoi Niilo halveksivasti. »Onhan. sinulla kylliksi marjoja syödäksesi, ja vilu ei taas näin kesällä haittaa juuri ollenkaan.»

»Niin, mutta yökin tulee tuossa tuokiossa», valitti Kalle.

»Mitä siitä, jos tuleekin? Onko nyt niin kumma asia viettää yksi yö metsässä?»

»Eihän se, mutta täällä metsässä on karhuja ja susia, ja ne vielä syövät meidät, ennen kuin aamu tulee.»

»Eikä syö. Luota sinä vain minuun. Ja toisekseen: luuletko sinä, että olisit voinut viedä meidät nopeammin kotiin kuin minä?»

Tähän pontevaan vetoomukseen ei Kalle vastannut mitään. Hän pyyhki kuitenkin kyyneleensä ja lakkasi hetkeksi itkemästä. Mutta tämä näennäinen uljuus petti hänet pian, ja hän alkoi taas ääneen nyyhkyttää.

»Olehan hiljaa!» huudahti Niilo äkkiä vihaisesti. »Katso, tuolla näkyy iso talo puiden välistä!»

»Kenenkähän se on?» kysyi Kalle.

»Siitä otamme selvän», sanoi Niilo päättävästi. »Kenties saamme siellä ruokaa ja yösijan.»

»Niin varmasti saammekin, ellei siellä asu peikkoja ja menninkäisiä», lisäsi Kalle.

»Huh, taisitpa osata oikeaan», naurahti Niilo. »Sillä kovin omituiselta talo todellakin näyttää.»

»Käännytään takaisin», pyysi Kalle vapisten.

»Ei käännytä», sanoi Niilo, »asukoonpa talossa vaikka kymmenen peikkoa.»

Ja Niilo hiipi varovasti ja ympärilleen vilkuillen talon pihaan. Kalle seurasi häntä pelosta vapisten. Pihan poikki oli pingoitettu nuora, jossa riippui käärmeitä, maamyyriä, rottia y.m. sellaista riistaa. Tämä näytti jo varsin epäilyttävältä, mutta pojat jatkoivat kuitenkin matkaansa sisälle taloon. Sisällä vallitsi kauhea epäjärjestys. Eläinten nahkoja, havuja, lehtiä ja puiden juuria oli sikinsokin hiekan ja saven peittämällä lattialla. Eräässä nurkassa oli astia täynnä heinäsirkoista, suolaheinistä ja mustikoista keitettyä puuroa. Näkyi selvästi, että talon asukas oli vasta hiljattain sitä maistellut. Vuodetta ei koko talossa ollut; eräässä nurkassa vain oli kasa havuja ja heiniä, joka kai toimitti vuoteen virkaa. Muuten oli siellä myöskin maamyyrä- ja hiiripaistia, joka ei kuitenkaan vaikuttanut erikoisesti ruokahalua kiihoittavasti.

»Olet hyvä arvaamaan», sanoi Niilo, »sillä peikko täällä asuu.»

»Metsänpeikko», oikaisi Kalle.

»No niin, Metsänpeikko. Mutta tällä hetkellä ei hän kuitenkaan ole kotona.»

»Hän saattaa pian tulla», sanoi Kalle. »Ja silloin hän syö meidät suuhunsa.»

»Sinähän olet arka kuin jänis», virkahti Niilo. »Ikäänkuin ei täällä olisi kylliksi piilopaikkoja. Vahinko, ettei peikolla ole mitään oikeata syötävää. Minulla on jo aikamoinen nälkä.»

»Niin minullakin», sanoi Kalle.

Samassa kuului raskaita askeleita portailta.

»Hiljaa nyt!» varoitti Niilo. »Se on peikko itse.»

Hiiren hiljaa kyykistyivät pojat havujen taa piiloon. Samassa astui hännällä ja yhdellä ainoalla silmällä varustettu peikko sisälle huoneeseen. Hän nuuski ilmaa epäluuloisen ja vihaisen näköisenä.

»Hohhoh», huokasi hän. »Onpa täällä omituinen haju. Voisin melkein vannoa sen tulevan ihmisistä.»

Peikko kulki nuuskien ja tarkastellen joka huoneen läpi, pysähtyi sitten siihen huoneeseen, jossa pojat olivat piilossa ja sanoi:

»Totta tosiaan on täällä käynyt ihmisiä. Vahinko, että he ehtivät jo mennä pois. Muuten olisin syönyt heidät suuhuni.»

Kallen sydän melkein lakkasi lyömästä kuullessaan nämä peikon sanat. Hän olisi varmasti päästänyt hätähuudon, ellei Niilo olisi oikealla hetkellä asettanut kätensä hänen suunsa eteen.

»Sinun täytyy olla ääneti», kuiskasi hän. »Muuten olemme hukassa.»

Peikko istahti lattialle, aivan poikien luo, ja oikaisi pitkät koipensa.

»Onpa hyvä», sanoi se, »että minulla on se merkillinen taikasauvani. Muuten täytyisi minun taas väsynein jäsenin lähteä itselleni ruokaa etsimään. Minä olen onnellisin kaikista veljistäni. Vuorenpeikkokin, vaikka on rikas, kadehtii minua.»

»Voitko käsittää», kuiskasi Niilo, »mistä sauvasta hän puhuu?»

»En minä ymmärrä», mutisi Kalle.

Samassa peikko veti jostakin havujen alta esille pienen sauvan, joka oli siitä merkillinen, että sen toisessa päässä kasvoi muutamia aivan luonnollisia kukkia. Tätä kukoistavaa keppiään heilautti peikko kolme kertaa päänsä ympäri ja sanoi:

»Tahdon saada parhaimman ja herkullisimman maamyyräpaistin!
Jälkiruuaksi mustikoita ja suolaheinää!»

Tuskin oli peikko saanut tämän sanotuksi, kun halutut tavarat jo ilmestyivät hänen eteensä. Peikko pisti sauvan jälleen kätköönsä ja alkoi syödä hyvällä ruokahalulla.

Mitä suurimman ihmetyksen vallassa katselivat pojat peikon hommia. Kallelta oli unohtunut suukin selkosen selälleen pelkästä hämmästyksestä.

»Mitäs arvelet», kuiskasi Niilo, »tuo sauva meidän pitäisi saada?»

Kalle sulki suunsa ja säpsähti pelosta. »Sitä emme uskalla tehdä», virkkoi hän.

»Olet tyhmä kuin saapas», julisti Niilo. »Kuka nyt aikoisikaan sitä ottaa peikon valveilla ollessa. Mutta peikon nukkuessa — ei mikään ole sen helpompaa.»

»Olet oikeassa», myönsi Kalle.

Syötyään otti peikko jälleen sauvan esille, heilautti sitä kolme kertaa päänsä ympäri ja lausui:

»Tuolla nurkassa on kasa havuja. Etsikää minulle parhaimmat ja pehmeimmät vuodat koko maailmassa ja tehkää niistä vuode sinne. Mutta pian, sillä olen väsynyt!»

Vuode ilmestyi heti paikalla. Peikko potkaisi raskaat saappaat jalastaan ja heittäytyi väsyneesti pehmeälle taljavuoteelle. Taikasauvan kätki hän havujen alle. Pian alkoi kuulua kamalaa kuorsausta, joka pani melkeinpä seinät tärisemään.

Nyt kohosivat pojat varovasti piilostaan ja hiipivät peikon luo. Peikko makasi suu auki ja suuret, karvaiset kädet ristissä rinnalla. Hän ei tietänyt tuon taivaallista tästä maailmasta.

»Laputa sinä jo ulos täältä!» käski Niilo kuiskaten Kallea. »Minä vain sieppaan sen taikasauvan ja tulen heti perässä.»

»Muista vain olla varovainen», varoitti Kalle.

»Ole huoleti», sanoi Niilo. »Tämähän käy kuin tanssi.»

Hän hiipi varpaisillaan peikon luo ja pisti varovasti kätensä havujen alle. Mutta Kalle astui jo ulos pihalle vapisten ankarasti jännityksestä ja pelosta. »Kalle on huono juoksemaan», ajatteli Niilo. »Paras antaa hänelle hiukan etumatkaa, jos tästä niinkuin äkkilähtö tulisi.» Vasta kun hän arveli Kallen kylliksi kauas ehtineen, veti hän taikasauvan havujen alta ja kiiruhti ulos. Mutta miten lieneekään hän kiireessä kävellyt niin varomattomasti, että kompastui kynnykseen ja vieri nurin niskoin portaita alas. Siitä syntyi jyske ja jytinä semmoinen, että se varmasti kuului pitkien matkojen päähän. Kalle aivan jäykistyi hämmästyksestä, ja Niilo itsekin säikähti kelpolailla. »Nyt se peikko varmasti heräsi!» huudahti hän. »Ota nyt jalat allesi ja seuraa minua!» Eikä milloinkaan ollut kumpikaan pojista juossut sellaista vauhtia kuin nyt, jolloin hirveä peikko saattoi minä silmänräpäyksenä tahansa tarttua heihin suurine, karvaisine käsinensä. Pelko antoi ikäänkuin siivet heidän jaloillensa.

Peikko oli todellakin herännyt siihen kauheaan jyskeeseen. Suuttuneena hän kömpi ylös vuoteestaan ja ärisi. Tuttu haju tunkeutui hänen suuriin sieraimiinsa ja peikko leimahti raivoon kuin sytytetty kynttilä. Ikäänkuin jotakin epäillen pisti hän kätensä havujen alle — ja päästi kauhean karjahduksen.

Taikasauva oli poissa!

Sekunnin ajan seisoi peikko paikoillaan ikäänkuin ei olisi uskonut tätä hämmästyttävää tapausta. Sitten hän äkillisellä liikkeellä kiskaisi saappaat jalkaansa ja syöksähti ulos. Hän ehti nähdä vilahduksen kahdesta ruskeasta sääriparista, jotka juuri katosivat vastapäätä olevan metsikön sisään. Peikko ei epäröinyt hetkeäkään, vaan ponnistaen voimansa äärimmilleen kiiruhti poikien perässä.

Kova töminä ja ryske, jonka peikko juostessaan aiheutti, kuului kaameana poikien korviin. He eivät pysähtyneet hetkeksikään, mutta kuulivat kuitenkin, että tuo töminä lähenemistään läheni.

»Peikko on jäljillämme», huohotti Niilo. »Meidän täytyy päästä nopeammin eteenpäin.»

»Minä en jaksa enempää», valitti Kalle itkien.

»Sinun täytyy. Muuten saavuttaa peikko meidät tuossa tuokiossa.»

Äkkiä iski Niilon mieleen pelastava ajatus. »Mitähän, jos juoksisimme tuon pensasmetsän lävitse», huomautti hän. »Siellä ehkä peikko eksyy jäljiltämme.»

Tuumasta toimeen. Mutta peikko polki pensaat jalkoihinsa ja saavutti tuntuvasti poikia.

»Täytyy keksiä jotakin», arveli Niilo, »muuten olemme hukassa.»

Yhä lähempää kuului töminä ja rytinä, yhä lähempää peikon huohotteleva hengitys.

Silloin metsä äkkiä loppui ja tuli suo eteen. »Siinä on pelastus!» huudahti Niilo. »Peikko on raskas; hän ei voi seurata meitä yli suon.» Mutta se oli erehdys. Peikko oli kyllä raskas, mutta pitkäsäärinen ja voimakas. Missä suo oli upottavaa ja vetelää, siinä peikko käytti pitkiä sääriään ja hyppäsi yli. Pojat kyllä juoksivat keveästi yli suon, mutta välimatka peikon ja heidän välillään ei sentään pitentynyt, vaan lyheni. Ja suon toisella puolella jatkui kilpajuoksu jälleen entistä kiihkeämpänä ja tulisempana.

Mutta pojat alkoivat jo väsyä. Sydän tykytti haljetakseen kummankin rinnassa ja suolainen, kirvelevä hiki valui sokaisevana silmiin. Ellei jotakin odottamatonta tapahtuisi, olisivat he ennen pitkää peikon armoilla.

Silloin metsä äkkiä harveni paljastaen näkyviin matalahkon, loivarinteisen vuoren. Ei ollut tilaisuutta kääntyä takaisin; pojat siis oikaisivat suoraan loivaa rinnettä ylöspäin. Vaahto valui jo peikonkin suusta, mutta perässä hän siitä huolimatta tuli — ja arveluttavan lähellä tulikin.

Vuoren huippu oli sileä ja tasainen, mutta laskeutui toiselta puolen äkkijyrkkänä alas syvyyteen. Viime hetkessä välttyivät pojat Putoamasta kuiluun ja löysivät turvapaikan kapealla pengermällä noin metrin vuoren huippua alempana. Mutta peikko, ollen väsynyt ja raivon sokaisema, ei ollenkaan huomannut uhkaavaa vaaraa, ennenkuin oli liian myöhäistä. Kun hän juosten saapui vuoren huipulle, ei hän jaksanut enää hillitä vauhtiaan, vaan päästäen mitä hirveimmän huudahduksen, putosi alas syvyyteen. Sinne meni peikko ja musertui tuhansiksi palasiksi kuilun pohjalla olevia teräviä kiviä vasten.

Pojat tulivat nyt esille piilostaan aivan huumaantuneena näistä viimeisistä, merkillisistä tapauksista. Nyt vasta rupesi väsymys oikein tuntumaan, kun jännitys ja pelko oli poissa. Mutta silloin he odottamattomaksi ilokseen huomasivat kaukaisen savun kohoavan korkealle taivasta kohti. Savu ei ollut niin aivan kaukanakaan, korkeintaan kilometrin tai parin päässä. Sitä kohti lähtivät pojat nyt kulkemaan ja saapuivatkin vihdoin väsyneinä perille.

Mutta suuri oli heidän ilonsa ja hämmästyksensä, kun he havaitsivatkin savun kohoavan omasta pienestä, rakkaasta kotimökistään. Ilosta huutaen he kiiruhtivat tupaan, niin nopeasti kuin pienillä, väsyneillä jaloillaan suinkin pääsivät. Ja sielläkös sitten ilo alkoi, arvaahan sen, nuhteista ei ollut puhettakaan, vielä vähemmän luvatusta selkäsaunasta. Ja lopuksi veti Niilo taikasauvan esille ja alkoi tehdä sillä kerrassaan ihmeitä. Nytkös kaikki ihmettelemään! Tietäähän sen, kun Niilo vain kiepautti sauvaansa kolme kertaa päänsä ympäri, ilmestyi siihen heti mitä ikinä hän halusi. Ja paljon Niilo halusikin kaikenlaista, se täytyy tunnustaa. Hyvää ruokaa hän tahtoi, paljon komeita hevosia itselleen ja lopuksi muutti hän heidän pienen mökkinsäkin komeaksi linnaksi. Sitäkös kaikki ihmettelivät! Ja komea se olikin, hyvin komea, eikä siitä puuttunut kerrassaan mitään. Kylläpä kelpasi nyt Niilon, hänen vanhempainsa ja sisarustensa elellä tässä maailmassa. Mutta Niilo oli viisas ja harkitseva eikä koskaan käyttänyt loputtomia aarteitaan muulloin kuin todella tarpeen vaatiessa. Mutta köyhiä ja sorretuita hän suuresti auttoi, ja siksi tuli hänen nimensä kunnioitetuksi ja rakastetuksi kautta maan. Ja kun hän vihdoin iäkkäänä kuoli, surivat häntä kaikki kuin suurta, palvottua, todellista isäänsä.

Mutta kukaan ei tiedä minne taikasauva Niilon kuoleman jälkeen joutui. Hävittikö hän sen itse ennen kuolemaansa, vai tuhoutuiko se jossakin onnettomassa sattumassa, sitä ei ole koskaan selville saatu.

NUKKUVA PRINSESSA.

Kauan, kauan sitten eli jossakin maamme kolkassa köyhä suutari poikansa kanssa. Isä oli taitava, harjaantunut mies ammatissaan, jonka tekemiä kenkiä kuului itse korkea kuningaskin käyttävän. Hän pani parhaansa opettaakseen poikansakin hyväksi suutariksi, mutta miten ollakaan: hän ei siinä puuhassaan ollenkaan onnistunut.

Panipa suutari taas kerran poikansa tekemään kenkiä pienelle lapselle. »Kenkien pitäisi tulla sievät ja pienet, juuri parahiksi kämmenen pituiset», selitti suutari. Työ oli hiukan vaikea, mutta hän uskoi kuitenkin lujasti, että poika kykenisi sen kunnialla suorittamaan. Eihän omena useinkaan putoa kovin kauaksi puusta!

No, ryhtyipä poika siis työhön. Hän leikkasi, ompeli ja naulasi aina iltaan asti. Kun hän sitten tarkasteli kättensä töitä, havaitsi hän tehneensä kengät, jotka varsin hyvin olisivat sopineet jättiläiselle. Varmasti olisi yhteen ainoaan kenkään sopinut suutarin vanha Vahti koira häntineen päivineen. Poika oli kuitenkin varsin tyytyväinen työhönsä. Sillä ei hän enää sitä muistanut, että kenkien piti olla kämmenen pituiset.

Arvaahan sen, ettei suutari suurestikaan ihastunut moiset jalkineet nähdessään. »Tuskinpa sinusta koskaan tulee hyvää suutaria», tuumi hän. »Mutta voidaanhan sentään vielä yrittää. Sinulla näyttää olevan taipumusta suurien jalkineiden tekoon. Hyvä, sinä saat tehdä sellaiset. Nämä kyllä eivät kelpaa mihinkään» — ja suutari heitti suuret jättiläiskengät halveksien nurkkaan.

No, mikäpäs siinä! Asuipa suutarin lähellä, melkeinpä naapurissa, suuri, lihava kalastaja, jolla oli kauhean isot jalat. Tälle mahtavalle miehelle täytyi suutarin pojan nyt ryhtyä kenkiä tekemään. Ja tekihän hän ne, mikäs siinä, mutta tällä kertaa tulivat kengät hirveän pienet. Ne olivat tuskin tuumankaan pituiset ja niin kapeat, että poika töintuskin sai sormensa sisälle mahtumaan. »Jopa taisi käydä hullusti», tuumi poika. »Mutta eihän se minun syyni ole. En todellakaan ymmärrä kuinka maailmassa nuo kengät sattuivat tulemaan niin pieneksi.»

Tietää sen, ettei isä-suutari juuri iloinnut katsellessaan poikansa työtä. Suoraan sanoen hän aivan raivostui ja torui poikaansa kelpolailla. »Tuskinpa sinä milloinkaan kykenet leipääsi ansaitsemaan», huusi hän. »Ei sinusta ainakaan koskaan tule minkäänlaista suutaria.»

»Niin, isä», sanoi poika tyynesti, »suutaria minusta ei tule, se on selvä. Täytyypä minun siis lähteä avaraan maailmaan valloittamaan valtakuntaa itselleni.»

»No, siinä olet oikeassa», sanoi isä. »Lähde sinä vain maailmalle. Sinusta ei todellakaan ole minulle mitään hyötyä. Mutta kas, valtakuntia ei olekaan vain niin joka oksalta otettavissa.»

»Ehkä ei», myönsi poika. »Enpä kuitenkaan tule takaisin ennen kuin olen saanut valtakunnan.»

Ja poika etsi käsiinsä isä-suutarin vanhan miekan, sitoi sen vyöllensä ja lähti matkalle. Maailma oli kaunis ja suuri, suloinen ja lämmin, mutta mitään seikkailuja ei siellä näyttänyt olevan. Harvoinpa sai vanha miekka välähtää tupestaan, vielä harvemmin sai se salamoida tulisessa taistelussa. Ikävältä tuntui pojasta maailma, tietää sen; mutta kotiin ei hän kuitenkaan palannut. Saattoihan onni vielä hänellekin hymyillä.

Saapuipa poika kerran matkallaan komeaan kuninkaanlinnaan. »Täällä kai minua tarvitaan», ajatteli hän ja mieli antautua kuninkaan palvelukseen.

Mutta linna näytti hiukan kummalliselta. Kaikki ihmiset, jotka kulkivat portista sisään ja ulos kävelivät varpaisillaan ja näyttivät kovin surullisilta. »Mitähän tämä merkitsee?» tuumi poika ja kysyi portinvartijalta asiaa.

»Se on surullinen juttu», huokasi tämä pyyhkien poskiltaan suuria kyyneliä. »Kaikki johtuu prinsessan sairaudesta. Hän on maannut sairaana ties kuinka kauan, eikä kukaan ole kyennyt häntä parantamaan. Kuningas on aivan epätoivoissaan, ja on luvannut prinsessan käden ja puolet valtakuntaa sille, joka voi pelastaa prinsessan.»

»Mikä häntä sitten vaivaa?» tiedusteli poika kiihtyneenä.

»Niin, niin», vaikeroi portinvartija, »sitäpä juuri ei kukaan tiedä. Prinsessa raukka nukkuu vain eikä syö mitään. Hän sanoo elämän olevan niin kurjaa, ettei täällä kannata elää. Siksi tahtoo hän nukkua, aina nukkua. Mitä lajia se tauti sitten lieneekään, en tiedä.»

»Kyllä minä hänet parannan», tuumi poika ja astui sisälle linnaan.

Koko hoviväki oli siellä niin murheissaan, ettei kukaan kiinnittänyt huomiota vieraaseen miekkamieheen. Poika meni suoraan linnan keittiöön, täytti pienen pullon puhtaalla vedellä ja lähti sitten etsimään prinsessaa.

Tätä ei ollutkaan vaikea löytää. Prinsessan läheisyyden saattoi havaita jo ihmisten aroista, pelokkaista katseista ja hiipivistä askeleista. Mutta poika käveli aivan huoletonna ja miekkaansa kalistellen prinsessan oven eteen. Siinä hän pysähtyi ja katsoi sisään.

Siellä makasi prinsessa komeassa vuoteessaan aivan liikkumattomana ja seinään päin kääntyneenä. Kaunis hän oli, hyvin kaunis, ja niin pitkät olivat hänen hiuksensa, että ne peittivät melkein koko hänen ruumiinsa kuin kultainen pilvi. Ei poika ollut ikinä niin kaunista ihmistä nähnyt. Arvaahan sen, että hänen sydämensä alkoi kohta sykähdellä tavallista nopeammin, ja hartaasti hän toivoi prinsessaa omakseen.

Kultaisella tuolilla prinsessan vuoteen vieressä istui kuningas alakuloisena ja murtuneena. Kultainen kruunu oli hänellä päässä ja valtikka kädessä. Hän olisi näyttänyt oikein mahtavalta mieheltä, ellei syvä suru olisi häntä painanut.

Poika astui nyt yli kynnyksen huoneeseen ja käveli prinsessan vuoteen luo, välittämättä vähääkään askeltensa aiheuttamasta kolinasta.

»Hiljaa, hiljaa!» huudahti kuningas päätään kääntämättä. »Etkö näe, että prinsessa nukkuu?»

Poika ei sanonut siihen mitään. Silloin kuningas käänsi päätänsä ja katsahti häneen. Majesteetin kasvot muuttuivat samassa punaisiksi vihasta ja hän hypähti suuttuneena tuoliltansa.

»Kuinka uskallat tulla tänne?» huudahti kuningas. »Ulos heti paikalla tahi lävistän sinut miekkani kärkeen!»

»Rauhoittukaa, herra kuningas», sanoi poika. »En ole saapunut tänne asiatta. Minä tiedän lääkkeen, joka voi parantaa prinsessan sairauden.»

»Todellako?» huudahti kuningas. Ja hän tuli niin iloiseksi, että vapisi? »Missä se on?»

»Se lääke on minulla tässä», sanoi poika ja näytti pulloa.

»Hyvä, hyvä, annetaan sitä heti prinsessalle», touhusi kuningas. »Kas tässä, tyttöseni, ota tätä lääkettä, se antaa sinulle jälleen elämän.»

»En tahdo elää», sanoi prinsessa raukeasti. »Tahdon nukkua, nukkua vain ja sitten kuolla.»

»Kas siinä näette», sanoi kuningas neuvottomana. »Prinsessa ei tahdo tullakaan terveeksi.»

»Ei, herra kuningas, ei se niin käy», sanoi poika hiljaa. »Täytyy käyttää toisia keinoja.»

»Armollinen prinsessa», virkkoi hän. »Minulla on tässä pullossa maailman harvinaisinta lääkettä. Jos sitä juo vaikkapa yhden pisarankin, näkee mitä ihanimman unen. Tahdotteko, armollinen prinsessa, maistaa tätä lääkettä? Ette tule sitä katumaan, sen vakuutan teille.»

»Anna se tänne!» huudahti prinsessa kiihkeästi. Ja hän tyhjensi pullon yhdellä henkäyksellä.

»Armollinen prinsessa!» karjahti poika äkkiä kauhistuen. »Nyt olette kuoleman oma!

Pullossa olikin myrkkyä, vaikka minä en äsken sitä huomannut.»

»Voi, voi», vaikeroi prinsessa, »minä en tahdo kuolla, en kuolla! Eikö kukaan kykene minua pelastamaan?»

»Sinä kurja!» raivosi kuningas. »Sinä petturi ja valehtelija! Sinä olet ansainnut kuoleman!»

Ja kuningas veti miekkansa, mutta hän oli niin kiihtynyt, että miekka ei pysynyt hänen vapisevassa kädessään, vaan putosi lattialle.

»Vartija tänne!» huusi silloin kuningas. Mutta ketään vartijaa ei tullut, sillä kaikkien oli käsketty pysytellä poissa prinsessan huoneen läheisyydestä.

»Herra kuningas», sanoi poika. »Antakaa minulle anteeksi. Lääke, jota prinssessa joi, oli puhdasta vettä. Mitään vaaraa siis ei ole. Minun täytyi vain käyttää tällaista keinoa saadakseni prinsessan elämänhalun heräämään.»

»Todellako?» huudahti kuningas. »Mutta ellei se ole totta, annan pyövelini hirttää sinut.»

»Nouskaa ylös, armollinen prinsessa!» sanoi poika, ja prinsessa nousi. »Katsokaa maailmaa ympärillänne, kuinka se on kaunis ja suuri. Siinä on todella ihana elää!»

Prinsessa katsoi hänen loistaviin silmiinsä.

»Niin, on ihana elää», myönsi hän.

Silloin poika sulki prinsessan syliinsä, suuteli häntä ja pyysi häntä vaimokseen. Ja prinsessa antoi hänelle kätensä, ja kuningas puolen valtakuntaa, niin että oli sitä iloa yhdeksi kertaa. Mutta häiden jälkeen kutsui poika isän kuninkaanlinnaan, ja siellä he sitten elivät, kaikki yhdessä, ylen onnellisina päiviensä loppuun asti.

KUNINGAS PAKKANEN JA AURINGONTYTÄR.

Ennen muinoin asui ja vallitsi kuningas Pakkanen täällä Suomenmaassa. Hänen valtakuntansa ulottui kauaksi etelään, itään ja länteen puhumattakaan pohjoisesta, josta hän oli tänne saapunut. Hän asui komeassa, jäisessä linnassaan ja hänen sanottiin olevan ankara hallitsija. Hän tahtoi olla aivan yksin suuressa valtakunnassaan ja surmasi armotta kaikki, jotka sinne yrittivät tunkeutua. Toverinaan ja tihutöittensä viipymättömänä toimeenpanijana oli hänellä pureva Pohjatuuli. Pohjatuulen avulla oli kuningas Pakkanen vähitellen saanut kaiken elämän valtakunnassaan sammumaan. Aurinkokin oli paennut kauas etelään, ja vain joskus uskalsi kirkas valonsäde pimeään pohjolaan tunkeutua.

Voitoistaan rohkaistuneena päätti kuningas Pakkanen sammuttaa kaiken elämän maan päältä. Hän teki suuria sotaretkiä yhä kauemmaksi eteläänpäin, jäätävä Pohjatuuli etujoukkonansa. Toisinaan hyökkäsi aurinko tulisine ratsuinensa kuningas Pakkasen kimppuun ja pakotti hänet kiireesti peräytymään jäälinnansa turviin. Mutta Pakkanen oli leppymätön. Hän ei säikähtänyt pienistä vastoinkäymisistä, vaan teki yhä uusia ja uusia yrityksiä laajentaakseen valtaansa. Hän hyökkäsi pian uudistetulla innolla auringon ja elämän kimppuun ja sai kun saikin kappaleita vihollistensa valtakunnasta itselleen anastetuksi. Ja missä Pakkanen kerran oli valtaan päässyt, siellä kuoli heti kaikki elämä, ja pimeys, kylmyys ja jää astui sijaan kuoleman tuskia tuoden. Niin Pakkasen valtakunta levisi leviämistään hengittäen jäätävää kylmyyttä yli koko maanpiirin. Ja kaukana etelässä itki elämä ja aurinko tuhoutuneita luotujaan muistellen. Totisesti näytti elämä, lämpö ja valkeus olevan häviämässä maan päältä.

Silloin arveli aurinko ajan olevan käsissä puuttuakseen vakavasti asiaan. Se nimittäin tahtoi pitää valtakuntansa ja säilyttää siellä elämän. Siksi aurinko lähetti tyttärensä taistelemaan Pakkasta vastaan, kukistamaan hänet ja perinpohjin hävittämään hänen valtakuntansa.

Arkana ja hentona hiipi Auringontytär kohti kylmää, pimeätä pohjolaa. Jossakin siellä kaukana tiesi hän kuningas Pakkasen linnan olevan. Sinne päätti hän tunkeutua ja tuhota Pakkasen omaan kotiinsa. Hän vapisi vilusta ja kenties pelostakin, mutta valituksen ääntäkään ei kuulunut hänen huuliltansa. Hän vain hymyili iloisesti tallatessaan paljain jaloin kylmää hankea. Ja missä hän kulki, siellä suli hanki ja jää ja iloinen, riemuitseva elämä puhkesi uuteen kukkaan.

Jopa saapui tieto Pakkasen korviin tästä uudesta, hurjanrohkeasta vihollisesta. »Mene ja tuhoa hänet!» sanoi Pakkanen Pohjatuulelle. Tämä ei toista käskyä tarvinnut; tuiskuna hän kiisi pois ja ryntäsi Auringontyttären kimppuun. Mutta vaikka hän kuinka pommitti vihollista rakeilla ja lumilla, ei hän kaikella tällä touhullaan saanut mitään sanottavaa aikaan. Hän hengitti jäistä viimaansa Auringontytärtä vastaan, mutta tämä hänestä vähääkään piittaamatta jatkoi vain etenemistään kuningas Pakkasen linnaa kohti. Silloin tuli Pohjatuulelle hätä. Hän kiiruhti nopeasti Pakkasen luo ja kertoi tälle turhista yrityksistään ja kuinka vaarallisen vihollisen tämä oli Auringontyttärestä saanut. Ja tämä kurja olento, tämä vihatun elämän tuoja, oli jo aivan lähellä kuningas Pakkasen linnaa ja saapuisi kai pian sinne.

»Tulkoon hän vain tänne», arveli Pakkanen». Yhdellä henkäykselläni minä hänet jäähdytän.»

Ja Auringontytär tuli. Arasti, pelokkaasti hän hiipi sisälle Pakkasen jäiseen linnaan, mutta hänen silmänsä loistivat kirkkaasti ja lämmittävästi. Nuo silmät lumosivat kuningas Pakkasen ja hänestä tuntui kuin olisi jokin kova ja kylmä sulanut hänen rinnassaan. Hän tunsi niin outoa, kummallista väsymystä. Samassa alkoivat hänen palatsinsa jäiset seinät sortua ja sulaa Auringontyttären katseen vaikutuksesta. Silloin kuningas Pakkanen nousi. Hitaasti, vapisevin jaloin hän tallusteli ulos linnastaan ja alkoi väsyneesti vaeltaa pohjoista kohti. Ja siellä pohjoisnavan seutuvilla elää hän yhä vieläkin pitäen maata vallassaan, pimeydessä ja pakkasessa, kokonaista kuusi kuukautta yhtä mittaa.

Mutta kuningas Pakkasen entisessä valtakunnassa alkoi uusi elämä kasvaa ja kukoistaa hangen ja jään alta. Auringontytärkin ihastui niin tähän maahan, että jäi tänne iäksi päiviksi. Se elää täällä yhä vieläkin, sitä vain on niin vaikea huomata.

SATU MATISTA JA NOITA-AKASTA.

Kaukana kaikista ihmisasunnoista, sinisenä siintävän salon keskellä, eleli aikojansa köyhä vaimo Matti nimisen poikansa kanssa. Oli heillä siellä seuranansa lehmä, muutamia lampaita ja iso koira, jonka nimi oli Musti. Yksinkertainen ja vaatimaton oli heidän pieni punainen mökkinsä vähäisen salo järven rannalla. Eipä kumminkaan, kaikesta puutteesta ja kurjuudesta huolimatta, kumpikaan heistä ollut tyytymätön köyhään elämäänsä. Olenpa varma, että he olivat paljon onnellisempia kuin rikas kuningas komeassa linnassansa.

Matin paras leikkitoveri vuodet läpeensä oli Musti. Vaikka se olikin jo vanha ja vakaantunut, velvollisuutensa tunteva koira, leikki se kuitenkin mielellään Matin kanssa. Musti oli Matin ainoa toveri ja seurakumppani niinä tosin harvoina päivinä, jolloin hänen äitinsä lähti kylille voita ja villoja myömään.

Siellä salon sydämessä oli heillä kuitenkin naapuri, joka ei tuntunut erityisen miellyttävältä. Synkän kuusikon keskellä, pimeässä, pahalle haisevassa luolassa asui nimittäin ilkeä, vanha noita-akka. Tällä akalla, niin kerrottiin, oli hallussaan taikasauva, jonka paljas kosketus riitti muuttamaan ihmisen eläimeksi ja päinvastoin, mitenkä noita vain halusi.

Tällä noidalla oli muuan paha tapa. Aina kun hän tarvitsi lihaa, varasti hän lehmän tai lampaan laitumelta. Vaikka noidalla olikin rahaa kuin roskaa, ei hän milloinkaan ostanut mitään, vaan otti omin lupinsa mitä milloinkin tarvitsi.

Tietysti olisi tällainen vahingollinen noita-akka jo aikoja sitten hävitetty maailmasta, jos sen vain kuka olisi kyennyt tekemään. Kaukaisista ajoista asti oli sitä kyllä yritetty, mutta tuloksetta. Mitäpäs niillä ihmisten keinoilla sellaiselle mahtavalle noidalle saattoi tehdä. Täytyi vain tyytyä osaansa, ihmisten, ja kärsiä yhä eteenkinpäin noidan vaarallista naapuruutta.

Eräänä päivänä kohosi noita-akka luolastansa maan uumenista ihmisten ilmoille. Siinä hän seisoi silmiään siristellen ja auringon kirkkaan valon melkein sokaisemana. Ruma hän oli, hyvin ruma, ja niin vanha, että hänen kasvonsa melkein näyttivät sammalta kasvavan. Hetkisen noita-akka seisoi siinä joka puolelle pälyen. Silloin kuului hänen korviinsa kaukainen karjan kellojen kalke, ja noita-akka hymyili itseksensä.

»Niin, niin», mutisi hän, »täytyypä tässä taas saada hiukan tuoretta lihaa. Tuntuu niin kovin hiukovan.»

Hän puristi lujasti taikasauvansa karvaiseen kouraansa alkaessaan kompuroida kellojen kalketta kohti. Tuntui tuo ruumiskin niin raihnaalta näin äkkipäätä liikkeelle lähtiessä. Tosihan se oli, että hän oli iäkäs ja puolisokea, mutta vielä hänellä oli mahtia liiaksikin. Niin mietiskeli noita-akka astellessaan eteenpäin, ja katosi niine mietteineen synkkään kuusikkoon.

Kesäisen, kirkkaan päivän houkuttelemana olivat Matti ja Musti lähteneet marjoja poimimaan. Siinä lähellä, aurinkoisella aholla, käyskenteli valkoisen ja punaisen kirjava Mansikki mehevällä laitumella. Taivas oli pilvetön, päivänpaiste lämmin ja mansikat niin makeita, suuria ja punaisia, että Matti tuon tuostakin heitti kuperkeikan pelkästä ilosta. Tahtoipa hän Mustillekin opettaa saman tempun, mutta arvaahan sen, ettei tämä enää vanhoilla päivillään halunnut semmoisiin hommiin ryhtyä. Murahti vain Matille ja juoksi pois tarpeellisen matkan päähän. Siellä sitten istui ja silmäili Mattia ylhäisen suojelevasti, niin kuin hänen tapansa oli.

Äkkiä kajahti ilmoihin Mansikin hätääntynyt ammunta. Niin surkea, apua anova ja kutsuva oli se ammunta, että Matti paikalla aavisti lehmän olevan hädässä. Samassa Mustikin haukahti äkäisesti ja syöksyi aholle päin. Silloin Mattikin otti jalat alleen ja seurasi Mustia. Paljaat sääret vain vilkkuivat siinä menossa.

Päästyään ahon laitaan oli Matti kaatua selälleen hämmästyksestä. Oli hän kyllä kuullut noita-akan varkauksista puhuttavan, mutta että se nyt tulisi ja veisi heiltä Mansikin — sitä hän ei ollut osannut ajatella. Siellä se kuitenkin kompuroi, noita-akka nimittäin, vetäen vastaan hangoittelevaa Mansikkia mukanaan metsän laitaa kohti. Se näytti kyllä rumalta ja ilkeältä, mutta ei erikoisen voimakkaalta. Siksipä Matti ensi kiihtymyksessään päättikin muistamatta ollenkaan vaarallista taikasauvaa vapauttaa Mansikin noita-akan käsistä. Siepaten tukevan seipään aseeksensa hyökkäsi Matti epäröimättä noita-akan kimppuun. Silloin tämä kohotti taikasauvaansa ilkeästi nauraen.

»Älä koske minuun, nulikka!» sanoi se. »Vai tahdotko, että muutan sinut varikseksi?»

Sitä ei Matti tietystikään tahtonut. Luoden uhkaavan silmäyksen irvistelevään noitaan lähti hän pois, kutsuen Mustin mukaansa. Suoraan kotiinsa hän meni, unohtaen marjansakin mansikkamaalle ahon laitaan.

Suuri oli köyhän torpan vaimon suru, saatuaan tietää ainoan lehmänsä kohtalon. Mutta Matti lohdutti äitiänsä näin sanoen:

»Älähän sure, äiti kulta. Kohta minä tästä lähden noidan luolalle ja tuon Mansikin takaisin.»

»Ei, ei, sitä et saa tehdä!» huudahti äiti säikähtyneenä. »Voisihan noita muuttaa sinut vaikka metsänpedoksi. Onhan hänellä taikasauva.»

Matti ei sitten puhunut asiasta sen enempää. Mutta kun äiti vähän myöhemmin meni noutamaan vettä kaivosta, pujahti Matti nopeasti ulos tuvasta ja vilisti yhtäkyytiä metsään, Musti tietysti perässä.

Kauas, kauas he juoksivat läpi vihreän metsän, kunnes saapuivat sille aholle, josta noita oli Mansikin ryöstänyt. Siellä he hetkiseksi pysähtyivät. Täytyi näet odottaa, kunnes Musti löytäisi noidan ja Mansikin jäljet ja lähtisi niitä seuraamaan. Pian ne löytyivätkin, ja sitten Musti lähti menemään sellaista vauhtia, että Matilla oli täysi työ sitä seuratessa.

Sattuipa siinä vauhdissa Musti juoksemaan vanhan, raihnaisen korppivanhuksen päälle. Musti otti tietysti korpin suuhunsa ja toi sen Matille. Se oli aivan elävä ja virkeä ja katseli Mattia kirkkailla silmillään.

»Voi, lintu parka!» surkutteli Matti. »Taidatpa olla aivan kykenemätön lentämään, niin että minun on parasta antaa sinut Mustille.»

»Päästä minut vapaaksi!» sanoi silloin korppi. »Ei minua mikään vaivaa.
Miten lienen äsken sattunut torkahtamaan. Siksi sai Musti minut kiinni.»

»No, jos asia on niin», sanoi Matti, »en tahdo kauemmin pidättää sinua.
Lennä siis vapauteesi!»

Mutta korppipa ei pitänytkään kiirettä. »Näin äsken noita-akan menevän tästä ohitse», kertoi se. »Oletteko mahdollisesti ajamassa häntä takaa, koska seuraatte juuri hänen jälkiään?»

»Niin ollaan», vakuutti Matti reippaasti. Sitten hän kertoi korpille koko jutun.

»Voi veikkonen», päivitteli korppi, »minkälaisilla asioilla olettekaan! Etkö tiedä, että noita-akalla on taikasauva, jolla hän voi muuttaa sinut vaikkapa varikseksi.»

»Sen kyllä tiedän», myönsi Matti. »Mutta Mansikki täytyy meidän saada takaisin, vaikka mikä olisi. Äiti on sanonut, ettei hänellä ole enää rahaa uuden lehmän ostamista varten. Saisimme siis olla koko ikämme ilman maitoa, nyt, kun Mansikki on mennyt pois. Mutta kyllä minä tuon sen takaisin kotiin, vaikkapa siinä yrityksessä henkeni menisi.»

»No niin», tuumi korppi, »luulen, että olet oikeassa. Minäkin vihaan noita-akkaa. Tahdonpa siis liittyä seuraanne, jos sen sallitte. Ehkä voin neuvoillani auttaa teitä.»

No, mikäpäs siinä! Tietää sen, että Matti suostui sellaisen viisaan, vanhan korpin ehdotukseen. Lähtivät siis yhdessä eteenpäin, Musti edellä, Matti perässä ja korppi Matin olkapäällä. Synkkä ja pimeä oli metsä, ja kummia ääniä siellä kuului. Mattia oikein pyrki peloittamaan tällainen kammottava hämärä. Mustiin hän kuitenkin luotti. Se oli aina niin rohkea ja urhokas milloin tarvittiin. Varmasti se taistelisi hänen puolestaan viimeiseen hengenvetoonsa asti, siitä Matti oli varma.

Kulkivat siis aikansa noidan jälkiä seuraten. Vihdoin saapuivat korkean, jylhän vuoren juurelle. Siinä oli noita mennyt luolaansa aukosta, joka oli puoleksi rehevien pensaiden peittämä. Aukosta kohosi ilmaan sinertävä savupatsas osoittaen, että noita tällä hetkellä oli kotona.

Korppi, joka oli pienin heistä kolmesta, päätti lähteä tiedusteluretkelle luolan sisään. Pian se palasi takaisin lentäen nopein, hätäisin siiveniskuin.

»Siellä se noita istuu sisällä», kertoi korppi, »ja lämmittää uunia. Kuulin noidan itsekseen sanovan, että kun uuni on tarpeeksi lämmin, heittää hän Mansikin sinne paistumaan.»

Nyt olivat hyvät neuvot tarpeen!

Kauan he miettivät, punnitsivat, tuumivat. Vihdoin korppi esitti suunnitelmansa, joka hänen mielestään oli paras.

»Minä lennän ensiksi sisään», sanoi se, »ja puhkaisen nokallani noidalta silmät. Sitten tulee Musti ja sieppaa hampaisiinsa vaarallisen taikasauvan. Sen jälkeen sinä, Matti, tulet sisään ja työnnät akan palavaan uuniin. Mutta nyt alkaa jo olla aika toimia, sillä käydessäni äsken luolassa, olivat puut uunissa jo puoliksi palaneet.»

Niin korppi siis lehahti lentoon ja laskeutui aukosta pimeään, kosteaan luolaan. Noita-akka istui siellä itsekseen hymisten ja tuleen tuijottaen. Vähääkään epäröimättä hyökkäsi korppi noita-akan kimppuun, kohotti nokkansa ja iski nopeasti kaksi kertaa, niin että noidan molemmat silmät puhkesivat. Noita-akka karjahti vihasta, pelosta ja tuskasta, tavoitellen haparoivin käsin taikasauvaansa, joka oli pudonnut lattialle. Samassa saapui kuitenkin Musti paikalle, sieppasi taikasauvan suuhunsa ja syöksähti ulos. Akka vain yhä kopeloi tyhjää ilmaa ympärillään ja karjui. Silloinpa astui Matti luolaan ja työnsi noita-akan palavaan uuniin. Pian oli akka palanut poroksi.

Nyt Matti tutki tarkoin koko luolan. Joka sopen, kolon ja syvennyksen hän etsi mitä tarkimmasti. Varsin suuria rikkauksia ei noita-akalla näyttänyt olleen. Olipa sentään kultaa niin paljon, että Matti arveli sen riittävän hänelle ja äidilleen ainakin sadaksi vuodeksi — jos nimittäin he niin kauan eläisivät. Taikasauva oli käynyt aivan arvottomaksi noidan kuoltua, sillä kukaan muu kuin hän itse ei osannut sitä käyttää. Muistona päätti Matti kuitenkin sen pitää.

Koska päivä oli jo varsin pitkälle kulunut, päättivät Matti ja Musti lähteä paluumatkalle. Musti kulki edellä tietä näyttäen, Matti perässä Mansikkia sarvesta taluttaen. Turhaan houkuttelivat he korppia lähtemään mukaansa. »Minä olen metsässä syntynyt ja elänyt», sanoi se, »ja täällä tahdon kuollakin.» Siihen täytyi Matin ja Mustin tyytyä.

Tietää sen, että Matin äiti oli iloinen saatuaan kaikki rakkaansa terveinä takaisin. Hän olikin jo luullut Matin eksyneen metsään ja oli etsinyt häntä kaikkialta. Suuri oli nyt ilo mökissä, kun pienen perheen kaikki jäsenet taas olivat kotona.

Seuraavana päivänä äiti, Matti ja Musti lähtivät uudelleen noidan luolalle. Kaikki aarteet, kullat ja kalleudet he toivat sieltä kotiin. Ja niitä oli niin paljon, ettei heidän enää milloinkaan senjälkeen tarvinnut kärsiä puutetta.

SATU USKOSTA JA RAKKAUDESTA.

Suuri ja mahtava oli sulttaani Harun al Rashidin valtakunta. Sanottiin ettei hänen valtakunnassaan aurinko koskaan laskenut. Harun al Rashid oli maailman mahtavin hallitsija, jonka nimen kuullessaan erämaan villit ryövärijoukotkin pelosta vapisivat.

Sulttaanilla oli tytär, kaunis ja suloinen kuin kedon lilja. Kun nuori prinsessa oli täyttänyt viisitoista vuotta, katosi hän aivan äkkiä, salaperäisesti, pienintäkään jälkeä jättämättä.

Harun al Rashid epätoivoisena pani toimeen perinpohjaisen etsinnän valtakunnassaan. Kaukaiset salokylät, erämaat, metsät ja kaikki salaiset kätköpaikat etsittiin mitä tarkimmasti, mutta tuloksetta. Sulttaani raivostui. Visiirit vapisivat hänen vihansa edessä. Sulttaani Harun al Rashid syytti heitä kavalluksesta ja panetti heidät valtakuntansa lujimpaan vankilaan. Ainoastaan suurvisiiri, Muhammed Ali, johon sulttaani luotti kuin kallioon, sai elää vapaana.

Ilmestyipä silloin miehiä, nuoria, rohkeita, korkeassa asemassa olevia, jotka pyysivät päästä kadonnutta prinsessaa etsimään. Harun al Rashid antoi heidän mennä. Lähtipä silloin matkalle prinssejä, kalifeja ja muita uljaita ja komeita herroja, mutta yksikään heistä ei milloinkaan palannut takaisin. Viikkoja, kuukausia, vuosia vieri, eikä jälkeäkään löydetty kadonneesta prinsessasta eikä niistä miehistä, jotka olivat lähteneet häntä pelastamaan.

Harun al Rashidin valtakunnan kaukaisimmassa kolkassa eleli nuori ja kaunis, mutta köyhä paimenpoika. Eipä hän ollut edes oikea paimenkaan, vaan viheliäinen ja halveksittu sikopaimen. Hänenkin korviinsa saapui huhu kadonneesta prinsessasta. Silloin oli tapahtumasta jo vuosia kulunut. Niin kauan oli näet huhu matkalla viipynyt. Mutta eihän se mikään ihme ollut, koska valtakunta kerran oli niin laaja.

Päättipä silloin paimenpoikakin lähteä kadonnutta prinsessaa etsimään. Halki hiekkaisen, polttavan kuuman erämaan, läpi metsien, yli vuolaitten virtojen, kulki hänen retkensä sulttaania, Harun al Rashidia, tapaamaan. Penniäkään rahaa ei pojalla, Abdullahilla ollut mukanaan, mutta nuorekas voimansa ja iloisuutensa hankki hänelle aina tarpeellisen ravinnon ja yösijan.

Matka valtakunnan pääkaupunkiin oli pitkä, vaivalloinen ja vaaroja täynnä, mutta Abdullah suoritti sen iloisesti laulaen ja hymy huulillaan. Saavuttuaan sulttaanin linnan portille, ei vartija halunnut päästää häntä sisään, mutta Abdullah iski miehen kumoon ja syöksyi valtaistuinsaliin, jossa sulttaani parhaillaan istui jalat ristissä allaan visiiriensä ja neuvonantajiensa ympäröimänä.

Kaikki nämä arvokkaan näköiset, pitkäpartaiset herrat hypähtivät suuttuneina pystyyn nähdessään kutsumattoman vieraan astuvan sisään. Mutta Abdullah ei välittänyt vähääkään hämmästyneistä visiireistä, vaan astui suoraan sulttaani Harun al Rashidin eteen ja kiinnitti häneen tiukan, läpitunkevan katseensa.

»Olen Abdullah, sikopaimen», sanoi hän. »Olen saapunut prinsessaa pelastamaan.»

Äänekäs naurunhohotus seurasi näitä sanoja.

»Poikahan on hullu!» huudahti suurvisiiri, Muhammed Ali. »Vartija, heitä hänet kolkoimpaan vankikomeroon!»

»Odota!» sanoi sulttaani tyynesti. »Ei niin kiirettä. Tahdon kuulla, mitä pojalla on sanottavaa.»

Ja sulttaani Harun al Rashid, maailman mahtavin hallitsija, kiinnitti kylmän katseensa Abdullahiin, paimenpoikaan, ja katseli häntä tarkasti kiireestä kantapäähän. Sitten hän vaipui pitkäksi aikaa syviin mietteisiin, unohtaen kokonaan Abdullahin ja hiirenhiljaa odottavat visiirinsä.

»Vai sinä haluat lähteä maailman kauneinta prinsessaa etsimään», virkkoi sulttaani vihdoin. »Vastaa minulle suoraan: onko se todella aikomuksesi?»

»Onpa niinkin, herra sulttaani», vastasi Abdullah.

»Ja sinäkö luulet onnistuvasi siinä, missä kaikki muut ovat epäonnistuneet!» huudahti Harun al Rashid. »Sinä, kerjäläinen, jonka kukkarossa ei ole yhtä ainoata kilisevää kolikkoa! Mutta yhdentekevää se minulle on. Saat kyllä lähteä matkalle, vaikka en uskokaan, että sinä kykenet prinsessaa pelastamaan.»

No, eipä Abdullahille mikään ollut sen mieluisempaa. Sulttaanilta hän sai miekan kiiltävän, leveäteräisen, joka suojelisi häntä rosvoja vastaan. Mitään muuta hän ei suostunut ottamaan, ei edes yhtä ainoata keltaista kultarahaa. Vain muutama kova leipä eväänä hän lähti vaaralliselle retkelleen.

Hän kulki kulkemistaan, ensin asuttuja maita, valtateitä pitkin, sitten synkkiä korpia, asumattomia, tiettömiä metsiä, joissa vain metsän pedot asuivat ja korviasärkevää melua pitivät. Siellä peikot, menninkäiset häntä peloittivat karvaisilla ruumiillaan, pukinsarvillaan ja pitkillä, tupsupäisillä hännillään. Mutta lujasti hän luotti onnistumiseensa, eivätkä voineet häntä säikähdyttää peikot eivätkä metsän pedot.

Sattuipa Abdullah kerran kulkiessaan kapeata, kivikkoista metsätietä, kohtaamaan joukon rosvoja. Hän kuuli avunhuutoja edestäpäin. Hetkeäkään viivyttelemättä hän sivalsi miekan tupesta, niin että kirkas terä välähti, kiiruhtaen sitten juosten eteenpäin. Pian hän kohtasi kolme ryöväriä, jotka olivat vanhan, harmaapartaisen äijän kimpussa. Sivallus vain ja samassa makasi yksi roistoista päättömänä maassa. Pian teki toinen rosvo seuraa toverilleen. Jäljellä oli enää vain yksi, joka kohotti miekkansa ja huusi:

»Nyt olet kuoleman oma!»

Mutta samalla hetkellä sivalsi Abdullahin miekka häneltä pään poikki, ja rosvo sortui maahan. Abdullah kääntyi nyt katsomaan vanhusta, mutta tämä olikin taistelun kestäessä kadonnut. Samassa poika kuitenkin huomasi korkealla päänsä päällä, mahtavan puun oksalla, pienen, valkean, kultahöyhenisen linnun, joka äkkiä avasi suunsa ja puhkesi vienoon, iloiseen liverrykseen. Silloin nuorukainen arvasi, että hän olikin auttanut haltijaa, joka nyt linnuksi muuttuneena tahtoi kiittää häntä laulullaan. Haltija oli epäilemättä mahtava. Kallisarvoinen ja hyödyllinen olisi Abdullahille siis hänen ystävyytensä. Niinpä Abdullah siis päätti, ettei hän milloinkaan hätyyttäisi lintua, vaan suojelisi sitä kaikkien muidenkin pahaa aikovien olentojen hyökkäyksiltä.

Koko päivän seurasi lintu häntä. Illalla se kuitenkin katosi, tuottaen suuren pettymyksen Abdullahille, jota oudon linnun seura oli suuresti miellyttänyt. Mutta kun Abdullah aamulla heräsi ja avasi silmänsä, huomasi hän linnun seisovan ihan päänsä vieressä. Se katseli häntä tarkasti ja sanoi kirkkaalla ihmisäänellä:

»Poikani, oletko väsynyt elämääsi, kun uskallat yksin kulkea kuoleman korvessa? Etkö tiedä, ettei yksikään ihminen ole elävänä päässyt tämän metsän halki? Käänny siis takaisin, jos henkesi on sinulle rakas.»

Abdullah katseli vakavasti linnun kirkkaisiin silmiin.

»Kiitän sinua», sanoi hän, »että varoitit minua. Mutta takaisin en voi koskaan kääntyä.»

»Ohoh», virkkoi lintu. »Sen virren olen kuullut ennenkin. Mutta mikä siis onkaan asiasi, jonka tähden aiot henkesikin uskaltaa?»

Abdullah tietysti kertoi hänelle koko jutun. Kuinka hän oli kuullut prinsessan katoamisesta, lähtenyt matkaan ja päättänyt pelastaa hänet. Ja lopuksi sanoi hän, ettei mikään, ei vaarat suurimmatkaan, saisi häntä kesken takaisin kääntymään.

»No niin», sanoi lintu, »jos se on sinun päätöksesi, niin tahdonpa puolestani auttaa sinua. Hyvä on sinun kuitenkin tietää, ettei kukaan ole ennen sinua perille asti päässyt. Kaikki ovat he väsyneet kesken. Katso, ettei sama kohtalo sinuakin tapaa!»

»Sitä en pelkää», sanoi Abdullah. »Mutta sano minulle, mikä on ollut syynä heidän epäonnistumiseensa.»

»Sen saat tietää», virkkoi lintu. »Ei kenenkään heidän sydämensä ole ollut puhdas. Ei kukaan heistä ole lähtenyt matkalle jalossa, epäitsekkäässä mielessä. Eikä kukaan heistä ole ollut valmis uhraamaan itseään prinsessan pelastuksen tähden. Kaikilla heillä on ollut itsekäs tarkoitus. Kuka on himoinnut kultaa, kuka kunniaa, kuka mainetta. Sellainen itsekäs, opillinen mieli ei pysy lujana vaarojen ja vastuksien kohdatessa. Ja sitäpaitsi on heiltä puuttunut usko. Eivät he ole itsekään uskonet, että todella voisivat pelastaa kadonneen prinsessan. Kuinka he olisivatkaan voineet uskoa, kun eivät ole olleet valmiita uhraamaan itseään toisen hyväksi? Sen vuoksi ovat heidän yrityksensä lyhyeen päättyneet. He ovat sortuneet jo alkumatkallansa. Sillä vain se, jolla on puhdas sydän ja usko, joka siirtää vuoria, voi pelastaa prinsessan. Tämä on sinun pidettävä mielessäsi lähtiessäsi vaaralliselle, mutta samalla pyhälle retkellesi.»

»Mikäli minun vallassani on», jatkoi lintu hetkisen kuluttua, »tahdon auttaa sinua. Minä annan sinulle taidon muuttua miksi eläimeksi vain tahdot, mutta vain silloin, kun henkesi on vaarassa, kun todella muuten menettäisit henkesi. Sinulla täytyy silloin olla usko, joka uskoo mahdottomiakin; se olkoon pelastajasi vaaroissa ja vaikeuksissa.»

»Sana vain», huudahti Abdullah. »Seuraatko sinä minua?»

»Seuraanpa tietenkin», vastasi lintu. »Olen kaikkien niiden palvelija, jotka hyvää tekevät.»

»Sinä kai tiedät prinsessan vankilan, sinä, joka tiedät kaikki?» puheli
Abdullah. »Sano minulle, missä hän on!»

»Matka sinne on pitkä ja vaarallinen», lausui lintu. »Mutta sinä pääset sinne onnellisesti, kunhan vain seuraat minua ja tottelet neuvojani. Prinsessa on pienellä saarella, aavan meren takana, vanhan taikurin vallassa, jonka noitakeinot ovat varsin mahtavat. Pidä siis päämäärä aina silmiesi edessä; silloin voit vaaratta lähestyä saarta. Taikurin noitakeinot eivät silloin näet sinuun pysty.»

Niinpä siis Abdullah, valkoinen lintu oppaanaan, lähti uusin voimin ja uusin toivein pelastamaan vangittua prinsessaa ilkeän taikurin kynsistä. Kului päiviä, kului viikkoja, mutta yhä taivalsi nuorukainen eteenpäin yhtä väsymättömänä ja toivorikkaana kuin matkalle lähtiessäänkin. Lujasti, horjumatta hän uskoi pääsevänsä perille ja vapauttavansa prinsessan. Mikään ei voinut hänen uskoansa lannistaa. Yli läpipääsemättömien soiden, joissa vilisi kauheita krokodiileja ja kummia, kammottavia kyöpeleitä, kulki hänen merkillinen tiensä. Monta kertaa oli hän hengenvaarassa, monta kertaa luuli hän viimeisen hetkensä tulleen, mutta aina hän kumminkin pelastui ja jatkoi pelkäämättä matkaansa. Tulipa hän sitten kerran leveän virran partaalle, jonka yli ei vienyt ainoatakaan siltaa. Näyttipä silloin tie lopultakin nousevan pystyyn neuvokkaan Abdullahin edessä. Hän katsahti seuralaiseensa, valkoiseen lintuun — se lensi epäröimättä suoraan ylitse. Hänen täytyisi sitä seurata, mutta miten? Neuvottomana hän katseli virtaan, kunnes lintu tuli takaisin ja puheli hänelle:

»Tämän virran yli ei vie ainoatakaan siltaa sen lähteeltä hamaan mereen asti. Jo ammoisista ajoista asti on se ollut rajana kahden vihamielisen valtakunnan välillä. Jos siis haluat päästä ylitse, heittäydy virtaan ja ui. Se on kyllä vaarallista ja voi maksaa henkesikin, mutta mitään muuta keinoa tässä tapauksessa ei ole.»

»Pelkuri en ole koskaan ollut!» huudahti Abdullah ja heittäytyi rohkeasti kuohuihin.

Odottamattomaksi ilokseen huomasi hän pysyvänsä verrattain helposti pinnalla, jopa etenevänsä nopeasti vastaista rantaa kohti. Tämä kummastutti suuresti häntä, erämaan lasta, joka ei milloinkaan aikaisemmin ollut edes nähnyt kenenkään ihmisen uivan. Mutta vilkaistessaan sattumalta omaan ruumiiseensa, huomasi hän sen limaiseksi ja paksun, suomuisen panssarin peittämäksi. Silloin hän heti arvasi muuttuneensa krokodiiliksi, kauheaksi matelijaksi kai siitä syystä, että hänen olisi helpompi päästä virran yli.

Niin todella olikin asian laita. Valkoisen linnun sanat olivat pitäneet paikkansa. Hän oli saanut avun juuri viime hetkessä, siinä tärkeässä silmänräpäyksessä, jolloin hänen elämänsä liekki lepatti kaikkein heikoimmin ja pienimmästäkin henkäyksestä olisi saattanut sammua. Mutta heti kun hänen jalkansa olivat astuneet kuivalle maalle, muuttui hän jälleen ihmiseksi. Ja iloisesti laulaen, luja luottamus sydämessään alkoi hän jälleen taivaltaa eteenpäin.

Tulipa hän taas muutaman päivän perästä korkean vuoren juurelle. Sen terävä, lumenpeittämä huippu kimalteli niin kirkkaasti auringon säteissä, että teki silmiin kipeää siihen katsoessa. Mutta rohkeasti alkoi nuorukainen kavuta ylöspäin vuoren jyrkkää rinnettä. Yli kuilujen, poikki vaarallisten rotkojen ponnisti hän seuraten siivekästä opastajaansa, jonka laulu kaikui korkealla pilvissä hänen päänsä päällä. Usein vieri hän pitkälti alaspäin vuoren rinnettä, pahoin satuttaen itseänsä. Lopen väsyneenä, kurjana ja verissään saapui hän viimein vuoren huipulle. Mutta täällä ilmestyi hänelle taas uusi pulma eteen. Toinen puoli vuoresta oli näet ihan äkkijyrkkä, niin jyrkkä, ettei mikään siivetön olisi voinut siitä alas laskeutua. Abdullah ymmällään kysyi valkealta linnulta mitä hänen nyt oli tehtävä.

»Heittäydy vain alas», sanoi lintu vakavasti.

»Sehän olisi varma kuolema», ajatteli Abdullah. Kuitenkin hän sulki silmänsä ja heittäytyi epäröimättä syvyyteen. Ja kas! Samassa havaitsi hän muuttuneensa suureksi, linnuksi, mahtavaksi kotkaksi, joka valtavien siipiensä varassa kevyesti liiteli ilmassa. Iltaan asti hän lensi yli keltaisen, polttavankuuman erämaan, yli läpitunkemattoman aarniometsän, jossa petojen kaamea kiljunta kajahteli, kunnes saapui suuren meren rantaan. Siellä hän väsyneenä laskeutui maahan ja muuttui ihmiseksi taas. Mutta koska ilta oli jo varsin myöhäinen, ei hän lähtenyt enää matkaansa jatkamaan, vaan heittäytyi hiekalle ja nukkui pian.

Kun hän aamulla heräsi, oli aurinko jo korkealla taivaalla, mutta hänen siivekästä opastajaansa, valkoista lintua, ei näkynyt missään. Pian se kuitenkin palasi kiivaasti lentäen mereltä päin.

»Olen saanut tietää», kertoi lintu, »että huomenna ottaa suuri taikuri vangitun prinsessan vaimokseen. Pohjatuuli, hyvä ystäväni, kertoi sen minulle suurena salaisuutena. Sinun täytyy pitää kiirettä, jos aiot ennen häitä vapauttaa prinsessan.»

»Kuinka pääsisin tämän meren yli?» puheli Abdullah levottomana.
»Täytyykö minun nyt vihdoinkin luopua matkastani ja kääntyä takaisin?»

»Sitä et saa tehdä!» sanoi lintu ankarasti. »Sinun tarvitsee vain uskoa, että onnistut, ja tulet näkemään, että kaikki käy hyvin. Seuraa nyt vain minua!»

Tämän sanottuaan levitti lintu siipensä ja kohosi ilmaan. Abdullah epäröi hetkisen, rohkaisi sitten mielensä ja hyppäsi mereen. Samassa muuttui hän haikalaksi, syvyyksien hirmuksi; eikä se vauhti, jolla hän nyt lähti kiitämään, todellakaan ollut vähäinen. Vesi oikein kohisi hänen ympärillään, kun hän voimakkaan pyrstönsä avulla ui eteenpäin. Eipä ollut nyt hyvä pienempien meren asukkaiden tulla hänen tiellensä; armotta olisi hän ne rusentanut rautaisten leukojensa välissä. Mutta eipä kukaan yrittänytkään hänen matkaansa estää, vaan kaikki uivat pakoon niin nopeasti kuin pääsivät. Tietäähän sen, kun sellainen syvyyksien hirmu on liikkeellä. Yksinpä mahtava valaskalakin väistyi kunnioittavasti syrjään, kun näki Abdullahin kaukaa tulevan. Niin suurta kunnioitusta — tai mieluummin pelkoa — nautti näet haikala Vellamon väen keskuudessa.

Alkoipa vihdoin taivaanrannalla häämöttää suuri saari ja saaren keskellä korkea linna. Abdullahin haikalan sydän alkoi nyt tykyttää kiivaasti. Näkihän hän nyt vihdoinkin edessään matkansa päämäärän, viheliäisen taikurin luolan, josta hänen täytyisi pelastaa vangittu prinsessa — millä keinoin? sitä hän ei vielä itsekään tietänyt.

Äkkiä näki Abdullah ympärillään suuria henkiä, kammottavia muotoja, jotka huutelivat hänelle pilkka- ja ivasanoja saadakseen hänet kääntymään takaisin. Samassa näytti hänestä saarikin linnoineen ikäänkuin vaipuvan taivaanrannan taakse, eikä hän siitä enää saattanut huomata kuin jonkunlaisen hämärän hahmokuvan.

»Nyt älä katsele sivuillesi!» huusi valkoinen lintu käskevästi. »Älä enää päästä linnaa silmistäsi! Jos sen teet, olet kuoleman oma.»

Samassa puhkesi Abdullahin takana mitä kauhein ivanauru, mutta hän ei kääntänyt päätänsäkään. »Vanhan taikurin noitakeinoja», ajatteli hän vain ja piti silmänsä kiinteästi linnaan suunnattuina. Se näyttikin hetki hetkeltä tulevan yhä lähemmäksi, kunnes hän vihdoin viimein saapui saaren rantaan. Sielläpä olikin lohikäärmeitä vartioimassa, ettei kukaan pääsisi luvatta nousemaan saarelle. Kähisten raivosta, suuret myrkkyhampaat paljastettuina, ne asettuivat Abdullahin eteen, sulkien häneltä tien. Mutta eipä Abdullah näistä matelijoista suuriakaan välittänyt. Aukaisten mahtavan haikalankitansa, puraisi hän parilta lohikäärmeeltä pään poikki ja kiipesi näin syntyneestä aukosta kuivalle maalle. Samassa muuttui hän jälleen ihmiseksi.

Hän lähti nyt astumaan linnaa kohti, joka näytti olevan verrattain lähellä. Tien sinne sulki kuitenkin korkea aita, joka oli täynnä pistäviä piikkejä ja myrkyllisiä okaita. Kuinkapa nyt päästä tämän piikkimuurin lävitse?

»Sinun tarvitsee vain uskoa», sanoi lintu Abdullahille, »ja tie avautuu silloin heti.»

Silloinpa Abdullah astahti suoraan piikkiseinää kohti. Ja katso! Heti avautui aitaan tie, josta hän saattoi astua läpi satuttamatta ruumistaan myrkyllisiin piikkeihin. Nyt luuli Abdullah vapaasti pääsevänsä linnaan. Vielä mitä! Äkkiä havaitsi hän seisovansa syvän vallihaudan partaalla, joka leimusi tulessa ja liekeissä. Eikä tämän haudan yli ollut ainoatakaan siltaa.

»Taikuri on lumonnut sinulta silmät», sanoi valkoinen lintu. »Ei siinä mitään vallihautaa ole.»

Abdullah astui eteenpäin — eikä siinä mitään ollutkaan. Nyt pääsi hän vapaasti linnan portille, jota vartioitsi kaksi kamalan näköistä, mulkosilmää lohikäärmettä. Ne kiemurtelivat uhkaavina Abdullahia kohti, mutta tämä vetäisi samassa miekan tupestaan ja vilauksessa katkesivat molempien petojen päät. Sitten Abdullah tunkeutui paljastettu miekka kädessään sisälle linnaan.

Hän nousi leveitä kiviportaita linnan torniin, saapuen matoilla verhottuun huoneeseen, jossa taikuri istui työhönsä syventyneenä. Mutta heti kun Abdullah astui sisälle, nousi taikuri äkkiä ylös ja kohotti molemmat kätensä Abdullahia vastaan. Kovalla äänellä luki hän jotakin loitsua, samalla viittoen ja huitoen kuin hullu. Mutta nähdessään, etteivät hänen mahtavat sanansa saaneetkaan aikaan toivottua vaikutusta, kävi taikuri varsin levottomaksi ja kysyi:

»Mika antaa sinulle voimaa vastustaa maailman mahtavimman tietäjän sanoja?»

»Sen on usko tehnyt», visersi silloin valkoinen lintu kirkkaalla äänellä.

Tuskin oli taikuri tämän kuullut, kun hän äkkiä kävi kalpeaksi kasvoiltaan, horjui, vapisi, ja vihdoin kaatui kuoliaana maahan Abdullahin jalkojen juureen. Abdullah ei hänestä sen enempää välittänyt, vaan riensi pois etsimään vangittua prinsessaa.

Ylös, ylös hän nousi, kunnes hän viimein saapui tornin viimeiseen kerrokseen. Siellä istui prinsessa pienessä kammiossa, kasvot käsiin painettuina, miettien kolkkoa kohtaloaan. Hän ei kuullut Abdullahin tuloa, eikä hän olisi siitä välittänytkään; siksi syvä oli suru hänen sydämessään.

»Älähän itke, prinssessa rukka», sanoi Abdullah lohdutellen. »Olen tullut sinua pelastamaan.»

Silloin prinsessa kohotti katseensa.

»Kuka sinä olet?» kysyi hän.

»Olen Abdullah, sikopaimen», selitti Abdullah vakavasti.

»Ja sinäkö olet tullut minua pelastamaan?» kysyi prinsessa katkerasti. »Sinä, kerjäläinen, jolla ei ole edes kunnollista turbaaniakaan. Luulinpa totisesti, ettei minua kykenisi muu kuin prinssi tai kalifi vapauttamaan. Enkä usko, että sinä sen kykenet tekemään. Eihän sinussa ole muuta sankaria muistuttavaa kuin tuo miekka, joka roikkuu kupeellasi.»

»Se riittääkin», sanoi Abdullah. »Tule, noita on kuollut, lähtekäämme pois tältä lumotulta saarelta!»

Silloin prinsessan kauan kärsinyt sydän heltyi viimeinkin ja hän heittäytyi nyyhkyttäen Abdullahin kaulaan.

»Sinäpä taidatkin olla rohkeampi ja jalompi kuin mikään prinssi», sanoi hän. »Ja niin täytyykin olla, koska vain sinä yksin kykenit vapauttamaan minut täältä. Silloinpa minä tahdonkin saada sinut puolisokseni, koska sinä sellainen sankari olet.»

Eipä Abdullahistakaan mikään olisi sen mieluisempaa ollut, sillä kaunis ja komea oli prinsessa ja kovin oli Abdullahin sydän jo ehtinyt häneen kiintyä. Mutta tällä kertaa ei hän mitään tunteistaan puhunut, sillä paljon oli hänellä nyt muutakin ajattelemista.

Oli heidän nyt keksittävä keino miten päästä meren yli mantereen puolelle. Löysivät he viimein jostakin saaren kätköstä suuren laivan, astuivat siihen, kohottivat purjeet ja kulkivat uljaasti poikki suuren meren.

Pitkän, vaiherikkaan ja vaarallisen matkan jälkeen saapuivat he vihdoin Harun al Rashidin valtakuntaan. Ylellisen komea oli se vastaanotto, jolla sulttaani tervehti kadonnutta, mutta jälleen löydettyä tytärtänsä. Mutta kun prinsessa sanoi menevänsä naimisiin köyhän pelastajansa kanssa, suuttui sulttaani kauheasti.

»Ota paimenesi!» sanoi hän ankarasti. »Mutta älä sitten enää milloinkaan tule silmieni eteen.»

Prinsessa itki ja rukoili polvillaan hänen edessään. Kaikki turhaan. Harun al Rashid oli järkähtämätön. Joko oli prinsessan lähdettävä kerjäläisenä maailmalle tahi luovuttava Abdullahista. Mitään muuta vaihtoehtoa ei ollut.

Tapahtuipa sitten niin, että prinsessa katsoi parhaimmaksi jäädä isänsä kotiin ja hylätä Abdullah. Mutta Abdullah, saatuaan kuulla asiasta, kummastui niin moista kiittämättömyyttä, että jäykistyi äkkiä ja muuttui suolapatsaaksi. Silloinpa prinsessa vasta huomasi kuinka suuresti hän oli Abdullahia rakastanut. Seitsemän päivää hän istui suolapatsaaksi muuttuneen Abdullahin vieressä; ei syönyt, ei juonut, eikä puhunut kenellekään sanaakaan. Mutta sydämessään hän lupasi vaikka oman henkensäkin antaa, jos saisi Abdullahin takaisin henkiin heräämään. Mutta eihän suolapatsas siitä tietysti ollut tietääkseenkään; seisoa kökötti vain liikkumattomana paikallaan.

Ilmestyipä sitten kahdeksannen päivän aamuna — mistä lienee tullutkaan — valkoinen lintu surevan prinsessan eteen ja kysyi kirkkaalla äänellään:

»Tahdotko herättää hänet jälleen henkiin?»

Prinsessa tuli niin iloiseksi ja liikutetuksi näistä sanoista, ettei pitkään aikaan saanut sanaa suustaan. Vihdoin hän kuitenkin kuiskasi vapisevin huulin:

»Sano minulle, kuinka voin sen tehdä!»

Ja lintu kertoi sen hänelle. Kaukana, kaukana seitsemän valtakunnan takana oli elämän lähde, jonka vesi oli siitä merkillistä, että se saattoi antaa elämän vaikka kuinkakin kauan kuolleina olleille henkilöille. Pisarakin tätä vettä teki heti eläväksi kenen tahansa kuolleen ihmisen, kun sitä vain hänen päällensä pirskoitettiin. Mutta tätä elämän vettä oli vaikea saada, sillä paitsi matkan vaaroja, oli siellä vielä neljä kauheata jalopeuraa, jotka vartioivat tarkasti lähdevettä. Mutta jos prinsessa todella aikoi uskaltaa henkensä Abdullahin elämän puolesta, oli valkoinen lintu kyllä auttava häntä neuvoillaan. Olihan hän haltija, ja tiesi siis tarkoin kaikki sellaiset seikat.

No, lähtipä siis prinsessa matkalle. Monen, monen valtakunnan halki hän kulki kärsien vilua, nälkää ja kuumuutta. Toisin ajoin hän sai kerjätäkin saadakseen nälkänsä tyydytetyksi. Ihmiset ivasivat, pilkkasivat ja pahoinpitelivät häntä, mutta hän vain ei kääntynyt takaisin. Valkoinen lintu oli aina hänen seurassaan neuvoen ja rohkaisten häntä. Toisinaan prinsessa väsyneenä ja alakuloisena piti matkaansa toivottomana ja toivoi hartaasti kuolemaa. Sellainen mielentila piti häntä kuitenkin vallassaan vain hetkisen; pian hän karkoitti epätoivon sydämestään ja jatkoi taas iloisena ja voitonvarmana matkaansa.

Ja niin sitten tapahtui, että prinssessa eräänä päivänä saapui päilyvän lähteen partaalle. Se oli tuo kuuluisa elämän lähde, ja neljä jalopeuraa vartioi sitä. Prinsessa vapisi pelosta pedot nähdessään, eikä hän tiennyt kuinka voisi saada vettä petojen repimättä häntä kappaleiksi. Mutta valkoinen lintu sanoi hänelle:

»Mene epäröimättä kaivolle ja täytä pullosi vedellä. Pedot eivät tee sinulle mitään, kun et vain pelkää niitä.»

Prinsessa kavahti kauhusta taaksepäin nämä sanat kuullessaan, mutta niin suuri oli hänen rakkautensa Abdullahiin, että hän kuitenkin kaikitenkin ilmeisestä hengenvaarasta huolimatta päätti uskaltaa yrityksen. Nopeasti astui hän lähteen ääreen ja täytti pullonsa, koko ajan katseellansa halliten hirveitä petoja. Eivätkä jalopeurat tehneet hänelle kerrassaan mitään. Koskaan ei yksikään ihminen ollut uskaltanut lähestyä niitä, ja ne olivat nyt niin hämmästyneitä moisesta rohkeudesta, etteivät kyenneet liikahtamaan paikaltansa. Ne vain istuivat hiljaa ja ihmettelivät. Luulenpa, että ne istuvat siellä vielä tänäkin päivänä.

Mutta prinsessa kiiruhti iloisena kotimaatansa kohti. Saavuttuaan pääkaupunkiin, verisenä, revityin, ryysyisin vaattein ja hajalla hapsin, ei hän mistään muusta välittänyt, vaan kiiruhti suoraan Abdullahin luo. Hän tipautti pisaran suolapatsaan päälle, ja silloinpa virkosi Abdullah eloon entistä ehompana.

»Ohhoh, olenpa kauan nukkunut», sanoi hän. »Hyvä että herätit minut.»

»Olisitpa iäti nukkunut», sanoi prinsessa, »ellen minä olisi herättänyt sinua unestasi.»

Sitten prinsessa kertoi kummasta matkastaan Abdullahille, ja sanoi, että nyt ei enää mikään voinut erottaa heitä toisistaan. Arvaa sen, että Abdullah silloin oli iloinen. Nyt he saivat tietää, että sulttaani Harun al Rashid, prinsessan isä» oli kaatunut sodassa, ja kansa huusi silloin urhean Abdullahin hänen jälkeensä sulttaaniksi. Ja niin uljaat olivat Abdullahin, sikopaimenen, ja ylhäisen prinsessan häät, että sellaisia ei ole ennen eikä jälkeen kuultu eikä nähty. Valkoinen lintukin oli mukana heidän häissään, tuottaen kaikille suurta iloa kauniilla laulullaan. He koettivat suostutella sitä jäämään ainiaaksi sinne, mutta siihen ei lintu suostunut, vaan sanoi:

»Te olette jo onnelliset, ettekä enää kaipaa minua. Mutta paljon on vielä maailmassa onnettomia sieluja, joita minun täytyy koettaa saada onnesta osallisiksi. Siksi minulla on aina kiire. En jouda hetkeäkään lepäämään. Elämä on niin kovin lyhyt, ja minun täytyy pitää todella kiirettä ennättääkseni jakaa edes muutamia onnen murusia.»

Tämän sanottuaan levitti lintu siipensä ja lensi kauas, kauas pois Abdullahin ja prinsessan valtakunnasta, palaamatta sinne enää koskaan. Mutta jos sinä joskus elämässäsi satut kohtaamaan valkoisen linnun, niin tiedä, että se on hyvä haltija, joka kaukaa satujen mailta on lähetetty sinulle onnea tuomaan. Hän voi kertoa sinulle jutun paimenpojasta ja prinsessasta, jotka kauan kärsittyään lopultakin perivät suuren ja ihanan onnen.

Häneltä minäkin olen tämän sadun kuullut.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ

- SISÄLLYS:

- HALLATAR JA PAIMENTYTTÖ.

- TONTTUKUNINKAAN KIITOLLISUUS.

- KAKSI TIETÄ.

- SATUPRINSESSA.

- TONTTUJEN JOULULAHJA.

- METSÄNPEIKKO.

- NUKKUVA PRINSESSA.

- KUNINGAS PAKKANEN JA AURINGONTYTÄR.

- SATU MATISTA JA NOITA-AKASTA.

- SATU USKOSTA JA RAKKAUDESTA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE